# Parmas klosteris

Stendāls

Stendāls

Parmas klosteris

trešais un pēdējais Stendāla romāns, kas publicēts 1839. gadā. Romāns tika rakstīts ceļojuma laikā  uz Parīzi un lielā steigā, tikai 52 dienās.

Pirmajos nodaļās aprakstīts entuziasms, ar kādu Itālijas ziemeļu iedzīvotāji 1796. gada pavasarī  sagaidīja Francijas karavīrus, kuri atbrīvoja tos no nomācošā Habsburgu jūga. Jaunais aristokrāts Fabrizio del Dongo, 1815. gadā uzzinājis par Napoleona atgriešanos  no Elbas, atstāj reakcionārā tēva mājas, kuras stāv Komo ezera krastā, un dodas uz Beļģiju, lai kopā ar savu elku piedalītos Vaterlo kaujā.

Pēc sakāves un atgriešanās Fabrizio tiek sabiedrībā nosodīts kā nodevējs un brīvdomātājs. Uzklausot savas tantes hercogienes de Sanseverinas, kura viņā ir slepeni iemīlējusies, padomu,  Fabrizio nolemj veidot karjeru baznīcā, lai gan nejūt sevī aicinājumu kļūt par garīdznieku. Mazais hercogistes Parmas galms, kurā pirmo vijoli spēlē grāfs Moska hercogienes de Sanseverinas mīļākais un nākamais vīrs, pilns intrigām. Pirms kļūt par Parmas arhibīskapu, Fabricio nogalina duelī savu konkurentu uz kādas aktrises uzmanību, tiek apcietināts un ievietots nepieejamā cietoksnī, kur no drošas nāves viņu izglābj komandanta meita Klelija, kurā viņā iemīlējusies.

Fabrizio un Klelijas attiecības turpinājās arī pēc tam, kad jaunais cilvēks kļūst mācītājs, un meitene apprecas. Pēc viņu bērna un arī Klelijas nāves, Fabrizio spiests pamest savu amatu un doties uz  Kartēziešu klosterī netālu no Parmas, kur viņš pabeidz savu īso, bet piedzīvojumu pilno dzīvi.

No franču valodas tulkojusi Jausma Ābrama

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

LVI 1947

Oia mi fur dolci inviti a einpir !e carte I luoghi ameki.

(Burvīgās vietas, kas mani kādreiz maigi aicināja rakstīt šis lappuses.)

Ariost., S a t. IV.

Stendāls

Parmas klosteris

## IEVADPASKAIDROJUMS

' Sī novele uzrakstīta 1830. gada ziemā un trīssimt jūdžu no Parīzes.

Daudz gadu iepriekš, kad mūsu armijas trauca pāri Eiropai, aiz gadījuma dabūju apmešanās zīmi kāda kanoniķa mājā: tas bija Padujā, laimīgajā pilsētā, kur, tāpat kā Venecijā, izpriecas ir svarīgākas par visu un neatstāj laika pukoties par kaimiņiem. Tā kā uzkavēšanās ieilga, mēs ar kanoniķi iedraudzējāmies.

Dodoties cauri Padujai ap 1S30. gada beigām, es steidzos apmeklēt lāga kanoniķa māju: viņa vairs nebija, es to zināju, bet gribējās atkalredzēt salonu, kur mēs bijām pavadījuši tikdaudz jauku vakaru, kurus vēlāk tik bieži atcerējāmies ar nožēlu. Sastapu kanoniķa brāļadēlu un šā brāļadēla sievu, kuri mani uzņēma kā vecu draugu. Nejauši ieradās vēl dažas personasun šķīrāmies tikai ļoti vēlu; brāļadēls lika atsūtīt no Pedroti kafejnīcas lielisku zambažonu. Visilgāk mūs aizkavēja stāstījums par hercogieni Sanseverinu, par kuru kāds ieminējās; to brāļadēls, man par godu, gaužām gribēja izstāstīt pilnīgi visu.

—    Tai zemē, uz kurieni es dodos, — es teicu saviem draugiem, — neatradīšu tādas mājas kā šī, un, lai aizvadītu garās vakara stundas, sacerēšu noveli no jūsu laipnās hercogienes Sanseverinas dzīves. Imitēšu jūsu veco stāstnieku Bandello, Agenas bīskapu, kas būtu uzskatījis par noziegumu neievērot sava stāsta patiesos apstākļus vai tam pievienot jaunus.

—   Tādā gadījumā, — brāļadēls sacīja, — aizdošu jums sava tēvoča annales, kurās, nodaļā par Parmu, minētas dažas šā galma intrigas tais laikos, kad hercogiene tur bija visvarena; bet, piesargieties! Šai notikumā nav nekā morala, un tagad, kad jūs dižojaties ar evaņģehsku skaidrību Francijā, tas var jums sagādāt slepkavas slavu.

Publicēju šo noveli, nekā negrozīdams 1830. gada manuskriptā, un tas var radīt divējādas neērtības:

Pirmo lasītājam: tā kā personas ir itālieši, tās viņu varbūt mazāk interesēs, jo šās zemes sirdis diezgan stipri atšķiras no franču sirdīm — itālieši ir vaļsirdīgi, krietni ļaudis, kas nekautrēdamies saka to, ko domā; tukša godkāre viņus sagrābj tikai reizēm; tad tā izvēršas kaislībā un gūst vārdu: puntiglio. Un tad, nabadzība nav apsmejama viņu vidū.

Otra neērtība attiecas uz autoru.

Atzīšos, ka man pietika pārdrošības atstāt personām viņu raksturu skarbumus; bet toties es atklāti paziņoju, ka no vismorālākā viedokļa es ļoti nopeļu daudzas viņu rīcības. Kālab gan viņus apveltīt ar augstu moraliskumu un piemīlību, kas raksturīga frančiem, kuri naudu mīl vairāk par visu un aiz naida vai aiz mīlestības nemaz negrēko? Šās noveles itālieši ir pavisam citādāki. Bez tam, man šķiet, ka ikreiz, tikko pavirzās divsimt jūdzes no dienvidiem uz ziemeļiem, rodas pamats jaunai ainavai un jaunam romanam. Kanoniķa laipnā radniece bija pazinusi un pat ļoti iemīlējusi hercogieni Savseverinu, un viņa man lūdz, lai nekā nemainu tās dēkās, kuras ir peļamas.

1839. g. 23. janvari.

## I Milana 1796. GADA

1796'. gada 15. maijā ģenerālis Bonaparts iejāja Milānā, vadīdams to jauno armiju, kas tikko bija pārgājusi pāri Lodi tiltam un pavēstīja pasaulei, ka pēc tik daudziem gadsimtiem Cezaram un Aleksandram radies pēctecis.

Drošsirdības un ģēnija brīnumdarbi, kam Itālijā bija lieciniece, dažos mēnešos uzmodināja iemigušo tautu; vēl astoņas dienas priekš franču ierašanās milanieši viņos saredzēja tikai laupītāju bandu, kas pieraduši vienmēr bēgt, sastopoties ar viņa ķeizariskās un karaliskās majestates karapulkiem; vismaz to viņiem atkārtoja trīs reizes nedēļā kāda maza avizīte plaukstas lielumā, iespiesta uz netīra papīra.

Viduslaikos milanieši bija tik dūšīgi kā revolūcijas laika franči: un izpelnījās to, ka viņiem bija jāredz, kā vācu ķeizari nolīdzina viņu pilsētu ar zemi. Kopš viņi bija kļuvuši uzticami pavalstnieki, viņu svarīgākais darbs bija iespiest sonetus uz maziem rožaina tafta mutautiņiem, kad precējās kāda jauna dižciltīga vai bagātas ģimenes meitene. Divus vai trīs gadus pēc šā savas dzīves lielā laikmeta jaunā meitene paņem sev kādu padevīgu kavalieri; dažreiz vīra ģimenes izraudzītā mājasdrauga vārds ieņem godājamu vietu laulības līgumā. Sīs izlaidīgās ieražas bija tālu no dziļajiem pārdzīvojumiem, kurus izraisīja neparedzētā franču armijas ierašanās. Drīz radās jauni un kvēli tikumi. 1796. gada 15. maijā vesela tauta aptvēra, ka tas viss, ko viņa līdz šim bija cienījusi, ir ārkārtīgi smieklīgs un dažreiz pat peļams. Pēdējā Austrijas pulka aiziešana iezīmēja seno ideju krišanu: nāca modē riskēt dzīvību. Katrs redzēja, ka, lai pēc tik daudziem liekulības un pretīgas juteklības gadsimtiem kļūtu laimīgs, jāiemīl kaut kas īsteni kaisli un jāprot savā reizē likt dzīvību uz spēli. Turpinoties Kārļa V un Filipa II greizsirdīgajam despotismam, lombardieši bija ieslīguši dziļā tumsā; viņi apgāza to statujas un pēkšņi jutās gaismas apstrāvoti. Kopš kādiem piecdesmit gadiem, tai laikā, kad Francijā jau atskanēja Enciklopēdija un Voltērs, mūki daudzināja labajiem Milanas ļaudīm, ka mācīties lasīt vai kaut ko citu pasaulē ir pilnīgi veltīgas pūles un ka, maksājot kārtīgi savu ārlavu garīdzniekam un izstāstot tam cītīgi visus savus grēciņus, var būt gandrīz drošs par labu vietiņu paradizē. Lai galīgi novājinātu šo kādreiz tik bargo tautu, Austrija tai bija lēti pārdevusi privilēģiju nepiegādāt rekrūšus viņas armijai.

1796. gadā milaniešu armijā bija divdesmit četri sarkanās uniformās tērpti dīkdieņi, kas kopīgi ar četriem lieliskiem ungāru pulkiem sargāja pilsētu. Tikumu vaļība bija ārkārtīga, bet kaislības sastopamas ļoti reti. Bez neērtības, ka viss jāizstāsta garīdzniekiem, 1790. gada milanieši vispār neprata nekā spēcīgi vēlēties. Labo Milanas tautu vēl pakļāva zināmi nelieli monarchijas žņaugi, kas viņu, protams, apgrūtināja. Piemēram, erchercogam, kas rezidēja Milānā'un valdīja sava brālēna ķeizara vārdā, bija radusies ienesīga ideja nodarboties ar labības tirdzniecību. Sekas bija tādas, ka zemniekiem aizliedza pārdot viņu labību, iekām viņa augstība nebija piepildījusi noliktavas.

1796. gada maijā, trīs dienas pēc franču ienākšanas, kāds jauns, drusku traks miniaturu gleznotājs, vārdā Gro, — kas vēlāk kļuva slavens un kas bija ieradies kopā ar armiju, — dzirdēdams Servi kafejnīcā (kas tolaik bija modē) stāstām par erchercoga varoņdarbiem, paņēma uz rupja dzeltena papīra iespiesto saldējumu sarakstu. Uz lapas mugurpuses viņš uzzīmēja resno erchercogu; kāds franču zaldāts dūra viņam ar bajoneti vēderā, un asiņu vietā no tā izplūda neticams labības daudzums. Tas, ko dēvē par joku vai karikaturu, nebija pazīstams šinī viltīgā despotisma zemē. Zīmējums, ko Gro atstāja uz Servi kafejnīcas galda, šķita no debesīm nonācis brīnums; nakti to iespieda, un nākamajā dienā pārdeva divdesmit tūkstoš eksemplārus.

Tai pašā dienā uz sienām uzlipināja ziņojumu par seši miljoni lielu kara kontribūciju, kas uzlikta, ar ko apmierināt franču armijas vajadzības; šai armijai, tikko uzvarējušai sešās kaujās un iekarojušai divdesmit provinces, trūka tikai zābaku, bikšu, mundieru un cepuru.

laimes un prieka pārpilnība, kas ielauzās Lombardi jā kopā ar šiem nabadzīgajiem frančiem, bija tik liela, ka tikai garīdznieki un daži dižciltīgie pamanīja šās sešu miljonu kontribūcija:; Miingumu, kurai drīz vien sekoja daudzas citas. Sie franču kareivji smiltis un dziedāja augu dienu; katram no viņiem bija mazāk par divdesmit pieciem gadiem, un viņu galvenais komandieris, kam bija divdesmit septiņi, skaitījās par vecāko cilvēku savā armijā. Šī līgsmība, šī jaunība, šī bezrūpība atbildēja jocīgā veidā uz niknajiem mūku pareģojumiem, kas jau sešus mēnešus sludināja no svētās kanceles augstumiem, ka franči ir briesmoņi, kam, nāves draudu spiestiem, — viss jādedzina un visiem jānocērt galvas. Tādēļ katram pulkam pa priekšu vedot ģiļotinu.

Sādžās pie būdiņu durvīm varēja redzēt franču kareivi, iežūžojam mājokļa saimnieces mazo bērniņu, un gandrīz ik vakaru kāds bundzinieks, kas prata spēlēt vijoli, sarīkoja balli. Tā kā kadriļas bija pārāk grūtas un sarežģītas, tad, lai kareivji, kas paši tās īsti neprata, varētu tās iemācīt vietējām sievietēm, viņas ierādīja jaunajiem frančiem monferinu, sotezi un citas itāliešu dejas.

Virsnieki bija izmetināti, cik iespējams, pie bagātiem ļaudīm; viņiem bija ļoti nepieciešams atkopties. Piemēram, kādam leitnantam, vārdā Robēram, bija apmešanās ordrs markizes del Dongo palaco . Ieejot šajā palaco, virsniekam, jaunam cilvēkam un diezgan veiklam rekvizētājam, bija pie dvēseles tikai sešu franku monēta, ko tas bija saņēmis Pjačencē. Pēc Lodi tilta pāriešanas viņš no kāda lielgabala lodes nogalināta austriešu virsnieka bija paņēmis lieliskas pilnīgi jaunas nankina bikses, un jāsaka, ka nekad šāds apģērba gabals nav gadījies īstākā brīdi. " Virsnieka uzpleči bija vilnas, un mundiera audums bija piediegts pie piedurkņu oderes, lai gabali turētos kopā. Bet bija vēl kāds bēdīgāks apstāklis: viņa zābaku pazoles bija izgatavo-tas no cepures gabaliem, kas arī bija pievākta kaujas laukā viņpus Lodi tilta. Improvizētās pazoles turējās pie zābakiem ar skaidri saredzamu auklu palīdzību, tā ka, kad mažordoms'"1 ieradās leitnanta Robēra istabā, lai aicinātu viņu pusdienot kopā ar siņoru markizi, leitnants nokļuva ārkārtīgi neērtā stā¬voklī. Ziņnesis un pats leitnants pavadīja abas stundas, kas viņus šķīra no liktenīgajām pusdienām, pūloties kaut cik sašūt mundieri un ar tinti nokrāsot melnas nelaimīgās zābaku auklas. Beidzot baigais mirklis pienāca: «Nekad mūžā nebiju juties tik neērti,» man stāstīja leitnants Robērs; «dāmas bija domājušas, ka es viņām iedvesīšu bailes, bet es pats drebēju vairāk nekā viņas. Lūkojos uz saviem zābakiem un neaptvēru, kā soļot tajos graciozi. Markize del Dongo,» viņš piebilda, «to¬reiz bija sava skaistuma pilnbriedā. Jūs viņu pazināt, ar viņas skaistajām, eņģeļa maiguma pilnajām acīm un jaukajiem tumši blondajiem matiem, kas tik mīlīgi ietvēra šās burvīgās sejas ovālu. Manā istabā atradās Leonardo da Vinči Herodiada, kas šķitās viņas portrets. Dievam labpatika, lai šis pārdabiskais skaistums mani tā aizrauj, ka aizmirstu savu apģērbu. Jau di¬vus gadus biju redzējis tikai neglītas un nožēlojamas lietas Dženovas apvidus kalnājos; uzdrošinājos viņai izteikt dažos vārdos savu sajūsmu.

«Bet es biju pārāk saprātīgs, lai apstātos ilgi pie komplimentiem. Apaļojot savas frāzes, vēroju marmorā veidotajā ēdamzālē divpadsmit sulaiņus un istabu kalpus, kas bija ģērbušies, kā man iikās, nepārspējami lieliski. Iedomājieties, ka šiem šķelmjiem bija ne tikai labi apavi, bet pat sudraba sprādzes pie tiem. Slepus novēroju visus šos stulbos skatienus, kas bija pievērsti manam apģērbam un varbūt arī maniem zābakiem, — tas man dūrās sirdī. Ar vienīgu vārdu es būtu varējis iedzīt bailes visiem šiem ļaudīm, bet kā lai norādu tiem viņu īsto vietu, neriskējot satraukt dāmas? Jo, lai justos mazliet drošāka, markize — kā viņa man pēc tam simtām reižu stāstīja — bija aizsūtījusi uz klosteri pēc savas vīramāsas Džinas del Dongo, kas tai laikā bija tur audzēkne un vēlāk kļuva šarmantā grāfiene Pjetranera: neviens laimes dienās nepārspēja viņu jautrībā un piemīlīgā asprātībā, tāpat kā neviens viņu nepārspēja drosmē un dvēseles spēkā, kad laime novērsās.

«Džina, kam toreiz varēja būt ap trīspadsmit gadu, bet kas šķita astoņpadsmitgadīga, bija, kā jūs zināt, sprigana un atklāta; redzot manu apģērbu, viņa tik ļoti baidījās izplūst smieklos, ka neuzdrošinājās ēst. Turpretim markize mani apbēra ar piespiestām laipnībām; viņa ļoti labi saskatīja manās acīs nepacietības dzirkstis. īsi sakot, atrados muļķīgā situācijā, jutos nicību pelnījis, kas — kā mēdz sacīt — frančiem esot neiespējama lieta. Beidzot mani apskaidroja no debesīm nonākusi ideja: sāku stāstīt dāmām par savu postu un par to, ko bijām izcietuši šinīs divos gados Dženovas kalnos, kur mūs turēja vecie nejēgas ģenerāļi. Tur, es stāstīju, mums izsniedza naudas zīmes, kas tai apvidū nebija apgrozībā, un trīs unces1 maizes

' Un.cc sena mēru vienība, līdzinās 30 gramiem. (Tulk.) dienā. Nebiju runājis ne desmit minušu, kad labsirdīgajai mar~ kizei jau spulgoja asaras acīs un Džina bija kļuvusi nopietna.

«— Kā, siņor leitnant, — viņa man teica, — trīs unces maizes!

«— Jā, siņorina; bet toties trīs reizes nedēļā neizsniedza vispār nekā, un tā kā zemnieki, pie kuriem bijām apmetušies, cieta vēl lielāku trūkumu nekā mēs, tad mazliet no savas maizes devām ari viņiem.

«Pieceļoties no galda, piedāvāju markizei savu roku, lai aizvestu viņu līdz salona durvīm, tad, strauji atgriezies, pasniedzu sulainim, kas mani pie galda bija apkalpojis, savu vienīgo sešu .franku monētu, par kuras izlietošanu biju cēlis tik grandiozas gaisa pilis.

«Pēc astoņām dienām,» — turpināja Robērs, — «kad bija droši pārliecinājušies, ka franči nevienu negiļotinē, markizs del Dongo atgriezās no savas Griantas pils, Komo ezera krastā, kur viņš, armijai tuvojoties, drošsirdīgi bija noslēpies, pametot savu tik skaisto jauno sievu un māsu kara nejaušībām. Naids, kuru šis markizs pret mums juta, līdzinājās viņa bailēm, tas bija neizmērojams; bija amizanti vērot bālo, svētulīgo seju, kad viņš man teica laipnības. Nākamajā dienā pēc viņa atgriešanās Milānā es saņēmu trīs olektis vadmalas un divsimt franku no seši miljoni lielās kontribūcijas; es ietērpos jaunās spalvās un kļuvu šo dāmu kavalieris, jo sākās balles.»

Gandrīz visiem frančiem bija leitnanta Robēra stāstam līdzīgs piedzīvojums; par šo drosmīgo zaldātu postu nezobojās, bet juta viņiem līdzi un iemīļoja viņus.

Sis neparedzētās laimes un skurbuma laiks ilga tikai divus īsus gadiņus; neprātības bija tik pārmērīgas un vispārējas, ka man nav iespējams sniegt priekšstatu par to citādi kā ar vēsturiskā un dziļā konstatējuma palīdzību: šī tauta bija garlaikojusies veselus simt gadus.

Viskontu un Sforcu, šo slaveno Milanas hercogu, galmos reiz bija valdījusi dienvidu zemēm raksturīgā saldkaisle. Bet kopš 1624. gada, kad Milānā uzkundzējās spānieši, uzkundzējās kā mazrunīgi, aizdomīgi, lepni kungi, kas vienmēr baidījās sacelšanās, — jautrība bija pazudusi. Pieņemdama savu kungu paražas, tauta vairāk domāja par to, kā mazāko apvainojumu atriebt ar dunča dūrienu, nekā par pašreizējā mirkļa baudīšanu.

Neprātīgā līgsmība, jautrība, baudas, visu skumjo vai arī tikai saprātīgo ideju aizmiršana kāpinājās tiktāl no i 769. gada 15. maija, kad franči ienāca Milānā, līdz 1799. gada aprilim, kad pēc kaujas pie Kasano viņus no turienes padzina, ka varēja nosaukt pat vecus tirgotājus miljonārus, vecus augļotājus, vecus notārus, kas šai starplaikā bija aizmirsuši būt īgni un raust naudu.

Varēja nosaukt tikai nedaudzas augstākai dižciltībai piederīgas ģimenes, kas bija noslēgušās savos lauku palaco, it kā izpaužot neapmierinātību par vispārējo līgsmību un siržu atplaukumu. Ir gan arī taisnība, ka šīs dižciltīgās un bagātās ģimenes bija nepatīkamā veidā izceltas franču armijas pieprasītās kara kontribūcijas sadalē.

Sadusmots, redzot tik daudz līgsmes, markizs del Dongo bija bijis viens no pirmajiem, kuri atrāvās malā, noslēgdamies savā lieliskajā Griantas pilī pie Komo ezera, uz kurieni dāmas aizveda arī leitnantu Robēru. Šī pils, kas kādreiz bijusi cietoksnis, uzcelta tādā vietā, kādas otras varbūt nav visā pasaulē, — augstienes līdzenumā simt piecdesmit pēdu virs dievišķīgā ezera līmeņa, kura lielākā daļa pārskatāma no turienes. Del Dongo ģimene bija likusi to būvēt XV gadsimtā, kā to visās malās liecina ar viņu ģerboņiem izrotātās marmora plāksnes; tur vēl varēja redzēt uzvelkamos tiltus un dziļus grāvjus, kuros gan patiesībā ūdens nebija. Tomēr, pateicoties astoņdesmit pēdu augstām un sešas pēdas biezām sienām, pils bija drošībā no negaidīta uzbrukuma; un tāpēc tā bija dārga aizdomīgajam marķīzam. Divdesmit piecu līdz trīsdesmit sulaiņu vidū, kurus viņš uzskatīja par padevīgiem, šķietami, tāpēc, ka sarunājās ar tiem tikai lāstu vārdiem uz lūpām, bailes viņu tirdīja mazāk nekā Milānā.

Šīs bailes nebija gluži nepamatotas: viņš sarakstījās ļoti dzīvi ar kādu spiegu, ko Austrija bija novietojusi uz Šveices robežas, triju jūdžu attālumā no Griantas, lai tas palīdzētu izbēgt kaujas laukā saķertajiem gūstekņiem; franču ģenerāļi varēja šo lietu ņemt nopietni.

Markizs savu jauno sievu bija atstājis Milānā: viņa tur vadīja ģimenes darīšanas un kārtoja lietas, kas bija saistītas ar casa del Dongo1 (kā šai apvidū mēdza teikt) uzlikto kontribūciju. Viņa centās panākt, lai kontribūciju samazina, un sakarā ur to viņai bija jāsatiekas ar dižciltīgajiem, kas biia uzņēmušies mi biedriskas funkcijas, un pat ar dažiem nedižciltīgiem, kuriem tmner bija liels iespaids. Atgadījās liels notikums šai ģimenē. Markizs bija nokārtojis savas jaunās māsas Džinas laulības ar kādu ļoti bagātu un augstdzimušu personu. Bet šis cilvēks pūderēja matus, tāpēc Džina viņu allaž saņēma ar smieklu šaltīm un drīz vien izdarīja neprātību, apprecoties ar grāfu Pjetraneru. īstenībā tas bija krietns muižnieks, jauka personība, bet no izputējušas ģimenes, un — nelaimju kalngals! — viņš bija dedzīgs jauno ideju piekritējs. Pjetranera bija apakšleitnants itāliešu leģionā, un tas markiza izmisumu kāpināja līdz galējībai.

Pēc šiem diviem neprātību un prieka gadiem Parīzes direktorija, izlikdamās par droši nostiprinājušos valdnieku, izrādīja nāvīgu naidu pret visu, kas pacēlās pāri viduvējībai. Nejēgas ģenerāļi, kurus tā iecēla Italijas armijas priekšgalā, zaudēja daudzas kaujas tais pašos Veronas līdzenumos, kas priekš diviem gadiem bija Arkolas un Lonato brīnumdarbu liecinieki. Austrieši tuvojās Milanai; leitnants Robērs, kas bija kļuvis bataljona komandieris un ievainots kaujā pie Kasano, pēdējo reizi apmetās pie savas draudzenes markizes del Dongo. Atvadīšanās bija skumja; Robērs brauca projām ar grāfu Pjetraneru, kas, frančiem atkāpjoties, sekoja viņiem uz Novi. Jaunā grāfiene, kam brālis atsacījās izmaksāt likumīgo mantojuma daļu, sekoja armijai braukšus divriču ķerrā.

Tad sākās tā atgriešanās pie senām idejām un reakcijas laikmets, ko milanieši nosauca i tredici mesi (trīspadsmit mēneši), jo tiešām laime viņiem bija vēlīga un šī atgriešanās pie stulbuma ilga tikai trīspadsmit mēnešus, līdz kaujai pie Marengo. Viss vecais, svētulīgais, drūmais par jaunu parādījās sabiedrības priekšgalā un atkal pārņēmp vadību: drīz vien ļaudis, kas bija palikuši uzticīgi labajām doktrinām, sādžās izplatīja ziņas, ka Napoleonu Ēģiptē mameluki[2] pakāruši, kā viņš to arī aiz daudziem iemesliem pelnījis.

To ļaužu vidū. kuri bija noslēpušies savos lauku īpašumos un tagad, atriebības alkās kaisdami, atgriezās, markizs del Dongo izcēlās ar savu niknumu; viņa dedzība viņu dabiski izvirzīja partijas priekšgalā. Šiem siņoriem, kuri bija visai kārtīgi ļaudis, kad viņiem nebija jābaidās, bet kuri vēl vienmēr drebēja, izdevās pievilt austriešu ģenerāli. Būdams diezgan labsirdīgs cilvēks, tas ļāvās pārliecināties, ka augstākā politika prasa bardzību, un lika arestēt simt piecdesmit patriotus: tie, protams, bija labākie Italijas cilvēki.

Drīz vien viņus aizveda uz Kataro un iesvieda pazemes alās, kur mitrums un īpaši maizes trūkums sprieda taisnu un ātru tiesu visiem šiem neliešiem.

Markizs del Dongo dabūja lielu vietu, un tā kā viņā apvienojās drausmīgs skopums ar daudzām citām skaistām īpašībām, tad viņš publiski lielījās, ka nesūta savai māsai grāfienei Pjetranerai ne ekija; vēl vienmēr neprātīgi iemīlējusies, viņa negribēja atstāt savu vīru un mira badu Francijā kopā ar to. Labā markize bija izmisusi; beigās viņai izdevās slepus izņemt pāris nelielus dimantus no rotu šķirstiņa, ko vīrs katru vakaru viņai atņēma, lai ieslēgtu dzelzs kastē pagultē. Markize bija savam vīram atnesusi pūrā astoņsimt tūkstoš franku un saņēma astoņdesmit franku mēnesī saviem personīgajiem izdevumiem. Visus trīspadsmit mēnešus, kamēr franči nebija Milānā, šī tik biklā sieviete atrada ieganstu, lai paliktu melnā tērpā.

Atzīsimies, ka, sekojot daudzu nopietnu atitoru piemēram, esam uzsākuši mūsu varoņa vēsturi gadu pirms viņa dzimšanas. Šī galvenā persona nav neviens cits kā Fabricijs Valsera, marchesino[3] del Dongo, kā mēdz sacīt Milānā. Viņš tikko bija uzņēmies pūles piedzimt, kad frančus padzina, un aiz piedzimšanas nejaušības viņš bija šā paša markiza del Dongo otrais dēls, šā lielā siņora, kura plato, bālo seju, neīsto smaidu un bezgalīgo naidu pret jaunām idejām jūs jau pazīstat. Visa ģimenes manta bija nolemta vecākajam dēlam Askanijam del Dongo, kas bija sava tēva cienīgs portrets. Viņam bija astoņi gadi un Fabricijam divi, kad pēkšņi tas pats ģenerālis Bonaparts, ko visi labdzimušie ļaudis uzskatīja par jau sen pakārtu, kāpa lejā no Sen-Bernara kalna. Viņš iegāja Milānā; šis mirklis vēl arvienu ir vienīgais vēsturē: iedomājieties veselu līdz neprātam iemīlējušos tautu. Pēc nedaudzām dienām Napoleons uzvarēja kaujā pie Marengo. Pārējo stāstīt lieki. Milaniešu prieka skurbums sasniedza kalngalu, bet šoreiz tam piejaucās domas par atriebību: labajai tautai bija iemācījuši ienīst. Drīz vien redzēja atgriežamies no Kataro pazemes visus turp izsūtītos patriotus, kas bija palikuši dzīvi; viņu atgriešanos suminaja ar nacionaliem svētkiem. Viņu bālās sejas, lielās, izbrīnījušas acis, viņu novājējušie augumi bija dīvainā pretstatā pi irkain, kas viļņoja visās malās. Viņu ierašanās deva signālu visvalrak kompromitēto ģimeņu aizbraukšanai. Markizs del

Dongo viens no pirmajiem aizbēga uz savu Griantas pili. Lielmaņu ģimeņu galvas bija naida un baiļu pilni; bet viņu sievas, viņu meitas atcerējās priekus, kas saistījās ar franču iepriekšējo uzturēšanos Milānā, un skuma pēc Milanas un jautrajām ballēm, kuras tūlīt pēc Marengo kaujas rīkoja Casa Tanzi telpās. Nedaudzas dienas pēc uzvaras franču ģenerālis, kam bija uzdots uzturēt kārtību Lombardijā, ievēroja, ka visi muižnieku zemju nomātāji, ka visas vecās lauku sievas, ne drusciņu nedomājot vairs par negaidīto uzvaru pie Marengo, kas bija pārgrozījusi Italijas likteni un vienā dienā atkarojusi frančiem atpakaļ trīspadsmit cietokšņus, apcer vairs tikai pirmā Brešias patrona svētā Džovitas pareģojumu. Pēc šiem svētajiem vārdiem franču un Napoleona veiksmei bija jāizbeidzas tieši trīspadsmit nedēļas pēc Marengo kaujas. Markizu del Dongo un visus dižciltīgos, kas slapstījās u? laukiem, mazliet var attaisnot tas, ka tiešām un bez jokiem viņi ticēja pareģojumam. Visi šie cilvēki savā mūžā nebija izlasījuši ne četras grāmatas, viņi atklāti gatavojās atgriezties Milānā pēc trīspadsmit nedēļām. Bet laiks ritēja, un iezīmējās aizvien jauni Francijas panākumi. Atgriezies Parīzē, Napoleons ar saprātīgiem rīkojumiem izglāba revoluciju iekšienē, tāpat kā pie Marengo viņš to bija izglābis no svešzemniekiem. Tad dižciltīgie lombardieši, kas bija patvērušies savās pilīs, atklāja, ka viņi nepareizi izpratuši Brešias svētā patrona pareģojumu: runa nav bijusi par trīspadsmit nedēļām, bet gan par trīspadsmit mēnešiem. Sie trīspadsmit mēneši aizritēja, bet Francijas labklājība šķita ar katru dienu pieaugam.

Paiesim garām desmit progresa un laimes gadiem, no 1800. g. līdz 1810. gadam. Pirmos no tiem Fabricijs pavadīja Griantas pilī, izdāļādams un saņemdams belzienus no sādžas zemnieku zēniem un nemācīdamies it nekā, pat ne lasīt. Vēlāk viņu aizsūtīja uz jezuitu koledžu Milānā. Markizs, viņa tēvs, pieprasīja, lai latiņu valodu viņam māca nevis no seno autoru sacerējumiem, kuri vienmēr runā par republikām, bet no lieliska, vairāk nekā simt gravirām — XVII gadsimta mākslinieku šedevriem — greznota sējuma; tas bija Valseru, markizu del Dongo ģints, ģenealoģija, ko 1650. gadā bija publicējis latiniski Parmas archibīskaps Fabricijs del Dongo. Tā kā Valseru veiksme bija galvenokārt militārā, tad graviras attēloja daudz cīņas skatu, un allaž bija redzami daži varoņi, kas saucās šai vārdā un izdalīja varenus zobenu triecienus. Šī grāmata jaunajam Fabricijam ļoti patika. Viņa māte, kas viņu dievināja, laiku pa laikam saņēma atļauju viņu apmeklēt Milānā; bet viņas vīrs nekad nedeva naudu šiem ceļojumiem, — to viņai patapināja svaine, jaukā grāfiene Pjetranera. Pēc franču atgriešanās grāfiene bija kļuvusi par vienu no spožākajām sievietēm Italijas vicekaraļa prinča Eižena galmā.

Pēc tam kad Fabricijs pirmo reizi bija pie svētā vakarēdiena, viņa saņēma no vēl vienmēr labprātīgi trimdā esošā markiza atļauju reizēm izņemt brāļadēlu no koledžas. Viņa atrada, ka tas ir mazliet savāds, asprātīgs, ļoti nopietns, bet glīts zēns, kas pārāk nebojā modernas sievietes salonu. Starp citu, viņš bija pilnīgs nemākulis un tikko prata rakstīt. Grāfiene, kas katrā lietā ienesa viņai raksturīgo aizrautību, apsolīja skolas vadītājam savu protekciju, ja viņas brāļadēls Fabricijs gūtu apbrīnojamas sekmes un gada beigās saņemtu daudz godalgu. Lai dotu viņam iespēju tās iegūt, viņa katru sestdienas vakaru sūtīja pēc viņa un bieži vien neatlaida viņu atpakaļ pie skolotājiem ātrāk kā trešdien vai ceturtdien. Kaut gan vicekaralis princis jezuitus maigi loloja, tomēr saskaņā ar karalistes likumiem tie skaitījās izdzīti no Italijas, un koledžas priekšnieks, būdams veikls cilvēks, saprata, kādu labumu varētu gūt no šīm attiecībām ar sievieti, kas galmā visvarena. Viņš pat nedomāja žēloties par Fabricija prombūtni, un gada beigās tas ieguva piecas pirmās godalgas, kaut gan bija vēl lielāks nepraša nekā jebkad. Šādos apstākļos izcilā grāfiene Pjetranera ieradās sava vīra, gvardes divizijas komandiera, un piecu vai sešu ievērojamāko vicekaraļa galminieku pavadībā pagodināt ar savu klātbūtni godalgu izdalīšanas aktu pie jezuitiem. Koledžas vecākajam viņa priekšniecība izteica atzinību.

Grāfiene vadāja savu brāļadēlu uz visām lieliskajām svinībām, kas bija raksturīgas laipnā prinča Eižena pārāk īsajam valdīšanas laikam. Ar savu personīgo autoritati viņa to padarīja par huzaru virsnieku, un divpadsmit gadu vecumā Fabricijs jau nēsāja šo uniformu. Kādu dienu grāfiene, sajūsmināta par viņa glīto izskatu, lūdza princi iecelt viņu par pažu, kas nozīmētu, ka del Dongo ģimene samierinās ar lietu jauno kārtību. Nākamajā dienā viņai bija jāizlieto visa sava ietekme, lai panāktu, ka vicekaralis vairs neatceras šo lūgumu, kura izpildīšanai (ruka tikai nākamā paža tēva piekrišanas, un šī piekrišana bija atteikta ārkārtīgi noteikti. Šis neprāts lika nodrebēt iiMīajam niarkizam, un viņš atrada ieganstu, lai atsauktu jauno Kabilei ju uz (iriantu. Grāfiene neizsakāmi nicināja savu brāli; viņa Iii uzskatīja par bēdīgu mu|ķi, kas darītu ļaunu, ja kādreiz rastos iespēja. Bet viņa bija neprātīgi pieķērusies Fabricijam un pēc desmit gadu ilgas klusēšanas rakstīja markizam, lūgdama sūtīt atpakaļ viņas brāļadēlu; vēstule palika bez atbildes.

Atgriezies šai drūmajā pilī, ko bija cēluši viņa kareivīgākie senči, Fabricijs neprata cita kā kara vingrinājumus un jāšanu. Grāfs Pjetranera, kas zēnu mīlēja tāpat kā viņa sieva, bieži izjāja kopā ar viņu un ņēma viņu līdzi parādēs.

Ieradies Griantas pilī, Fabricijs, kam acis vēl bija piesarkušas no izlietajām asarām, atstājot savas krustmātes skaisto salonu, šeit sastapa tikai mātes un māsu sirsnīgos apskāvienus. Markizs bija ieslēdzies savā kabinetā ar vecāko dēlu markezino Askaniju. Viņi tur fabricēja šifrētas vēstules, kam bija gods tikt sūtītām uz Vīni; tēvs un dēls parādījās tikai ēdienu laikā. Markizs neatlaidīgi atkārtoja, ka māca savam mantiniekam dubultgrāmatvedības norēķinus par katra savas zemes gabala ienākumiem. īstenībā rnarkizs pārāk greizsirdīgi turējās pie savas varas, lai runātu par šādām lietām ar dēlu, kaut arī tas bija dzimtas zemju likumīgais mantinieks. Viņš tam uzdeva šifrēt piecpadsmit līdz divdesmit lappušu garas depešas, kuras divas vai trīs reizes nedēļā sūtīja caur Šveici uz Vīni. Markizs uzskatīja, ka viņš ziņo likumīgajiem valdniekiem par Italijas karalistes iekšējo stāvokli, kura viņš pats nepazina; un tomēr viņa vēstules guva lielus panākumus. Lūk, kā tas notika. Markizs uzdeva kādam uzticamam aģentam saskaitīt uz lielceļa kaut kāda franču vai itāliešu pulka kareivjus, kas pārgāja uz citu garnizonu, un, sniegdams par to ziņojumu Vīnes galmā, pacentās samazināt kareivju skaitu par krietnu ceturtdaļu. Šīm, starp citu, "smieklīgajām vēstulēm bija tas nopelns, ka tās noliedza citas, patiesākas; tāpēc tās patika. Bez tam, īsi pirms Fabricija ierašanās pilī, markizs bija saņēmis augstu ordeni; tas bija piektais, kas rotāja viņa galminieka uniformu. Īstenībā viņš ļoti skuma, ka neuzdrošinājās ietērpties šais drānās ārpus sava kabineta; bet viņš nekad neatļāvās diktēt kādu depešu, neuzvilcis apšuvēm rotāto, ar visiem ordeņiem izgreznoto tērpu. Rīkoties savādāk viņam liktos izrādīt necieņu.

Markize bija sajūsmināta par sava dēla iznesību. Bet viņa bija uzglabājusi ieražu rakstīt divas vai trīs reizes gadā ģenerālim grāfam A …, — tā tagad sauca leitnantu Robēru. Markīzei bija pretīgi melot cilvēldem, kurus viņa mīlēja; viņa izjautāja savu dēlu un sabijās par viņa nezināšanu.

«Ja jau man,» — viņa sev sacīja, — «kas nekā nezinu, viņš bekas maz izglītots, tad Robērs, kas ir tik gudrs, atrastu, ka viņa izglītība pilnīgi atstāta novārtā; un tagad nepieciešami nopelni.» Otrs apstāklis, kas viņu gandrīz tāpat pārsteidza, bija tas, ka Fabricijs bija uzņēmis nopietni visus reliģiskos ticējumus, kas viņam bija mācīti pie jezuītiem. Kaut gan markize pati bija ļoti dievticīga, tomēr šā bērna fanatisms viņai lika nodrebēt: «ja markizam būs pietiekami daudz saprāta, lai uzminētu šo ietekmēšanas līdzekli, viņš man nolaupīs mana dēla mīlestību.» Viņa daudz raudāja, un no tā viņas pieķeršanās Fabricijam vēl vairāk pieauga.

Dzīve šai pilī, kurā mita trīsdesmit vai četrdesmit kalpotāju, bija ļoti skumja, tāpēc Fabricijs pavadīja augas dienas medībās vai vizinoties laivā pa ezeru. Drīz vien viņš sadraudzējās ar kučieriem un staļļu puišiem; visi šie ļaudis bija karsti franču piekritēji un atklāti zobojās par dievticīgajiem sulaiņiem, kas bija pieķērušies markizam un viņa vecākajam dēlam. Pastāvīgais zobgalību temats bija tas, ka šie svinīgi nopietnie cilvēki, pēc savu kungu parauga, pūderēja matus.

## II

.. Kad nāk vakars dzēst gaismu mums acu zīlēs, Raugos, nākotnes jausmu pilns, debesu dzīlēs, Kur pats dievs raksta burtiem mirdzošiem Mums par laikiem un cilvēku likteņiem. Jo, kad debesīs žēl tam kļūst cilvēka kāda, Dziļā līdzjūtībā viņš ceļu tam rāda: Savās zvaigznēs, tā rakstu kas atspulgo, Viņš gan labu, gan ļaunu mums pravieto. Bet šie ļaudis, ko zeme un nāve nomāc, Negrib lasīt un nicina to, kas tiem domāts.

R o n s ā r s .

Markizs sludināja niknu naidu pret apgaismību. «Idejas ir tās, kas pazudinājušas Itāliju,» — viņš mēdza sacīt. Viņš skaidri nezināja, kā šo svēto sašutumu par izglītību savienot ar vēlēšanos, lai Fabricijs papildinātu savas pie jezuitiem tik spoži uzsāktās studijas. Visdrošāk viņam šķita uzticēt Griantas garīdzniekam, labajam abatam Blanesam, turpināt Fabricijam mācīt latiņu valodu. Būtu vajadzīgs, lai garīdznieks pats prastu šo valodu; bet viņš to nicināja; šāda veida zināšanas viņam aprobežojās ar prasmi uzteikt pēc atmiņas lūgsnas no mesu grāmatas, kuras saturu viņš gandrīz prata izskaidrot savām draudzes avīm. Bet tāpēc kantonā garīdznieku nemaz necienīja mazāk un pat bijās no viņa; viņš allaž bija sacījis, ka nevis trīspadsmit nedēļās un pat ne trīspadsmit mēnešos piepildīsies Brešias patrona svētā Džovitas slavenais pareģojums. Runājot ar uzticamiem draugiem, viņš piebilda, ka skaitlis trīspadsmit būtu jāizprot tādā veidā, kas krietni pārsteigtu pasauli, ja būtu ļauts pateikt visu (1813). ,

Fakts ir tāds, ka abats Blaness, ar primitiviem tikumiem un godīgumu apbalvota persona un cilvēks ar lielām garīgām interesēm, cauras naktis pavadīja sava torņa virsotnē: viņš bija kaislīgi aizrāvies ar astroloģiju. Dienu izšķiedis zvaigžņu sastapšanās un stāvokļa izrēķināšanai, lielāko nakts daļu viņš izlietoja, izsekojot tās debesīs. Būdams nabadzīgs, viņš nebija varējis iegādāties citu instrumentu kā garu tālskati ar papes cauruli. Var iedomāties, kā nicināja valodu studēšanu cilvēks, kas dzīvoja savu mūžu, lai atklātu precizus mirkļus, kad sagrūs valstis un uzliesmos revolūcijas, kuras pārveidos pasaules seju. «Ko es par zirgu zinu vairāk,» viņš teica Fabricijam, «kopš man iemācījuši, ka latiniski to sauc equus?»

Zemnieki izjuta bijību pret abatu Blanesu kā pret lielu burvi; viņš savukārt, izlīdzēdamies ar bailēm, kādas iedvesa viņa uzturēšanās tornī, atturēja tos no zagšanas. Amata biedri, apkaimes garīdznieki, kas apskauda viņa ietekmi, izturējās pret viņu ar nievām; markizs del Dongo viņu vienkārši nicināja, tāpēc ka viņš spriedelēja pārāk daudz, kā nepienāktos tik zema stāvokļa cilvēkam. Fabricijš viņu pielūdza; lai viņam izpatiktu, tas reizēm augus vakarus pavadīja, saskaitot vai reizinot milzīgus skaitļus. Pēc tam viņš kāpa augšā tornī; tā bija liela labvēlība, kādu abats Bianess nekad nevienam nebija parādījis, bet viņš bija iemīļojis šo bērnu tā vientiesības pēc. «Ja netapsi liekulis,» viņš tam sacīja, «varbūt tu kļūsi cilvēks.»

Divas vai trīs reizes gadā Fabricijs, kas bija bezbailīgs un kvēls savās izpriecās, tik tikko nenoslīka ezerā. Viņš bija Griantas un Kadenabijas zemnieku bērnu vadonis visās lielajās ekspedicijās. Bērni bija sameklējuši vairākas atslēdziņas, un, kad nakts bija sevišķi tumša, viņi mēģināja atslēgt ķēdes, ar kurām laivas bija piesaistītas pie kāda liela akmens vai pie krastmalas koka. Jāzina, ka Komo ezerā zvejnieki izliek nakts auklas lielā atstatumā no krasta. Auklas gals piestiprināts ar korķi apsistam dēlītim, kurā iesprausta ļoti lokana lazdas viciņa ar mazu zvaniņu, kas iešķindas, tikko āķī ieķērusies zivs rausta auklu. '

Fabricija vadīto nakts ekspedīciju lielais mērķis bija apmeklēt nakts auklas, iekām zvejnieki izdzirduši mazo zvaniņu brīdinājumu. Allaž izvēlējās vētrainu laiku un sirojumos devās no rīta, stundu pirms ausmas. Kāpjot laivās, bērni iedomājās dodamies vislielākajās briesmās, un tas visvairāk vilināja viņus darbībā; sekodami savu tēvu piemēriem, viņi dievbijīgi skandēja Ave Maria. Bet bieži gadījās, ka aizbraukšanas mirklī, brīdī, kas sekoja Ave Maria, Fabricijam radās kāda priekšnojauta. Tā bija viņa drauga abata Blanesa astroloģiskās studijās gūtais auglis, kaut arī pēdējā paredzējumiem viņš nemaz neticēja. Vadīdamies no savas jaunās iztēles, viņš saskatīja šai priekšnojautā pilnīgi drošu zīmi labiem panākumiem vai neveiksmei; un tā kā viņam bija vairāk apņēmības nekā jebkuram no biedriem, tad pamazām viss bars tā pierada pie priekšnojautām, ka, ja, laivā kāpjot, krastmalā ieraudzīja kādu priesteri vai ja redzēja vārnu aizlaižamies uz kreiso pusi, tad steidzās uzlikt slēdzeni laivas ķēdei un visi gāja atpakaļ gulēt. Abats Blaness gan nebija iepazīstinājis Fabriciju ar savu diezgan grūto zinātni, bet, pašam neapzinoties, viņš tam bija iepotējis neaprobežotu paļāvību uz zīmēm, kuras var iepriekš noteikt nākotni.

Markizs juta, ka, ja kaut kas atgadītos ar viņa šifrēto korespondenci, tad viņš kļūtu atkarīgs no savas māsas žēlastības; tāpēc ik gadus svētās Anželas svētkos, grāfienes Pjetraneras godadienā, Fabricijs saņēma atļauju pavadīt astoņas dienas Milānā. Visu gadu viņš dzīvoja, gaidot vai jau nožēlojot šīs astoņas dienas. Šai svarīgā gadījumā politiska ceļojuma veikšanai markizs izsniedza dēlam četrus ekijus un savai sievai, kas dēlu pavadīja, kā parasts nedeva nekā. Bet viens no pavāriem, seši sulaiņi un kučieris ar diviem zirgiem ceļojuma priekšvakarā devās uz Komo, un katru dienu Milānā markizes rīcībā bija pajūgs un vakariņas divpadsmit personām.

Markiza del Dongo atturīgais dzīves veids noteikti bija visai neinteresants; bet tam bija tāda priekšrocība, ka tas uz visiem laikiem padarīja bagātas tās ģimenes, kurām labpatika tā dzīvot. Markizs, kam ienāca vairāk nekā divsimt tūkstoši liru rentes, neizdeva no šās summas ne ceturto daļu; viņš dzīvoja no cerībām. Trīspadsmit gadus, no 1800. līdz 1813. gadam, viņš pastāvīgi un neatlaidīgi ticēja, ka Napoleonu gāzīs drīzāk nekā sešos mēnešos. Spriediet paši, cik liela bija viņa sajūsma 1313. gada sākumā, kad viņš uzzināja par Berezinas katastrofu! Parīzes ieņemšana un Napoleona krišana viņam lika galīgi zaudēt galvu; tad viņš atļāvās izteikt vislielākos apvainojumus savai sievai un māsai. Beidzot, pēc četrpadsmit gadu ilgas gaidīšanas, viņam bija lemts neizsakāmais prieks redzēt austriešu karapulkus atgriežamies Milānā. Pēc pavēlēm no Vīnes, austriešu ģenerālis pieņēma markizu del Dongo ar cieņai līdzīgu apbrīnošanu; viņam steidzās piedāvāt vienu no pirmajām vietām valdībā, un viņš to pieņēma kā kāda parāda atmaksu. Viņa vecāko dēlu iecēla par leitnantu vienā no monarchijas skaistākajiem pulkiem; bet otrs nekad negribēja pieņemt viņam piedāvāto kadeta vietu. Triumfs, ko markizs izbaudīja ar reti sastopamu nekautrību, ilga tikai dažus mēnešus, un tam sekoja pagrieziens, kas pazemoja. Viņam nekad nebija piemitušas spējas uz darījumiem, un četrpadsmit gadi, kurus viņš bija pavadījis uz laukiem, savu sulaiņu, notara un ārsta vidū, kopā ar nemanot pienākušā vecuma nelāgo omu, bija viņu padarījuši par nespējīgu cilvēku. Bet austriešu zemē ir neiespējami paturēt svarīgu vietu bez zināma talanta, ko prasa šās vecās monarchijas gausā un sarežģītā, bet ļoti saprātīgā pārvalde. Markiza del Dongo kļūdīšanās skandalizēja ierēdņus un pat apturēja darbu gaitu. Viņa ultramonarchistiskās runas satracināja iedzīvotājus, kurus gribēja' iegremdēt snaudā un bezrūpībā. Kādā jaukā dienā viņš uzzināja, ka viņa majestatei labpaticis žēlīgi pieņemt viņa iesniegto demisiju no valdības amata un tai pašā laikā piešķirt viņam Lombardo-Venecijas karalistes otrā lielā mažordommajora vietu. Markizs sašuta par nežēlīgo netaisnību, kuras upuris viņš bija; viņš lika iespiest vēstuli kādam draugam, viņš, kam tik ļoti riebās preses brīvība! Beidzot viņš rakstīja ķeizaram, ka tā ministri ir nodevēji un nekas cits kā jakobiņi. To padarījis, viņš noskumis atgriezās Griantas pilī. Viens mierinājums viņam bija. Pēc Napoleona krišanas zināmas Milānā varenas personas lika uz ielas nogalināt grāfu Prinu, bijušo Itālijas karaļa ministru un cilvēku ar izciliem nopelniem. Grāfs Pjetranera riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu ministru, kuru nogalināja ar lietussarga sitieniem un kura nāves mokas turpinājās piecas stundas. Kāds priesteris, markiza del Dongo biktstēvs, būtu varējis glābt Prinu, atverot tam Svētā Jāņa baznīcas vārtus, pie kuriem nabaga ministru staipīja un uz brīdi pat pameta vienu ielas vidū notekā; bet viņš ar nicināšanu atteicās atvērt vārtus, un sešus mēnešus vēlāk marķīzam laimējās viņam sagādāt jauku paaugstinājumu.

Viņš nolādēja savu māsasvīru grāfu Pjetraneru, kam nebija pat ne piecdesmit luiju rentes, bet kas uzdrošinājās būt diezgan apmierināts, iedomājās palikt uzticīgs tam, ko bija mīlējis visu mūžu, un nekautrēdamies sludināja taisnības garu, neievērojot personu; markizs to uzskatīja par nekrietnu jakobinismu. Grāfs bija atteicies iestāties Austrijas dienestā; šo atteikšanos attiecīgi novērtēja, un dažus mēnešus pēc Prinas nāves tās pašas personas, kas bija uzpirkušas slepkavas, panāca, ka ģenerāli Pjetraneru iemeta cietumā. Tad grāfiene, viņa sieva, paņēma pasi un pieprasīja pasta zirgus, lai dotos uz Vīni izstāstīt ķeizaram patiesību. Prinas slepkavas nobijās, un viens no viņiem, siņoras Pjetraneras brālēns, ieradās pusnaktī, stundu pirms došanās uz Vīni, un atnesa pavēli par viņas vīra atbrīvošanu. Otrā dienā austriešu ģenerālis uzaicināja grāfu Pjetraneru pie sevis, uzņēma viņu iespējami laipni un apgalvoja, ka viņa pensiju nekavējoties nokārtos cik vien iespējams izdevīgi. Lāga ģenerālis Bubna, saprātīgs un sirsnīgs cilvēks, bija gluži nokaunējies par Prinas noslepkavošanu un grāfa apcietināšanu.

Pēc šā trača, ko grāfienes stingrais raksturs likvidēja, abi laulātie draugi šā tā dzīvoja ar pensiju, kas nelika ilgi gaidīt uz sevi, — par to jāpateicas ģeneraļa Bubnas ieteikumam.

Par laimi izgadījās, ka gadus piecus vai sešus grāfiene bija bijusi stipri draudzīgās attiecībās ar kādu ļoti bagātu jaunekli, kas bija arī grāfa intirns draugs un nekavējās atdot viņu rīcībā skaistāko angļu zirgu pāri Milānā, savu teatra ložu Skalā un savu pili uz laukiem. Bet grāfs apzinājās savu varonību, viņa sirds bija drosmīga, viņš viegli iekaisa un tad atļāvās dīvainas valodas. Kādu dienu viņš devās medībās kopā ar vairākiem jaunekļiem, un viens no viņiem, kas bija kalpojis zem citiem karogiem, sāka zoboties par Saipusalpu valsts kareivju varonību; grāfs viņam deva pliķi, tūlīt iznāca kaušanās, un grāfu, kas visu šo jauno ļaužu vidū bija viens no savas nometnes, nogalināja. Par šo savādo divkaujas veidu ļoti daudz runāja, un personas, kas tanī bija piedalījušās, uzskatīja par labāku aizceļot uz Sveici.

Tā smieklīgā drosme, ko sauc par rezignāciju, muļķa drosme, kurš, ne vārda neiebilzdams, ļauj sevi pakārt, — grāfienei bija pilnīgi sveša. Saniknota par sava vīra nāvi, viņa gribēja, lai Limerkati, šis jaunais bagātnieks, viņas intimais draugs, arī iedomājas aizceļot uz Sveici un apbalvot ar karabina lādiņu vai pliķi grāfa Pjetraneras slepkavu.

Limerkati atrada, ka šis projekts ir ārkārtīgi smieklīgs, un grāfiene pamanīja, ka nicināšana nokāvusi viņas mīlestību. Viņa sāka izturēties divkārt uzmanīgi pret Limerkati, jo gribēja atkal atmodināt viņa mīlestību un tad pamest viņu, iedzīt izmisumā. Lai šo atriebības plānu padarītu saprotamu frančiem, es teikšu, ka Milānā, kas atrodas ļoti tālu no mūsu zemes, vēl krīt izmisumā aiz mīlestības. Grāfiene, kas savos sēru tērpos visas sāncenses aptumšoja jau pa gabalu, koķetēja ar izcilākajiem jaunekļiem, un viens no viņiem, grāfs N . .., kas allaž bija sacījis, ka Limerkati ir mazliet smagnējs, par ārišķīgu tik asprātīgai sievietei, neprātīgi iemīlējās grāfienē. Viņa aizrakstīja Limerkati:

«Vai gribat reiz rīkoties kā prāta cilvēks? Iedomājieties, ka «nekad mani neesat pazinis.

«Palieku, varbūt ar nelielu nicināšanu, Jūsu padevīgā «kalpone,

Džina Pjetranera.»

Izlasījis šo zīmīti, Limerkati aizbrauca uz vienu no savām pjlīm; viņa mīlestība uzliesmoja, viņš kļuva neprātīgs un runāja par nošaušanos, kas šai zemē ir reta lieta. Tikko ieradies uz laukiem, viņš jau otrā dienā rakstīja grāfienei, piedāvādams savu roku un savus divsimt tūkstošus liru rentes. Viņa tam aizsūtīja atpakaļ neuzplēsto vēstuli ar grāfa N… grumu. Pēc tam Limerkati trīs gadus pavadīja savos lauku īpašumos, ik pa divi mēnešiem atgriezdamies Milānā, bet nekad neuzdrošinādamies tur palikt un garlaikodams visus savus draugus ar savu kvēlo mīlestību uz grāfieni un sīkiem stāstījumiem par labvēlību, kādu tā viņam agrāk izrādījusi. Sākumā viņš piebilda, ka ar grāfu N… viņa sevi pazudinot un ka šie sakari viņu pazemojot.

īstenībā grāfiene nejuta nekādu mīlestību pret grāfu N… un to viņam arī paskaidroja, tikko bija pilnīgi droša par Limerkati izmisumu. Grāfs, kam bija liela pieredze, lūdza viņu neizklāstīt skumjo patiesību, kuru viņa tam bija uzticējusi: «Ja jūs būtu tik iecietīga,» — viņš piebilda, «un joprojām mani uzņemtu ar visu ārējo laipnību, ar kādu apveltī mīļāko, tad varbūt es atrastu piemērotu vietu.»

Pēc šās varonīgās izskaidrošanās grāfiene vairs negribēja ne grāfa N… zirgus, ne viņa ložu. Bet kopš piecpadsmit gadiem viņa bija pieradusi pie viselegantākās dzīves; viņai bija jāatrisina ļoti grūta vai, labāk sakot, neatrisināma problēma: dzīvot Milānā ar tūkstoš piecsimt franku lielu pensiju. Viņa atstāja savu palaco, nomāja divas istabas piektajā stāvā, atlaida visus kalpotājus un istabenes vietā pieņēma kādu nabaga vecenīti, kas apkopa arī saimniecību. Šis upuris īstenībā nebija tik varonīgs un grūts, kā mums šķiet; Milānā nabadzība nav smieklīga un tāpēc izbiedētām dvēselēm tā nerādās kā lielākais ļaunums. Pēc dažiem cildenā trūkumā pavadītiem mēnešiem, kad viņu nepārtraukti lenca vēstules no Limerkati un pat no grāfa N …, kas arī gribēja viņu precēt, gadījās, ka parasti drausmīgi skopajam markizam del Dongo iešāvās prātā, ka viņa ienaidnieki varētu līgsmi gavilēt par viņa māsas postu. Kā! kāda del Dongo spiesta dzīvot no pensijas, ko Vīnes galms, par kuru viņam ir tik daudz ko žēloties, piešķir savu ģenerāļu atraitnēm!

Viņš tai rakstīja, ka Griantas pilī to sagaida viņa māsas cienīgs apartaments un apkalpošana. Grāfienes kustīgais gars ideju par šādu jauna veida dzīvi uzņēma ar sajūsmu; bija aizritējuši jau divdesmit gadi, kopš viņa vairs nebija mitusi šai cienījamajā pilī, kas majestātiski paceļas starp vecajām kastaņām, kuras stādītas jau Sforcu laikos. «Tur atradīšu atpūtu,» viņa sev teica, «un vai tā manā vecumā nav laime?» (Tā kā viņai bija trīsdesmit viens gads, tad viņa uzskatīja, ka pienācis laiks atrauties nomaļus.) «Šā dievišķīgā ezera krastos, kur esmu dzimusi, mani beidzot gaida laimīga un mierīga dzīve.»

Nezinu, vai viņa maldījās, bet viens ir drošs, ka šī kaislā dvēsele, kas tik viegli atteica divu milzīgu bagātību piedāvājumus, Griantas pilij atnesa laimi. Viņas brāļameitas kļuva neprātīgas aiz prieka. — «Tu man esi atdevusi jaunības skaistās dienas,» markize, viņu apskaudama, sacīja: — «dienu priekš tavas ierašanās man bija simt gadu.» Grāfiene, kopā ar Fabriciju, sāka atkal apskatīt visu burvīgo Griantas apkaimi, ko ceļotāji tik ļoti cildina: villu Melei otrpus ezerarft, iepretim pilij, no kurienes paveras lielisks skats uz pili; vēl augstāk — Šfondratas svētais mežs, un kalnu kraujā pakāje, kas atdala ezera abus atzarojumus; saldkaislo Komo un zaru, kas plūst uz bargo Leko. Tas ir debešķīgs un piemīlīgs skats, kam izslavētākā pasaules vieta, Neapoles līcis, gan ir līdzīgs, bet ne pārāks. Sajūsmas pilna grāfiene atkal atrada savas agrās jaunības atmiņas un salīdzināja tās ar pašreizējām izjūtām. «Komo ezeru neapņem tā kā Ženevas ezeru lieli norobežoti un pēc labākām metodēm kopti lauki, kas atgādina naudu un spekulāciju,» viņa sev teica. «Šeit uz visām pusēm redzu nevienāda lieluma pakalnus, kurus sedz nejauši iedēstītu koku puduri, ko cilvēka roka vēl nav sabojājusi un piespiedusi nest ienākumus. Šo' apbrīnojama veida pakalnu vidū, kuri noslīd uz ezeru tik dīvainās kraujās, man paliek dzīvas visas Taso un Ariosta aprakstu ilūzijas. Viss ir cildens un maigs, viss runā par mīlestību, nekas neatgādina civilizācijās nejaukumus. Nokalnes sādžiņas paslēpušās milzīgajos kokos, un pāri koku galotnēm paceļas burvīgā jauko torņu architektura. Ja arī vietumis meža ķiršu un kastaņu birzis pārtrauc kāds neliels, pēdu piecdesmit plats lauciņš, tad acs apmierināta redz tur augam stādus, kas spēcīgāki un labāk padevušies nekā jebkur citur. Virs pakalniem, kuru virsotnes paver skatienam vientuļas mītnes, kurās visās gribētos dzīvot, pārsteigtā acs ierauga mūžīga sniega klātās Alpu smailes, un to bargā stingrība atgādina par dzīves likstām un kāpina pašreizējo baudu. Iztēli ierosina kādas kokos apslēptas sādžiņas attālās zvanu skaņas; nestas pāri ūdeņiem, šīs skaņas atmaigst, iegūst liegas melancholijas un rezignācijas pieskaņu un šķiet sakām cilvēkam: «Dzīve aizrit, neesi tik noslēgts pret laimi, kas paveras, steidz to baudīt!» Šo vietu valoda, kurām nav pasaulē līdzīgas, atdeva grāfienei viņas sešpadsmitgadīgo sirdi. Viņa neaptvēra, kā bija varējusi pavadīt tik daudzus gadus bez atkalredzēšanās ar ezeru. Viij» nodomāja: «Vai laime būtu paslēpusies uz vecumdienu sākumu?» Viņa nopirka laivu, ko Fabricijs, mai-kize un viņa pati savām rokām izgreznoja, jo ļoti lepnajā mājas saimniecībā trūka naudas visam; kopš krišanas nežēlastībā marleizs del Dongo bija divkāršojis aristokrātisko izšķērdību. Piemēram, lai iegūtu desmit pēdu zemes ezermalā, Kadenabijas pusē, pie slavenās platanu alejas, viņš lika uzcelt uzbērumu, kas izmaksāja ap astoņdesmit tūkstoš franku. Uzbēruma galā redzēja paceļamies pēc slavenā markiza Kaņolas zīmējumiem no milzīgiem granita bluķiem celtu kapelu, un šai kapelā M'ilanas toreizējais modes skulptors Markezi viņam uzcēla kapu, uz kura daudzos ciļņos bija parādīti viņa senču slavenie darbi.

Fabricija vecākais brālis markezino Askanijs gribēja pievienoties dāmām pastaigā, bet tēvamāsa šļakstīja ūdeni uz viņa pūderētajiem matiem un ik dienas atrada kādu jaunu joku, ko izspēlēt pret viņu. Beidzot viņš atbrīvoja no savas rupjās, bezkrāsainās sejas jautro baru, kas viņa klātienē neuzdrošinājās smieties. Domāja, ka viņš spiego markiza, sava tēva, uzdevumā, un no šā bargā despota, kas kopš piespiedu demisijas allaž bija saniknots, vajadzēja vairīties.

Askanijs zvērēja atriebību Fabricijam.

Reiz sacēlās vētra, un braucēji nokļuva briesmās; kaut gan naudas bija ļoti maz, tomēr abiem laiviniekiem bagātīgi samaksāja, lai viņi neko neteiktu markizam, kas skatījās jau diezgan greizi uz to, ka ved līdzi viņa abas meitas. Vētra atgadījās otrreiz; uz šā skaistā ezera tās ir baigas un neparedzētas, vēja grūdieni negaidot triecas no abām kalnu rīklēm, kas stāv viena otrai pretim, un tās cīnās uz ūdeņiem. Grāfiene gribēja viesuļa un pērkona grāvienu laikā izkāpt malā. Viņa domāja, ka no ezera vidū izslējušās vientuļās klints, kas bija tik liela kā maza istabiņa, pavērsies neparasts skats. Viņa jau redzēja sevi no visām pusēm saniknotu bangu ieskautu, bet — lecot ārā no barkas, viņa iekrita ūdenī. Fabricijs metās viņai pakaļ, lai glābtu, un abus ierāva diezgan tālu. Bez šaubām, tā samērcēties nav jauki, bet pilnīgi pārsteigtā garlaicība bija padzīta no feodālās pils. Grāfiene bija sajūsminājusies par abata Blanesa primitivo raksturu un astroloģiju. Nelielo naudu, kas atlika pēc samaksas par barku, izlietoja, lai izdevīgā gadījumā nopirktu nelielu teleskopu, un gandrīz katru vakaru ar brāļameitām un Fabriciju viņa apmetās uz vienas no gotiskās pils torņu platformām. Fabricijs bija pulciņa zinātnieks, un tur, tālu no spiegiem, viņi pavadīja vairākas ļoti jautras stundas.

Jāatzīst, ka bija dienas, kad grāfiene nevienu neuzrunāja; viņu redzēja staigājam zem augstajām kastaņām, iegrimušu drūmā sapņainībā; viņa bija pārāk gudra, lai reizēm nejustu garlaicību, nevarot apmainīties domām ar kādu. Bet nākamajā dienā viņa jau atkal smējās; svaines skumjas bija tās, kas tik drūmi ietekmēja šo no dabas tik aktivo garu.

— Vai tiešām laiku, kas mums atlicis no jaunības, mēs pavadīsim šai drūmajā pilī? — markize izsaucās.

Priekš grāfienes ierašanās viņai nebija pat ne drosmes izjust šādu nožēlu.

Tā nodzīvoja ziemu no 1814. līdz 1815. gadam. Kaut arī grāfiene bija diezgan nabadzīga, tomēr divas reizes viņa pavadīja dažas dienas Milānā; bija jāapskata Skalas teātrī debešķīgais Vigano balets, un markizs neaizliedza sievai pavadīt savu māsu. Apmetās nelielās pansijas istabiņās, un Saipusalpu ģeneraļa trūcīgā atraitne bija tā, kas aizdeva pāris cechinas visubagātajai markizei del Dongo. Šie izbraukumi bija ļoti jauki; uzaicināja vakariņās vecus draugus un guva mierinājumu, smejoties par visu kā īsti bērni. Šī pacilātības un nejaušību pilnā italiskā līgsme lika aizmirst drūmās skumjas, kuras Griantā izplatīja ap viņiem markiza un viņa vecākā dēla skatieni. Tikko sešpadsmit gadu vecais Fabricijs ļoti labi reprezentēja ģimenes galvu.

1815. gada 7. martā dāmas kopš aizvakardienas bija atgriezušās no jauka, maza ceļojuma uz Milānu; viņas pastaigājās skaistajā platanu alejā, kas nesen bija pagarināta līdz pašai ezermalai. No Komo puses parādījās kāda laiva un māja neparastas zīmes. Uz uzbēruma malā izlēca kāds markiza aģents: Žuanas' līcī tikko bija izkāpis krastā Napoleons. Vientiesīgā Eiropa bija pārsteigta par šo notikumu, par kuru markizs del Dongo nemaz nebija pārsteigts. Viņš bija aizrakstījis savam valdniekam vēstuli, izliedams tanī visu savu sirdi, piedāvādams savu talantu un vairākus miljonus, kā arī atkārtodams, ka tā ministri ir jakobiņi, kas rīkojas saskaņā ar Parīzes musinātājiem.

8. martā pulksten sešos no rīta markizs, izrotājies visām savām goda zīmēm, lika vecākajam dēlam nodiktēt trešās politiskās depešas uzmetumu; viņš svinīgi nodevās tās pārrakstīšanai savā skaistajā, koptajā rokrakstā uz papīra, kurā bija l'iligrani iespiests valdnieka attēls. Tai pašā laikā Fabricijs pieteicās pie grāfienes Pjetraneras.

—   Dodos projām, — viņš tai teica, — pievienošos imperatoram, kas ir arī Italijas karalis; viņš bija tik draudzīgs tavam, vīram! Braukšu caur Šveici. Šonakt, Menadžo, mans draugs Vazi, barometru tirgotājs, iedeva man savu pasi; tagad dod man dažus napoleonus, jo man pašam ir tikai divi; bet, ja vajadzēs, es iešu kājām.

Grāfiene raudāja aiz prieka un satraukuma. — Lielais dievs! kāpēc tam vajadzēja ienākt tev prātā! — viņa izsaucās, saķerdama Fabricija rokas.

Viņa piecēlās un izņēma veļas tīnē rūpīgi noglabātu somiņu, rotātu pērlēm: tas bija viss, kas viņai pasaulē piederēja.

—   Ņem, — viņa sacīja Fabricijam; — bet, dieva vārdā! neļaujies nogalināties. Kas paliks tavai nelaimīgajai mātei un man, ja tevis vairs nebūs? Par Napoleona panākumiem varu sacīt, ka tie ir neiespējami, mans nabaga draugs; mūsu kungi pārāk labi pratīs viņu pazudināt. Vai nedzirdēji priekš astoņām dienām Milānā par divdesmit trim slepkavības projektiem, kas visi bija tik labi izkombinēti un kam viņš izbēga tikai aiz brīnuma? Un toreiz viņš bija visvarens. Tu esi redzējis, ka mūsu ienaidniekiem netrūkst gribas viņu pazudināt; kopš viņa aiziešanas Francija nebija vairs nekas.

Visdziļākajā aizkustinājumā grāfiene stāstīja Fabricijam par nākamajiem Napoleona likteņiem. — Ļaujot tev doties pie viņa, upurēju viņam pašu dārgāko, kas man ir pasaulē, — tā sacīja. Fabricija acis kļuva valgas, viņš lēja asaras, apskaudams grāfieni, bet viņa apņemšanās aizceļot ne mirkli nesagrīļojās.

Viņš kvēli izskaidroja dārgajai draudzenei visus apsvērumus, kuri viņu uz to noskaņojuši un kurus mēs atļaujamies uzskatīt par visai amizantiem.

— Vakar pievakarē, bez septiņām minūtēm sešos, mēs pastaigājāmies, kā tu zini, ezermalā, platanu alejā, lejpus Casa Sommariva, un devāmies uz dienvidiem. Tur pirmo reizi pama-! nrju tālē laivu, tik lielā jaunuma nesēju, braucam no Komo. Lūkojoties uz laivu, nedomājot par imperatoru, bet tikai apskaužot to cilvēku likteni, kuri var ceļot, mani pēkšņi pārņēma dziļš saviļņojums. Laiva piestāja malā, aģents klusu ko pačukstēja manam tēvam, kas nobālēja un pasauca mūs sānis, lai paziņotu šausmīgo jaunumu. Pagriezos pret ezeru, un mans vienīgais nolūks bija apslēpt prieka asaras, kas man bija sakāpušas acīs. Pēkšņi milzīgā augstumā labajā pusē ieraudzīju ērgli, Napoleona putnu; tas majestātiski lidoja, dodamies uz Šveici, tātad ari uz Parīzi. «Un es arī,» nodomāju tai pašā mirklī, «došos cauri Šveicei ātri kā ērglis un steigšos piedāvāt šim lielajam cilvēkam ļoti nedaudz, bet tomēr visu, ko varu piedāvāt, proti, savas vājās rokas palīdzību. Viņš bija gribējis mums dot dzimteni, un viņš mīlēja manu tēvoci.» Dīvainā kārtā manas asaras apsika vienā mirklī, kamēr vēl redzēju ērgli; un pierā.dījums, ka šī doma nāk no augšienes, ir tas, ka tai pašā brīdī, bez spriedelēšanas, es to izlēmu un saskatīju līdzekļus, lai veiktu šo ceļojumu. Vienā mirklī visas manas bēdas, kas — kā tu zini — saindē manu dzīvi, it īpaši svētdienās, bija kā ar dievišķu dvašu aizpūstas. Redzēju Itāliju paceļamies no dubļiem, kuros vācieši viņu bija iegremdējuši1 ; tā izstiepa savas sakropļotās un vēl pa pusei važās kaltās rokas pret savu karali un atbrīvotāju. Un es, šās nelaimīgās mātes vēl nepazītais dēls, — es tad apņēmos: — došos projām, iešu mirt vai uzvarēt kopā ar šo likteņa apzīmēto cilvēku, kas ir gribējis nomazgāt nicinājumu, ko mums sviež virsū pat verdziskākie un mežonīgākie Eiropas iedzīvotāji.

Tu pazīsti, — tuvodamies grāfienei un ieurbdamies viņā ar acīm, kas meta liesmas, viņš klusu piemetināja, — tu pazīsti jauno kastaņkoku, ko māte pati iedēstīja tai ziemā, kad piedzimu, divas jūdzes no šejienes, pie lielās akas mūsu mežā; gribi ju to apmeklēt, iekām kaut ko daru. «Pavasaris tikko sācies,» es nodomāju, «labi, ja manam kokam jau būs lapas, tad tā man

1 lluna knisli aizrāvies cilvēks; viņš pārnes prozā dažas slavenā Muiit i vfimnas.

būszīme. Arī man jāizraujas no stinguma, kura nīkstu šinī skumjajā un saltajā pilī.» Vai arī tu neatrodi, ka šie vecie, nomelnējušie mūri, tagadējie despotisma simboli un agrākie tā līdzekļi, ir īsts skumjās ziemas attēls? Man tie ir tas pats, kas ziema manam kokam.

Vai ticēsi, Džina? Vakar pulksten pusastoņos ierodos pie savas kastaņas; un tai ir lapiņas, jaukas, jau palielas lapiņas! Skūpstīju tās, nenodarot tām pāri. Cieņas pilns uzrakņāju zemi mīļotā koka apkaimē. Jaunas iedvesmas pārņemts, devos pāri kalnam, ierados Menadžo; lai ieietu Šveicē, man taču vajadzēja pases. Laiks bija aizskrējis kā ar spārniem, un bija jau viens no rīta, kad sasniedzu Vazi mājas durvis. Biju domājis, ka man būs ilgi jāklauvē, lai viņu uzmodinātu; bet viņš vēl bija nomodā, kopā ar kādiem trim draugiem. Pie maniem pirmiem vārdiem viņš iesaucās: «Tu dosies pie Napoleona!» un metās man ap kaklu. Arī pārējie mani sajūsmā apskāva. «Kāpēc es esmu precējies!» viens no viņiem sacīja.

Siņora Pjetranera bija kļuvusi domīga; viņai šķita, ka jāizteic kādi iebildumi. Ja Fabricijam būtu kaut mazākā pieredze, viņš gan būtu redzējis, ka grāfiene pati netic labajiem apsvērumiem, kurus steidzās izsacīt. Bet, kaut arī trūka pieredzes, toties viņam bija noteiktība; viņš pat neuzklausīja šos argumentos. Grāfiene drīz vien samierinājās ar solījumu, ka viņš vismaz iepazīstinās māti ar savu projektu.

—   Viņa to izstāstīs manām māsām, un šīs sievietes, pašas to neapzinādamās, mani nodos! — Fabricijs izsaucās ar varonīgu patosu.

—   Runājiet ar lielāku cieņu, — grāfiene, caur asarām smaidīdama, izsaucās, — par dzimumu, kas jums nesīs laimi; jo vīriešiem jūs nekad nepatiksiet: jums ir pārāk daudz kvēles šīm prozaiskajām dvēselēm.

Markize lēja asaras, uzzinājusi par sava dēla dīvaino projektu; viņa neizjūta tā varonību un darīja visu iespējamo, lai viņu atturētu. Kad viņa bija pārliecinājusies, ka vienīgi cietuma mūri to aizkavētu doties prom, viņa tam atdeva mazumiņu naudas, kas viņai bija; tad atcerējās, ka viņai kopš vakardienas bija astoņi vai desmit nelieli dimanti, varbūt desmittūkstoš franku vērtībā, kurus markizs viņai bija uzticējis, lai tos ieliktu apkalumos Milānā. Fabricija māsas ienāca pie mātes, kad grāfiene šuva dimantus mūsu varoņa ceļojuma uzvalkā; viņš nepieņēma no nabaga sievietēm kautrīgi piedāvātos napoleonus. Māsas bija tā sajūsminātas par viņa projektu, tās viņu apskāva ar tik skaļu prieku, ka viņš paķēra rokā pāris dimantus, kurusvēl vajadzēja paslēpt, un gribēja uz vietas doties projām.

— Jūs negribēdamas mani nodosiet, — sacīja viņš savām māsām. — Tā kā man ir tikdaudz naudas, tad būtu lieki nest līdzi arī drānas; tās var atrast visur. — Viņš noskūpstīja sievietes, kas viņam bija tik dārgas, un devās projām tai pašā mirklī, negribēdams iegriezties pat ne savā istabā. Vienmēr baidīdamies, ka viņam neseko jāšus, viņš soļoja tik ātri, ka tai pašā vakarā sasniedza Lugano. Paldies dievam, viņš bija šveiciešu pilsētā un vairs nebaidījās, ka viņam uz vientuļa ceļa varētu uzbrukt tēva uzpirkti žandarmi. No šejienes viņš tam uzrakstīja skaistu vēstuli — bērnišķīga vājība, kas kāpināja markiza dusmas. Fabricijs paņēma zirgu un devās pāri San-Gotardam; ceļojums veicās ātri, un viņš iegāja Francijā caur Pontarliē. Imperators bija Parīzē. Tur sākās Fabricija likstas; viņš bija devies ceļā ar stingru apņemšanos runāt ar imperatoru; nekad viņam nebija iešāvies prātā, ka tā ir tik grūta lieta. Milānā viņš princi Eiženu redzēja desmit reižu dienā un būtu varējis viņu uzrunāt. Parīzē viņš katru rītu devās uz Tijeriju pils pagalmu, lai būtu klāt, kad Napoleons apskata karaspēku; bet nekad viņam neizdevās tuvoties imperatoram. Mūsu varonis ticēja, ka briesmas, kas draud dzimtenei, visus frančus aizkustinājušas tikpat dziļi kā viņu. Viesnīcā, kur bija apmeties, viņš pie galda nemaz neslēpa savus projektus un padevību; viņš sastapa jaunus, piemīlīgus ļaudis, kuri bija vēl vairāk sajūsmināti nekā viņš un kuri nedaudzās dienās nevilcinājās nozagt visu viņa naudu. Laimīgā kārtā viņš aiz tīras kautrības nekā nebija stāstījis par mātes dotajiem dimantiem. Kādu rītu, pēc jautras uzdzīves atmodies galīgi apzagts, viņš nopirka divus skaistus zirgus, pieņēma par kalpu kādu izdienējušu kareivi, kādreizējo zirgu tirgotāja puisi, un, nicinādams skaistos melotājus, jaunos parīziešus, devās uz armiju. Viņš nezināja nekā, izņemot to, ka tā pulcējās pie Mobežas. Tikko sasniedzis robežu, viņš atrada, ka ir smieklīgi dzīvot istabā, sildīties pie laba kamina, kamēr kareivji uzturas nometnē. Lai arī ko viņam teica viņa kalps, kam netrūka saprāta, viņš tomēr steidzās neapdomīgi iejaukties nometnēs, kas bija pie pašas robežas, ceļā uz Beļģiju. Tikko viņš ieradās pirmajā bataljonā, kas bija apmeties ceļa mala, kareivji sāka pētīt šo jauno buržuā, kura apģērbs ne ar ko nralgādināja uniformu. Tuvojās nakts, pūta auksts vējš. Kabncijs piegāja pie kāda ugunskura, lūgdams atļauju viņam apmi'.'ilic.s pret samaksu. Kareivji pārsteigti saskatījās, īpaši par iedomu maksāt, un labprāt pašķīra viņam vietu pie ugunskura; kalpotājs stāvēja viņam par aizsegu. Bet apmēram pēc stundas nometnei garām devās karaspēka daļas adjutants, un kareivji gāja viņam izstāstīt, ka ieradies dīvains ārzemnieks, kas vāji runā franciski. Adjutants izvaicāja Fabriciju, kas viņam ļoti aizdomīgā noskaņā izstāstīja savu sajūsmu par imperatoru; tad apakšvirsnieks lūdza viņam sekot pie pulkveža, kas bija apmeties fermā turpat netālu. Klāt pienāca Fabricija kalps ar abiem zirgiem. Tos ieraugot, adjutants bija tā pārsteigts, ka mainīja savu ieskatu un sāka izvaicāt arī kalpu. Tas, kādreiz bijis kareivis, uzreiz uzminēja sava izprašņātāja nodomu un stāstīja par sava kunga protekcijām, piebilstot, ka, protams, skaistos zirgus taču viņam «nenosperšot». Tūlīt pienāca kāds adjutanta pieaicināts kareivis un uzlika viņam roku uz apkakles; kāds cits kareivis parūpējās par zirgiem, un adjutants ar bargu seju pavēlēja, lai Fabricijs viņam seko bez ierunām.

Pēc tam kad bija licis Fabricijam nosoļot krietnu jūdzi pa tumsu, ko vēl melnāku darīja nometņu ugunskuru gaisma, kas no visām pusēm apspīdēja apvārsni, viņš to nodeva žandarmērijas virsniekam, kas ar ļoti nopietnu seju tam pieprasīja papīrus. Fabricijs uzrādīja savu pasi, pēc kuras viņš bija kvalificēts par barometru tirgotāju, kam līdzi ir prece.

—   Tie nu gan ir muļķi! — virsnieks iesaucās. — Tas jau ir pārāk stipri!

Viņš izvaicāja mūsu varoni, kas runāja par imperatoru un brīvību ārkārtīgi sajūsminātos vārdos; žandarmērijas virsniekam no tiem uznāca neprātīgu smieklu lēkme.

—   Pie joda! Tu neesi pārāk veikls! — viņš iesaucās. — Viņi ir pārāk pārdroši, sūtīdami mums tādu zaļknābi kā tevi! — Un, lai gan Fabricijs sitās vai nost, lai izskaidrotu, ka viņš patiesībā nav barometru tirgotājs, virsnieks viņu tomēr aizsūtīja uz tuvējās nelielās B … pilsētiņas cietumu, kur mūsu varonis ieradās ap pulksten trijiem no rīta, galīgi sašutis un salauzts aiz noguruma.

Fabricijs, sākumā izbrīnījies, vēlāk saniknots, pavisam nesaprazdams, kas ar viņu noticis, pavadīja šajā nožēlojamajā cietumā trīsdesmit trīs garas dienas; viņš rakstīja vienu vēstuli pēc otras vietējam komandantam, un cietumsarga sieva, skaista trīsdesmit sešus gadus veca flāmiete, uzņēmās tās nogādāt. Bet tā kā viņai nebija ne mazākās patikas ļaut, ka nošauj tik glītu zēnu, kurš bez tam arī labi maksāja, tad viņa nevilcinādamās iesvieda ugunī visas šīs vēstules. Ļoti vēlu, vakaros viņa žēlīgi ieradās uzklausīt cietumnieka sūdzības; viņa bija izstāstījusi vīram, ka zaļknābim ir nauda, tāpēc saprātīgais cietumsargs ļāva viņai vaļu. Viņa izmantoja atļauju un saņēma dažus zelta napoleonus, jo adjutants Fabricijam bija atņēmis tikai zirgus un žandarmērijas virsnieks nekā nebija konfiscējis. Kādā jūnija pēcpusdienā Fabricijs izdzirda visai attālu spēcīgu kanonadi. Beidzot taču kāvās! Sirds viņam nepacietībā sita. Arī pašā pilsētā viņš sadzirdēja lielu kņadu; patiesi, norisinājās liela kustība, cauri B … devās trīs divizijas. Kad ap pulksten vienpadsmitiem vakarā cietumsarga sieva ieradās viņam izstāstīt savas raizes, Fabricijs bija vēl mīlīgāks nekā parasti; satvēris tās roku, viņš sacīja:

—   Palīdziet man izkļūt no šejienes, zvēru pie sava goda, ka atgriezīšos, tikko būs rimušas kaujas.

—   Tas viss ir blēņas! Vai tev ir ar' quibus? — Viņš šķita nemierīgs, nesaprata vārdu quibus. Cietumsarga sieva, redzot šo satraukumu, nosprieda, ka viņš palicis uz sēkļa, un nerunāja vairs par zelta napoleoniem, kā iepriekš bija nodomājusi, bei; gan tikai vairs par frankiem.

—   Klausies, — viņa tam teica, — ja vari man iedot simt frankus, tad uzlikšu pa zelta dubultnapoleonam uz katras acs kapralim, kas nakti ieradīsies pārņemt sardzi. Viņš nevarēs redzēt tevi aizejam no cietuma, un ja viņa pulkam rītu jādodas tālāk, tad viņš piekritīs.

Darījumu drīz vien noslēdza. Cietumsarga sieva pat bija ar mieru paslēpt Fabriciju savā istabā, no kurienes viņš nākamajā rītā vieglāk varētu izkļūt laukā.

Citurīt pirms ausmas šī sieviete, kļuvusi ļoti maiga, sacīja Fabricijam:

—   Mans mazais mīlulīt, tu vēl esi pārāk jauns, lai nodotos tik nelāgam amatam; tici man, neatgriezies vairs pie tā.

—   Kā tad tā! — Fabricijs izsaucās. — Vai tad ir noziegums, ka es gribu aizstāvēt savu tēviju?

—    Pietiek. Atceries vienmēr, ka esmu izglābusi tavu dzīvību; skaidrs, ka tevi būtu nošāvuši. Tikai nestāsti to nevienam, jo tad mans vīrs un es zaudētu vietu; un it īpaši nekad vairs neatkārto savu nelāgo stāstu par Milanas dižkungu, kas pārģērbies par barometru tirgotāju; tas ir pārāk muļķīgi. Uzklausies labi: došu tev kāda aizvakar cietumā miruša huzara dranas; plet muti vaļā, cik maz vien iespējams. Bet ja galu gala kāds apakšvirsnieks vai virsnieks tevi izvaicā un piespiež atbildēt, tad saki, ka esi slimojis pie kāda zemnieka, kas tevi aiz žēlsirdības uzņēmis, kad tu ceļmalas grāvī drebēji drudzī. Ja ar šādu atbildi nav apmierināti, tad piebilsti, ka tu dodies uz savu pulku. Varbūt tevi aizturēs tava valodas akcenta pēc; tad saki, ka esi dzimis Pjemontā, ka esi rekrūtis, kas pagājušajā gadā palicis Francijā, un tā tālāk, un tā tālāk.

Pirmo reizi pēc trīsdesmit trim baigām dienām Fabricijam uzausa gaisma par to, kas ar viņu noticis. Viņu uzskatīja par spiegu. Viņš pārrunāja ar cietumsarga sievu, kas torīt bija ļoti maiga; un beidzot, kamēr viņa, ar adatu rokā, pāršuva huzara drānas, viņš pilnīgi skaidri izklāstīja šai pārsteigtajai sievietei savu stāstu. Mirkli viņa tam noticēja; viņš taču izskatījās tik vientiesīgs un bija tik glīts huzara drānās!

— Ja jau tev bija tik laba griba cīnīties, — viņa sacīja, beigās puslīdz pārliecināta, — tad taču, ierodoties Parīzē, tev vajadzēja iestāties kādā pulkā. Samaksājot labu dzeramnaudu kādam apakšvirsniekam, tava lieta būtu nokārtota! — Cietumsarga sieva pievienoja vēl daudzas pamācības nākotnei un beigu beigās mazā gaismiņā izlaida Fabriciju ārā, pēc tam kad bija viņam simtām reižu likusi zvērēt, ka nekad nepieminēs viņas vārdu, lai arī kas notiktu. Tikko Fabricijs bija atstājis aiz muguras mazo pilsētiņu un līgsmi soļoja, pasitis huzara zobenu padusē, viņam uznāca sirdsapziņas pārmetumi: «Lūk, šeit nu es esmu,» viņš nodomāja, «cietumā miruša huzara drānās un ar viņa ceļazīmi; stāstīja, ka tas nokļuvis cietumā par govs un pāris sudraba galdlietu zādzību! Es, tā sakot, esmu viņa būtes mantinieks… ko nekad nekādā veidā neesmu gribējis, nedz paredzējis! Sargies cietuma! .. . Pareģojums ir skaidrs: man daudz būs jācieš cietumos!»

Nebija pagājusi ne stunda, kopš Fabricijs atstājis savu labdari, kad uznāca tik spēcīga lietus gāze, ka jaunais huzars, ko kavēja rupjie, ne pa viņa kājai taisītie zābaki, tikko spēja paiet. Viņš sastapa kādu zemnieku, kas jāja uz draņķīga zirģeļa; viņš nopirka zirgu, izskaidrodamies ar zīmēm, jo cietumsarga sieva bija ieteikusi runāt cik vien maz iespējams, lai neievēro viņa akcentu.

Todien armija, kas tikko bija uzvarējusi pie Linji, pilnā gaitā devās uz Briseli; bija Vaterlo kaujas priekšvakars. Ap pusdienu, lietus gāzei joprojām turpinoties, Fabricijs sadzirdēja lielgabalu kanonadi; šī laime lika pilnīgi aizmirst drausmīgos izmisuma mirkļus, kurus viņam bija iedvesis tik netaisnais cietums. Viņš gāja līdz vēlai naktij, un tā kā viņam mazliet sāka rasties saprāts, tad viņš apmetās pie kāda zemnieka, kura mājas bija krietni tālu no ceļa. Zemnieks sūkstījās un stāstīja, ka šim viss esot atņemts; Fabricijs iedeva ekiju, un zemniekam atradās auzas. «Mans zirgs nav skaists,» Fabricijs sev teica, «bet nekas, gan jau kādam adjutantam tas iepatiksies,» un viņš devās gulēt stallī blakus zirgam. Nākamajā dienā, stundu pirms rītausmas, Fabricijs jau bija ceļā un ar glāstiem bija piedabūjis savu zirgu uzņemt riksi. Ap pulksten pieciem viņš izdzirda kanonadi: bija sasniegts Vaterlo slieksnis.

## III

Drīz vien Fabricijs sastapa markitantes, un ārkārtīgā atzinība, kādu viņš izjuta pret B… cietumsarga sievu, ierosināja viņu uzrunāt šīs tirgones; viņš jautāja vienai no tām, kur atrodams 4. huzaru pulks, pie kura viņš piederot.

—   Tu darītu prātīgi, mans mazais karavīr, ja pārāk nesteigtos, — teica kantines sieva, Fabricija bāluma un skaisto acu aizkustināta. — Tev vēl nav pietiekoši spēcīga dūre tiem zobena cirtieniem, kādus šodien izdāļās. Ja nu vēl tev būtu šautene, tad es neko neteiktu; lodi izšaut tu varētu kā kurš katrs.

Šis padoms Fabricijam nebija pa prātam, bet velti viņš trieca savu zirgu, tas nevarēja paiet ātrāk nekā kantines rati. Laiku pa laikam lielgabalu trokšņi šķita tuvojamies un traucēja sadzirdēt vārdus, jo Fabriciju sajūsma un laime tā bija aizrāvusi, ka viņš atkal bija uzsācis sarunu. Katrs kantinnieces vārds divkāršoja viņa laimi, likdams to izprast. Izņemot savu īsto vārdu un bēgšanu no cietuma, viņš visu beidzot izstāstīja šai sievietei, kas šķita tik lādzīga. Viņa bija ļoti pārsteigta un nesaprata ne nieka no tā, ko stāstīja jaunais, glītais karavīrs.

—   Saprotu jūsu noslēpumu, — beigās viņa gavilēdama iesaucās, — jūs esat jauns buržuā, kas iemīlējies kāda 4. huzaru pulka kapteiņa sievā. Jūsu mīļākā jums uzdāvinājusi uniformu, kas jums mugurā, un tagad iūs steidzaties viņai pakaļ. Patiesi, kā dievs mājo debesīs, jūs nekad neesat bijis kareivis. Bet kā krietns zēns jūs gribat ierasties savā pulkā, kad tas ir ugunīs, lai jūs neuzskatītu par gļēvuli.

Fabricijs visam piekrita: tas viņam bija vienīgais līdzeklis, ka iegūt labus padomus. «Man ir sveša šo franču rīcība,» Fabricijs nodomāja, «un ja mani kāds nevadīs, tad iemetīs vēl cietumā un nozags manu zirgu.»

—    Vispirms, mans mazais, — teica viņam kantinniece, kas kļuva aizvien draudzīgāka, — atzīsties, ka tev nav pat ne divdesmit gadu; ja daudz — tev var būt septiņpadsmit.

Tā bija patiesība, un Fabricijs labprāt atzinās.

—    Tātad tu vēl neesi pat iesaukts; vienīgi kundzes skaisto acu dēļ tu ej ļauties sev salauzt kaulus. Sērga! Viņai ir laba gaume! Ja tev vēl ir kāds gabals no spīdošajiem, ko viņa tev iedevusi, tad, primo, tev jānopērk jauns zirgs; redzi, kā tavs kleperis ausās, kad kanonade rībina tuvāk; tas ir zemnieka zirgs, kas tevi tūlīt iedzīs nāvē, tikko tu būsi kaujas līnijā. Baltie dūmi, kurus redzi tur, aiz žoga, ceļas no vadu uguņiem, mans mazais! Tātad sagatavojies uz pamatīgām bailēm, kad dzirdēsi spindzam lodes. Tu arī darītu labi, ja uzkostu kādu kumosu, kamēr tev vēl tam ir laiks.

Fabricijs paklausīja viņas padomam un, pasniedzot markitantei zelta napoleonu, lūdza pieņemt atlīdzību.

—    Tiešām žēl uz viņu skatīties! — izsaucās sieviete. — Nabaga mazais nezina, kā tik' izdot savu naudu. Tu gan esi pelnījis, ka es, saņēmusi tavu napoleonu, uzmudinu Kokoti aizauļot: pie joda, ja tavs kleperis spēj man sekot! Ko tu, vientiesi, darītu, redzot mani aizauļojam? Ievēro, ka nekad nedrīkst rādīt naudu, nezvēram rūcot. Saņem, — viņa tam sacīja, — šeit ir astoņpadsmit franku un piecdesmit santimu, un tavs azaids maksā trīsdesmit su. Un tagad mums drīz atkal būs jāpērk zirgs. Ja lopiņš neliels, tu dosi desmit franku un katrā ziņā nekad ne vairāk par divdesmit frankiem, kaut tas būtu četru Haimona dēlu zirgs.

Kad azaids bija paēsts, markitanti, kas visu laiku tērgāja, pārtrauca kāda sieviete, kas devās pāri laukam un iznāca uz ceļa.

—   Holā! Hē! — viņai uzsauca šī sieviete. — Holā, Margo! Tavs sestais vieglais kājnieku pulks ir pa labi.

—    Nu man tevi jāatstāj, mans mazais, — markitante teica mūsu varonim. — Bet man tevis patiesi žēl; jūtu draudzību uz tevi, pie joda! Tu nekā nezini, tevi nožmiegs, skaidrs kā diena! Nāc man līdzi uz sesto vieglo pulku.

—   Es gan saprotu, ka nekā nezinu, — Fabricijs viņai sacīja, — bet gribu cīnīties un esmu apņēmies doties turp, uz tiem baltajiem dūmiem.

—   Skaties, kā tavs zirgs kustina ausis! Lai arī viņam ir cik maz spēka, tomēr, tikko nokļuvis tur, viņš neklausīs tavai rokai un sāks auļot, un, dievs zina, kur tevi aiznesīs. Vai gribi man ticēt? Tikko būsi kopā ar parastiem kareivjiem, pievāc kādu šauteni un patronsomu, stājies blakus kareivjiem un dari tā kā viņi, pilnīgi tāpat. Bet, mans dievs, varu derēt, ka tu pat neproti pārplēst lādiņa čaulu.

Fabricijs, gan ļoti aizskarts, tomēr atzinās jaunajai draudzenei, ka viņa uzminējusi pareizi.

—    Nabaga mazais! Viņu uzreiz nogalinās; dieva vārds, tas notiks drīz. Tev katrā ziņā jānāk man līdzi, — kantinniece svarīgi noteica.

—   Bet es gribu cīnīties.

—   Tu arī cīnīsies; sestais kājnieku pulks ir slavens, un šodien tur darba pietiks visiem.

—   Bet vai mēs drīz sasniegsim jūsu pulku?

—   Vēlākais pēc ceturtdaļstundas.

«Ja šī krietnā sieviete mani ieteiks,» Fabricijs nosprieda, «tad mana nezināšana visās lietās nepavedinās mani uzskatīt par spiegu, un es varēšu cīnīties.» Šai brīdī lielgabalu kanonade pieauga, viens šāviens negaidīja otra. — Ber kā pēc rožu kroņa, — Fabricijs sacīja.

—   Var jau saskatīt vada ugunis, — markitante teica, uzšaujot ar pātagu mazajam zirģelim, ko uguns šķita krietni uzmundrinām.

Kantinniece nogriezās pa labi un devās pāri pļavai pa pašu vidu; dubļi bija pēdu dziļi; mazie rateļi gandrīz iestrēga, Fabricijs grūda riteņus. Zirgs viņam paklupa divi reizes; drīz vien ceļš kļuva mazāk dubļains un sašaurinājās līdz vienkāršai takai, kas gāja cauri zālājam. Fabricijs nebija paspēris ne piecsimt soļu, kad viņa kleperis spēji apstājās: takai šķērsām pāri gulēja līķis, kas sabiedēja kā zirgu, tā arī jātnieku.

Fabricija seja, kas jau parasti bija ļoti bāla, ieguva pavisam zaļganu nokrāsu; kantinniece, aplūkojusi kritušo, noteica it kā pati sev: — Tas nav no mūsu divizijas. — Tad, uzmetusi acis mūsu varonim, izplūda skaļos smieklos:

—   Ha! ha! mans mazais! — viņa iesaucās. — Te tev nu bija našķis!

Fabricijs joprojām bija sastindzis. Visvairāk viņu pārsteidza ārkārtīgi netīrās līķa kājas, kam zābaki jau bija novilkti un atstātas tikai nodriskātas bikses, viscaur asinīm notraipītas.

—   Panāc šurp, — kantinniece teica, — nokāp no zirga. Tev jāpieradinās. Skat, — viņa iesaucās, — ķēris galvā!

Lode, iegājusi pa deguna sānu, bija izgājusi pretējā pusē caur deniņiem un pretīgi sakropļojusi līķi; viena acs viņam bija palikusi vaļā.

—   Nokāp taču, mazais, no zirga,,— kantinniece sacīja, — un paspied viņam roku, lai redzētu, vai viņš tev atbildēs.

Nevilcinādamies, kaut arī aiz riebuma tuvu ģībonim, Fabricijs nometās no zirga un, saķēris līķa roku, spēcīgi to papurināja; pēc tam palika stāvam kā nesamaņā; viņš juta, ka nav vairs spēka uzkāpt zirgā. Vislielāko pretīgumu viņam iedvesa šī atvērtā acs.

«Markitante mani uzskatīs par gļēvuli,» viņš rūgti nodomāja. Bet viņš juta, ka nespēj pakustēties: viņš pakristu. Šis mirklis bija briesmīgs; Fabricijam gandrīz kļuva pavisam nelabi. Markitante to pamanīja, veikli nolēca no mazajiem rateļiem un, ne vārda nesakot, pasniedza glāzīti degvīna, ko viņš vienā rāvienā iztukšoja. Tad viņš atkal varēja uzkāpt zirgā un klusēdams turpināja ceļu. Markitante laiku pa laikam pašķielēja viņā.

—   Tu cīnīsies rīt, mans mazais, — viņa beigās sacīja, — šodien paliksi ar mani. Tu jau gan redzēsi, ka tev jāiemācās kareivja amats.

—   Tieši pretēji, gribu cīnīties tūlīt, — mūsu varonis iesaucās ar drūmu seju, kas markitantei šķita laba zīme. Lielgabalu troksnis pieauga un likās tuvojamies. Šāvieni sāka veidot it kā nepārtrauktu basa dunoņu; šāvienus citu no cita vairs neatdalīja nekāda atstarpe, un no zemās, nepārtrauktās dunoņas, kas atgādināja attāla viesuļa rūkoņu, pavisam skaidri atdalījās kājnieku vadu šāvieni.

Ceļš tobrīd ievirzījās koku pudurī. Markitante ieraudzīja trīs vai četrus pašu kareivjus, kas skrēja, ko kājas nesa, uz viņas pusi. Viņa veikli nolēca no ratiem un aizskrēja paslēpties soļu piecpadsmit vai divdesmit no ceļa. Viņa saguma bedrē, kas bija palikusi tikko izrauta liela koka vietā. «Tagad redzēsim,» Fabricijs nodomāja, «vai esmu gļēvulis!» Viņš apstājās pie kantinnieces atstātajiem mazajiem ratiņiem un izvilka zobenu. Kareivji viņu nelikās ievērojam un devās garām, skriedami gar mežu, pa kreisi no ceļa.

—   Tie ir mūsējie, — markitante mierīgi noteica, pavisam aizelsusies atgriežoties pie saviem rateļiem… — Ja tavs zirgs spētu rikšot, es tev sacītu: aizjoz līdz meža otrai malai un paskaties, vai līdzenumā ir kāds. — Fabricijs nelikās divi reizes sacīt; viņš nolauza papeles zaru, notrauca tam lapas un sāka dauzīt zirgu. Brīdi kleperis auļoja, tad atkal atgriezās pie sīkā ierastā riksīša. Markitante trieca savu zirgu auļos. — Apturi taču, apturi! — viņa iizsauca Fabricijam. Drīz vien abi bija jau ārā no meža. Ierodoties līdzenuma malā, viņi izdzirda drausmīgu troksni, lielgabali un musketes rībināja no visām pusēm, pa labi, pa kreisi, aiz muguras. Un tā kā meža puduris, no kura viņi iznāca, auga uz astoņu vai desmit pēdu augsta paugura, tad viņi diezgan labi saredzēja viena kaujas lauka stūri, bet pļavā, kas pletās viņpus mežam, nebija neviena. Tūkstoš soļu attālumā šo pļavu iežogoja gara cieši kopā saaugušu vītolu rinda; pāri vītoliem parādījās balti dūmi, kas reizēm uzmutuļoja debesīs.

—   Ja tikai es zinātu, kur ir mans pulks! — kantinniece noraizējusies sacīja. — So lielo pļavu nešķērsosim taisni. Un tu, — viņa teica Fabricijam, — ja redzi kādu ienaidnieka kareivi, dur viņam ar zobena galu, neuzjautrinies ar cirtieniem.

Tai pašā mirklī kantinniece ieraudzīja četrus kareivjus, par kuriem jau runājām; viņi izspraucās no meža līdzenumā pa kreisi no ceļa. Viens no viņiem bija zirgā.

—   Lūk, te būs tev kaut kas! — viņa sacīja Fabricijam.

—    Holā, ho! — uzsauca viņa tam, kas bija zirgam mugurā.

—   Panāc šurp, iedzer glāzīti degvīna! — Kareivji tuvojās.

—   Kur ir sestais kājnieku pulks? — viņa sauca.

—   Tur, piecu minušu gājienā no šejienes, uz priekšu gar grāvi, kas stiepjas gar vītoliem; kaut arī pulkvedi Makonu tikko nogalināja.

—   Vai gribi piecus frankus par savu zirgu?

—   Piecus frankus? Tu nejoko slikti, māmiņ mīļo, par virsnieka zirgu, kuru pārdošu par pieciem napoleoniem, nepaies ne stundas ceturksnis.

—   Iedod man vienu no saviem napoleoniem, — markitante sacīja Fabricijam. Tad, piegājusi pie kareivja, kas bija zirgā, viņa tam teica: — Kāp ātri zemē, rau, tavs napoleons.

Kareivis nokāpa, Fabricijs līgsmi ielēca sedlos, markitante rāva nost nelielo somu, kas karājās zirģelim pie sāniem.

—   Palīdziet taču man! — viņa sacīja kareivjiem. — Kā jūs ļaujat dāmai tā strādāt!

Bet tikko jaunais zirgs sajuta somas pieskārienu, viņš slējās kājās, un Fabricijam, kas lieliski jāja, bija jāpieliek visi spēki, lai to apvaldītu.

—   Laba zīme! — teica markitante; — kungs nav pieradis pie somas kutināšanas.

—   Ģenerālā zirgs! — izsaucās kareivis, kas to bija pārdevis; — zirgs, kas kā likts ir vērts desmit napoleonu.

—   Še tev divdesmit franku, — viņam teica Fabricijs, kas nevarēja valdīties aiz prieka, jūtot starp kājām strauju zirgu.

Tai mirklī vītolos slīpi ietriecās lielgabala lode, un Fabricijs ieraudzīja baigu skatu, kad zariņi lidoja uz visām pusēm kā ar izkapti nopļauti.

—   Lūk, nezvērs virzās uz priekšu, — kareivis, paņemdams divdesmit frankus, sacīja. Pulkstenis varēja būt ap diviem.

Fabricijs vēl nebija izrāvies no šā neparastā skata burvības, kad kāda grupa ģenerāļu, divdesmit huzaru pavadībā, auļos šķērsoja vienu tās plašās pļavas stūri, kuras malā viņi bija apstājušies. Viņa zirgs iezviedzās, vairākkārt izslējās uz pakaļkājām, tad spēcīgi cirta galvu pret pavadu, kas viņu atturēja. «Lai notiek!» Fabricijs sev sacīja.

Zirgs, palaists savā vaļā, aizšāvās pilnos auļos un pievienojās ģenerāļu pavadoņiem. Fabricijs saskaitīja četras apmaļotas cepures. Pēc ceturtdaļstundas Fabricijs izprata no dažiem vārdiem, kurus kāds huzars teica savam kaimiņam, ka viens no ģenerāļiem ir slavenais maršals Neijs. Viņš jutās laimes kalngalos; tomēr viņš nevarēja uzminēt, kurš no četriem ģenerāļiem ir maršals Neijs; viņš būtu atdevis visu, lai to uzzinātu, bet atcerējās, ka nevajag runāt. Eskorts apstājās, lai dotos pāri platam grāvim, ko bija piepildījis vakardienas lietus; grāvim gar malām auga lieli koki, un pa kreisi tas noslēdza pļavu, kuras ieejā Fabricijs bija pircis zirgu. Gandrīz visi huzari bija nolēkuši no zirgiem; grāvja mala bija šķautnaina un ļoti slidena, un ūdens tanī bija trīs vai četras pēdas dziļš. Līgsmes izklaidētais Fabricijs vairāk domāja par maršalu Neiju un par slavu nekā par savu zirgu, kas lielā satraukumā ielēca kanalī; ūdens uzšļāca augstu gaisā. Vienu no ģenerāļiem ūdens šalts galīgi saslapināja, un tas lādēdamies iesaucās: «Pie joda, sasodītais lops!» Fabriciju šis lāsts dziļi aizvainoja. «Vai varu prasīt gandarījumu?» viņš sev jautāja. Pagaidām, lai pierādītu, ka nemaz nav tik neveikls, viņš sāka triekt zirgu augšā pa pretējo kraujas malu; bet tā bija stāva un piecas vai sešas pēdas augsta. Vajadzēja no tā atteikties. Tad viņš devās augšup pa straumi; ūdens sniedzās zirgam līdz galvai, un beidzot viņš atrada ko līdzīgu dzirdītavai; pa šo slīpumu viņš viegli sasniedza lauku otrpus kanalim. Viņš bija pirmais eskorta vīrs, kas tur nokļuva; viņš lepni aizrikšoja pa krastmalu: grāvī huzari trakoja, ietikuši visai neērtā stāvoklī, jo daudzās vietās ūdens bija piecas pēdas dziļš. Divi vai trīs zirgi bailēs mēģināja peldēt, un tas sacēla šausmīgu jūkli. Kāds apakšvirsnieks bija ievērojis manevru, kuru veicis šis zaļknābis, kas izskatījās tik nemilitārs.

—   Doties atpakaļ! Pa kreisi ir dzirdītava! — viņš iesaucās. Pamazām visi pārkļuva pāri.

Sasniedzis otru krastu, Fabricijs tur atrada ģenerāļus vienus pašus; lielgabalu troksnis viņam šķita divkāršojamies; viņš tikko sadzirdēja, ko kliedza viņam pie auss ģenerālis, kuru viņš tik pamatīgi bija samērcējis.

—   Kur tu ņēmi šo zirgu?

Fabricijs bija tik ļoti apmulsis, ka atbildēja italiski:

—   L'lio comprato poco fa. (Tikko nopirku to.)

—   Ko tu saki? — ģenerālis uzbļāva.

Bet troksnis tai mirklī tā pieauga, ka Fabricijs nevarēja atbildēt. Atzīsimies, ka tobrīd mūsu varonis bija visai maz varonīgs. Un tomēr bailes viņam bija tikai otrā vietā; vispirms viņu ārkārtīgi uztrauca troksnis, kas griezās ausīs. Eskorts laidās auļos. Šķērsoja lielu uzartu zemes gabalu aiz gravas. Sis lauks bija nosēts ar līķiem.

—   Sarkansvārči! Sarkansvārči! — eskorta huzari līgsmi klaigāja. Un sākumā Fabricijs nesaprata; beidzot viņš ievēroja, ka tiešām gandrīz visi līķi bija tērpti sarkanās drānās. Viens apstāklis viņā izsauca šausmu trīsas: viņš pamanīja, ka daudzi no šiem sarkanā tērptajiem nelaimīgajiem vēl bija dzīvi; viņi kliedza, droši vien pēc palīdzības, bet neviens neapstājās, lai viņiem to sniegtu. Mūsu varonis bija ļoti cilvēcīgs un pielika visas pūles, lai viņa zirgs neuzkāptu nevienam sarkansvārcim. Eskorts apstājās; Fabricijs, kas neievēroja savus kareivja pienākumus, auļoja joprojām, nolūkodamies uz kādu nelaimīgu ievainoto.

—   Vai tu apstāsies, zaļknābi! — viņam uzkliedza apakšvirsnieks. Fabricijs ievēroja, ka ir soļu divdesmit priekšā pa labi ģenerāļiem, tieši tai pusē, uz kurieni viņi ar savām lornetēm lūkojās. Atgriežoties, lai nostātos rindā ar pārējiem huzariem, kas bija palikuši dažus soļus iepakaļ, viņš redzēja resnāko ģenerāli pavēlnieciski, gandrīz pārmetot, kaut ko sakām savam kaimiņam, kas arī bija ģenerālis; tas lādējās. Fabricijs nespēja apvaldīt ziņkāri, un kaut gan viņa draudzene cietumsarga sieva bija devusi padomu nemaz nerunāt, viņš tomēr izveidoja nelielu, ļoti francisku un ļoti korektu frāzi un sacīja savam kaimiņam:

—   Kas ir šis ģenerālis, kas tur paļā savu kaimiņu?

—   Patiesi joki, tas taču ir maršals!

—   Kāds maršals?

—   Maršals Neijs, tu nejēga! Kur tad tu līdz šim esi dienējis?

Kaut gan Fabricijs bija ļoti jūtīgs, viņš tomēr pat nedomāja

dusmoties par aizvainojumu; iegrimis bērnišķīgā apbrīnā, viņš vēroja šo slaveno Maskavas princi, drosmīgāko no drosmīgajiem.

Pēkšņi visi straujos auļos trauca uz priekšu. Pēc nedaudziem mirkļiem Fabricijs divdesmit soļu tālāk ieraudzīja uzartu lauku, kas neparasti kustējās. Vagu spraugās bija pieplūdis ūdens, un valgā zeme no arumu mugurām uzlidoja nelielās melnās piciņās trīs vai četru pēdu augstumā. Garām joņojot, Fabricijs pamanīja šo dīvainību; tad viņa domas atgriezās pie maršala slavas. Priekšā viņš izdzirda spalgu iekliedzienu: lielgabala lodes trāpīti, pakrita divi huzari; un kad viņš tos atkal uzlūkoja, tie jau bija divdesmit soļu aiz muguras. Baigs viņam likās asinīm noplūdis zirgs, kas kārpījās uz uzartās zemes, spārdīdams ar kājām pats savas iekšas: tas gribēja sekot pārējiem. Asinis tecēja dubļos.

«Tā, beidzot esmu kaujas ugunīs!» viņš nodomāja. «Esmu redzējis ugunis!» viņš pašapmierināti atkārtoja. «Tagad esmu īsts karavīrs.» Tai pašā mirklī pavadoņi aizauļoja straujā gaitā, un mūsu varonis saprata, ka zemi visapkārt uzvanda lielgabalu lodes. Viņš velti noskatījās uz to pusi, no kurienes lidoja šāviņi; milzīgā attālumā viņš saredzēja baterijas baltos dūmus, un vienmērīgajā, nepārtrauktajā lielgabalu dārdoņā viņš šķita sadzirdam daudz tuvākus izšāvienu trokšņus; bet viņš tur nekā nesaprata.

Tad ģenerāļi un eskorts ievirzījās mazā, ar ūdeni pieplūdušā celiņā, kas bija piecas pēdas zemāks.

Maršals apstājās un atkal skatījās ar lorneti. Šoreiz Fabricijs varēja viņu pētīt, cik uziet; viņš atrada, ka tas ir ļoti blonds, ar druknu, sarkanu galvu. «Pie mums Itālijā tādu seju nemaz nav,» viņš nosprieda. «Es, kas esmu tik bāls, ar brūniem matiem, es nekad nebūšu tāds,» viņš skumji turpināja savas pārdomas. Un ar to viņš domāja: es nekad nebūšu varonis. Viņš aplūkoja huzarus: ar vienu pašu izņēmumu, visiem bija gaišas ūsas. Ja Fabricijs vēroja eskorta huzarus, tad arī citi visi vēroja viņu. Šie skatieni sadzina sārtumu viņam sejā, un, lai uzveiktu apmulsumu, viņš pagrieza galvu pret ienaidnieku. Tur ļoti garās rindās bija sarkanā ģērbtie cilvēki, bet viņu pārsteidza tas, ka šie cilvēki šķita pavisam maziņi. Garās ienaidnieku virtenes, kas bija pulki vai divizijas, viņam nelikās augstākas kā žogi. Sarkanu jātnieku rinda rikšoja uz zemā ceļa pusi, pa kuru lēnos soļos, grimdami dubļos, virzījās maršals un eskorts. Dūmi traucēja jebko saskatīt uz priekšu; reizēm tikai redzēja atdalāmies no šiem baltajiem dūmiem kādu auļojošu jātnieku.

Pēkšņi Fabricijs ieraudzīja no ienaidnieka puses pilnos auļos traucam četrus cilvēkus. «Tā, mums uzbrūk!» viņš sev sacīja. Tad viņš redzēja, ka divi no šiem cilvēkiem sarunājas ar maršalu. Viens no viņa svītas ģenerāļiem kopā ar diviem eskorta huzariem un četriem jātniekiem, kas tikko bija ieradušies, aizjoņoja uz ienaidnieka pusi. Kad visi bija pārlēkuši pāri nelielam grāvim, Fabricijs atradās blakus kādam apakšvirsniekam, kas izskatījās lāga zēns. «Man ar viņu jārunā,» Fabricijs apņēmās, «varbūt tad viņi tā vairs neskatīsies uz mani.» Viņš ilgi pārdomāja.

—   Mans kungs, — beidzot viņš uzrunāja apakšvirsnieku,

—   es šodien pirmo reizi piedalos kaujā; bet vai šī ir īsta kauja?

—   Mazliet gan. Bet kas jūs esat?

—   Esmu kāda kapteiņa sievas brālis.

—   Un kā tad sauc jūsu kapteini?

Mūsu varonis gauži apmulsa; šādu jautājumu viņš nebija paredzējis. Par laimi ģenerālis un eskorts atkal sāka auļot. «Kādu franču vārdu lai pasaku?» viņš minējās. Beidzot viņš atcerējās viesnīcnieku, pie kura bija dzīvojis Parīzē; viņš tuvināja savu zirgu apakšvirsniekam un visā spēkā kliedza: — Kapteinis Menjē!

Otrs lielgabala dārdos nesadzirdēja skaidri un atbildēja:

—   Tā! Kapteinis Teljē! Jā, bet viņu nesen nogalināja. — «Lieliski!» Fabricijs līgsmi nodomāja. «Kapteinis Teljē, tātad jāizliekas apbēdinātam.» — Ak mans dievs! — viņš izsaucās un savilka nožēlas pilnu seju. Zemo ceļu bija pametuši un šķērsoja nelielu pļaviņu; trauca pilnos auļos, lodes atkal spindza, maršals devās uz kādu kavalerijas divizionu. Eskorts stāvēja starp līķiem un ievainotiem; bet tagad šis skats mūsu varoni jau vairs tā neiespaidoja. Viņam bija cita lieta, par ko domāt.

Kamēr pavadoņi bija apstājušies, viņš ieraudzīja kādas kantinnieces rateļus, un tā kā viņš izjuta pret šo cienījamo karaspēka daļu lielu maigumu, tad aizauļoja uz to pusi.

—   Palieciet šeit, s …! — apakšvirsnieks uzkliedza.

«Ko viņš man var padarīt?» Fabricijs nodomāja. Un viņš joņoja tālāk uz kantinnieces ratiem. Piecirzdams piešus, viņš mazliet cerēja, ka tā būs šārīta labā kantinnieee. Zirgi un nelielie rateļi bija ļoti līdzīgi, bet īpašniece pavisam citāda, un mūsu varonim viņa likās ar ļoti ļaunu vaigu. Piestājot pie viņas, Fabricijs dzirdēja viņu sakām: — Viņš tomēr bija diezgan glīts vīrietis! — Visai drausmīga aina sagaidīja jauno kareivi: kādam kirasierim, glītam, slaidam, piecas pēdas un četras collas garam jauneklim, grieza nost gurnu. Fabricijs aizvēra acis un izdzēra citu pēc citas četras glāzītes degvīna.

—   Tu pamatīgi iemet, vārguli! — kantinnieee iesaucās. Degvīns iedves^ viņam kādu iedomu: «jānopērk manu biedru, eskorta huzaru, labvēlība.»

—   Dodiet man līdzi to, kas paliek pudelē, — viņš teica markitantei.

—   Bet vai tu zini, — viņa atbildēja, — ka šīs paliekas maksā desmit frankus, tādā dienā kā šī?

Kad viņš auļos atgriezās pie pavadoņiem, apakšvirsnieks iesaucās:

—   Ak tā! Tu mums arī atnes pa lāsei! Tad tādēļ tu dezertēji?

Pudele ceļoja apkārt; pēdējais, izdzēris visu, uzsvieda to

gaisā. — Paldies, biedri! — viņš uzsauca Fabricijam. Visas acis noraudzījās viņā labvēlīgi. Šie skatieni noņēma Fabricijam no sirds simt mārciņu smagumu: viņam bija viena no tām pārāk smalkajām sirdīm, kam nepieciešama apkārtnes sirsnība. Nu beigu beigās biedri viņu vairs neuzlūkoja ļauni, viņus vienoja kādas saites! Fabricijs dziļi uzelpoja un nepiespiestā balsī sacīja apakšvirsniekam:

—   Un ja kapteinis Teljē kritis, kur tad es varētu sastapt savu māsu? — Viņš sevi uzskatīja par mazu Makiavelli, kad Menjē vietā tik labi pateica Teljē.

—   To jūs uzzināsiet šovakar, — apakšvirsnieks atbildēja.

Eskorts atkal sakustējās un devās uz kājnieku divīzijām.

Fabricijs jutās pilnīgi apreibis; viņš bija dzēris pārāk daudz degvīna un mazliet svārstījās sedlos: īsti vietā viņš atcerējās izteicienu, ko viņa mātes kučieris bieži mēdza atkārtot: «Kad esi pacēlis elkoni, tad jāskatās savam zirgam starp ausīm un jādara tā, kā dara kaimiņš.» Maršals ilgāku laiku apstājās pie vairākām kavalerijas daļām, kurām izdalīja pavēles; bet stundu vai divas mūsu varonis skaidri neapzinājās, kas viņam apkārt norisinās. Viņš jutās ļoti gurds, un, kad zirgs auļoja, viņš atkrita sedlos kā-svina gabals.

Pēkšņi apakšvirsnieks uzsauca saviem ļaudīm:

—       Vai tad jūs neredzat imperatoru, s . . .! — Eskorts uzreiz skaļi kliedza: — Lai dzīvo imperators! — Var iedomāties, kā mūsu varonis skatījās atplestām acīm, bet saredzēja tikai ģenerāļus, kas arī auļoja kopā ar eskortu. Garās, plīvojošās šķipsnas, kas dragūniem plandījās pie kaskām, neļāva saskatīt sejas. «Tā nu es, pateicoties šīm sasodītajām degvīna glāzītēm, neesmu varējis saredzēt imperatoru kaujas laukā!» Šī pārdomā viņu galīgi atmodināja.

Atpakaļ devās pa applūdušu ceļu, un zirgi gribēja dzert.

—   Tātad tas bija imperators, kas aizjāja garām? — jautāja viņš savam kaimiņam.

—   Jā, protams, tas, kam tērps nebija izrotāts ar uzšuvēm. Kā tad jūs viņa neredzējāt? — biedrs vēlīgi jautāja. Fabricijs ļoti vēlējās auļot pakaļ imperatora eskortam un tam pievienoties. Kas tā būtu par laimi īsteni karot šā varoņa svītā! Tādēļ jau viņš bija ieradies Francijā. «Pilnīgi varu to darīt,» viņš apsvēra, «jo īstenībā arī tam, ka šeit kalpoju, nav cita cēloņa kā tikai mana zirga griba, kad tas aizjoņoja pakaļ ģenerāļiem.»

Jauno biedru labvēlīgās sejas tomēr atturēja Fabriciju; viņš sāka sevi uzskatīt par intimu draugu visiem šiem kareivjiem, ar kuriem kopā auļoja jau vairākas stundas. Viņš saskatīja starp viņiem un sevi Taso un Ariosta varoņu cildeno draudzību. Pievienojoties imperatora eskortam, viņam būtu no jauna jāiepazīstas; varbūt pat viņam rādītu skābas sejas, jo tur visi jātnieki bija dragūni, un viņam mugurā bija huzara uniforma, tāpat kā visiem pārējiem, kas pavadīja maršalu. Pašreizējā biedru izturēšanās pacēla mūsu varoni laimes kalngalos; biedru labā viņš būtu darījis visu; dvēsele un gars lidinājās mākoņos. Kopš viņš bija kopā ar draugiem, viss viņam šķita mainījis izskatu; viņš vai beidzās nost, tiekdamies iztaujāt. «Bet esmu vēl mazliet ieskurbis,» viņš nolēma, «jāpatur prātā cietumsarga sieva.» Izjājot no ceļa līkuma, viņš pamanīja, ka eskorts vairs nebija kopā ar maršalu Neiju. Ģenerālis, kam viņi tagad sekoja, bija garš, kalsns, sažuvušu seju un bargām acīm.

Sis ģenerālis nebija neviens cits kā grafs d' A …, 1796. gada 15. maija leitnants Robērs. Cik viņš būtu juties laimīgs, ieraugot Fabriciju del Dongo!

Fabricijs jau sen vairs neredzēja ložu lietū uzlidojam zemi melnās piciņās. Viņi nokļuva kāda kirasieru pulka aizmugurē, im viņš skaidri sadzirdēja atsitamies lodes pret krūšu bruņām un redzēja nokrītam vairākus vīrus.

Saule jau bija noslīdējusi ļoti zemu un gandrīz norietēja, kad pavadoņi, izjājuši no kāda strupceļa, devās augšup trīs vai četras pēdas augstā paugurā, lai nokļūtu uzartā laukā. Pavisam tuvu Fabricijs izdzirdēja savādu īsu knakšķi; viņš pagrieza galvu: četri vīri bija nokrituši ar visiem zirgiem. Pat ģenerālis bija notriekts zemē, bet jau atkal, asinīm noplūdis, cēlās kājās. Fabricijs skatījās uz zemē nosviestajiem huzariem: trīs vēi krampjaini kustējās, ceturtais kliedza: «Nošaujiet mani!» Apakšvirsnieks un divi vai trīs vīri bija nolēkusi no zirgiem, lai palīdzētu ģenerālim, kas, atbalstīdamies uz savu adjutantu, mēģināja spert pāris soļus; viņš tiecās attālināties no sava zemē nogāztā zirga, kas kārpījās un nikni spārdījās ar kājām.

Apakšvirsnieks pienāca pie Fabricija. Šai mirklī mūsu varonis dzirdēja sakām sev aiz muguras, pie pašas auss: «Tas ir vienīgais, kas vēl spēj auļot.» Viņš juta, ka viņu saķer aiz kājām; tās pacēla gaisā, tai pašā laikā satverot ar rokām ķermeni; viņu pārcēla pāri zirga skaustam, tad nolaida zemē, kur viņš atkrita sēdus.

Apakšvirsnieks satvēra Fabricija zirgu aiz pavadas; ģenerālis, apakšvirsniekam palīdzot, uzkāpa zirgā un aizjoņoja; seši pārējie vīri viņam strauji sekoja. Fabricijs, galīgi saniknots, piecēlās un skriešus metās viņiem pakaļ, kliegdams: «Ladri! ladri!» (Zagļi! zagļi!). Dzīties pakaļ zagļiem kaujas lauka vidū bija jautri!

Eskorts un ģenerālis, grāfs d' A …, drīz vien nozuda aiz vītolu rindas. Aiz dusmām apreibušais Fabricijs arī ātri sasniedza vītolus; viņš bija nonācis tieši pretim diezgan dziļam grāvim, kuram pārgāja pāri. Sasniedzis otru krastu, viņš atkal sāka lādēties, no jauna ieraudzīdams, bet šoreiz jau lielā tālumā, ģenerāli ar viņa eskortu, kas pazuda starp kokiem. «Zagļi! zagļi!» tagad viņš kliedza franciski. Galīgi izmisis, mazāk par zirga zaudējumu nekā par nodevību, viņš pakrita grāvmalē, pārguris un mirdams vai nost aiz izsalkuma. Ja skaisto zirgu viņam būtu atņēmuši ienaidnieki, viņš par to pat nedomātu; bet redzēt, ka tevi pievīlis un apzadzis apakšvirsnieks, ko tik ļoti bija iemīļojis, un huzari, kurus uzskatīja par brāļiem! Tas viņam plēsa pušu sirdi. Viņš nespēja norimt par šo lielo nekrietnību un, atzvēlies ar muguru pret vītolu, sāka liet karstas asaras. Viens pēc otra izira viņa skaistie sapņi par bruņniecisko un dievišķīgo draudzību, kāda bija starp Atbrīvotās Jeruzalemes varoņiem. Redzēt ierodamies nāvi ir nieks, ja esi varonīgu un smalku dvēseļu vidū, starp cildeniem draugiem, kas paspiež roku pēdējās nopūtas mirklī! Bet kā saglabāt savu jūsmu šo ļauno garnadžu vidū?!! Fabricijs pārspīlēja kā katrs sašutis cilvēks. Kad bija pagājis kāds stundas ceturksnis šādā atmaigumā, viņš pamanīja, ka lodes sāk sniegt koku puduri, kura ēnā viņš meditēja. Viņš piecēlās un mēģināja orientēties. Viņš vēroja ar platu grāvi un kuplu vītolu rindu iežogoto pļavu un šķita pazīstam apkārtni. Viņš ieraudzīja kājnieku vienību, kas šķērsoja grāvi un iegāja pļavā, apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā. «Es vēl iemigšu,» viņš nodomāja, «nedrīkstu krist gūstā.» Un viņš sāka ļoti strauji soļot. Dodamies uz priekšu, viņš nomierinājās; viņš pazina formas tērpus: pulki, par kuriem viņš bija bažījies, ka tie viņam nogriezīs ceļu, bija franču. Viņš devās pa labi, lai tiem pievienotos.

Moralajām sāpēm par to, ka bija tik nežēlīgi pievilts un apzagts, pievienojās vēl citas, kas ar katru mirkli lika sevi aizvien asāk sajust: viņš bija ārkārtīgi izsalcis. Tāpēc desmit minūtes gājis vai, drīzāk, skrējis, viņš ar lielu prieku ieraudzīja, ka kājnieku vienība, kas arī bija ļoti ātri soļojusi, apstājās, it kā lai ieņemtu poziciias. Pēc nedaudzām minūtēm viņš jau bija pirmo kareivju vidū.

—   Biedri, vai jūs varētu man pārdot gabalu maizes?

—   Palūk, šis mūs uzskata par maizniekiem!

Sie skarbie vārdi un vispārējā ņirgāšanās, kas tiem sekoja, dziļi aizskāra Fabriciju. Karš tātad vairs nebija slavas mīlētāju dvēseļu cildenā un kopīgā degsme, kādu viņš bija to iedomājies pēc Napoleona uzsaukumiem! Viņš atsēdās vai, pareizāk sakot, noslīdēja zālājā; viņš kļuva ļoti bāls. Kareivis, kas viņam bija atbildējis un apstājies soļu desmit atstatu, lai izslaucītu ar mutautiņu savas šautenes stobru, pienāca pie viņa un nometa gabalu maizes; tad, redzēdams, ka viņš to nepaceļ, kareivis viņam iebāza mutē kādu kumosu šās maizes. Fabricijs atvēra acis un maizi apēda, bet viņam nebija spēka runāt. Kad beigās viņš ar acīm meklēja kareivi, lai tarn samaksātu, viņš bija viens; pēdējie kareivji jau bija attālinājušies simt soļu un gāja aizvien tālāk. Viņš mašinali piecēlās un sekoja tiem. Viņš iegāja mežā; tur viņš gandrīz krita no kājām aiz noguruma un meklēja jau ar acīm ērtāku vietu, bet cik liels bija viņa prieks, atpazīstot sākumā zirgu, tad ratus un beidzot pašu šārīta kantinnieci! Tā piesteidzās pie viņa un izbijās no viņa izskata.

—   Paej vēl, mans mazais, — tā viņam teica. — Vai tad tu esi ievainots? … Un tavs skaistais zirgs? — Tā runādama, tā viņu aizveda līdz ratiem un, zem rokām atbalstīdama, lika viņam kāpt tajos iekšā. Tikko ticis ratos, mūsu varonis aiz pārmērīga noguruma cieši aizmiga.

## IV

Nekas viņu nespēja uzmodināt, ne šauteņu sprakšķi pie pašiem rateļiem, ne zirga rikši, kuru kantinniece atvēzēdamās pātagoja. Pulks, kam negaidot bija uzbrukuši veseli prūšu kavalerijas mākoņi, visu dienu ticējis uzvarai, sāka atkāpties vai, drīzāk, bēga uz Francijas pusi.

Pulkvedi, glītu, uzcirtušos jaunu cilvēku, kas bija nācis Makona vietā, nogalināja ar zobena cirtienu; sirmgalvis bataljona komandieris, kas uzņēmās viņa pienākumus, pavēlēja pulkam apstāties. — Sasodīts! — viņš kliedza kareivjiem. — Republikas laikos ar bēgšanu nogaidīja, kamēr ienaidnieks uz to spieda… Aizstāviet katru zemes pedu, un kaut vai jūs nogalina! — viņš lādēdamies sauca. — Tagad šie prūši jau grib ieņemt mūsu tēvijas zemi!

Rateļi apstājās, Fabricijs pēkšņi atmodās. Saule jau sen bija norietējusi; viņš ļoti izbrīnījās, redzot, ka ir jau gandrīz nakts. Kareivji skraidīja šurp un turp tādā sajukumā, kas mūsu varoni ļoti pārsteidza; viņš atrada, ka tie izskatās apmulsuši.

—   Kas noticis? — viņš jautāja kantinniecei.

—  It nekas. Tikai mēs esam pamatīgās sprukās, mans mazais; prūšu kavalerija grib sacirst mūs gabalos, un tas ir viss. Stulbais ģenerālis sākumā domāja, ka tie ir mūsējie. Nāc aši, palīdzi man salabot Kckotei pavadu, tā ir pušu.

Pāris šauteņu šāvieni sprāga tikai desmit soļu nostāk. Mūsu varonis, tagad svaigs un mundrs, nodomāja: «Patiesi, visu dienu neesmu cīnījies; pavadīju tikai ģenerāli.» — Man jācīnās, — viņš teica kantinniecei.

—   Esi mierīgs, tu cīnīsies, un vairāk, nekā pats gribēsi! Mēs esam pazuduši.

—  Obrī, manu zēn, — viņa uzsauca kapralim, kas devās garām, — pamet allaž laiku pa laikam acis uz maniem rateļiem!

—   Jūs dosieties cīniņā? — Fabricijs jautāja Obrī.

—   Nē, uzaušos smalkādas zābaciņus un iešu dejot!

—   Iešu jums līdzi.

—   Ieteicu tev mazo huzaru! — sauca kantinniece, — jaunajam buržuā ir drosme. — Kapralis Obrī soļoja klusēdams. Astoņi vai desmit kareivji skriešus viņam pievienojās; viņš tos aizveda aiz resna ozola, kam apkārt auga ērkšķāji. Tur viņš, joprojām ne vārda nerunādams, tos izvietoja mežmalā, ļoti stieptā līnijā; katrs stāvēja vismaz desmit soļu no sava kaimiņa.

—       Hei, klausieties, — uzsauca kapralis, un tā bija pirmā reize, kad viņš pavēra muti, — bez pavēles nešaujiet: padomājiet, ka jums nav vairāk par trim patronām.

«Kas tad te notiek?» Fabricijs brīnījās. Beigu beigās, palicis vienatnē ar kapraii, viņš tam teica:

—   Man nav šautenes.

—   Stāvi klusu! Paej tur uz priekšu; piecdesmit soļu no meža tu atradīsi kādu no nelaimīgajiem mūsu pulka kareivjiem, ko nogalinājuši ar zobena cirtieniem; paņem no viņa patronsomu un šauteni. Neaplaupi tikai kādu ievainoto; paņem patronsomu un šauteni no tāda, kas patiesi jau beigts, un steidzies, lai nesaņemtu šāvienu no pašu ļaudīm. — Fabricijs skriešus aizsteidzās un drīz vien atgriezās ar šauteni un patronsomu.

—    Pielādē šauteni un nostājies tur aiz tā koka, un nešauj, piims neesmu devis pavēli. .. Augstais dievs! — kapralis izsaucās, pats sevi pārtraukdams; — viņš pat neprot pielādēt savu ieroci: … — Viņš palīdzēja Fabricijam, turpinādams savu rumi: — Ja tev virsū auļo ienaidnieka jātnieks ar atvēztu zobenu, ej apkārt kokam, aiz ku^p stāvi, un izšauj tikai īstā mirklī, kad jātnieks būs vairs tikai trīs soļus no tevis; tavai bajonetei gandrīz jāskar viņa uniforma.

—   Met taču projām savu lielo zobenu! — kapralis uzsauca: — Vai gi'ibi klupt pār to, pie joda! Kādus kareivjus mums tagad dod! — To sacīdams, viņš pats paķēra zobenu un sašutis aizsvieda tālu projām.

—   Noslauki šautenes kramu ar mutautiņu. Bet vai tu kādreiz esi šāvis?

—   Esmu mednieks.

—   Lai slavēts dievs! — kapralis, dziļi nopūzdamies, izsaucās. — Tikai nešauj, pirms neesmu devis pavēli. — Un viņš aizgāja.

Fabricijs bija pavisam līgsms. «Beidzot es patiešām cīnīšos,» viņš nodomāja, «nogalināšu kādu ienaidnieku! Šorīt viņi mūs apšaudīja, un es nedarīju nekā cita, kā vien grozījos viņiem par mērķi, — īsts muļķa amats.» Viņš raudzījās uz visām pusēm ar ārkārtīgu ziņkāri. īsā brīdī viņš dzirdēja pavisam tuvu izšaujam septiņus vai astoņus šauteņu lādiņus. Bet tā kā viņš nesaņēma pavēli, tad joprojām mierīgi stāvēja aiz sava koka. Bija jau gandrīz nakts; viņam likās, ka viņš uzglūn lāču medībās, Tramecinas kalnos, augšpus Griantas. Viņam iešāvās prātā mednieka iedoma: viņš izņēma no patronsomas patronu un izrava lodi. «Ja vien viņu saredzu,» viņš nosprieda, «tad nevaru aizšaut garām.» Un viņš ieritināja otru lodi šautenes stobrā.

Viņš dzirdēja izšaujam divas reizes pavisam blakus kokam; tai pašā mirklī viņš ieraudzīja zilā ģērbtu jātnieku aizauļojam garām no labās uz kreiso pusi. «Tas gan nav trīs soļus no manis,» viņš nodomāja, «bet šādā attālumā esmu drošs par savu šāvienu.» Viņš cītīgi, sekoja jātniekam ar savas šautenes stobru un beidzot nospieda gaili; jātnieks nokrita ar visu zirgu. Mūsu varonis jutās kā medībās: itin līgsms viņš steidzās pie medījuma, ko tikko bija notriecis. Viņš jau aizsniedza cilvēku, kas šķita mirstam, kad pēkšņi neticamā ātrumā divi prūšu jātnieki metās viņam virsū ar atvēztiem zobeniem. Fabricijs pa kaklu pa galvu drāzās uz mežu; lai varētu labāk skriet, viņš nometa šauteni. Prūšu jātnieki bija ne tālāk kā trīs soļus no viņa, kad viņš sasniedza nelielu taisnu ozoliņu jaunaudzi, kas stiepās gar mežu. Šie mazie ozoliņi uz brīdi aizkavēja jātniekus, bet viņi pārkūlās tiem pāri un no jauna sāka vajāt Fabriciju kādā izcirtumā. Atkal tie viņu jau gandrīz sasniedza, kad viņš ieslīdēja starp septiņiem astoņiem lieliem kokiem. Tad viņa seju tikko neapsvilināja pieci vai seši šautenes šāvieni, kas nāca no pretējās puses. Viņš nolieca galvu; to pacēlis, viņš atradās vaigu vaigā ar kaprali.

—   Tu savu nonāvēji? — kapralis Obrī jautāja.

—   Jā, bet pazaudēju šauteni.

—   Šauteņu mums netrūkst. Tu esi brašs tēvainis; kaut arī izskaties kā zaļknābis, tomēr šodien esi dūšīgi turējies, bet tie kareivji palaida garām abus prūšus, kas tevi vajāja un nāca viņiem tieši virsū; es tos neieraudzīju. Tagad mums gludi jāaizslīd; pulks laikam gan ir kādu ceturtdaļjūdzi no šejienes, un tad ir vēl kāda neliela pļaviņa, kur varam apmesties.

Visu laiku runādams, kapralis strauji soļoja savu desmit vīru priekšgalā. Divsimt soļu tālāk, ieejot mazajā pļaviņā, par kuru kapralis bija runājis, vīri sastapa ievainotu ģenerāli, ko nesa adjutants un kāds kalpotājs.

—   Jūs man dosiet četrus vīrus, — viņš teica dziestošā balsī kapralim; — vajag aiznest mani uz ambulanci, man sašķaidīta kāja.

—   Ej pie joda! — kapralis atbildēja; — tu un visi ģenerāļi. Jūs visi šodien esat nodevuši imperatoru.

—   Kā, — ģenerālis saniknots izsaucās, — jūs nepaklausāt manām pavēlēm! Vai zināt, ka esmu ģenerālis grāfs B …, jūsu divizijas komandieris un tā tālāk, un tā tālāk. — Viņš bēra kā no maisa. Adjutants metās virsū kareivjiem. Kapralis viņam iedūra ar bajoneti rokā, tad, pielikdams soli, aizšmauca ar saviem ļaudīm. — Kaut viņi visi būtu kā tu, — kapralis lādēdamies atkārtoja, — ar sašķaidītām rokām un kājām! Vēja grābšļu banda! Visi pārdevušies Burboņiem un nodod imperatoru! — Fabncijs aizgrābts klausījās šo drausmīgo apvainojumu.

Ap pulksten desmitiem vakarā mazais bariņš pievienojās pulkam pie ieejas kādā lielā sādžā, kurā bija vairākas ļoti šauras ielas; bet Fabricijs ievēroja, ka kapralis Obrī izvairās sarunāties ar virsniekiem. — Nav iespējams virzīties uz priekšu! — kapralis iesaucās. Visas ielas bija pieblīvējuši kājnieki, jātnieki un sevišķi artilērijas smagie pajūgi un furgoni. Trijās ielās kapralis mēģināja iespraukties, bet pēc divdesmit soļiem vajadzēja apstāties. Visi lādējās un pukojās.

—   Komandē atkal kāds nodevējs! — kapralis iesaucās. — Ja ienaidniekam iešautos prātā aplenkt sādžu, mūs visus sagūstītu kā suņus. Sekojiet man, jūs visi. — Fabricijs atskatījās; ar kaprali bija palikuši tikai seši kareivji. Pa kādiem plaši atvērtiem vārtiem viņi iegāja lielā pagalmā; no pagalma viņi iekļuva stallī, kura mazās durtiņas viņiem ļāva ieiet kādā dārzā. Tur viņi mirkli maldījās, kiaiņādami no vienas malas uz otru. Bet beigās, pārkāpuši pāri žogam, viņi nokļuva plašā nomelnējušā druvā. Ātrāk nekā pusstundā, kliedzienu un juceklīgo trokšņu vadīti, viņi sasniedza lielceļu ārpus sādžas. Šā ceļa grāvji bija piesvaidīti ar pamestām šautenēm; Fabricijs izvēlējās sev vienu. Bet kaut gan ceļš bija ļoti plats, tomēr bēgļi un vezumi to bija tā pieblīvējuši, ka pusstundas laikā kapralis un Fabricijs ar pūlēm pavirzījās tikko piecsimt soļu uz priekšu. Runāja, ka šis ceļš vedot uz Šarlruā. Kad sādžas pulkstenis sita vienpadsmit, kapralis iesaucās: — Dosimies atkal pa lauku!

Mazajā pulciņā bija vairs tikai trīs kareivji, kapralis un Fabricijs. Kad tas atradās ceturtdaļjūdzi no lielceļa, kāds kareivis iesaucās: — Es vairs nevaru.

—   Un es jau pavisam ne, — teica otrs.

—   Jauki jaunumi! Mēs visi esam tik tālu, — teica kapralis; — bet paklausiet man, un jums klāsies labi. —Milzīga labības lauka vidū gar grāvīti viņš redzēja augam piecus vai sešus kokus. — Pie kokiem! — viņš teica saviem ļaudīm; — gulstietics šeit, — viņš piebilda, kad bija aizsnieguši kokus, — tikai bez lieka trokšņa. Bet, pirms aizmiegat, kam no jums ir maize?

Man, — teica viens no kareivjiem.

Dod, — kapralis pavēlīgi sacīja. Viņš sadalīja maizi piecos gabalos un pats paņēma mazāko.

Ceturtdaļstundu pirms rītausmas, — viņš ēdot runāja,

—. jums kaklā būs ienaidnieka kavalerija. Svarīgi if neļaut sevi sacirst gabalos. Viens pats, ar kavaleriju mugurā, cilvēks ir pazudis šais lielajos klajumos, turpretim pieci var izglābties: palieciet stingri kopā ar mani, šaujiet tikai drošā mērķī, un esmu pārliecināts, ka rītvakar aizvedīšu jūs atpakaļ uz Šarlruā.

Kapralis viņus uzmodināja stundu pirms rītausmas; viņš lika no jauna pielādēt ieročus. Kņada uz lielceļa joprojām turpinājās; tā bija ilgusi visu nakti; šķita, it kā tālē dūktu ūdenskritums.

—   Tie ir kā aitas, kas meklē glābiņu! — Fabricijs vientiesīgi sacīja kapralim.

—   Vai tu klusēsi, zaļknābi! — kapralis aizvainoti uzsauca. Un trīs kareivji, kas kopā ar Fabriciju bija visa viņa armija, nikni skatījās uz šo, it kā tas būtu svētumu zaimojis. Tas bija apvainojis nāciju.

«Tas tik' ir pamatīgi!» nodomāja mūsu varonis; «ievēroju to jau pie vicekaraļa Milānā: viņi nebēg, nē! Teikt patiesību frančiem nav atļauts, ja tā aizskar viņu pašlepnumu. Bet par viņu nikno izskatu es pasmejos, un tas man viņiem jāliek saprast.» Viņi virzījās uz priekšu aizvien vēl piecsimt soļu attālumā no bēgļu straumes, kas pārklāja lielceļu. Jūdzi tālāk kapralis un viņa ļaudis šķērsoja kādu ceļu, kas saplūda ar lielceļu; tur bija apgulušies daudzi kareivji. Fabricijs nopirka diezgan labu zirgu, kas viņam maksāja četrdesmit franku, un ļoti rūpīgi izvēlējās lielu taisnu zobenu no daudzajiem, kas bija izsvaidīti visās malās. «Tā kā saka, ka vajag durt,» viņš nosprieda, «tad šis būs pats labākais.» Tā bruņojies, viņš uzšāva zirgam un drīz vien panāca kaprali, kas bija aizsteidzies priekšā. Viņš stingri atsēdās zirgā, satvēra ar kreiso roku sava taisnā zobena rokturi un teica četriem frančiem:

—   Šie ļaudis kas meklē glābiņu uz lielceļa, izskatās kā aitu bars … Viņi iet kā izbiedētas aitas. . .

Fabricijs velti uzsvēra vārdu aitas, viņa biedri vairs neatcerējās, ka priekš kādas stundas bija sadusmojušies par šo vārdu. Šeit izpaužas viens no franču un itāliešu raksturu kontrastiem; francūzis, bez šaubām, ir laimīgāks, viņš slīd pāri dzīves notikumiem un nesaglabā dusmas.

Nemaz neslēpsim, ka Fabricijs bija ļoti apmierināts pats ar sevis pēc tam, kad bija runājis par aitāvi. Devās uz priekšu, sarunādamies par šo un to. Divas jūdzes tālāk kapralis, visu laiku brīnīdamies, ka nemaz vēl nemana ienaidnieka kavaleriju, teica Fabricijam:

—   Jūs esat mūsu kavalerija; aizauļojiet līdz tām mājām uz nelielā paugura; pajautājiet zemniekam, vai viņš gribētu mums pārdot brokastis; bez tam pasakiet, ka mēs esam tikai pieci. Ja viņš vilcinās, tad samaksājiet uz priekšu piecus frankus no savas naudas; bet esiet bez raizēm, pēc brokastīm mēs naudu paņemsim atpakaļ.

Fabricijs pavērās kapralī un saskatīja viņā nesatricināmu nopietnību, patiesa morala pārākuma izteiksmi; viņš paklausīja. Viss notika tā, kā viņu komandieris bija paredzējis; Fabricijs tikai pastāvēja, lai neatņem ar varu piecus frankus, kurus viņš zemniekam bija iedevis.

—   Nauda ir mana, — viņš sacīja saviem biedriem; — nemaksāju par jums, bet par auzām, kuras viņš iedeva manam zirgam.

Fabricijam bija tik slikta franču valodas izruna, ka biedri iedomājās sadzirdam viņa vārdos pārākuma pieskaņu; viņi jutās ļoti aizskarti, un kopš tā brīža viņu prātos nobrieda domas par divkauju uz dienas beigām. Viņi atrada, ka Fabricijs ir pavisam savādāks nekā viņi paši, un tas viņus ļoti kaitināja; turpretim Fabricijs sāka izjust pret viņiem dziļu draudzību.

Klusēdami viņi soļoja veselas divi stundas, kad kapralis, paraudzījies uz lielceļu, dziļā priekā iesaucās: — Lūk, mūsu pulks! — Drīz vien viņi jau bija uz ceļa; bet, ak vai! ap pulka ērgli nebija pat divsimt vīru. Fabricija acs drīz vien pamanīja markitanti: viņa gāja kājām, acis saraudātas, un laiku pa laikam viņa iešņukstējās. Velti Fabricijs meklēja mazos rateļus un Kokoti.

—   Aplaupīti, izpostīti, apzagti! — iesaucās markitante, atbildot uz mūsu varoņa skatieniem. Viņš bez vārda runas nokāpa no zirga, paņēma to aiz pavadas un teica markitantei: — Kāpiet mugurā. — Viņa nelika to divreiz sacīt.

—   Saīsini man kāpšļus, — viņa teica.

Iesēdusies zirgā, kā nākas, viņa sāka stāstīt Fabricijam par visu nakts postu. Pēc bezgalīgi gara stāstījuma, ko mūsu varonis tomēr vērīgi uzklausīja, kaut arī, jāteic patiesība, nekā no tā nesaprata, bet juta uz markitanti maigu draudzību, viņa beigās piemetināja:

—   Un ja padomā, ka paši franči mani aplaupījuši, piekāvuši, iegrūduši nelaimē …

—   Kā?! Tie nebija ienaidnieki? — Fabricijs jautāja ar naivu izteiksmi, kas darīja viņa skaisto, nopietno un bālo seju burvīgu.

—       Kāds tu esi muļķis, mans nabaga mazais! — sacīja mar-

kitante, caur asarām smaidīdama: — un tomēr tu esi ļoti jauks.

—   Un tāds, kādu jūs viņu redzat, viņš ļoti labi uzveica savu prūsi, — teica kapralis Obrī, kas vispārējā sajukumā nejauši bija nokļuvis blakus zirgam, kurā bija uzkāpusi kantinniece.

—   Bet viņš ir lepns, — turpināja kapralis. Fabricijs sarāvās.

—   Un kā tevi sauc? — kapralis turpināja; — jo, galu galā, ja man būs jāiesniedz kāds ziņojums, tad gribu tevi pieminēt.

—  Mani sauc Vazi, — Fabricijs atbildēja, ar neparastu izteiksmi sejā. — Tas ir, Bulo, — viņš piebilda, strauji attapies.

Bulo bija tās ceļazīmes īpašnieka vārds, ko R.. . cietumsarga sieva viņam iedeva; vakar, mērojot tālo ceļu, viņš bija to rūpīgi izpētījis, jo sāka mazliet pārdomāt un nebija vairs tik izbrīnījies par visu. Bez huzara Bulo ceļazīmes viņš vēl rūpīgi uzglabāja arī itāliešu pasi, pēc kuras viņš varēja pretendēt uz barometru tirgotāja cēlo Vazi vārdu. Kad kapralis viņam bija pārmetis lepnību, viņš tikko novaldījās, neatbildējis: «Lepns, es! Fabricijs Valsera, markezino del Dongo, kas esmu ar mieru nest barometru tirgotāja, kāda Vazi vārdu!»

Kamēr viņš bija iegrimis pārdomās un sprieda: noteikti jāatceras, ka mani sauc Bulo, citādi man draud atkal cietums, kapralis un kantinniece bija pārmijuši dažus vārdus par viņu.

—    Neuzskatiet mani par ziņkārīgu, — kantinniece sacīja, neuzrunādama viņu vairs ar tu; — jūsu pašu labā es jums to jautāju. Kas jūs īsteni esat?

Fabricijs neatbildēja uzreiz; viņš uzskatīja, ka nekad nevarēs atrast uzticamākus draugus, kam varētu lūgt padomu, un padomi viņam bija ļoti nepieciešami. «Tagad mēs ieiesim kādā kara nometnē, pārvaldnieks gribēs zināt, kas es esmu, un atkal man jāpiesargās cietuma, ja likšu manīt ar savām atbildēm, ka nepazīstu neviena paša ceturtajā huzaru pulkā, kura uniforma man mugurā!» Būdams Austrijas pavalstnieks, Fabricijs zināja, cik liela vērība jāveltī pasei. Kaut arī viņa ģimenes locekļi bija dižciltīgi un dievbijīgi, kaut arī piederēja pie uzvarētāju partijas, tomēr viņi vairāk nekā divdesmit reizes bija tirdīti sakarā ar pasēm. Tāpēc arī kantinnieces jautājums viņu nemaz nesamulsināja. Bet tā kā pirms atbildēšanas viņš meklēja visskaidrākos franču vārdus, tad markitante spējā ziņkārē, lai ierosinātu viņu runāt, piebilda: — Kapralis Obrī un es, mēs dosim jums labus padomus, kā rīkoties.

—   Par to es nešaubos, — Fabricijs atbildēja. — Mani sauc Vazi un esmu no Ženevas; mana māsa, kas slavena ar savu

skaistumu, bija apprecējusi kādu kapteini. Tā kā man ir tikai septiņpadsmit gadu, tad viņa mani ataicināja pie sevis, lai iepazīstinātu ar Franciju un mazliet izglītotu; nesastapdams viņu Parīzē un zinādams, ka viņa ir kopā ar šo armiju, ierados šeit un visur izmeklējos, bet neesmu to atradis. Kareivji, kas brīnījās par manu izrunu, lika mani arestēt. Toreiz man bija nauda, iedevu drusku žandarmam, un tas man izsniedza ceļazīmi, uniformu un sacīja: «Pazudi, un zvēri, ka nekad neminēsi manu vārdu.»

—   Kā viņu sauca? — jautāja kantinniece.

—   Esmu devis goda vārdu, — Fabricijs atbildēja.

—   Viņam taisnība, — iejaucās kapralis, — žandarms gan ir blēdis, bet biedram nav jāsaka viņa vārds. Un kā sauc šo kapteini, jūsu māsasvīru? Ja mēs zināsim viņa vārdu, tad varēsim viņu meklēt.

—   Teljē, ceturtā huzaru pulka kapteinis, — atbildēja mūsu varonis.

—   Tātad, — kapralis visai saprātīgi uztvēra, — kareivji, pateicoties jūsu ārzemnieciskai izrunai, uzskatīja jūs par spiegu?

—    Jā, tas ir šis nekrietnais vārds! — Fabricijs, acīm dzirkstot, iesaucās. — Mani, kas tik ļoti mīl imperatoru un frančus! Tieši šis nekrietnais apvainojums mani visvairāk nomāc.

—   Jūs maldāties; tur nav nekāda apvainojuma; kareivju kļūdīšanās bija ļoti dabiska, — kapralis Obrī svarīgi sacīja.

Tad viņš tam pedantiski izskaidroja, ka armijā jāpieder pie kādas daļas un jānēsā uniforma, citādi ir pavisam vienkārša lieta, ka jūs uzskata par spiegu. Ienaidnieks mums tādu uzsūta daudz; šai karā visi ir krāpnieki. Fabricijam nokrita kā zvīņas no acīm; pirmo reizi viņš saprata, ka pats bijis vainīgs pie visa, kas ar viņu noticis šais divos mēnešos.

—   Bet lai mazais mums izstāsta visu, — teica kantinniece, kuras ziņkāre aizvien pieauga. Fabricijs paklausīja. Kad viņš bija beidzis, kantinniece ļoti nopietni sacīja kapralim:

—    Patiesi, šis bērns pavisam nav militārs; un tagad, kad esam sasisti un nodoti, mēs neganti karosim. Kādēļ lai viņš gratis pro Deo ļauj salauzt savus kaulus?

… Un viņš pat neprot pielādēt šauteni, ne pēc paņēmieniem,

ne brīvi, — sacīja kapralis. — Es viņam ielādēju lodi, kas notrieca prūsi.

Un bez tam viņš visiem rāda savu naudu, — piemetināja kantinniece. — Tikko viņš vairs nebūs kopā ar mums, katrs viņu apzags.

—   Pirmais kavalerijas apakšvirsnieks, ko viņš sastaps, — sacīja kapralis, — atņems viņa mantu, lai iedzertu glāzīti, un varbūt pat viņu novervēs ienaidnieka karaspēkam, jo visi ir nodevēji. Pirmais, kas pagadīsies, pavēlēs viņam sekot, un viņš sekos; viņš darītu labāk, ja iestātos mūsu pulkā.

—   Ai, lūdzu, to gan ne, kaprali! — Fabricijs satraukti iesaucās. — Daudz ērtāk ir jāt zirgā. Un bez tam, es neprotu pielādēt šauteni, bet jūs redzējāt, ka protu vadīt zirgu.

Fabricijs bija ļoti lepns par savu mazo runu. Neatstāstīsim garo pārrunu par viņa nākamību, kura risinājās starp kaprali un kantinnieci. Fabricijs ievēroja, ka runājot šie cilvēki trīs vai četras reizes atkārtoja visus viņa piedzīvo juma apstākļus: kareivju aizdomas, žandarmu, kas viņam pārdevis ceļazīmi un uniformu, kā viņš vakar nokļuvis maršala eskortā, par imperatoru, ko viņš redzējis auļojam, nočiepto zirgu un tā tālāk, un tā tālāk.

Sievietes ziņkārē kantinniece nemitīgi atgriezās pie veida, ar kādu viņam nolaupīts labais zirgs, ko tā viņam bija likusi nopirkt.

—   Tu juti, ka tevi satver aiz kājām, viegli pārceļ pāri zirga astei un tevi nosēdina zemē!

«Kādēļ atkārtot tik bieži to,» Fabricijs brīnījās, «ko mēs visi trīs lieliski apzināmies?» Viņš vēl nezināja, ka Francijā cilvēki no tautas šādā veidā meklē idejas.

—    Cik tev ir naudas? -— pēkšņi jautāja kantinniece. Fabricijs nevilcinājās ar atbildi: viņš bija drošs par šās sievietes dvēseles cildenumu: te ir Francijas skaistums.

—   Pavisam man varētu būt atlikuši trīsdesmit napoleoni zeltā un astoņi vai desmit piecfranku ekiji.

—    Šādā gadījumā tev ir brīvas rokas! — izsaucās kantinniece; — izraujies no šās atkāpjošās armijas; meties sānis, dodies projām pa pirmo ceļu, kas pagadās, dzen stingri savu zirgu, aizvien attālinoties no armijas Pirmās izdevības brīdī nopērc vadmalas uzvalku. Kad tu būsi astoņas vai desmit jūdzes tālu un kad vairs neredzēsi kareivju, iekāp pasta ratos un aizbrauc atpūsties kādu nedēļu un paēst bifstekus kādā labā pilsētā. Nekad nevienam nesaki, ka esi bijis armijā — žandarmi tevi saķertu kā dezertieri; un, kaut gan esi ļoti jauks, mans mazais, tu tomēr neesi vēl tik veikls, lai prastu atbildēt žandarmiem. Tikko tev mugurā būs buržuā drānas, saplēs savu ceļazīmi tūkstoš gabalos un saucies atkal savā īstajā vārdā: saki, ka esi Vazi. Un ko lai viņš saka, no kurienes ir? — viņa jautāja kapralim.

—  No Kambrē pie Esko: tā ir jauka, neliela pilsētiņa, saproti? Un tur ir arī katedrale.

—   Tā gan, — teica kantinniece. — Nekad nesaki, ka esi piedalījies kaujā, ne vārda par B ..ne arī par žandarmu, kas tev pārdeva ceļazīmi. Kad gribēsi atgriezties Parīzē, dodies vispirms uz Versaiju un ieej Parīzē no tās puses, it kā pastaigādamies, kājām. Iešuj savus napoleonus biksēs; un it īpaši, kad tev jāmaksā par kaut ko, nekad nerādi vairāk naudas, nekā tieši jāmaksā. Mani visvairāk apbēdina tas, ka tevi piekrāps, tev aptīrīs visu, kas tev ir. Un ko tu darīsi bez naudas, tu, kas nezini, kā izturēties? — un tā tālāk.

Labā kantinniece runāja vēl ilgi; kapralis atbalstīja viņas uzskatus ar galvas mājieniem, jo pie vārda netika. Pēkšņi pūlis, kas plūda pa lielceļu, sākumā pielika soli, tad vienā mirklī pārlēca pāri nelielajam grāvītim, kas stiepās ceļa kreisajā malā, un metās bēgt, ko kājas nesa. — Kazaki! kazaki! — kliedza visās malās.

—   Ņem atpakaļ savu zirgu! — kantinniece iesaucās.

—   Dievs pasargi! — teica Fabricijs. — Auļojiet! bēdziet! es jums to atdodu. Vai gribat naudu, ar ko nopirkt rateļus? Puse no tā, kas man ir, pieder jums.

—   Ņem atpakaļ savu zirgu, es tev saku! — kantinniece dusmās uzkliedza; un viņa pūiējās nokāpt. Fabricijs izvilka zobenu: — Turieties dūšīgi! — viņš tai uzsauca un divas vai trīs reizes ar zobena sāniem uzšāva zirgam, kas sāka auļot un sekoja bēgļiem.

Mūsu varonis nolūkojās uz lielceļu; nupat vēl uz tā bija drūzmējušies trīs vai četri tūkstoši cilvēku, sablīvējušies kā zemnieki pa kādas procesijas laiku. Pēc vārda kazaki viņš tur neredzēja vairāk neviena; bēgļi bija pametuši somas, šautenes, zobenus un citu. Pārsteigtais Fabricijs uzkāpa kādā divdesmit vai trīsdesmit pēdu augstā laukumā, pa labi no ceļa; viņš raudzījās uz lielceļa abām malām un līdzenumu, un viņš nekur nemanīja kazakus. «Jocīgi cilvēki šie franči,» viņš sev sacīja. «Tā ka man jādodas uz labo pusi,» viņš nodomāja, «tad varu iet tūlīt; iespējams, ka šiem cilvēkiem bēgšanai bijis kāds man nezināms iemesls.» Viņš pacēla kādu šauteni, pārliecinājās, ka tā pielādēta, pakratīja šaujamo pulveri, noslaucīja kramu, tad izvēlējās krietni piepildītu patronsomu un vēlreiz palūkojās uz visām pusein; viņš stāvēja pilnīgi viens šā līdzenuma vidū, kas vēl nupat bija ļaužu pilns. Lielā tālumā viņš saskatīja bēgļus, kas jau sāka pazust starp kokiem un vēl vienmēr skrēja. «Tas tik' ir dīvaini!» viņš nodomāja. Un, atcerēdamies neseno kapraļa rīcību, viņš atsēdās labības lauka vidū. Viņš negāja projām, jo vēlējās atkal sastapt savu labos draugus, kantinnieci un kaprali Obrī.

Druvā Fabricijs pārliecinājās, ka viņam ir vairs tikai astoņpadsmit napoleonu, nevis trīsdesmit, kā bija domājis. Bet viņam vēl bija mazie dimanti, kurus bija torīt B … cietumsarga sievas istabā paslēpis aiz huzaru zābaka oderes. Viņš paslēpa savus napoleonus, cik vien labi spēja, dziļi pārdomādams par šo tik pēkšņo pazušanu. «Vai tikai tā nav man ļauna zīme?» viņš sev teica. Lielākās raizes viņam bija tās, ka nebija pajautājis kapralim Obrī: «Vai es patiesi esmu piedalījies kaujā?» Viņam šķita, ka jā, un tas būtu laimes kalngals, ja viņš būtu par to pilnīgi drošs.

«Un tomēr,» viņš sev teica, «esmu tanī piedalījies, nesdams cietumnieka vārdu, man kabatā bija cietumnieka ceļazīme un, pat vēl vairāk, mugurā viņa drānas! Tas ir liktenīgi nākotnei; ko gan būtu par to sacījis abats Blaness? Un šis nelaimīgais Bulo miris cietumā! Tas viss ir slikta zīme; liktenis mani novedīs cietumā.» Fabricijs būtu atdevis ļoti daudz, lai uzzinātu, vai huzars Bulo patiesi bijis vainīgs. Gremdējoties atmiņās, viņam likās, ka B … cietumsarga sieva teikusi, ka huzars aizturēts ne tikai par sudraba galdlietām, bet arī par to, ka nozadzis kādam zemniekam govi un zemnieku pašu smagi piekāvis; Fabricijs nešaubījās, ka kādu dienu nokļūs cietumā par pārkāpumu, kam būs zināms sakars ar huzara Bulo vainu. Viņš domāja par savu draugu, garīdznieku Blanesu: ko gan viņš nedotu, lai varētu ar viņu aprunāties! Tad viņš atcerējās, ka nav rakstījis savai krustmātei, kopš atstāja Parīzi. «Nabaga Džina!» viņš sev teica. Un viņam bija asaras acīs, kad pēkšņi izdzirda pavisam tuvu kādu troksnīti: tur kāds kareivis, pavājinājis pavadas, bija ielaidis labībā trīs zirgus, kuri likās ļoti izsalkuši. Viņš tos turēja aiz apaušiem. Fabricijs piecēlās kā irbe, un kareivis sabijās. Mūsu varonis to ievēroja un uz brīdi ļāvās priekam nospēlēt huzara lomu.

—   Viens no šiem zirgiem pieder man, pie joda! — viņš uzkliedza, — bet iedošu tev piecus frankus, jo tu esi papūlējies viņu man atvest šurp.

—   Vai tu smejies par mani? — kareivis teica. Fabricijs notēmēja uz viņu no sešu soļu atstatuma.

—   Atlaid zirgu, vai ari es šaušu!

Kareivja šautene bija pakārta jostā, viņš paraustīja plecu, lai to noņemtu.

—   Ja izdarīsi kaut mazāko kustību, tu mirsi! — Fabricijs sauca, skriedams viņam virsū.

—   Nu labi, dodiet piecus frankus un ņemiet vienu zirgu, — apmulsušais kareivis noteica, kad bija uzmetis žēlu skatienu lielceļam, kur nebija neviena cilvēka. Fabricijs, turēdams paslieto šauteni kreisajā rokā, ar labo pasvieda viņam trīs piecfranku gabalus.

—   Kāp zemē, vai tu mirsi… Atlaid melni un ej tālāk projām ar abiem citiem .. . Nošaušu tevi, ja tu kustēsies.

Kareivis sapīcis paklausīja. Fabricijs tuvojās zirgam un satvēra pavadu kreisajā rokā, visu laiku paturēdams acīs kareivi, kas lēnām attālinājās; kad Fabricijs viņu redzēja piecdesmit, soļu atstatumā, viņš veikli uzlēca zirgā. Tikko to izdarījis un meklēdams ar kāju labo kāpsli, viņš dzirdēja pavisam tuvu gar ausi aizspindzam lodi: kareivis bija izšāvis uz viņu. Dusmu pārņemts, Fabricijs pilnos auļos metās virsū kareivim, kas bēga, ko kājas nesa, un drīz vien Fabricijs redzēja viņu uzlecam mugurā vienam no abiem zirgiem un aizauļojam. «Labi, tagad tu man vairs neesi pa šāvienam,» viņš sev sacīja. Tikko nopirktais zirgs bija lielisks, bet likās, ka tas vai mirst aiz izsalkuma. FalSricijs atgriezās uz lielceļa, kur joprojām vēl nebija nevienas dzīvas dvēseles; viņš devās tam pāri un palaida zirgu rikšos, lai aizsniegtu nelielu pauguru kreisajā pusē, kur viņš cerēja atrast kantinnieci; bet, sasniedzis paugura virsotni, viņš jūdzi tālu nevarēja saskatīt neko vairāk kā tikai dažus atsevišķus kareivjus. «Likteņa lēmums, ka es viņu vairs neredzēšu,» Fabricijs sev sacīja nopūzdamies, «šo krietno un labo sievieti!» Viņš devās uz kādu fermu, ko ieraudzīja tālē labajā pusē no ceļa. Nenokāpis no zirga un jau iepriekš samaksājis, viņš lika padot auzas savam nabaga zirgam, kas bija tik ļoti izsalcis, ka sāka grauzt slitu. Pēc stundas Fabricijs atkal rikšoja pa lielceļu, vēl vienmēr mazliet cerēdams sastapt kantinnieci vai vismaz kaprali Obrī. Virzīdamies uz priekšu un lūkodamies uz visām pusēm, viņš sasniedza kādu upi ar purvainiem krastiem, kurai pāri veda diezgan šaurs koka tilts. Šaipus tiltam, labajā pusē ceļam, bija kāda vientulīga māja ar uzrakstu «Baltais Zirgs», «lešu tur pusdienot,» Fabricijs nolēma. Tilta sākumā viņš redzēja kūdu kavalerijas virsnieku ar apsējā pakārtu roku; tas bija zirgā un izskatījās ļoti noskumis; desmit soļus no tā stāvēja kājās trīs kavaleristi un darbojās ar savām pīpēm.

«Lūk, cilvēki,» Fabricijs sev teica, «kas manuprāt izskatās tā, ka viņi labprāt nopirktu manu zirgu vēl lētāk, nekā es pats par to samaksāju.» Ievainotais virsnieks un trīs kājnieki vēroja viņu tuvojamies un likās gaidām. «Man gan nevajadzētu doties pāri šim tiltam, bet jāt gar krastu uz labo pusi; tas būtu kantinnieces ieteiktais ceļš, lai izvairītos no nepatikšanām… Jā,» mūsu varonis nodomāja, «bet ja es bēgšu, tad rīt man par to būs kauns. Bez tam, manam zirgam ir labas kājas, un virsnieka zirgs droši vien ir noguris; ja viņš gribēs mani nocelt no zirga, es aizauļošu.» Tā pārdomājot, Fabricijs sasprindzināja, zirgu un devās uz priekšu cik vien iespējams maziem soļiem.

—   Pasteidzieties taču, huzar! — virsnieks pavēlnieciski uzsauca.

Fabricijs nojāja pāris soļus un apstājās.

—   Vai gribat man atņemt zirgu? — viņš nokliedza.

—   Mazāk par visu pasaulē; nāciet uz priekšu.

Fabricijs paskatījās uz virsnieku; tam bija baltas ūsas un visgodīgākā seja pasaulē. Mutauts, ar kuru bija uzsieta kreisā roka, bija noplūdis ar asinīm, un arī labā roka tam bija ievīstīta asiņainā veļas gabalā. «Droši vien kājnieki gribēs ķerties manam zirgam pie pavadas,» Fabricijs nodomāja; bet, ciešāk ielūkojoties, viņš redzēja, ka arī kājnieki ir ievainoti.

—   Goda vārdā, — viņam teica virsnieks, kam bija pulkveža uzpleči, — palieciet šeit postenī un sakiet visiem dragūniem, strēlniekiem un huzariem, kurus šeit redzēsiet, ka pulkvedis le Barons ir tai viesnīcā un ka es viņiem pavēlu tur ierasties pie manis. — Vecais pulkvedis izskatījās sāpju sagrauzts; ar pirmo vārdu viņš bija iekarojis mūsu varoni, kas viņam saprātīgi atbildēja:

—   Esmu pārāk jauns, mans kungs, lai mani uzklausītu; vajadzētu ar jūsu roku rakstītu pavēli.

—   Viņam taisnība, — teica pulkvedis, dziļi viņā ieskatīdamies. — Uzraksti pavēli, la Roz, tev ir taisna roka.

Ne vārda neteikdams, la Rozs izvilka no kabatas mazu pergamenta grāmatiņu, uzrakstīja dažas rindas un, izplēsis lapu, pasniedza to Fabricijam. Pulkvedis atkārtoja viņam pavēli, piebilstot, ka pēc divām sardzes stundām viņu noteikti katrā ziņā nomainīs viens no trim ievainotiem kavaleristiem, kas bija kopā ar viņu. To pateicis, viņš ar saviem ļaudīm iegāja viesnīcā. Fabricijs noskatījās, kā viņi aizgāja, un palika nekustīgs koka tilta galā, pārsteigts par šo trīs personu drūmām un klusām sāpēm. «Varētu teikt, ka tie ir apburti ģēniji,» viņš nodomāja. Beidzot viņš atvēra salocīto papīra lapu un izlasīja šādi sacerēto pavēli:

«Pulkvedis le Barons no sestā dragunu pulka, kas komandē «četrpadsmitā korpusa pirmā kavalerijas diviziona otro brigādi, «pavēl visiem kavaleristiem, dragūniem, strēlniekiem, huzariem «neiet pāri tiltam, bet ierasties pie viņa Baltā Zirga viesnīcā, «kur ir viņa galvenā mītne.

«Galvenajā mītnē, pie Sentas upes tilta, 1815. gada 19. jūnijā. «Pulkveža le Barona vietā, kas ievainots labajā rokā, «un pēc viņa pavēles, apakšvirsnieks

«La Rozs.»

Fabricijs bija nostāvējis postenī uz tilta tikko pusstundu, kad redzēja tuvojamies sešus strēlniekus zirgos un trīs kājām; viņš tiem paziņo pulkveža pavēli.

—   Mēs atgriezīsimies, — saka četri strēlnieki, kas sēž zirgos, un rikšiem aizjoņo pāri tiltam. Tad Fabricijs runā ar abiem pārējiem. Straujās sarunas laikā trīs kājnieki pāriet pāri. Viens no vēl palikušajiem jātnieku strēlniekiem beigās pieprasa uzrādīt pavēli un aiznes to līdzi, sacīdams:

—   Aiznesīšu to saviem biedriem, tie nevilcināsies atgriezties. Gaidi tos katrā ziņā. — Un viņš aizauļo; biedrs viņam seko. Viss tas norisinās vienā acumirklī.

Saniknotais Fabricijs sauc vienu no ievainotajiem kareivjiem, kas parādās pie Baltā Zirga loga. Sis kareivis, kam Fabricijs bija redzējis apakšvirsnieka uzšuves, iznāca ārā un tuvodamies uzkliedza viņam:

—   Zobenu rokā! Jūs taču esat sardzē. — Fabricijs paklausīja, tad sacīja viņam: — Tie aiznesa pavēli.

—   Tie ir saīguši par vakardienas notikumu, — otrs drūmi atbildēja. — Došu jums vienu no savām pistolēm; ja kāds no jauna mēģina izlauzties ca\iri, izšaujiet gaisā, es ieradīšos vai parādīsies pats pulkvedis.

Fabricijs ļoti labi bija saredzējis apakšvirsnieka pārsteiguma kustību, dzirdot par izrauto pavēli; viņš saprata, ka viņam nodarīts personisks apvainojums, un nosolījās pats sev, ka nekad vairs tam nepieļaus notikt.

Apbruņojies ar apakšvirsnieka pistoli, Fabricijs lepni bija atgriezies savā sargpostenī, kad ieraudzīja tuvojamies septiņus hu/.arus zirgos. Viņš bija nostājies tā, ka aizsprostoja tiltu; viņš tiem paziņo pulkveža pavēli, tiem ir ļoti sadusmotas sejas;

karstgalvīgākais mēģina tikt garām. Fabricijs, atcerēdamies savas draudzenes markitantes gudro padomu, — rītā viņa bija teikusi, ka vajag durt, nevis cirst, — nolaiž sava lielā, taisnā zobena smaili un izliekas, it kā gribētu durt ar to tam, kas grib aizlauzties garām.

—    Ai! Viņš mūs grib nodurt, šis zaļknābis! — iekliedzas huzari, — it kā vakar nebūtu nogalināts diezgan mūsējo! — Visi reizē tie izvelk zobenus un brūk virsū Fabricijam; tas domā, ka nu jau ir beigas, bet viņš atceras apakšvirsnieka pārsteigumu un negrib no jauna piedzīvot nonicinājumu. Atkāpdamies uz tilta, viņš mēģināja durt ar smaili. Viņš izskatījās tik jocīgs, grozīdams lielo, taisno smagās kavalerijas zobenu, kas viņam bija pārāk smags, ka huzari drīz vien redzēja, ar ko darīšana; tad tie centās nevis viņu ievainot, bet pārgriezt viņam drānas uz muguras. Tā Fabricijs saņēma trīs vai četrus zobena dūrieniņus rokās. Viņš savukārt, joprojām uzticīgs kantinnieces padomam, no visa spēka izdāļāja spēcīgus dūrienus ar zobena smaili. Par nelaimi viens no šiem dūrieniem ievainoja huzaru rokā; saniknots par to, ka tāds kareivis viņam trāpījis, viņš atbildēja ar pamatīgu dūrienu, kas skāra Fabriciju gūžā. Saņemtajā dūrienā vainojams bija arī mūsu varoņa zirgs, kas nevairījās kņadas, bet, tieši pretēji, šķita rodam tanī prieku un metās virsū uzbrucējiem. Šie, redzēdami plūstam asinis gar Fabricija labo roku, baidījās, ka aizveduši rotaļu pārāk tālu, un, atspiezdami viņu uz tilta kreiso malu, aizauļoja. Tikko Fabricijam bija mirkli laiks, viņš izšāva ar pistoli gaisā, lai brīdinātu pulkvedi.

Četri huzari zirgos un divi kājām, no tā paša pulka kā iepriekšējie, nāca tilta virzienā un bija vēl divsimt soļu no tā, kad atskanēja pistoles šāviens. Viņi vērīgi nolūkojās, kas norisinās uz tilta, un iedomādamies, ka Fabricijs šāvis viņu biedriem, četri vīri zirgos ar paceltiem zobeniem auļoja viņam virsū: tas bija īsts uzbrukums. Ar pistoles šāvienu brīdinātais pulkvedis le Barons atvēra viesnīcas durvis un metās uz tiltu taisni tai mirklī, kad tur nonāca auļojošie huzari, un pats viņiem pavēlēja apstāties.

—   Šeit vairs nav pulkvežu! — izsaucās viens no viņiem un trieca savu zirgu. Sarūgtinātais pulkvedis pārtrauca bārienus, kurus bija sācis izteikt, un ar labo, ievainoto roku satvēra zirgu labajā pusē aiz pavadas.

—   Apstājies, nelāgais kareivi! — viņš uzsauca huzaram. — Es tevi pazīstu, tu esi no kapteiņa Anriē rotas.

—   Tā, nu tad lai kapteinis pats man pavēl! Kapteini Anriē vakar nogalināja, — viņš ņirdzīgi piebilda, — un ej tu…

Šos vārdus sacīdams, viņš grib izlauzties cauri un pagrūž veco pulkvedi, kas nokrīt sēdus uz tilta bruģa. Fabricijs, atrazdamies divus soļus tālāk uz tilta, tieši iepretim viesnīcai, triec savu zirgu, un, kamēr uzbrucēja zirga krūtis nogrūž zemē pulkvedi, kas nelaiž vaļā labās puses zirga pavadu, saniknotais Fabricijs no visa spēka dur huzaram ar zobena smaili. Par laimi huzara zirgs, juzdams, ka pulkveža saturētā pavada velk viņu uz zemi, raujas sānis, tā ka Fabricija smagās kavalerijas zobena garais asmens noslīd gar huzara vesti un gandrīz ieduras starp acīm. Saniknotais huzars atgriežas un no visa spēka triec zobenu, kas pārgriež Fabricijam piedurkni un dziļi ieduras rokā: mūsu varonis pakrīt.

Viens no tiem huzariem, kas bija bez zirgiem, redzēdams abus tilta aizsargātājus zemē, izmanto mirkli, uzlec mugurā Fabricija zirgam un grib to iegūt, triekdams auļos uz tiltu.

Apakšvirsnieks, skriedams no viesnīcas, bija redzējis savu pulkvedi krītam un domājis, ka tas smagi ievainots. Viņš skrien pakaļ Fabricija zirgam un iegremdē zobena smaili zaglim krustos; tas krīt. Huzari, redzēdami, ka uz tilta kājās ir vairs tikai apakšvirsnieks, aiztrauc tam auļos garām un aši aizmūk. Tas, kurš bija bez zirga, iebēg tīrumā.

Apakšvirsnieks pienāca ievainotajiem. Fabricijs jau bija piecēlies; sāpes nebija lielas, bet viņš zaudēja daudz asiņu. Pulkvedis piecēlās gausāk; viņš bija gluži apstulbis no kritiena, bet nekāda ievainojuma viņam nebija.

—   Sāp tikai vecais ievainojums rokā, — viņš sacīja apakšvirsniekam.

Huzars, ko apakšvirsnieks bija ievainojis, mira.

—   Velns lai viņu parauj! — iesaucās pulkvedis. — Bet, — viņš teica apakšvirsniekam un diviem citiem kavaleristiem, kas ātri piesteidzās, — padomājiet par šo mazo jauno cilvēku, kuru es iedzinu tādās briesmās. Es pats palikšu uz tilta, lai mēģinātu aizturēt šos satracinātos. Aizvediet mazo jaunekli uz viesnīcu un pārsieniet viņam roku, paņemiet vienu no maniem krekliem.

## V

Vi.sa šī dēka nebija turpinājusies ilgāk par minūti. Fabricija k vainojumi bija niecīgi; roku viņam apsēja ar saitēm, kuras izgrieza no pulkveža krekla. Gribēja viņam iekārtot gultu viesnīcas pirmajā stāvā.

—   Bet kamēr mani šeit lutinās pirmajā stāvā, — Fabricijs teica apakšvirsniekam, — mans zirgs stallī viens pats garlaikosies un aizies ar citu kungu.

—   Kā rekrūtis tu neesi to pateicis slikti! — sacīja apakšvirsnieks, un Fabriciju noguldīja uz svaigiem salmiem tai pašā silē, pie kuras bija piesiets viņa zirgs.

Tā kā Fabricijs jutās ļoti vārgs, tad apakšvirsnieks viņam vēlāk atnesa kausu karstvīna un mazliet aprunājās. Daži šai sarunā iepītie komplimenti pacēla mūsu varoni septītajās debesīs.

Fabricijs atmodās tikai nākamajā rītā, gaismai austot; zirgi skaļi zviedza un briesmīgi trokšņoja. Stallis pildījās ar dūmiem. Sākumā Fabricijs nesaprata, kas tas par troksni, un neaptvēra pat, kur atrodas; beigu beigās, jau pa pusei noslāpis dūmos, viņš iedomājās, ka māja deg: vienā mirklī viņš bija ārā no staļļa un zirgam mugurā. Viņš pacēla galvu: vareni mutuļoja dūmi pa staļļa logiem, un jumtu sedza melnas dūmu vērpatas. Nakti Baltā Zirga viesnīcā bija ieradušies ap simt bēgļu; visi klaigāja un lādējās. Pieci vai seši, kurus Fabricijs redzēja tuvumā, viņam likās pilnīgi piedzērušies; viens no tiem gribēja viņu aizturēt un uzsauca: — Uz kurieni tu ved manu zirgu?

Kad Fabricijs bija aizjājis pusjūdzi, viņš atskatījās; neviens viņam nesekoja, māja bija liesmās. Fabricijs saskatīja tiltu, iedomājās par savu ievainojumu un sajuta, ka saites ļoti žņaudz roku un tā ir karsta. «Un vecais pulkvedis, kas ar viņu būs noticis? Viņš iedeva savu kreklu, lai man apsietu roku.» Mūsu varonis torīt bija cik vien iespējams aukstasinīgs; zaudētais asiņu daudzums bija atbrīvojis viņa raksturu no katras romantikas.

«Pa labi! Un taisīsimies, ka pazūdam,» viņš sev sacīja. Tad viņš mierīgi turpināja gaitu gar upi, kas aiz tilta pagriezās pa labi no ceļa. Viņš atcerējās labās kantinnieces padomus. «Kāda draudzība! Cik atklāts raksturs!» viņš jūsmoja.

Stundu jājis, viņš jutās ļoti noguris. «Kas tad tas? Vai patiesi paģībšu?» viņš uztraucās. «Ja es paģībšu, tad man nozags zirgu un varbūt arī drānas, un kopā ar drānām manus dārgumus.» Viņam vairs nebija spēka vadīt zirgu, un viņš tikai pūlējās noturēties līdzsvarā; tad kāds zemnieks, kas kapIēja zemi lielceļa malā, redzēja viņa bālumu un piedāvāja glāzi alus un maizi.

—       Redzot jūs tik bālu, es nodomāju, ka esat viens no lielajā kaujā ievainotajiem, — zemnieks viņam sacīja. Palīdzība nekad nav nākusi īstākā brīdī. Kad Fabricijs košļāja rupjmaizes gabalu, acis viņam sāka sāpēt, lūkojoties uz priekšu. Mazliet atguvies, viņš pateicās. — Un kur es atrodos? — viņš jautāja. Zemnieks viņam pastāstīja, ka trīs ceturtdaļjūdzes tālāk esot Zonderu miests, kur viņu ļoti labi kopšot. Fabricijs sasniedza to miestu, pats īsti nezinādams, ko dara, un katrā solī domādams tikai par to, lai nenokristu no zirga. Viņš ieraudzīja lielus, plaši atvērtus vārtus, iejāja iekšā: tā bija Etrijas viesnīca. Tūlīt piesteidzās labā mājas saimniece, milzīga sieviete; līdzjūtības sažņaugtā balsī viņa pasauca palīgus. Divas jaunas meičas palīdzēja Fabricijam nokāpt no zirga; tikko ticis zemē, viņš zaudēja samaņu. Atsauca chirurgu; tas viņam nolaida asinis. Todien un arī nākamajās dienās Fabricijs īsti neapzinājās, kas ar viņu notiek; viņš gandrīz nemitīgi gulēja.

Zobena dūriens gūžā draudēja izvērsties par pamatīgu augoni. Tikko atguvis samaņu, viņš neatlaidīgi runāja, lai rūpējas par viņa zirgu, un bieži atkārtoja, ka labi samaksās; tas aizvainoja labo viesnīcas saimnieci un viņas meitas. Jau piecpadsmit dienas viņš bija lieliski kopts un sāka mazliet atgūties, kad pamanīja kādu vakaru, ka viņa mājasmātes izskatās ļoti samulsušās. Drīz vien istabā ienāca kāds vācu virsnieks; tam atbildot, runāja valodā, kuru viņš nesaprata, bet skaidri redzēja, ka runā par viņu; viņš izlikās aizmidzis. Pēc kāda laika, kad viņš domāja, ka virsnieks varētu būt aizgājis, viņš pasauca savas saimnieces:

—   Vai šis virsnieks nebija ieradies, lai mani ierakstītu listē un apcietinātu?

Saimniece ar asarām acīs to apliecināja.

—    Ai, manos svārkos ir nauda! — viņš iesaucās, pieceldamies gultā. — Nopērciet man pilsoņa apģērbu, un es aizjāšu šo pašu nakti ar savu zirgu. Reizi jūs jau man esat glābusi dzīvību, uzņemot mani, kad es tikko nenomiru uz ielas. Glābiet man to vēlreiz, radot iespēju doties pie mātes.

Tai pašā mirklī saimnieces meitas sāka liet asaras; viņas drebēja par Fabriciju. Tā kā viņas tikko saprata franciski, tad viņas piegāja pie viņa gultas, lai iztaujātu. Viņas flāmiski apspriedās ar savu māti, bet ik mirkli līdzjūtīgas acis vērās uz imisu varoni; viņš domāja saprotam, ka viņa bēgšana varētu tas smagi kompromitēt, bet ka viņas labprāt grib riskēt. Rokas salicis, viņš tām silti pateicās. Kāds turienes ebrejs piegādāja pilnīgu apģērbu; bet kad viņš to atnesa ap pulksten desmitiem vakarā, jaunkundzes redzēja, salīdzinot šīs drānas ar huzara tērpu, ka tās vajadzēs stipri īsināt. Tūlīt viņas ķērās pie darba; nevarēja zaudēt laiku. Fabricijs parādīja, kur viņa vecajā uzvalkā paslēpti daži napoleoni, un lūdza, lai saimnieces tos iešuj tikko nopirktajās drānās. Kopā ar apģērbu bija atnests arī glīts pāris jaunu zābaku. Fabricijs nevilcinājās lūgt labās meičas, lai viņas pārgriež huzara zābakus viņa norādītā vietā, un mazos dimantus paslēpa jaunajos zābakos aiz oderes.

Dīvainā kārtā no asins zaudējuma un vājuma, kas tam sekoja, Fabricijs bija gandrīz pavisam aizmirsis franču valodu; viņš uzrunāja savas saimnieces italiski, un tās runāja flāmu izloksnē, tā ka saprasties varēja gandrīz vienīgi ar zīmēm. Kad jaunās meitenes, starp citu, būdamas pilnīgi nesavtīgas, redzēja dimantus, viņu sajūsmai par Fabriciju nebija vairs robežu; viņas to uzskatīja par pārģērbtu princi. Anikena, jaunākā un naivākā, viņu vienkārši noskūpstīja. Fabricijs savukārt atrada, ka viņas ir burvīgas; un ap pusnakti, kad chirurgs viņam bija atļāvis iedzert mazliet vīna, tāpēc ka viņš taisījās doties ceļā, viņš gandrīz vairs negribēja iet projām. «Kur gan man būs labāk nekā šeit?» viņš teica. Tomēr pulksten divos no rīta viņš apģērbās. Mirklī, kad viņš taisījās iet ārā no istabas, labā saimniece viņam pateica, ka viņa zirgu priekš pāris stundām aizvedis virsnieks, kas bijis apciemot māju.

—   Ak, nelietis! — Fabricijs lādēdamies iesaucās. — Ievainotam cilvēkam! — Jaunais itālietis nebija tik' liels filozofs, lai atcerētos, par kādu cenu viņš pats bija pircis šo zirgu.

Anikena raudādama pateica, ka viņam aizņemts kāds zirgs; viņa labprāt būtu gribējusi, lai viņš neaiziet. Atvadīšanās bija ļoti sirsnīga. Divi slaidi jaunekļi, labās saimnieces radnieki, iecēla Fabriciju sedlos; ceļā viņi to atbalstīja zirgā, un kāds trešais, kas virzījās nelielajam gājienam pāris simt soļus pa priekšu, izlūkoja, vai uz ceļa nav kāda aizdomās turama patruļa. Pēc divām stundām apstājās pie kādas Etrijas saimnieces māsīcas. Lai arī ko Fabricijs sacīja, jaunie cilvēki, kas viņu bija pavadījuši, neparko negribēja viņu atstāt; viņi pastāvēja, ka pārejas mežos pazīst labāk kā neviens.

—    Bet citurīt, kad būs uzzinājuši par manu bēgšanu un kad jūs tur nebūsiet redzami, jūsu prombūtne jūs kompromitēs, — Fabricijs sacīja.

Devās ceļā no jauna. Par laimi, rītam austot, visu līdzenumu ietina bieza migla. Ap pulksten astoņiem no rīta sasniedza kādu nelielu pilsētiņu. Viens no jaunekļiem atdalījās, lai ietu papētīt, vai pasta zirgi nav nozagti. Pastmeistaram bija pieticis laika, lai tos nobēdzinātu un sameklētu draņķīgus kleperus, ar kuriem viņš bija izrotājis savu stalli. Gāja sameklēt divus zirgus purvos, kur tie bija paslēpti, un pēc trim stundām Fabricijs iekāpa nelielā, nobružātā kabrioletā, kuram tomēr bija piejūgti divi labi pasta zirgi. Viņš bija mazliet atguvis spēkus. Šķiršanās mirklis ar jaunekļiem, saimnieces radniekiem, bija ļoti pacilāts; lai arī cik jaukus iemeslus Fabricijs atrada, viņi neparko negribēja pieņemt naudu.

— Jūsu stāvoklī, mans kungs, jums tā ir vairāk vajadzīga nekā mums, — šie krietnie puiši allaž atbildēja. Beidzot viņi aizgāja, aiznesdami līdzi vēstules, kurās Fabricijs, ceļa satraukuma mazliet spēcināts, bija mēģinājis izklāstīt savām viesmīlīgajām saimniecēm visu, ko viņš par tām izjuta. Fabricijs rakstīja ar asarām acīs, un mazajai Anikenai adresētā vēstulē droši vien bija mīlestība.

Atlikušais ceļa gabals bija ļoti parasts. Ierodoties Amjenā, lielas mokas viņam sagādāja gūžā saņemtais dūriens, kura brūci lauka chirurgs nebija iedomājies iztīrīt, un ar visu asiņošanu tur bija izveidojies sastrutojums. Tanīs piecpadsmit dienās, ko Fabricijs pavadīja Amjenas viesnīcā, kuru turēja glaimīga un mantkārīga ģimene, sabiedrotie ieņēma Franciju, un Fabricijs kļuva pavisam cits cilvēks, tik daudz viņš dziļi pārdomāja par visu, kas ar viņu bija atgadījies. Bērnišķīgs viņš bija palicis tikai vienā jautājumā: vai tā, ko viņš redzējis, patiesībā bijusi kauja? Un, otrkārt: vai šī kauja bijusi pie Vaterlo? Pirmoreiz mūžā viņš atrada prieku lasīšanā; viņš allaž cerēja avizēs vai kauju atstāstījumos atrast kādu aprakstu, kas dotu iespēju pazīt vietas, kuras viņš bija izklaiņājis maršala Neija un vēlāk tā otra ģeneraļa svītā. Uzturēdamies Amjenā, viņš gandrīz ik dienas rakstīja savām labajām draudzenēm Etrijā. Tikko izveseļojies, viņš atgriezās Parīzē. Savā vecajā viesnīcā viņš atrada divdesmit vēstules no mātes un krustmātes, kas neatlaidīgi lūdza, lai viņš brauc mājās labi drīz. Pēdējā grāfienes Pjetraneras vēstulē bija kāda neizprotama pieskaņa, kas viņu loti satrauca; šī vēstule viņu izrāva no maigajiem sapņojumiem. Viņam bija tāds raksturs, kam pieliek tikai viena vārda, lai vieg'i paredzētu vislielākās nelaimes; izteic viņam uzzīmēja šīs nelaimes ar visbaigākajiem sīkumiem.

«Sargies parakstīt vēstules, kuras tu raksti, lai sniegtu mums ziņa:; par sevi,» viņam teica grāfiene. «Atgriežoties nenāc tūlīt

uz Komo ezeru: apstājies Luganā, Šveices teritorijā.» Tanī mazajā pilsētiņā viņam bija jāierodas ar Kavi vārdu; lielākajā viesnīcā viņš sastapšot grāfienes kambarsulaini, kas viņam norādīšot, kā rīkoties. Un krustmāte nobeidza ar vārdiem: «Ar visiem iespējamiem līdzekļiem slēp neprātību, kuru tu esi izdarījis, un, galvenais, nepaturi pie sevis nevienu iespiestu vai rakstītu papīru; Šveicē tevi aplenks draugi no Santa-Margeritas[5]. Ja man pietiks naudas,» grāfiene rakstīja, «aizsūtīšu kādu cilvēku uz Zenevu, Balansu viesnīcā, un tu uzzināsi sīkumus, kurus nevaru tev rakstīt, bet kuri tev tomēr pirms ierašanās jāzina. Bet, dieva vārdā, nevienu dienu ilgāk Parīzē; mūsu spiegi tevi tur pazīs.» Fabricija iztēle sāka iedomāties visdīvainākās lietas un nespēja rast cita prieka kā vien meklēt uzminēt, kas viņa krustmātei varētu būt tik neparasts, ko viņam sacīt. Šķērsojot Franciju, viņu divas reizes aizturēja, bet viņš prata izlocīties; šīs nepatikšanas viņam sagādāja itāliešu pase un neparastais barometru tirgotāja amats, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa jauno seju un saitē uzsieto roku.

Beigās, Zenevā, viņš satika kādu grāfienes sūtītu cilvēku, kas viņam izstāstīja, ka viņš, Fabricijs, denuncēts Milanas policijā, it kā būtu devies pie Napoleona ar tā saucamajā Italijas karalistē nodibinājušās plašas konspirativas organizācijās priekšlikumiem. Ja tāds nebūtu bijis viņa ceļojuma mērķis, teikts denuncijā, kādēļ tad viņš pieņēmis svešu vārdu? Viņa māte mēģināja pierādīt patiesību, tas ir: ka viņš nekad nav atstājis Šveici; ka no pils viņš aizbraucis piepeši, pēc kādas ķildas ar vecāko brāli.

Klausoties šo stāstu, Fabricijs jutās lepns. «Es būtu bijis it kā sūtnis pie Napoleona!» viņš sev sacīja. «Ja dievam būtu paticis, man būtu bijis gods runāt ar šo lielo cilvēku!» Fabricijs atcerējās, ka kādam viņa sencim septītajā augumā, tā mazdēlam, kurš bija ieradies Milānā Sforcu svītā, bija gods zaudēt galvu, tāpēc ka to nocirta hercoga ienaidnieki, kuri viņu pārsteidza, kad viņš devās uz Šveici ar piedāvājumiem godājamiem kantoniem un uzdevumu rekrūtēt kareivjus. Gara acīm viņš redzēja ģimenes ģenealoģijā ievietoto estampu, kas attiecās uz šo gadījumu. Izvaicājot sulaini, Fabricijs ievēroja, ka to nomāc kāda lieta, kas tam beidzot tomēr paspruka, kaut arī grāfiene vairākkārt stingri bija pavēlējusi to neteikt. Tas bijis Askanijs, viņa vecākais brālis, kas viņu denuncējis Milanas policijai. Šie nežēlīgie vārdi satracināja mūsu varoni. Lai nokļūtu Itālijā, no Ženevas jābrauc caur Lozannu; viņš uz vietas gribēja doties ceļā kājām un veikt desmit vai divpadsmit jūdzes, kaut gan diližansam vajadzēja atiet no Ženevas uz Lozannu pēc divām stundām. Pirms aiziešanas no Ženevas viņš vienā no drūmajām turienes kafejnīcām uzsāka strīdu ar kādu jaunekli, kas viņu uzlūkoja, kā viņš vēlāk sacīja, neparastā veidā. Un tas arī bija taisnība: jaunais ženevietis, kas bija flegmātisks, saprātīgs un domāja tikai par naudu, uzskatīja viņu par traku; ienākot Fabricijs bija mētājis niknus skatienus uz visām pusēm, tad uzgāzis uz biksēm tasi kafejas, ko viņam pasniedza. Šai ķildā Fabricija pirmā kustība bija pilnīgi XVI gadsimta garā: viņš nerunāja ar jauno ženevieti par divkauju, bet izrāva dunci un metās tam virsū, lai durtu. Tajā kaisles mirklī Fabricijs aizmirsa visu, ko bija mācījies par goda likumiem, un atgriezās pie instinkta vai, labāk sacīsim, pie agrīnās bērnības atmiņām.

Uzticamais cilvēks, ko viņš atrada Luganā, kāpināja viņa niknumu, atstāstot jaunus sīkumus. Tā kā Fabricijs Griantā bija iemīļots, tad neviens nebūtu izrunājis viņa vārdu, un bez viņa brāļa laipnās rīcības visi būtu izlikušies domājam, ka viņš ir Milānā, un nekad šās pilsētas policijas uzmanība nebūtu pievērsusies viņa prombūtnei.

— Muitniekiem, bez šaubām, ir jūsu pazīmju apraksts, — teica viņa krustmātes sūtnis, — un ja mēs dosimies pa lielceļu, tad pie Lombardo-Venecijas karalistes robežas jūs arestēs.

Fabricijs un viņa ļaudis pazina katru sīkāko taku kalnājā, kas atdala Luganu no Komo ezera. Viņi pārģērbās par medniekiem, tas ir, par kontrabandistiem, un tā kā viņi bija trīs un izskatījās diezgan apņēmīgi vīri, tad muitnieki, kurus viņi sastapa, uzskatīja par prātīgāku viņus tikai sveicināt. Fabricijs rīkojās tā, ka pilī nonāca tikai ap pusnakti; šai stundā viņa tēvs un visi sulaiņi ar pūderētiem matiem jau sen gulēja. Bez pūlēm viņš nokāpa dziļajā gravā un iegāja pilī caur nelielu pagraba lodziņu. Tur viņu sagaidīja māte un krustmāte; drīz vien atsteidzās māsas. Maiguma ieplūdumi un asaras sekoja vieni otrām ilgu laiku, un tikko sāka runāt prātīgāk, pirmie ausmas stari jau ieradās brīdināt šīs būtes, kas sevi uzskatīja par nelaimīgām, ka laiks skrien spārniem.

Ceru, ka tavam brālim nebūs bijušas aizdomas par tavu ierašanos, — teica siņora Pjetranera; — nesarunājos ar viņu

kopš skaistā izlēciena, un viņa ļoti aizskartā pašmīlība man darīja godu. Šovakar pie maltītes pagodināju viņu ar uzrunu, jo man bija nepieciešami atrast ieganstu, lai apslēptu neprātīgo prieku, kas varētu viņā modināt aizdomas. Tā kā pamanīju, ka viņš ir gluži lepns par šo šķietamo samierināšanos, izmantoju viņa prieku, liekot viņam krietni iedzert, un noteikti viņam vairs nebūs bijis prātā aizlīst aiz kāda stūra, lai turpinātu savu spiega amatu.

— Mūsu huzars jānoslēpj tavās istabās, — teica markize;

—    viņš nevar tūlīt aiziet; šai pirmajā mirklī mēs pietiekami nevaldām pār savu prātu, un svarīgi ir izvēlēties labāko veidu, kā maldināt briesmīgo Milanas policiju.

Šo ideju realizēja, bet markizs un viņa vecākais dēls nākamajā dienā ievēroja, ka markize pastāvīgi uzturas savas svaines istabā. Neapstāsimies, lai attēlotu maiguma un līgsmes pārpilnību, kas todien vēl aizrāva šīs tik laimīgās būtes. Itāliešu sirdis, daudz vairāk nekā mūsējās, nomoka aizdomas un neprātīgas iedomas, kuras viņiem modina kvēlā iztēle, bet arī viņu prieki ir dziļāki un ilgāki. Tai dienā grāfienei un markizei pavisam vairs nebija prāta; Fabricijam daudzkārt bija jāatsāk savi stāstījumi, un beidzot nolēma doties nobēdzināt kopīgo prieku Milānā, jo pārāk grūti šķita to ilgāk apslēpt markiza un viņa dēla Askanija policijai.

Paņēma parasto vienkāršu mājas laivu, lai dotos uz Komo; rīkojoties savādāk, modinātu tūkstoš aizdomu. Bet, ierodoties Komo ostā, markize atcerējās, ka aizmirsusi Griantā ārkārtīgi svarīgus papīrus; viņa steidzās aizsūtīt laiviniekus atpakaļ uz turieni, un šie cilvēki nevarēja nekādi manīt, kā abas dāmas izlieto savu laiku Komo. Tikko ieradušās, viņas noīrēja pirmo pagadījušos pajūgu, kurš gaidīja braucēju pie augstā viduslaiku torņa, kas izslējās augstāk par Milanas vārtiem. Aizbrauca tai pašā mirklī, tā ka vedējam nebija laika sarunāties ne ar vienu. Ceturtdaļjūdzi no pilsētas sastapa kādu paziņu, jaunu mednieku, un tas — tā kā dāmām nebija līdzi neviena vīrieša — labprāt gribēja viņām pakalpot un pavadīt līdz Milanas vārtiem, uz kurieni viņš medīdams devās. Viss noritēja labi, un dāmas līgsmi tērzēja ar jauno ceļinieku, kad pēkšņi kādā pagriezienā, ko ceļš met ap burvīgo Svētā Jāņa pakalnu un mežu, trīs pārģērbušies žandarmi pieklupa zirgiem pie pavadas.

—   Ai! Mans vīrs mūs nodevis! — izsaucās markize un paģība. Apakšvirsnieks, kas bija palicis mazliet aizmugurē, grīļodamies

pienāca pie pajūga un teica balsī, kas izklausījās tā, it kā viņš būtu nācis no dzertuves:

—   Esmu sašutis par uzdevumu, kas man jāizpilda, bet es jūs arestēju, ģenerāli Fabij Konti.

Fabricijs domāja, ka apakšvirsnieks izspēlē ļaunu joku ar viņu, nosaukdams par ģenerāli. «Tu man to samaksāsi,» viņš nolēma.Viņš vēroja pārģērbušos žandarmus un gaidīja izdevīgu mirkli, lai izlēktu no ratiem un aizbēgtu pāri laukiem.

Grāfiene uzsmaidīja, es domāju, katram gadījumam, tad sacīja apakšvirsniekam:

—   Bet mans dārgais virsniek, vai jūs šo sešpadsmitgadīgo bērnu uzskatāt par ģenerāli Konti?

—   Vai jūs neesat ģenerālā meita? — jautāja apakšvirsnieks.

—   Paskatieties uz manu tēvu, — teica grāfiene, norādīdama uz Fabriciju. Žandarmi sāka neprātīgi smieties.

—   Bez liekas runas uzrādiet savas pases, — teica apakšvirsnieks, ko aizvainoja vispārējā jautrība.

—   Šīs dāmas nekad neņem līdzi pases, dodoties uz Milānu, — vedējs vēsi un filozofiskā mierā sacīja. — Viņas brauc no savas pils Griantā. Šī ir siņora grāfiene Pjetranera un tā — siņora markize del Dongo.

Galīgi apjukušais apakšvirsnieks pagājās pie galvām zirgiem un tur apspriedās ar saviem ļaudīm. Apspriede ilga jau krietnas piecas minūtes, kad grāfiene Pjetranera lūdza, lai kungi atļauj aizvest pajūgu pāris soļu uz priekšu, ēnā; karstums bija spiedīgs, kaut gan pulkstenis rādīja vēl tikai vienpadsmit. Fabricijs, kas vērīgi raudzījās uz visām pusēm, meklēdams iespēju glābties, redzēja nākam pa nelielu taku pāri laukam uz putekļaino lielceļu kādu jaunu, četrpadsmit vai piecpadsmit gadu meiteni, kas bikli raudāja zem mutautiņa. Viņa gāja kājām starp diviem uniformās ģērbtiem žandarmiem, un trīs soļus aiz viņas, arī divu žandarmu vidū, soļoja kāds garš, kalsns cilvēks, kas rādīja cienīgu seju kā svinīgā gājienā ejošs prefekts.

—   Kur jūs viņus atradāt? — jautāja apakšvirsnieks, kas tagad jau bija pavisam apskurbis.

—   Bēgot pa laukiem, un bez pasēm.

Apakšvirsnieks šķita pilnīgi zaudējis galvu; divu vajadzīgo arestantu vietā viņam bija pieci. Viņš atgāja dažus soļus nostāk, atstādams tikai vienu cilvēku pieskatīt apcietināto, kas turējās majestātiski, un otru pie zirgiem, lai aizkavētu tos soļot uz priekšu.

—    Paliec, — grāfiene teica Fabricijam, kas jau bija nolēcis zemē, — viss nokārtosies.

Dzirdēja vienu žandarmu izsaucamies:

—    Un kas par to, ja viņiem nav pases, viņi tomēr ir labs ķēriens. — Likās, ka apakšvirsnieks vēl nav galīgi izšķīries; grāfienes vārds viņā radīja nemieru; viņš bija pazinis ģenerāli, par kura nāvi nezināja. «Ģenerālis nav tas cilvēks, kas neatriebies, ja nepamatoti apcietināšu viņa sievu,» viņš sev teica.

Šās visai garās apspriedes laikā grāfiene bija sākusi sarunu ar jaunavu, kas stāvēja uz putekļainā ceļa blakus kalešai; viņa bija pārsteigta par tās skaistumu.

—    Saule jums kaitēs, siņorina. Šis krietnais kareivis, — viņa piebilda, runājot par žandarmu, kas stāvēja pie zirgu galvām, — jums labprāt atļaus iekāpt kalešā.

Fabricijs, kas klaiņāja apkārt pajūgam, pienāca klāt, lai palīdzētu jaunavai iekāpt. Viņa jau uzmetās uz kāpšļa, Fabricijs viņu atbalstīja aiz rokas, kad impozantais cilvēks, kas stāvēja soļus sešus aiz pajūga, uzsauca balsī, — rupjā aiz vēlēšanās būt cienīgam:

—   Palieciet uz ceļa, nekāpiet pajūgā, kas jums nepieder!

Fabricijs nebija dzirdējis šo pavēli; jaunava vairs negribēja

iekāpt kalešā, bet gan tikt atkal zemē, un, tā kā Fabricijs viņu joprojām atbalstīja, tā iekrita viņam rokās. Viņš pasmaidīja, viņa dziļi nosarka; mirkli viņi saskatījās, pēc tam jaunava izslīdēja no viņa rokām.

«Tā būtu burvīga biedrene cietumā,» Fabricijs nodomāja. «Cik dziļas domas slēpj šī piere! Viņa prastu mīlēt.»

Pienāca apakšvirsnieks un pavēlnieciski jautāja: — Kura no dāmām saucas Klelija Konti?

—   Es, — atsaucās jaunava.

—• Un es, — iesaucās vecākais vīrs, — esmu ģenerālis Fabijs Konti, viņa gaišās augstības Parmas prinča kambarkungs; atrodu par ļoti nepiedienīgu, ka ar tādu cilvēku kā mani apietas kā ar zagli.

—    Vai jūs aizvakar Komo ostā, sēstoties laivā, neraidījāt mežā policijas inspektoru, kas jums pieprasīja pasi? Labi! Šodien viņš jūs aizkavē pastaigāties.

—    Laiva jau atstāja krastu, man bija jāsteidzas, cēlās vētra. Kāds vīrietis bez uniformas man uzsauca no krasta, lai atgriežos ostā, es pateicu viņam savu vārdu un turpināju braucienu.

—   Un šorīt jūs aizbēgāt no Komo.

—      Tāds cilvēks kā es neizņem pasi, lai no Milanas dotos uz ezeru. Šorīt man Komo pateica, ka ostā mani aizturēs; devos ceļā kājām, kopā ar savu meitu. Cerēju sastapt pa ceļam kādu pajūgu, kas mani aizvestu uz Milānu, kur, protams, mans pirmais apmeklējums būtu pie provinces ģeneralkomandanta, lai izteiktu savu sūdzību.

Likās, ka apakšvirsniekam būtu noņemts liels smagums.

—   Tad jau labi, ģeneral, jūs esat arestēti, un es aizvedīšu jūs uz Milānu. Un jūs, kas esat jūs? — viņš jautāja Fabricijam.

—   Mans dēls, — iejaucās grāfiene. — Askanijs, divizijas ģeneraļa Pjetraneras dēls.

—   Bez pases, grāfienes kundze? — apakšvirsnieks jau daudz laipnāk jautāja.

—   Viņš ir tik jauns, ka to vēl nav izņēmis; viņš nekad neceļo viens pats, vienmēr kopā ar mani.

Šās sarunas laikā ģenerālis Konti izturējās aizvien uzpūtīgāk pret žandarmiem.

—   Mazāk vārdu, — viņam teica viens no tiem, — jūs esat arestēts, un diezgan!

—   Jūs varat būt laimīgs, — sacīja apakšvirsnieks, — ja mēs piekritīsim, ka jūs nolīgstat pie kāda zemnieka zirgu; citādi jūs tīri jauki ietu kājām starp mūsu zirgiem pa putekļiem un karstumu, ar visu Parmas kambarkunga pakāpi.

Ģenerālis sāka lādēties.

—   Vai tu klusēsi! — uzbrēca atkal žandarms. — Kur ir tava ģenerālā uniforma? Vai kurš katrs nevar pateikt, ka ir ģenerālis?

Ģenerālis saskaitās bez mēra. Kalešā pa to laiku gāja daudz labāk.

Grāfiene izrīkoja žandarmus, it kā tie būtu viņas ļaudis. Vienam no tiem viņa iedeva ekiju, lai aiziet pēc vīna un it īpaši pēc svaiga ūdens uz tuvējām mājām, kas bija redzamas divsimt soļu tālāk. Viņa bija jau paguvusi nomierināt Fabriciju, kas par varēm gribēja iemukt mežā, kurš auga uz pakalna. — Man ir labas pistoles, — viņš sacīja. Saniknoto ģenerāli viņa pierunāja, lai tas atļauj savai meitai iekāpt pajūgā. Šai gadījumā ģenerālis, kas labprāt runāja par sevi un savu ģimeni, izstāstīja dāmām, ka viņa meitai esot tikai divpadsmit gadu, tā dzimusi 1803. gada 27. oktobrī; tomēr visi to uzskatot par četrpadsmit vai piecpadsmitgadīgu, tik saprātīga viņa esot.

«Pavisam ikdienišķs cilvēks,» grāfienes acis sacīja markizei. Jāpateicas grāfienei, ka pēc vienas stundas viss bija kārtībā. Kāds žandarms, kas atcerējās, ka viņam ir darīšanas tepat kaimiņu sādžā, izīrēja savu zirgu ģenerālim Konti, pēc tam kad grāfiene viņam bija pateikusi: «Jūs saņemsiet desmit franku.» Apakšvirsnieks aizjāja viens pats ar ģenerāli; citi žandarmi palika bariņā zem koka, četru milzīgu vīna pudeļu sabiedrībā; tās ar kāda zemnieka palīdzību atnesa žandarms, ko grāfiene bija sūtījusi pēc ūdens. Cienījamais kambarkungs atļāva Klelijai Konti pieņemt vietu dāmu pajūgā, lai atgrieztos Milānā, un nevienam neienāca prātā aizturēt krietnā ģenerālā grāfa Pjetraneras dēlu. Pēc pirmajiem mirkļiem, kurus veltīja pieklājības frāzēm un piezīmēm par mazo starpgadījumu, kas tagad bija nobeigts, Klelija Konti ievēroja sajūsmu, kādā grāfiene, šī tik skaistā dāma, sarunājās ar Fabriciju; droši vien tā nebija viņa māte. Jo sevišķi viņas uzmanību saistīja atkārtotie netiešie norādījumi uz kaut ko varonīgu, pārgalvīgu, augstākā mērā bīstamu, ko viņš nesen veicis; un kaut arī jaunā Klelija bija diezgan saprātīga, viņa tomēr nevarēja uzminēt, kas tas būtu bijis.

Ar izbrīnu viņa lūkojās jaunajā varonī, kura acis šķita vēl dvešam visu darbības kvēli. Viņš savukārt bija mazliet samulsis no jaunās divpadsmitgadīgās meitenes skaistuma, un viņa skatieni iedzina sārtumu tās vaigos.

Jūdzi šaipus Milanas Fabricijs sacīja, ka došoties apmeklēt savu tēvoci, un atvadījās no dāmām.

—   Ja es jebkad izkulšos no ķezas, — viņš sacīja Klelijai, — tad iešu apmeklēt Parmas skaistās gleznas, un vai tad jums labpatiks atcerēties šo vārdu: Fabricijs del Dongo?

—   Lieliski! — teica grāfiene. — Lūk, kā tu proti glabāt inkognito! Siņorina, esiet tik laipna un atcerieties, ka šis nelāga zēns ir mans dēls un saucas Pjetranera, nevis del Dongo.

Vēlu vakarā Fabricijs iegāja Milānā pa Renca vārtiem, kas ieved modernā gatvē. Divu kalpotāju sūtīšana uz Šveici bija izsmēlusi markizes un viņas vīramāsas visai niecīgos līdzekļus; par laimi Fabricijam bija vēl pāris napoleonu un viens dimants, ko nolēma pārdot.

Dāmas bija iemīļotas un pazina visu pilsētu; austriešu partijas ievērojamākās personas gāja runāt par labu Fabricijam pie barona Bindera, policijas priekšnieka. Šie kungi neaptverot, viņi sacīja, kā var ņemt nopietni pārgalvību, ko izdarījis sešpadsmit gadu bērns, kas saķildojies ar vecāko brāli un aizbēg no tēva mājas.

—   Mans amats ir visu ņemt nopietni, — maigi atbildēja barons Binders, gudrs un skumjš cilvēks; viņš toreiz iekārtoja pazīstamo Milanas policiju un bija apņēmies atvairīt revolūciju, līdzīgu tai, kas 1746. gadā izdzina austriešus no Dženovas. Sī Milanas policija, kas vēlāk kļuva slavena ar siņoru Peliko un Andriana lietām, nebija tieši nežēlīga, tā saprātīgi un bez žēiastības rīkojās pēc bargajiem likumiem. Ķeizars Francis II gribēja ar teroru apspiest itāliešu pārāk kaismo iztēli.

—   Sniedziet man, — barons Binders atkārtoja Fabricija aizstāvjiem, — pierādītus norādījumus par to, ko jaunais markezino del Dongo darījis dienu pēc dienas; sāksim ar to brīdi, kad viņš atstāja Griantu, ar 8. martu, un turpināsim līdz tam laikam, kad viņš atgriezās vakarvakarā šai pilsētā, kur viņu paslēpa vienā no viņa mātes apartamenta istabām, un es labprāt viņu uzskatīšu par jaukāko un draiskulīgāko pilsētas jaunekli., Turpretim, ja jūs man nevarat sniegt ziņas par šā jaunā cilvēka gaitām ik dienas, kopš viņš atstājis Griantu, tad, lai cik augsta dzimuma viņš būtu un cik lielu cieņu es jūtu viņa ģimenes draugiem, vai mans pienākums nav likt viņu arestēt? Vai man nav jāpatur viņš cietumā līdz tam laikam, kamēr viņš sniedz pierādījumu, ka nav devies pie Napoleona, lai aiznestu vēstis no dažiem neapmierinātiem, kādi var būt Lombardijā viņa karaliskās un ķeizariskās majestates pavalstnieku vidū? Bez tam ievērojiet, siņori, ka, ja arī jaunajam del Dongo izdodas attaisnoties šai lietā, viņš tomēr ir vainīgs, ka izbraucis uz ārzemēm bez kārtēji izsniegtas pases un bez tam vēl pieņēmis neīstu vārdu, apzināti lietojot pasi, kas izsniegta vienkāršam amatniekam, tātad personai, kura pieder pie daudz zemākas šķiras nekā viņš pats.

Šo nežēlīgi saprātīgo paskaidrojumu pavadīja pienācīgas padevības un cieņas apliecinājumi, kas policijas priekšniekam bija jāizrāda markizes del Dongo un to svarīgo personu augstajam stāvoklim, kuras nāca aizrunāt par viņu.

Markize bija izmisusi, kad uzzināja barona Bindera atbildi.

—   Fabriciju arestēs! — viņa raudādama izsaucās. — Un ja viņš reiz būs cietumā, dievs zina, kad viņš tiks ārā! Tēvs atteiksies no viņa!

Siņora Pjetranera un viņas brāļasieva apspriedās ar diviem vai trim intimiem draugiem, un lai arī ko tie sacīja, markize pilnīgi noteikti gribēja, lai viņas dēls jau nākamajā naktī aizbrauc.

Bet tu taču redzi, — grāfiene viņai teica, — barons Bindrrs zina, ka tavs dēls ir šeit. Šis cilvēks nemaz nav ļauns.

Nē, bet viņš grib izpatikt ķeizaram Francim.

—   Ja viņš ticētu, ka viņa karjerai nāktu par labu Fabricija mešana cietumā, tad tas jau būtu noticis; un ja darītu kaut ko, lai Fabriciju glābtu, tas nozīmētu parādīt baronam neuzticību, kas viņu aizvainotu..

—   Bet uzticēt mums, ka viņš zina, kur atrodas Fabricijs, nozīmē pateikt: aizsūtiet viņu projām! Nespēju dzīvot, ja man nepārtraukti jāatkārto: stundas ceturksnī mans dēls var atrasties mūros. Lai arī kāda ir barona Bindera godkāre, — markize piebilda, — viņš uzskata, ka viņa personiskajai pozicijai mūsu zemē noder atklāti izrādīt saudzību cilvēkam, kurš ieņem tādu stāvokli kā mans vīrs, un pierādījumu tam es saredzu neparastajā atklātībā, ar kādu viņš atzīstas, ka zina, kur var ķert manu dēlu. Vēl vairāk, barons labprāt paskaidro sīkāk abus pārkāpumus, kuros Fabricijs vainojams pēc nekrietnā brāļa denuncijas; viņš paskaidro, ka par šiem abiem pārkāpumiem draud cietums; vai viņš ar to nepasaka, ka varam izvēlēties, ja mums patīkamāka liekas trimda?

—   Ja tu izvēlēsies trimdu, — grāfiene vienmēr atkārtoja, — nekad mūžā mēs viņu vairs neredzēsim.

Fabricijs, kas piedalījās visās sarunās ar vecu markizes draugu, tagadējo Austrijas izveidotā tribunālā padomnieku, pilnīgi piekrita bēgšanai; un, patiesi, tai pašā vakarā viņš atstāja palaco, paslēpies pajūgā, kas veda viņa māti un krustmāti uz Skalas teātri. Vedējs, kam īsti neuzticējās, aizgāja, kā parasts, pakavēties dzertuvē, un kamēr uzticams sulainis pieskatīja zirgus, Fabricijs, pārģērbies par zemnieku, izslīdēja no pajūga un aizgāja no pilsētas. Otrā rītā viņš laimīgi pārgāja robežu un pēc dažām stundām jau bija apmeties kādā savas mātes lauku īpašumā Pjemontā, Novārās tuvumā, tieši Romaņanā, kur tika nogalināts Baijars.

Var iedomāties, cik uzmanīgi dāmas, ieradušās savā ložā Skalā, klausījās izrādi. Viņas bija turp devušās tikai tādēļ, lai apspriestos ar vairākiem draugiem, kuri piederēja pie liberālās partijas un kuru ierašanās del Dongo palaco varētu modināt policijas aizdomas. Ložā nolēma no jauna griezties pie barona Bindera. Nevarēja būt runas par kādas naudas piedāvāšanu šim pilnīgi godīgajam cilvēkam; un bez tam dāmas bija ļoti nabadzīgas: viņas bija Fabriciju piespiedušas paņemt līdzi visu, kas palicis pāri no dimantu pārdodot iegūtās naudas.

Tomēr bija ļoti svarīgi dzirdēt barona pēdējo vārdu. Grāfienes draugi viņai atgādināja kādu kanoniķi Bordu, ļoti piemīlīgu jaunekli, kas savā laikā bija gribējis iegūt viņas uzmanību un pie tam visai nejaukā veidā; negūdams panākumus, viņš bija izstāstījis ģenerālim Pjetraneram par grāfienes draudzību ar Limerkati un pēc bija ticis padzīts kā riebeklis. Tagad šis kanoniķis ik vakaru piedalījās baronietes Binderes tarota partijās un, protams, bija vīra intims draugs. Grāfiene izšķīrās par ārkārtīgi nepatīkamo gājienu, lai uzmeklētu kanoniķi; otrā rītā, agrā stundā, pirms viņš izgājis no mājas, grāfiene lika sevi pieteikt.

Kad kanoniķa vienīgais kalpotājs pateica grāfienes Pjetraneras vārdu, šis cilvēks kļuva tā aizkustināts, ka pazaudēja balsi; viņš pat nemēģināja sakārtot savu visai vienkāršo rīta svārku.

—   Lūdziet ienākt un ejiet prom, — teica viņš izdzisušā balsī. Grāfiene ienāca; Borda nometās uz ceļiem.

—    Sādā stāvoklī nabaga neprātim jāsaņem jūsu pavēles, — viņš teica grāfienei, kas torīt savā mājas tērpā izskatījās neatvairāmi pievilcīga. Dziļās skumjas par Fabricija trimdu, nepatika, kas viņai bija jāpārvar, lai ierastos pie cilvēka, kurš izturējies pret viņu nodevīgi, tas viss apvienojās, ielejot viņas skatienā neticamu mirdzumu.

—   Šādā stāvoklī gribu saņemt jūsu pavēles, — izsaucās kanoniķis, — jo ir skaidrs, ka gribat man prasīt kādu pakalpojumu, citādi jūs nebūtu pagodinājusi ar savu klātbūtni nelaimīga neprāša nabadzīgo mājuReiz agrāk, mīlestības un greizsirdības aizrauts, viņš uzvedās kā gļēvulis, redzēdams, ka nevar jums patikt.

Šie vārdi bija atklāti un jo skaistāki tāpēc, ka kanoniķim tagad bija liela vara; tie aizkustināja grāfieni līdz asarām; pazemojums, baigas šaubas bija stindzinājušas viņas dvēseli, vienā mirklī tām sekoja aizkustinājums un mazliet cerības. No dziļi nelaimīgas jutoņas viņa vienā acumirklī izgāja gandrīz laimē.

—   Noskūpsti man roku, — to pastiepdama, viņa teica kanoniķim, — un piecelies. (Jāzina, ka Itālijā uzruna tu norāda gan uz atklātu un labu draudzību, gan arī uz maigākām jūtām.) Nāku pie tevis lūgt žēlastību manam brāļadēlam Fabricijam. Lūk, kāda ir pilnīgā un klajā patiesība, ko stāsta tikai vecam draugam. Sešpadsmit un pus gadu vecumā viņš ir izdarījis ārkārtīgu neprātību; uzturējāmies Griantas pilī, pie Komo ezera. Kādu vakaru pulksten septiņos mēs uzzinājām no kāda cilvēka, kas atīrās laivā pa Komo, ka imperators izkāpis malā Žuanas līcī. Nākamajā rītā Fabricijs devās uz Franciju, pēc tam kad bija paņēmis pasi no kāda sava drauga no tautas, no barometru tirgotāja, vārdā Vazi. Tā kā viņš neizskatās īsti pēc barometru tirgotāja, tad, tikko viņš bija iebraucis desmit jūdzes Francijā, viņu arestēja glītā vaiga pēc; viņa sajūsmas pilnās runas ne visai labā franču valodā likās aizdomīgas. Pēc kāda laika viņam izdevies izmukt, viņš bēdzis un sasniedzis Zenevu; mēs viņam sūtījām pretim cilvēku uz Lugano …

—   Tas ir, uz Zenevu, — kanoniķis smaidīdams pārlaboja.

Grāfiene nobeidza stāstījumu.

—   Darīšu jūsu labā visu, kās cilvēkam iespējams, — kanoniķis aizgrābti runāja. — Esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Darīšu pat neprātības, — viņš piebilda. — Sakiet, kas man darāms, kad šo necienīgo salonu atstās debesu būte, kas mana mūža vēsturē ir vesels laikmets.

—   Jums jāiet pie barona Bindera un jāsaka, ka mīlat Fabriciju kopš viņa dzimšanas, ka, viesojoties pie mums, esat redzējis piedzimstam šo bērnu un, beidzot, ka tās draudzības vārdā, kādu barons izjūt pret jums, jūs viņu sirsnīgi lūdzat nodarbināt visus spiegus, lai pārbaudītu, vai pirms aizbraukšanas uz Sveici Fabricijam ir bijusi kaut niecīgākā saskare ar liberāļiem, kurus tas uzrauga. Ja tikai barons to darīs, viņš ieskatīs, ka šeit notikusi vienīgi patiesa jaunības neprātība. Jūs zināt, ka manā skaistajā Duņani palaco bija estampi par Napoleona uzvarām: mans brāļadēls mācījās lasīt no šo graviru leģendām. Kopš piecu gadu vecuma mans nabaga vīrs izskaidroja viņam šis kaujas; mēs viņam likām galvā mana vīra kasku, bērns stiepa viņa lielo zobenu. Nu, lūk, un kādā jaukā dienā viņš uzzina, ka mana vīra dievs, ka imperators atgriezies Francijā; viņš steidzas turp kā neprātīgs, lai tam pievienotos, bet tas neizdodas. Jautājiet savam baronam, kā viņš grib sodīt šo neprāta mirkli?

—   Biju piemirsis kādu lietu, — kanoniķis izsaucās, — jūs redzēsiet, ka neesmu jūsu piedošanas necienīgs. Lūk, — teica viņš, meklēdamies starp papīriem, kas bija uz galda. — Lūk, šā nekrietnā coltorto (liekuļa) denunciācijā, kas ierosināja visu šo lietu, redziet, parakstījis Ascanio Valserra del Dongo; paņēmu to vakarvakarā policijas birojā un devos uz Skalu, cerēdams sastapt kādu, kas parasti mēdz ierasties jūsu ložā, lai ar viņa starpniecību jums to parādītu. Sā raksta kopija jau sen ir Vīnē. Lūk, kur ir ienaidnieks, pret kuru jācīnās. — Kanoniķis kopā ar grāfieni izlasīja denunciāciju, un viņi vienojās, ka vēl šodien viņš tai ar drošu cilvēku nosūtīs kopiju. Ar priekpilnu sirdi grāfiene atgriezās palaco del Dongo.

—       Neiespējami būt galantākam nekā šis kādreizējais blēdis, — viņa teica markizei. — Šovakar Skalā, bez ceturkšņa vienpadsmitos pēc teatra pulksteņa, mēs izraidīsim visus no savas ložas, nopūtīsim sveces, aizvērsim durvis, un pulksten vienpadsmitos kanoniķis pats atnāks mums pastāstīt, ko varējis izdarīt. Mēs atradām, ka tādā veidā viņš vismazāk kompromitēsies.

Kanoniķis bija ļoti gudrs cilvēks; uz satikšanos viņš ieradās bez nokavēšanās un izrādīja pilnīgu labestību un plaši atvērtu sirdi, kāda nav sastopama zemēs, kur uzpūtība valda pār visām jūtām. Grāfienes denuncēšanu viņas vīram, ģenerālim Pjetraneram, viņš ļoti nožēloja visu mūžu, un viņš atrada līdzekli, kā izpirkt šo sirdsapziņas pārmetumu.

No rīta, kad grāfiene bija aizgājusi, viņš ar rūgtumu nodomāja: «Lūk, viņa mīlinās ar savu brāļadēlu,» un juta, ka nav izdziedināts. «Tik augstprātīga, un tomēr atnāca pie manis!… Kad mira šis nabaga Pjetranera, viņa ar drausmām noraidīja manus pakalpojumu piedāvājumus, kaut gan tie bija ļoti pieklājīgi un viņas bijušais mīļākais, pulkvedis Skoti, tos ļoti labi izteica. Skaistā Pjetranera dzīvo no 1500 frankiem!» satraukti staigādams pa istabu, kanoniķis piebilda. «Un tad apmesties uz dzīvi Griantas pilī, ar šo pretīgo seccatore, šo markizu del Dongo!… Tagad viss ir skaidrs! Patiesi, šis jaunais Fabricijs ir ļoti jauks, slaids, labi noaudzis, allaž smaidošu seju … un vēl vairāk, zināma liega baudkāre skatienā… Koredžo tēls,» kanoniķis ar rūgtumu turpināja.

«Gadu starpība … nemaz nav pārāk liela .. . Fabricijs ir dzimis pēc franču ienākšanas, ap 98. gadu, man šķiet; grāfienei var būt divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi gadi: ir neiespējami būt skaistākai, burvīgākai. Šinī skaistumam auglīgajā zemē viņa aizēno visas skaistules: Marini, Gerardi, Ruga, Aresi, Pjetragrua, viņa pārspēj visas sievietes… Paslēpušies pie skaistā Komo ezera, viņi dzīvoja laimīgi, kad pēkšņi jauneklis gribēja pievienoties Napoleonam… Ir vēl sirdis Itālijā! lai dara, ko grib! Dārgā tēvija! Nē,» greizsirdībā iekveldinātā sirds turpināja, «nav iespējams citādi izskaidrot šo samierināšanos ar veģetēšanu uz laukiem, kur ik dienas, pie katra mielasta, jāredz pretīgā markiza del Dongo seja, tad nekrietnais bālais vaigs, — markezino Askanijs, kas ir vēl ļaunāks nekā viņa tēvs!. . . Un tomēr, es viņai kalpošu uzticīgi. Man vismaz būs prieks redzēt viņu ne tikai ar lorneti.»

Kanoniķis Borda izskaidroja dāmām šo lietu pilnīgi. Pamatos Binders bija noskaņots ļoti labi; viņš bija apmierināts, ka Fabricijs aizceļojis pirms pavēlēm, kas varētu pienākt no

Vines, jo barons Binders nevarēja pats nekā izlemt; viņš gaidīja pavēles šai lietā tāpat kā visās citās; katru dienu viņš sūtīja uz Vīni pilnīgu kopiju no visas informācijās; un tad viņš gaidīja.

Fabricijam savā Romaņanas trimdā vajadzēja:

1° Iet katru dienu uz mesu, pieņemt par biktstēvu saprātīgu cilvēku, kas padevīgs monarchijai, un bikts laikā uzticēt tam tikai pilnīgi nevainojamas lietas;

2° Nesatikties ne ar vienu cilvēku, ko uzskata par saprātīgu, un izdevības brīdī runāt par sacelšanos ar riebumu un it kā tā nekad nebūtu pieļaujama;

3° Nedrīkstēja parādīties kafejnīcās, un nekad nevajadzēja lasīt citus laikrakstus kā tikai Turinas un Milanas oficiālās avizes; vispār izrādīt nepatiku pret lasīšanu, un jo sevišķi nekad nelasīt darbus, kas iespiesti pēc 1720. gada; izņēmums vienīgi Valtera Skota romāni;

4° Beidzot, — kanoniķis mazliet šķelmīgi piemetināja, — viņam katrā ziņā jālakstojas ap kādu no turienes skaistulēm, saprotams, no dižciltīgo kārtas; tas parādīs, ka viņam nav sazvērnieka drūmā gara.

Pirms gulētiešanas grāfiene un markize uzrakstīja Fabricijam divas bezgalīgas vēstules, kurās ar burvīgu rūpību izskaidroja visus Bordas ieteiktos padomus.

Fabricijam nebija ne mazākās tieksmes uz sazvērestību: viņš mīlēja Napoleonu un kā dižciltīgais ticēja, ka ir radīts, lai būtu laimīgāks nekā citi, un buržuā viņam šķita smieklīgi. Viņš nekad nebija atvēris nevienu grāmatu, kopš iznāca no koledžas, kur bija lasījis tikai jezuitu izraudzītas grāmatas. Viņš apmetās nelielā attālumā no Romaņanas lieliskā palaco, kas bija viens no pazīstamā architekta San-Mikeli šedevriem; bet tas nebija apdzīvots kopš trīsdesmit gadiem, tā ka visās istabās lietus lija cauri un nevarēja aizvērt nevienu logu. Viņš ņēma pārvaldnieka zirgus un nekautrēdamies izjāja katru dienu; viņš nemaz nesarunājās, tikai pārdomāja. Padoms paņemt mīļāko kādā ultra ģimenē viņam šķita tīkams, un to viņš izpildīja burtiski. Par biktstēvu viņš izvēlējās jaunu garīdznieku, intrigantu, kas gribēja kļūt par bīskapu (tāpat kā Špīlbergas biktstēvs)[6]; bet viņš nostaigāja trīs jūdzes kājām, tinies noslēpumu plīvurā, ko viņš domāja necaurredzamu, lai lasītu Konstitucionalistu, ko viņš atrada lielisku: — Tas ir tikpat skaisti kā Alfjeri un

Dante! — viņš bieži izsaucās. Fabricijam bija tas līdzīgums ar franču jaunatni, ka viņš daudz nopietnāk nodevās savam zirgam un avizei nekā savai labi domātājai mīļākai. Bet šai naivajā un noslēgtajā dvēselē vēl nebija vietas citu atdarināšanai, un viņš neieguva draugus Romaņanas mazpilsētas sabiedrībā; viņa vienkāršību uzskatīja par augstprātību: cilvēki nezināja, ko sacīt par viņa raksturu. Viņš ir pastarītis, kas neapmierināts ar to, ka nav vecākais dēls, sacīja garīdznieks.

## VI

Atklāti atzīsim, ka kanoniķa Bordas greizsirdība nebija gluži bez pamata: pēc atgriešanās no Francijas Fabricijs grāfienes Pjetraneras acīs bija it kā skaists ārzemnieks, ko viņa kādreiz būtu labi pazinusi. Ja viņš runātu par mīlestību, viņa to mīlētu; vai tad viņa jau neapbrīnoja — kaisli un, tā sakot, bez robežām, — viņa rīcību un visu personu? Bet Fabricijs viņu apskāva tik nevainīgā atzinībā un labā draudzībā, ka viņa pati pret sevi būtu jutusi riebumu, ja meklētu citas jūtas šinī gandrīz dēla mīlestībā. «Īstenībā,» grāfiene apsvēra, «daži draugi, kas mani pazinuši priekš sešiem gadiem, prinča Eižena galmā, var vēl mani atrast glītu un pat jaunu, bet viņam es esmu cienījama sieviete… un, izsakot visu, nesaudzējot manu pašmīlību, pat sieviete gados.» Grāfienei bija zināmas iedomas par mūža laikmetu, kuru viņa sasniegusi, bet ne tādas, kādas mēdz būt vulgārām sievietēm. «Viņa vecumā,» grāfiene piebilda, «laika postījumus mazliet pārspīlē; cilvēks, kas dzīvē ticis tālāk…»

Grāfiene, pastaigādamās savā salonā, apstājās pie spoguļa, tad pasmaidīja. Jāzina, ka kopš vairākiem mēnešiem siņoras Pjetraneras sirdi bija nopietni skārusi kāda neparasta persona. īsi pēc Fabricija aizbraukšanas uz Franciju grāfiene, kas, pati to neapzinādamās, bija jau sākusi pārāk nodoties viņam, iekrita dziļā melancholijā. Viss, ko viņa darīja, viņai šķita bez prieka un, ja drīkstētu sacīt, bez smaržas. Viņa iedomājās, ka Napoleons, gribēdams piesaistīt Italijas tautas, pieņems Fabriciju par adjutantu. «Viņš ir man zudis!» viņa raudādama izsaucās. «Nekad viņa vairs neredzēšu. Viņš man rakstīs, bet kas gan es viņam būšu pēc desmit gadiem?»

Šādā jutoņā viņa aizbrauca uz Milānu; tur viņa cerēja dabūt noteiktākas jaunas ziņas par Napoleonu un, kas zina, varbūt nejauši arī kādas jaunas ziņas par Fabriciju. Pati to neapzinādāmās, šī darbīgā dvēsele sāka pagurt vienmuļajā lauku dzīvē: «Tas nenozīmē dzīvot,» viņa sev sacīja, «tas nozīmē tikai nemirt. Katru dienu redzēt šīs pūderētās sejas, brāli, brāļadēlu Askaniju, viņu sulaiņus! Kas gan būs pastaigas ezermalā bez Fabricija?» Viņas vienīgais mierinājums bija draudzība, kas viņu vienoja ar markizi. Bet kopš kāda laika tuvība ar Fabricija māti, kas bija vecāka par viņu un vīlusies dzīvē, sāka viņai kļūt mazāk patīkama.

Tāds bija siņoras Pjetraneras dīvainais gara stāvoklis: kopš Fabricija aizbraukšanas viņa maz cerēja no nākotnes; viņas sirdij bija nepieciešams mierinājums un kaut kas jauns. Atbraukusi Milānā, viņa aizrāvās ar modē nākušo operu; veselām stundām viņa ieslēdzās viena Skalā, kāda veca drauga, ģeneraļa Skoti, ložā. Cilvēki, ar kuriem grāfiene meklēja sastapšanos, lai kaut ko uzzinātu par Napoleonu un tā armiju, viņai šķita vulgāri un rupji. Atgriezusies mājās, viņa improvizēja uz klavierēm līdz pulksten trijiem no rīta. Kādu vakaru Skalā, kādas savas draudzenes ložā, kur viņa bija iegājusi apjautāties pēc jaunām ziņām no Francijas, viņu iepazīstināja ar Parmas ministru grāfu Mosku. Tas bija laipns cilvēks, un tas viņai stāstīja par Franciju un Napoleonu tādā veidā, ka deva viņas sirdij jaunus ieganstus cerībām vai bažām. Nākamajā dienā viņa atkal iegriezās šai ložā; tas gudrais cilvēks atkal atnāca, un visu izrādes laiku viņa ar to jauki sarunājās. Kopš Fabricija aizbraukšanas neviens vakars viņai nebija bijis tik patīkams. Šis cilvēks, kas viņu izklaidēja, grāfs Moska della Rovere Sorecana, toreiz bija kara, policijas un finanču ministrs pie pazīstamā Parmas prinča Ernesta IV, slavena ar savu stingrību, ko Milanas liberāļi sauca par nežēlību. Moska varēja būt četrdesmit vai četrdesmit pieci gadi vecs; atklāta seja, ne pēdu no uzpūtības, vienkārša un jautra izturēšanās, kas runāja viņam par labu. Viņš būtu izskatījies vēl daudz labāk, ja kāda no prinča dīvainajām iedomām neuzliktu viņam par pienākumu pūderēt matus, lai ar to apliecinātu labus politiskos uzskatus. Tā kā Itālijā maz baidās no iedomības aizskaršanas, tad ļoti drīz nonāk intimā noskaņā un sāk pārrunāt personīgās lietas. Šo ieražu labo ar to, ka vairs nesatiekas, ja jūtas aizvainots.

—  Kādēļ jūs, grāf, pūderējat matus? — jautāja siņora Pjetranera, kad viņi trešo reizi redzējās. — Pūderis! Tādam cilvēkam, kāds esat jūs, jauks, vēl jauns un kas cīnījies kopā ar mums Spānijā!

—       Tas nu ir tā, ka es nekā neesmu nozadzis šinī Spānijā un ka dzīvot vajag. Biju traks pēc slavas; viens mūsu komandiera, franču ģeneraļa Guvion-Sen-Sira, vārds toreiz man bija viss. Kad Napoleons krita, izrādījās, ka, kamēr es apēdu savu mantu viņa dienestā, mans tēvs, kas bija liels fantasts un iedomājies mani jau par ģenerāli, bija uzcēlis man Parmā palaco. 1813. gadā viss mans īpašums bija nenobeigts palaco un pensija.

—  Trīstūkstoš piecsimt franku liela pensija, tāpat kā manam vīram?

—   Grāfs Pjetranera bija divizijas komandieris. Es biju niecīgs eskadrona vadītājs, un mana pensija nekad nav bijusi lielāka par astoņsimt frankiem, kurus turklāt man sāka izmaksāt tikai pēc tam, kad kļuvu finanču ministrs.

Tā kā ložā nebija neviena cita kā tikai tās īpašniece, dāma ar ļoti liberāliem uzskatiem, tad saruna turpinājās tikpat atklāti. Jautāts par savu dzīvi Parmā, grāfs Moska runāja par to.

—   Spānijā, ģeneraļa Sen-Sira vadībā, es stājos pretim šāvieniem, lai iegūtu goda krustu un pēc tam mazliet slavas; tagad es ģērbjos kā komēdijas persona, lai nopelnītu iespēju plaši dzīvot un dažus tūkstoš frankus. Reiz iestājies šai it kā šacha spēlē, priekšnieku rupjību aizvainots, gribēju sasniegt vienu no pirmajām vietām; esmu to panācis. Bet manas laimīgākās dienas allaž ir tās, kad laiku pa laikam varu ierasties pabūt Milānā; tur, man šķiet, vēl dzīvo jūsu Italijas armijas sirds.

Atklātība, disinvoltura, ar kādu runāja šis tik bīstama prinča ministrs, iekairināja grāfienes ziņkāri; spriezdama pēc titula, viņa bija ticējusi, ka sastaps iedomīgu pedantu, bet redzēja cilvēku, kas kautrējas par sava posteņa svarīgumu. Moska bija viņai apsolījis paziņot visus jaunumus no Francijas, kādus izdosies uzzināt: Milānā, mēnesi priekš. Vaterlo, tā bija liela pārgalvība. Toreiz vajadzēja izšķirties Italijas būt vai nebūt; Milānā visi kaisa cerību vai baiļu drudzī. Šai vispārīgajā satraukumā grāfiene ievāca ziņas par cilvēku, kas tik vieglprātīgi izteicās par savu ļoti apskausto posteni, kurš bija viņa vienīgais ienākumu avots.

Siņorai Pjetranerai stāstīja neparastas un dīvaini interesantas lietas. Grāfs Moska della Rovere Sorecana, kā viņai teica, drīz kļūšot premjerministrs un esot Ranisa Ernesta IV, Parmas absolūtā valdnieka un, vēl vairāk, viena no Eiropas bagātākajiem prinčiem, atklāts favorits. Grāfs jau atrastos šai visaugstākajā postenī, ja viņš būtu gribējis rādīt nopietnāku seju; runājot, ka princis viņam bieži izsaka pārmetumus šai ziņā.

—   Vai jūsu augstībai svarīga mana izturēšanās, — viņš brīvi atbildējis, — ja vien es kārtoju viņas lietas?

—   Sā favorita laime, — kāds piebilda, — nav bez ērkšķiem. Jāprot izpatikt valdniekam, kas, bez šaubām, ir gudrs un asprātīgs cilvēks, bet kopš uzkāpšanas absolūtajā tronī šķiet zaudējis galvu un izrāda, piemēram, tīri sievišķīgas aizdomas.

Ernests IV drosmīgs ir tikai karā. Kauju laukos viņš reižu divdesmit ir redzēts kā brašs ģenerālis vadām kolonu uzbrukumā; bet pēc sava tēva Ernesta III nāves, atgriezies savā valstī, kur, sev par nelaimi, viņam ir neaprobežota vara, viņš sācis neprātīgi izsacīties pret liberāļiem un brīvību. Drīz vien viņš iedomājies, ka viņu ienīst; beidzot, kādā nelāgas omas brīdī, viņš licis pakārt divus liberāļus, varbūt ne tik vainīgus, bet uz to viņu pamudinājis kāds nožēlojams cilvēks, vārdā Rasi, kaut kas līdzīgs tieslietu ministram.

Kopš šā liktenīgā brīža prinča dzīve pārmainījusies; viņu pastāvīgi tirdī visdīvainākās aizdomas. Viņam vēl nav piecdesmit gadu, bet bailēs viņš ir tā novecojis, ka, tikko ierunājas par jakobiņiem vai Parīzes direktorijas projektiem, viņa seja iegūst astoņdesmitgadīga sirmgalvja izskatu. Viņā atgriežas chimeriskās mazbērna bailes. Ka viņa favorits ģeneralfiskals (jeb vecākais tiesnesis) Rasi guvis ietekmi, par to jāpateicas viņa valdnieka bailēm; un tikko tas bažījas par savu stāvokli, tas steidzas atklāt kādu jaunu visbaigāko un vischimeriskāko sazvērestību. Trīsdesmit karstgalvju sapulcējas, lai izlasītu jaunāko Konstitucionalista numuru, Rasi viņus izsludina par sazvērniekiem un aizsūta cietumā uz slaveno Parmas citadeli, visas Lombardijas draudu. Tā kā tā ir ļoti augsta, simt astoņdesmit pēdu, kā runā, tad milzīgā līdzenumā tā tālu saskatāma; baigas lietas stāsta par šo cietumu; tā ārējais apveids to padarījis par karali visā līdzenumā, kas plešas no Milanas līdz Boloņai.

—   Vai jūs ticēsiet, — grāfienei stāstīja kāds cits ceļotājs, — ka naktī, sava palaco trešajā stāvā, astoņdesmit vīru apsardzībā, kuri katru ceturtdaļstundu norēc kādu veselu teikumu, Ernests IV bailēs dreb savā istabā. Visas durvis aizslēgtas ar desmit atslēgām, augšējā un apakšējā stāva istabas pilnas kareivju, viņš baidās jakobiņu. Ja kāds parketa dēlītis iečīkstas, viņš pagrābj savas pistoles un domā, ka pagultē paslēpies kāds liberālis. Tūlīt iezvanās visi pils zvaniņi, un adjutants steidzas modināt grāfu Mosku. Ieradies pilī, policijas ministrs sargās noliegt sazvērestību, tieši pretēji; palicis vienatnē ar princi un apbruņojies līdz zobiem, viņš izlūko visus apartamenta kaktus, paraugās zem gultām un, ar vārdu sakot, izturas tik smieklīgi kā veca sieva. Visa šī piesardzība arī pašam princim būtu likusies ļoti pazemojoša tais laimīgajos laikos, kad viņš karoja un nebija nogalinājis nevienu citādi kā tikai kaujas laukā. Būdams ļoti saprātīgs cilvēks, viņš pats kaunas par šo piesardzību; tā viņam šķiet smieklīga pat tai mirklī, kad viņš rīkojas saskaņā ar to, un grāfa Moskas milzīgā iespaida avots ir tas, ka viņš izlieto visu savu veiklību, lai princim viņa klātienē nekad nebūtu jānosarkst. Tas ir viņš, Moska, kas kā policijas ministrs pastāv, lai paskatās zem mēbelēm un, Parmā runā, pat kontrabasu futrāļos. Un princis ir tas, kas pretojas un izzobo savu ministru par pārmērīgo sīkumainību. — Tās ir derības, — grāfs Moska viņam atbild: — iedomājieties par satiriskiem sonetiem, ar kādiem jakobiņi mūs apbērs, ja mēs ļausim jūs nogalināt. Mēs aizsargām ne tikai jūsu dzīvību, bet arī savu godu. — Tomēr liekas, ka princis notic tikai pa pusei, jo, ja kāds pilsētā uzdrošinās pateikt, ka vakar atkal pilī bijusi baltā nakts, tad lielais fiskals Rasi aizsūta ļaunprātīgo jokotāju uz citadeli; un ja kāds reiz nokļuvis šai augstajā mājoklī un labajā gaisā, kā mēdz teikt Parmā, tad jānotiek brīnumam, lai cietumnieku atcerētos. Tāpēc ka viņš ir karavīrs un Spānijā daudzreiz izglābies ar pistoli rokā dažādu pārsteigumu mirkļos, princis vērtē grāfu Mosku augstāk par Rasi, kas ir daudz lokanāks un zemiskāks. Sos nelaimīgos citadeles cietumniekus ietin visstingrākais noslēpums, un par viņiem stāsta teiksmas. Liberāļi domā, ka, pēc Rasi izgudrojuma, cietumsargiem un biktstēviem pavēlēts viņus pārliecināt, ka gandrīz ik mēnesi vienu no viņiem soda ar nāvi. Tai dienā cietumniekiem atļauj uzkāpt milzīgā torņa esplanadē, simt astoņdesmit pēdu augstumā, un no turienes viņi redz dodamies garām gājienu ar kādu spiegu, kas spēlē uz nāvi notiesātā nabaga velna lomu.

Sie stāsti un vēl divdesmit tādā pašā garā un ne mazāk autentiski ļoti ieinteresēja siņoru Pjetraneru; otrā dienā viņa izvaicāja sīkāk grāfu Mosku un tā ļoti uzjautrināja viņu. Viņai tas likās amizants, un grāfs savukārt pastāvēja uz to, ka būtībā viņš, bez šaubām, esot briesmonis. Kādu dienu, atgriežoties savā viesnīcā, grāfs sev sacīja: «Šī grāfiene Pjetranera nav tikai burvīga sieviete; bet kad pavadu vakaru viņas ložā, es aizmirstu zināmas lietas par Parmu, kuras atceroties, izjūtu dūrienu sirdī.»

«Kaut ari šim ministram bija vieglas un spožas manieres, viņam nebija franciska dvēsele, viņš neprata aizmirst bēdas. Ja viņa spilvenā bija kāds ērkšķis, tad viņam tas bija jāsalauž un jāizdeldē, kaut arī sadurstīja savus drebošos locekļus.» Lūdzu mani atvainot par šo no itāliešu valodas tulkoto frāzi.

Nākamajā dienā pēc šā atklājuma, kaut arī grāfam bija darīšanas Milānā, diena viņam likās milzīgi gara; viņš nevarēja palikt uz vietas, viņš nogurdināja sava pajūga zirgus. Ap pulksten sešiem viņš sēdās zirgam mugurā, lai dotos uz Korso; viņam bija cerība tur sastapt siņoru Pjetraneru; neredzēdams viņu tur, viņš atcerējās, ka pulksten astoņos atver Skalas teātri; viņš iegāja tur un ieraudzīja, ka milzīgajā zālē nav ne desmit cilvēku. Viņam bija mazliet neērti tur atrasties. «Vai iespējams, ka pilnu četrdesmit piecu gadu vecumā es darīšu neprātības, par kurām būtu jānosarkst katram jaunākajam leitnantam?» Par laimi nevienam neradās aizdomas. Viņš aizmuka un pastaigājās jaukajās ielās, kuras ietver Skalas teātri. Tanīs ir daudzas kafejnīcas, kas šai stundā ļaužu pārpilnas; kafejnīcu priekšā krēslos uz ielas apmetušies ziņkārīgo bari, ēd saldējumu un kritizē garāmgājējus. Grāfs bija ievērojams garāmgājējs; viņam bija arī tas prieks tikt pazītam un pavadītam. Trīs vai četri uzbāzīgie, no kuriem nevar atkratīties, tvēra izdevību gūt audienci pie tik varena ministra. Divi no tiem viņam iesniedza peticijas; trešais apmierinājās, izsakot ļoti garus padomus par viņa politisko rīcību.

«Kad cilvēkam ir tik daudz prāta, tad nemēdz gulēt,» tas sacīja, «un nemēdz pastaigāties, kad ir tik varens.» Viņš iegāja teātrī un iedomājās noīrēt ložu trešajā balkonā; no šejienes viņš, neviena nepamanīts, varēja novērot otrā balkona ložu, kurā cerēja ieraudzīt ierodamies grāfieni. Divas ilgas gaidu stundas nemaz nelikās pārāk garas cilvēkam, kas iemīlējies; būdams drošs, ka neviens viņa neredz, viņš līgsmi nodevās savam neprātam. «Vai vecums vispirms nav tas,» viņš sev teica, «ka vairs nav spējīgs uz šādām tīkamām bērnišķībām?»

Beidzot grāfiene parādījās. Bruņojies ar lorneti, viņš sajūsmināts vēroja viņu: «Jauna, lieliska, viegla kā putns,» viņš teica, «viņai nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Skaistums ir viņas mazākā burvība; kur gan citur atrast šādu allaž atklātu dvēseli, kas nekad nerīkojas ar apdomu, kas pilnīgi atdodas mirkļa iespaidam, kas neprasa nekā cita kā jauna objekta ierosinājumu? Saprotu grāfa Nani neprātības.»

Grāfs atrada lieliskus iemeslus savam neprātam, kamēr domāja tikai par to, kā iekarot laimi, kas bija viņa acu priekšā.

Tik labus viņš vairs neatrada, kad sāka aplūkot savus gadus un reizēm visai skumjās raizes, kas piepildīja viņa dzīvi. «Kāds veikls cilvēks, kam bailes laupa prātu, dod man lielisku eksistenci un daudz naudas par to, ka esmu viņa ministrs; bet ja rīt viņš mani padzen, es palieku vecs un nabags, tas ir, visnicināmākais, kas vien var būt pasaulē; lūk, piemīlīga persona, ko piedāvāt grāfienei!» Šīs domas bija pārāk drūmas, viņš atgriezās pie siņoras Pjetraneras; viņš nenoguris varēja lūkoties uz viņu un, lai labāk varētu par viņu domāt, pat nenokāpa viņas ložā. «Man nupat stāstīja, ka viņa paņēmusi Nani tikai tādēļ, lai kaitinātu šo nejēgu Limerkati, kas nav gribējis dot zobena cirtienu vai dunča dūrienu vīra slepkavam. Es viņas dēļ cīnītos divdesmit reižu!» grāfs sajūsmā izsaucās. Ik mirkli viņš skatījās teatra pulkstenī, kas ar spīdošiem burtiem uz melnas ciparnīcas vēstīja skatītājiem katras piecas minūtes stundu, kad viņiem būs ļauts ierasties draugu ložās. Grāfs sev teica: «Drīkstu palikt viņas ložā ilgākais pusstundu, esmu tikko iepazinies; ja palikšu tur ilgāk, iekļūšu valodās un, pateicoties manam vecumam un vēl vairāk šiem sasodītajiem pūderētiem matiem, izskatīšos kā pievilcīgs Kasandrs.» Bet kāda doma viņam lika uz vietas izšķirties: «Ja viņa atstās šo ložu, lai apmeklētu kādu citu, tad būs jauki atmaksāta skopība, ar kādu gribu aiztaupīt šo prieku.» Viņš piecēlās, lai nokāptu ložā, kur viņš redzēja grāfieni; pēkšņi viņš vairs neizjūta gandrīz ne mazākās vēlēšanās tur ierasties. «Lūk, tas ir jauki!» viņš izsaucās, smiedamies pats par sevi un apstādamies kāpnēs; «mani pārņēmis patiess biklums! Tāds piedzīvojums man nav gadījies kopš divdesmit pieciem gadiem.»

Viņš iegāja ložā, gandrīz piespiezdams sevi, un, izmantodams gadījumu kā prāta cilvēks, viņš nemaz nepūlējās izrādīt nepiespiestību vai runāt asprātības, metoties iekšā kādā jautrā stāstījumā; viņam bija drosme būt biklam, un savu saprātu viņš lika lietā, lai lautu saskatīt savu mulsumu un tomēr nekļūtu smieklīgs. «Ja viņa to uztver ačgārni,» viņš sev teica, «tad esmu pazudis uz visiem laikiem. Kā! Bikls ar pūderētiem matiem, kas bez pūdera palīdzības parādītos sirmi! Bet, galu galā, tas ir taisnība; tātad tas nevar būt smieklīgi, ja tikai es nepārspīlēju vai nepadaru to par uzvaras zīmi.» Grāfiene tik bieži bija garlaikojusies Griantas pilī brāļa, brāļadēla un dažu labi domājošu, garlaicīgu kaimiņu pūderēto galvu sabiedrībā, ka viņa pat nedomāja nodarboties ar sava jaunā pielūdzēja frizuru.

Grāfienes garam bija vairogs pret smieklu vilni par ienācēju, viņas vērību saistīja tikai jaunās ziņas no Francijas, kuras Moska, ierodoties ložā, vienmēr stāstīja viņai vienai; bez šaubām, viņš izgudroja. Pārspriežot tās kopā ar viņu, grāfiene tovakar ievēroja viņa skatienu, kas bija jauks un labvēlīgs.

—    Iedomājos, — tā viņam sacīja, — ka Parmā, jūsu vergu vidū, jums nebūs šā laipnā skatiena; tas visu sabojātu un dotu viņiem kādas cerības, ka netiks pakārti.

Grāfienei likās savādi, ka cilvēkam, ko uzskatīja par pirmo diplomātu Itālijā, pilnīgi trūka svarīgas nopietnības; viņa pat atrada, ka viņš ir pievilcīgs. Beidzot, tā kā viņš runāja labi un ugunīgi, viņai nebija nekas pretim, ka viņš uz vienu vakaru un bez saistībām, protams, uzņemas uzmanīgā lomu.

Tas bija liels un bīstams solis; ministram, kam Parmā nebija mīlā kavēkļu, laimējās arī tagad ar to, ka grāfiene tikai priekš pāris dienām bija ieradusies no Griantas; viņas prāts vēl bija pavisam sastindzis no lauku dzīves garlaicības. Viņa bija it kā aizmirsusi zobgalības un jokus; un viss tas, kas pieder pie eleganta un viegla dzīves veida, viņas acīs bija guvis jaunuma nokrāsu, kura to darīja it kā svētu; viņai prātā nenāca par kaut ko smieties, pat ne par četrdesmit piecus gadus vecu un biklu iemīlējušos. Astoņas dienas vēlāk grāfa vieglprātību varbūt uzņemtu pavisam savādāk.

vSkālā ir pieņemts šos mazos apmeklējumus draugu ložās nenovilcināt ilgāk par divdesmit minūtēm; grāfs pavadīja visu vakaru tanī, kur viņam bija laimējies sastapt siņjoru Pjetraneru. «Tā ir sieviete,» viņš domāja, «kas atgriež manī visu jaunības neprātu!» Tomēr viņš skaidri izjuta, cik tas bīstami. «Vai mana četrdesmit jūdžu no šejienes visvarenā pašā slava ļaus man piedot šo muļķību? es Parmā tik ļoti garlaikojos!» Un tomēr ik stundas ceturksni viņš noņēmās aiziet.

—   Man jāatzīstas, siņora, — viņš smiedamies teica grāfienei, — ka Parmā es vai mirstu aiz garlaicības; lai tāpēc man ļauts apreibināties ar prieku, kad to atrodu savā ceļā. Tātad ļaujiet man bez iemesla un uz vienu vakaru jūsu priekšā spēlēt iemīlējušos. Ak vai! Pēc nedaudzām dienām es jau būšu visai tālu no šās ložas, kas man liek aizmirst visas raizes un, jūs sacītu, pat visu pieklājību.

Astoņas dienas pēc šā neparastā apmeklējuma Skalas ložā un pēc daudziem sīkiem starpgadījumiem, kuru atstāstījums varētu likties pārāk garš, notika tas, ka grāfs Moska bija pilnīgi traks aiz mīlestības, un grāfiene jau domāja, ka vecums nevar būt šķērslis, ja vēl pie tam tas ir tīkams. Pie šādām domām viņa bija nonākusi, kad pēkšņi kurjers no Parmas aizsauca grāfu Mosku atpakaļ. Varētu gandrīz sacīt, ka viņa princim vienam pašam bija bailes. Grāfiene atgriezās Griantā; tā kā viņas iztēle vairs'nekošināja skaisto apvidu, tad tas viņai šķita tuksnesīgs. «Vai tiešām es būtu pieķērusies šim cilvēkam?» viņa sev teica. Moska rakstīja, un viņam nebija jāizliekas, prombūtne viņam bija atņēmusi visu viņa domu avotu; viņa vēstules bija amizantas, un aiz mazas dīvainības, kas netika uzņemta ļauni, lai izvairītos no markiza del Dongo piezīmēm, kurš nemīlēja maksāt par vēstuļu vedumu, grāfs sūtīja kurjerus, kuri iemeta viņa vēstules pastā Komo, Leko, Varezē vai kādā citā no mazajām, burvīgajām pilsētiņām ezera apkaimē. Grāfa nodoms bija panākt, lai kurjers viņam atnes atbildes, to viņš sasniedza.

Drīz vien kurjera ierašanās dienas grāfienei kļuva par notikumu; kurjeri atnesa gan ziedus, gan augļus, gan sīkas dāvanas bez vērtības, bet kuras tomēr sagādāja prieku kā viņai pašai, tā arī brāļasievai. Atmiņām par grāfu piejaucās domas par viņa lielo varu; grāfienei bija radusies ziņkāre par visu, ko par viņu runā, un pat liberāļi cildināja viņa talantus.

Grāfa ļaunās slavas galvenais avots bija tas, ka Parmas galmā viņu uzskatīja par ultra partijas galvu un ka liberāļu partiju vadīja intrigante, kas bija spējīga uz visu, pat uz panākumiem, bezgalīgi bagātā markize Raversi. Princis ļoti piesargājās atbaidīt to no abām partijām, kura nebija pie varas; viņš skaidri zināja, ka viņš vienmēr būs valdnieks, pat ja viņa ministri būs ņemti no siņoras Raversi salona. Griantā stāstīja tūkstoš sīkumus par šīm intrigām: kad Moska, ko visi attēloja kā ļoti apdāvinātu ministru un darbīgu cilvēku, nebija klāt, tad varēja vairs nedomāt par pūderētiem matiem, kas ir visa lēnā un skumjā simbols; tas bija nesvarīgs sīkums, viens no pienākumiem galmā, kurā viņam, starp citu, bija tik jauka loma. — Galms, tas ir kas smieklīgs, — grāfiene teica markizei, — bet tomēr amizants; tā ir spēle, kura var interesēt, bet kuras noteikumi jāievēro. Kas jebkad ir uzdrošinājies uzstāties pret smieklīgajiem piketa spēles noteikumiem? Bet ja reiz esi pieradinājies pie noteikumiem, tad ir patīkami pretinieku apklusināt.

Grāfiene bieži domāja par tik daudzo jauko vēstuļu rakstītāju; dienas, kad viņa tās saņēma, viņai bija tīkamas. Viņa paņēma barku un devās tās lasīt skaistajās ezera vietās: Pllnianā,

Belanā, Sfondratas mežā. Šīs vēstules šķita viņu mazliet mierinām par Fabricija prombūtni. Vismaz viņa nevarēja aizliegt grāfam ļoti iemīlēties; nebija aizritējis ne mēnesis, kad viņa par to jau domāja maigā draudzībā. Grāfs Moska, no savas puses, domāja gandrīz pilnīgi nopietni, kad rakstīja viņai par savu nodomu iesniegt demisiju, atstāt ministriju un doties dzīvot kopā ar viņu Milānā vai kur citur. «Man ir četrsimt tūkstoš franku,» viņš piebilda, «no kuriem mums allaž ienāks piecpadsmit tūkstoš liru rentes.» «Atkal būtu loža, zirgi un viss cits!» grāfiene sev teica; tie bija tīkami sapņi. Komo ezera skatu cildenais skaistums atkal sāka viņu iejūsmot. Tā krastos viņa devās sapņot par spožās un lieliskās dzīves atgriešanos, kas, pretēji šķietamībai, kļuva viņai atkal iespējama. Viņa sevi redzēja Milanas Korso, laimīgu un līgsmu kā vicekaraļa laikos: «Jaunība vai vismaz rosīga dzīve man atkal sāktos!»

Reizēm viņas kvēlā iztēle aizklāja dažas lietas, bet nekad viņai nebija patvaļīgu iluziju, kuras rodas no gļēvuma. Viņa jo īpaši bija sieviete, kas labā saskaņā pati ar sevi. «Esmu mazliet par vecu, lai darītu neprātības,» viņa apsvēra, «skaudība, kas tāpat kā mīlestība rodas no ilūzijām, var saindēt manu dzīvi Milānā. Pēc vīra nāves mana cildenā nabadzība guva panākumus, tāpat kā divu lielu bagātību atraidīšana. Manam nabaga mazajam grāfam Moskam nav ne divdesmitās daļas no tās pārpilnības, kuru man pie kājām lika tie abi dīkdieņi — Limerkati un Nani. Ar grūtībām iegūtā niecīgā atraitnes pensija, kalpotāju atlaišana, kas sacēla ievērību, mazā istabiņa piektajā stāvā, kura pievilināja divdesmit karietes pie vārtiem, tas viss reiz veidoja retu skatu. Bet lai cik veikli es rīkotos, man tomēr radīsies nepatīkami mirkļi, ja atgriezīšos dzīvot Milānā un man nepiederēs nekas vairāk kā atraitnes pensija, un būs jāiztiek ar labo, mazo buržuazo pārticību, kādu mums varētu sniegt piecpadsmit tūkstoš liru, kas Moskam paliktu. Svarīgs iebildums, ko skaudība izvērtīs par briesmīgu ieroci, ir tas, ka grāfs, kaut gan jau sen šķīries no sievas, tomēr ir precēts. Parmā zina par šo šķiršanos, bet Milānā tas būs jaunums, kurā vainos mani. Tātad, mans skaistais Skalas teātris, mans dievišķīgais Komo ezers… ardievu! ardievu!»

Un tomēr, ar visiem šiem paredzējumiem, ja grāfienei būtu bijis kaut niecīgākais īpašums, viņa būtu pieņēmusi Moskas demisijas piedāvājumu. Viņa iedomājās esam vecāka sieviete, un galms viņu biedēja; bet, kaut arī šaipus Alpiem tas liktos galīgi neiespējami, tomēr grāfs patiesi ar lielāko prieku būtu demisionējis. Vismaz savu draudzeni viņam izdevās par to pārliecināt. Visās savās vēstulēs viņš aizvien neprātīgāk lūdzās otru satikšanos Milānā; viņu ar to aplaimoja.

— Ja es zvērētu, ka jūtu uz jums neprātīgu kaisli, — grāfiene viņam kādu dienu Milānā sacīja, — tad melotu; es būtu pārāk laimīga, ja šodien, kad man jau pāri trīsdesmitiem, spētu mīlēt kā toreiz, kad man bija divdesmit divi! Bet esmu redzējusi krītam tik daudz lietu, kuras uzskatīju par mūžīgām! Es jūtu vismaigāko draudzību, neierobežoti jums uzticos, un no visiem vīriešiem jūs es vērtēju visaugstāk.— Grāfiene iedomājās, ka viņa ir pilnīgi vaļsirdīga, un tomēr uz beigām šai atklājumā bija nelieli meli. Varbūt, ja Fabricijs būtu gribējis, viņš būtu uzveicis visu pārējo viņas sirdī. Bet grāfa Moskas acīs Fabricijs bija vēl bērns; grāfs ieradās Milānā trīs dienas pēc tam, kad jaunais neprātis bija aizbraucis uz Novaru, un viņš steidzās pie barona Bindera aizrunāt par to. Grāfs domāja, ka no trimdas nebūs atgriešanās.

Milānā viņš nebija ieradies viens; viņa pajūgā līdzi bija hercogs Sanseverina-Taksiss, glīts, mazs sešdesmit astoņu gadu vecītis, ar iesirmiem matiem, gauži pieklājīgs, gauži tīrs, bezgala bagāts, bet ne pietiekoši dižciltīgs. Tikai viņa vectēvs bija savācis miljonus kā Parmas valsts ienākumu ģeneralievācējs. Viņa tēvs bija kļuvis par Parmas prinča sūtni *** galmā, sekojot šādam prātojumam: — Jūsu augstība piešķir trīsdesmit tūkstoš franku savam sūtnim *** galmā, kur viņš ir ļoti viduvēja figūra. Ja jums labpatiktu dot man šo vietu, pieņemšu seši tūkstoši franku atalgojumu. Mani izdevumi *** galmā nekad nebūs mazāki par simt tūkstoš frankiem gadā, un mans intendants katru gadu ienesīs Parmas ārlietu ministrijas kasē divdesmit tūkstoš franku. Par šo summu pie manis varēs ielikt, kādu vien vēlas, sūtniecības sekretāru, un es nemaz neinteresēšos par diplomātiskiem noslēpumiem, ja tādi būs. Mans mērķis ir piešķirt spožumu manam namam, kas vēl ir jauns, un izcelt to ar vienu no valsts lielajiem amatiem.

Pašreizējais hercogs, tā sūtņa dēls, bija izturējies neveikli un parādījis sevi kā pusliberali, un kopš diviem gadiem viņš bija pilnīgā izmisumā. Napoleona laikā viņš, iespītīgi palikdams ārzemēs, bija zaudējis divus vai trīs miljonus, un tomēr, kad Eiropā atkal nodibināja kārtību, viņš nebija varējis saņemt kāda zināma ordeņa liellenti, kas greznoja viņa tēva potretu; šā ordeņa trūkums viņam krimta.

Tai tuvībā, kas Itālijā seko mīlestībai, starp abiem mīlētājiem vairs nav pašlepnuma iebildumu. Tāpēc grāfs Moska vispilnīgākā vienkāršībā teica sievietei, ko viņš pielūdza:

—   Varu jums piedāvāt divus vai trīs rīcības plānus, kas visi kombinēti diezgan labi; kopš trim mēnešiem es sapņoju tikai par to.

1° Iesniedzu demisiju, un mēs dzīvojam kā labi pilsētnieki Milānā, Florencē, Neapolē vai kur vien gribat. Mums ir piecpadsmit tūkstoš liru liela rente, neatkarīgi no prinča labdarībām, kuras turpināsies ilgāku vai īsāku laiku.

2° Jums labpatīk ierasties zemē, kurā varu kaut ko veikt, jūs nopērkat kādu lauku īpašumu, Saku, piemēram, burvīga māja meža vidū, kas paceļas pāri Po straumei; parakstītu pārdošanas līgumu varat saņemt pēc astoņām dienām. Princis, jūs iesaista savā galmā. Bet šeit ir kāds liels šķērslis. Galmā jūs uzņems labi; neviens neuzdrošinātos taisīt izlēcienus manā priekšā; starp citu, princese uzskata sevi par nelaimīgu, un es viņai izdarīšu pakalpojumus, jūs ataicinādams; bet atgādināšu jums svarīgāko šķērsli: princis ir ļoti dievbijīgs, un, kā jūs jau zināt, liktenis ir lēmis, ka esmu precējies. Tas izraisa miljonu bīku nepatikšanu. Jūs esat atraitne, tas ir jauks tituls, ko vajadzētu mainīt ar kādu citu, un tas ir mana trešā priekšlikuma priekšmets.

Varētu atrast jaunu vīru, kas nemaz netraucētu. Bet vispirms būtu vajadzīgs, lai viņš ir krietni gados, jo kāpēc gan jūs man laupītu cerību kādā jaukā dienā viņu aizstāt? Tātad esmu šo neparasto darījumu noslēdzis ar hercogu Sanseverinu-Taksisu, kas, protams, nezina nākamās hercogienes vārdu. Viņš zina tikai, ka tā viņu padarīs par sūtni un izgādās lielo ordeņa lenti, kāda bija viņa tēvam un kuras trūkums viņu padara par nelaimīgāko starp mirstīgajiem. Citādi hercogs nemaz nav pārāk liels nejēga; savus uzvalkus un parūkas viņš izraksta no Parīzes. Viņš nav cilvēks, kas iepriekš izdomā ļaunprātības, viņš nopietni tic, ka gods ir dabūt ordeņa lenti, un viņš kaunas savas mantas. Priekš gada viņš ieradās pie manis ar piedāvājumu dibināt slimnīcu, lai iegūtu šo lenti; es pasmējos par viņu, bet viņš par mani vis nepasmējās, kad piedāvāju viņam šīs precības. Mans pirmais nosacījums, saprotams, bija tas, ka viņš nekad vairs nespers kāju Parmā.

—    Bet vai jūs zināt, ka tas, ko jūs man piedāvājat, ir ļoti imorali? — grāfiene sacīja.

—   Ne vairāk imorali kā viss, ko dara mūsu galmā un divdesmit citos. Absolūtai varai ir tā ērtība, ka tā visu padara svētu tautas acīs; un kas gan ir netikums, ja neviens to neredz? Mūsu politika divdesmit gadus pastāvēs bailēs no jakobiņiem, un kādās bailēs! Katru gadu mēs sevi iedomāsimies 93. gada priekšvakarā. Jūs dzirdēsiet, es ceru, ko es saku par to savās pieņemšanās! Tas ir skaisti! Viss, kas mazliet varēs mazināt šīs bailes, dižciltīgo un dievbijīgo ļaužu acīs būs valdonīgi morāli. Pašreiz Parmā visi, kas nav dižciltīgi vai dievbijīgi, ir cietumā vai sien savus saiņus, lai dotos uz turieni; esiet pilnīgi droša, ka šīs laulības šķitīs neparastas tikai tai dienā, kad es kritīšu nežēlastībā. Šī vienošanās nav ne pret vienu personu blēdība, un tas, lūk, man liekas galvenais. Princis, kura labvēlība ir mūsu ienākumu avots, devis savu piekrišanu ar vienu noteikumu, ka nākamai hercogienei jābūt dzimušai dižciltīgai. Pagājušajā gadā mans postenis, galīgā aprēķinā, izmaksājis simt septiņi tūkstoši franku; kopīgam ienākumam vajadzēja būt ap simt divdesmit diviem tūkstošiem franku; no tiem divdesmit tūkstošus es noguldīju Lionā. Tātad izvēlieties: 1° plašs dzīves veids ar simt divdesmit diviem tūkstošiem franku izdevumu, kas Parmā ir vismaz tikpat daudz kā Milānā četrsimt tūkstošu; bet līdzi nāk šīs precības, kas jums dos pieņemama cilvēka vārdu, pie tam jūs viņu nekad vairāk neredzēsiet kā tikai pie altara; vai arī, 2°, mazā buržuazā dzīvīte ar piecpadsmit tūkstoš frankiem Florencē vai Neapolē, jo, es jums piekrītu, Milānā jūs pārāk daudz apbrīnojuši. Tur mūs vajātu skaudība un varbūt ar to mums sabojātu omu. Augstākās sabiedrības dzīvei Parmā, es ceru, zināma svaiguma nianse būs arī jūsu acīs, kuras ir redzējušas prinča Eižena galmu; būtu prātīgi ar to iepazīties, pirms aizvērt tās durvis. Nedomājiet, ka mēģinu ietekmēt jūsu nodomus. Par sevi varu sacīt, ka esmu stingri izšķīries: labāk dzīvot kopā ar jums ceturtā stāva dzīvoklī nekā turpināt vienam pašam šo plašo dzīvi.

Abi mīlētāji pārsprieda šo neparasto precību iespēju katru dienu. Skalas ballē grāfiene redzēja hercogu SanseverinuTaksisu, kas viņai likās ļoti izskatīgs. Vienā no viņu pēdējām sarunām Moska rezumēja šādi savu priekšlikumu: — Ir jāizšķiras, ja gribam pavadīt mūsu mūža atlikušo daļu līgsmi un negribam novecot pāragri. Princis ir devis savu piekrišanu; Sanseverina ir drīzāk laba nekā nelāga persona; viņam pieder skaistākais palaco visā Parmā un neaprobežota bagātība; viņam ir sešdesmit astoņi gadi un kaisla tieksme pēc ordeņa lielkntes; bet viņa mūžā ir liels traips, viņš kādreiz ir nopircis par desmit tūkstoš frankiem Kanovas veidotu Napoleona krūštēlu. Viņa otrs grēks, kas viņu iedzīs nāvē, ja jūs nenāk^iet palīgā, ir tas, ka viņš aizdeva divdesmit piecus napoleonus Ferantem Pallam, kādam mūsu zemes neprātim, bet gandrīz ģeniālām cilvēkam, kuru mēs vēlāk notiesājām uz nāvi, laimīgā kārtā aizmuguriski. Šis Ferante savā mūžā sadzejojis divsimt rindu, kurām nekas netiek līdzi; es jums nolasīšu, tās ir tikpat skaistas kā Dantem. Princis aizsūta Sanseverinu uz *** galmu, aizbraukšanas dienā viņš ar jums salaulājas, un ceļojuma jeb — kā viņš to apzīmēs — misijas otrā gadā viņš saņem šo *** ordeni, bez kura nevar dzīvot. Jums viņa personā būs brālis, kas nekādā ziņā nebūs nepatīkams; viņš jau iepriekš paraksta visus papīrus, kādus vien gribu, un bez tam jūs viņu redzēsiet ļoti maz vai nekad, kā jums būs pa prātam. Nekas viņam nebūs tīkamāk kā nemaz nerādīties Parmā, kur vectēvs nodokļu ievācējs un viņa paša iedomātais liberālisms sagādā viņam neērtības. Rasi, mūsu bende, apgalvo, ka hercogs ar dzejnieka Ferantes Pallas starpniecību slepus abonējis Konstitucionalistu, un šī neslava ilgu laiku ir bijusi par nopietnu šķērsli prinča piekrišanai.

Kāpēc gan būtu vainojams vēsturnieks, kas uzticīgi seko uzklausīta stāsta vismazākajiem sīkumiem? Vai tā ir viņa kļūda, ja viņam pilnīgi vienaldzīgu kaislību vilinātās personas, viņam par nelaimi, iekrīt dziļi imoralā rīcībā? Ir gan taisnība, ka šādas lietas vairs neatgadās zemē, kurā vienīgā kaislība, kas pārdzīvojusi visas citas, ir nauda, tukšas godkāres līdzeklis.

Trīs mēnešus pēc šeit atstāstītajiem notikumiem hercogiene Sanseverina-Taksisa pārsteidza Parmas galmu ar savu graciozo piemīlību un sava gara cildeno nopietnību; viņas māja nenoliedzami bija vispatīkamākā visā pilsētā. To grāfs Moska bija apsolījis savam priekšniekam, valdošajam princim Ranisam Ernestam IV, un princesei, viņa sievai, kuriem divas izcilākās vietējās dāmas stādīja priekšā hercogieni, ko uzņēma izsmalcināti laipni. Hercogienei ļoti gribējās redzēt šo princi, viņas mīlētā vīrieša likteņa lēmēju, viņa gribēja tam patikt, un tas izdevās pārāk labi. Viņa sastapa pagara auguma, bet mazliet padruknu cilvēku; mati, ūsas, milzīgā vaigu bārda bija glīti blondā krāsā, kā visiem viņa galminiekiem; citur šī izbalējusī krāsa būtu nosaukta necienīgā vārdā par pakulām. Parupjas sejas vidū mazliet izcēlās pavisam mazs, gandrīz sievišķīgs deguns. Bet herogiene ievēroja, ka, lai pamanītu visus šos neglītuma iemeslus, prinča sejas vaibstus vajadzēja aplūkot atsevišķi. Kopumā viņš izskatījās kā gudrs cilvēks ar stingru raksturu. Prinča stājai, viņa izturēšanās veidam netrūka majestātiskumā, bet bieži viņš gribēja imponēt savam sarunas biedram; tad viņš pats apjuka un sāka gandrīz nepārtraukti šūpoties no vienas kājas uz otru. Ernestam IV bez tam bija skadrs un valdonīgs skatiens; roku kustībās izpaudās cildenums, un runāja viņš apvaldīti un īsi.

Moska bija jau brīdinājis hercogieni, ka lielajā kabinetā, kur princis pieņem audiencē, ir Ludviķa XIV portrets visā augumā un ļoti skaists Florences skaļolas galds. Viņa atrada, ka imitācijā ir lieliska; viņš acīm redzami atdarināja Ludviķa XIV skatienu un cildeno runu un atbalstījās uz skaļolas galda tādā veidā, lai atgādinātu Jozefu II. Viņš atsēdās tūlīt pēc pirmajiem hercogienei izteiktajiem vārdiem, lai dotu izdevību lietot taburetu, kas piekrita viņas rangam. Šai galmā vienīgi hercogienes, princeses un Spānijas grandu sievas atsēstas pašas; pārējās sievietes gaida prinča vai princeses uzaicinājumu. Un, lai pasvītrotu rangu starpību, šīs augstās personas allaž rūpīgi ļauj aizritēt mazam starpbrīdim, pirms uzaicina dāmas, kas nav hercogienes, atsēsties. Hercogiene atrada, ka dažos mirkļos princī pārāk iezīmējās Ludviķa XIV imitēšana; piemēram, viņa labvēlīgajā smaidā, pilnīgi atmetot atpakaļ galvu.

Ernests IV nēsāja modernu fraku, kaš bija atvesta no Parīzes; katru mēnesi viņam sūtīja no šās pilsētas, kas viņam bija pretīga, vienu fraku, vienu redingotu un vienu cepuri. Bet tai dienā, kad pieņēma hercogieni, viņš dīvaini bija sajaucis apģērba gabalus, uzvilcis sarkanas bikses līdz ceļiem, zīda zeķes un ļoti šaurus zābakus, kuru modeļus var atrast Jozefa II portretos.

Viņš saņēma siņoru Sanseverinu vēlīgi; viņš tai teica asprātīgus un izsmalcinātus vārdus; bet viņa ļoti labi pamanīja, ka šai labajā uzņemšanā nebija nekā pārmērīga. — Un vai zināt, kāpēc? — viņai jautāja grāfs Moska pēc atgriešanās no audiences. — Tāpēc ka Milana ir lielāka un skaistāka pilsēta nekā Parma. Viņš būs baidījies, ka, uzņemot jūs tā, kā es to gaidīju un kā viņš man bija licis cerēt, viņš izskatīsies kā provincietis, ko sajūsminājusi skaista dāma, kas ieradusies no galvaspilsētas. Bez šaubām, viņu dara īgnu vēl kāds sīkums, kuru gandrīz neuzdrošinos jums pateikt: princis neredz savā galmā nevienu sievieti, kas varētu sacensties ar jums skaistumā. Tāds vakarvakarā, gulēt ejot, bijis vienīgais temats viņa sarunā ar Pernisu, viņa pirmo kambarsulaini, kas man labvēlīgs. Paredzu nelielu revoluciju etiķetē; mans lielākais ienaidnieks galmā ir kāds nejēga, vārdā ģenerālis Fabijs Konti. Iedomājieties tādu īpatni, kas karā bijis varbūt visā savā mūžā vienu dienu un pēc tam sāk atdarināt Friariķa Lielā stāju. Turklāt viņš liek ari lielu svaru uz ģenerālā Lafajeta cēlās laipnības tēlošanu, un tikai tāpēc, ka viņš šeit ir liberāļu partijas galva (dievs zina, kas tie par liberāļiem!).

—   Es pazīstu Fabiju Konti, — hercogiene sacīja, — redzēju viņu pie Komo; tur viņš strīdējās ar žandarmiem. — Viņa izstāstīja mazo dēku, ko lasītājs varbūt atceras.

—    Kādu dienu jūs, siņora, ievērosiet, ja tikai jūsu gars jebkad iedziļināsies mūsu etiķetē, ka siņorinas neparādās galmā pirms apprecēšanās. Bet, lūk, princis kvēlo tādā patriotismā par savas Parmas pilsētas pārākumu pār visām citām, ka varu derēt, viņš atradīs kādu līdzekli, lai liktu sev stādīt priekšā mazo Kleliju Konti, mūsu Lafajeta meitu. Patiesi, viņa ir burvīga, un vēl priekš astoņām dienām viņu uzskatīja par skaistāko personu visā prinča valstī.

Nezinu, — grāfs turpināja, — vai šausmas, kādas valdnieka ienaidnieki izplatījuši atklātībā par viņu, nokļuvušas līdz Griantas pilij; no viņa iztaisījuši briesmoni, cilvēkēdāju. Īstenībā Ernestam IV bija daudz labu tikumiņu, un var piebilst, ka, ja viņš būtu bijis neievainojams kā Achils, tad viņš joprojām būtu valdnieka paraugs. Bet kādā īgnuma un dusmu brīdī un arī mazliet, lai imitētu Ludviķi XIV, kas lika nocirst galvas nezin kādiem Frondas varoņiem, kurus atklāja mierīgi un nekautrīgi dzīvojam turpat blakus Versaijai, piecdesmit gadus pēc Frondas Ernests IV kādā dienā lika pakārt divus liberāļus. Šķiet, ka šie neprāši sanākuši noteiktās dienās, lai ļauni runātu par princi un vērstu uz debesīm kvēlus vēlējumos, kaut Parmā izplatītos mēris un atbrīvotu viņus no tirana. Vārds tirāns ir pierādīts. Rasi nosauca to par sazvērestību; viņš lika tos sodīt ar nāvi, un viena no viņiem, grāfa L…, eksekūcija bijusi briesmīga. Tas noticis priekš manas ierašanās. Kopš tā liktenīgā brīža, — grāfs turpināja, klusinādams balsi, — princi vajā vīrieša necienīgas baiļu lēkmes, kuras tomēr ir vienīgais manu panākumu avots. Bez šīm valdonīgajām bailēm mani panākumi būtu pārāk spēji, pārāk skarbi šim galmam, kur pārsvars ir nejēgām. Vai jūs ticētu, ka princis apskata pagultes savā apartamentā pirms gulētiešanas un izdod miljonu, kas Parmā ir tikpat daudz, cik Milānā četri miljoni, lai turētu labu policiju, un jās redzat savā priekšā, siņora hercogiene, šās briesmīgās policijas priekšnieku. Ar policiju, tas ir, ar bailēm, esmu kļuvis kara un finanču ministrs; un tā kā iekšlietu ministrs ir mans nominalais priekšnieks, jo policija ir viņam pakļauta, tad liku piešķirt šo portfeli grāfam Curla-Kontarini, nejēdzīgam darba vergam, kas savu prieku atrod, uzrakstot astoņdesmit vēstules dienā. Tikko šorīt saņēmu vienu, uz kuras grāfam Curla-Kontarini ir bijis apmierinājums uzrakstīt ar paša roku Nr. 20,715.

Hercogieni Sanseverinu stādīja priekšā skumjajai Parmas princesei Klarai Paolinai, kas tāpēc, ka viņas vīram bija mīļākā (diezgan glīta sieviete, markize Balbi), uzskatīja sevi par nelaimīgāko sievieti pasaulē un tāpēc bija kļuvusi varbūt visgarlaicīgākā. Hercogiene redzēja ļoti lielu un ļoti vāju sievieti, kam vēl nebija trīsdesmit seši gadi, bet kas izskatījās piecdesmitgadīga. Kaut arī lielās, apaļās acis mazliet bojāja pareizo un cēlo seju, to varētu tomēr uzskatīt par skaistu, ja vien princese pati sevi neatstātu novārtā. Viņa pieņēma hercogieni tik bikli, ka daži galminieki, grāfa Moskas ienaidnieki, uzdrošinājās sacīt, ka princese izskatījusies kā sieviete, kuru stāda priekšā, un hercogiene kā valdniece. Pārsteigtā un gandrīz samulsusi hercogiene nezināja, kur atrast vārdus, lai nostātos zemāk, nekā princese pati nostājās. Lai atdotu mazliet aukstasinības šai nabaga princesei, kam īstenībā netrūka saprāta, hercogiene neatrada nekā labāka kā uzsākt un turpināt garu sarunu par botāniku. Princese šai nozarē bija tiešām izglītota; viņai bija ļoti skaistas siltumnīcas ar tropiskiem augiem. Hercogiene, vienkārši meklēdama izeju no šās neveiklās situācijās, uz visiem laikiem iekaroja princesi Klāru Paolinu, kas no biklas un mulsas, kāda viņa bija audiences sākumā, uz beigām jutās tik brīvi, ka pretēji visiem etiķetes nosacījumiem šī pirmā audience turpinājās ne mazāk kā piecus stundas ceturkšņus. Otrā dienā hercogiene lika nopirkt eksotiskus augus un izturējās kā liela botanikas cienītāja.

Princese pavadīja savas dienas ar cienījamo Landriani tēvu, Parmas archibīskapu, gudru, pat asprātīgu un pilnīgi godīgu cilvēku, bet kas izskatījās visai neparasti, sēdēdams savā karmezinsarkana samta krēslā (viņam bija tiesības uz to) iepretim princeses sēdeklim, ko ielenca viņas goda dāmas un divas pavadonības dāmas. Vecais prelats ar garajiem, baltajiem matiem bija vēl biklāks, ja vien tas iespējams, nekā princese; viņi satikās katru dienu, un visas audiences sākās ar krietni garu klusuma brīdi. Tā viena no pavadonības dāmām, grāfiene Alvizi, bija k|uvusi par kaut ko līdzīgu favoritei, tāpēc ka viņa prata tos iedrošināt sarunai un likt tiem pārtraukt klusumu.

Nobeidzot iepazīstināšanas gaitu, hercogieni pieņēma viņa augstiba princis troņmantnieks, jauneklis, kas bija garāks nekā viņa tēvs un biklāks nekā māte. Viņam bija plašas zināšanas mineraloģijā un sešpadsmit gadi. Viņš pārmērīgi nosarka, redzot ienākam hercogieni, un tik ļoti apmulsa, ka nekad nespētu izgudrot ne vārda, ko pateikt šai skaistajai dāmai. Viņš bija ļoti glīts vīrietis, kas savu laiku pavadīja mežā, ar cirvi rokā. Mirklī, kad hercogiene piecēlās, lai izbeigtu šo kluso audienci, troņmantnieks iesaucās:

—  Mans dievs! siņora, cik jūs esat skaista! — Priekšā stādītā dāma to neuzskatīja par pārāk sliktu uzvedību.

Markizi Balbi, jaunu divdesmitpiecgadīgu sievieti, vēl varēja uzskatīt par pilnīgāko itāliešu glītuma paraugu divus vai trīs gadus priekš hercogienes Sanseverinas ierašanās Parmā. Arī tagad viņai joprojām bija skaistākās acis pasaulē un graciozākie, smalkākie vaibsti; bet, ja aplūkoja tuvumā, viņas āda bija nosēta mazām, sīkām krunciņām, kas markizi pārvērta it kā jaunā vecītē. Redzēta no zināma atstatuma, piemēram, teātrī, ložā, viņa vēl bija skaistule; un cilvēki parterā uzskatīja, ka princim ir patiesi laba gaume. Viņš katru vakaru pavadīja pie markīzes Balbi, bet bieži pat neatvēra muti, un, redzot princi garlaikojamies, šī nabaga sieviete gluži novājēja. Viņa pretendēja uz bezgalīgu smalkumu un vienmēr šķelmīgi smaidīja; viņai bija ļoti skaisti zobi, un ik reizes, kad viņai par kaut ko nebija nekādas jēgas, ar šķelmīgu smaidu viņa gribēja likt saprast ko citu, nekā teica viņas vārdi. Grāfs Moska sacīja, ka tieši šie pastāvīgie smaidi, kamēr viņa pati iekšķīgi žāvājās, ievilkusi viņas sejā tikdaudz krunku. Balbi iejaucās visos darījumos, un valsts, pat ja apgrozīja kaut vai tikai tūkstoš franku, atstāja no tā markizei kādu piemiņu. (Parmā tas bija goda lieta.) Klīda baumas, ka viņa noguldījusi seši miljoni franku Anglijā, bet īstenībā, pēc jaunākiem datiem, viņas īpašums nepārsniedza vienu miljonu piecsimt tūkstoš franku. Tieši lai būtu pasargāts no viņas viltībām un darītu viņu atkarīgu, grāfs Moska bija kļuvis par finanču ministru. Vienīgā markizes kaislība bija drausmīgā skopulībā apslēptas bailes: «Es miršu galīgā trūkumā,» viņa reizēm teica princim, ko šie vārdi ļoti aizskāra. Hercogiene ievēroja, ka palaco Balbi zeltā spulgojošo priekštelpu apgaismoja viena pati svece, kas kūstot pilēja uz vērtīga marmora galda, un ka viņas salona durvis sulaiņu pirksti bija notriepuši melnas.

—       Viņa mani uzņēma tā, — hercogiene teica savam draugum, — it kā būtu sagaidījusi no manis piecdesmit franku balvu.

Hercogienes panākumu plūsmu mazliet pārtrauca uzņemšana, ko viņai veltīja veiklākā sieviete galmā, slavenā markize Kaversi, vispilnīgākā intrigante, kas vadīja opoziciju grāfa Moskas partijai. Viņa gribēja to gāzt, un kopš vairākiem mēnešiem jo sevišķi tāpēc, ka viņa bija hercoga Sanseverinas brāļameita un baidijās ieraudzīt jauno, piemīlīgo hercogieni uzbrūkam viņas mantojumam. — Raversi nepavisam nav nicināma sieviete, — grāfs sacīja savai draudzenei; — uzskatu viņu par tik spējīgu uz visu, ka šķīros no savas sievas vienīgi tāpēc, ka viņa iespītīgi bija iedomājusies ņemt par mīļāko kavalieri Bentivoļjo, vienu no Raversi draugiem. — Šī dāma, liela vīrišķīga sieviete ar ļoti melniem matiem, ievērojama ar dimantiem, kurus viņa nēsāja jau no paša rīta, un sārtumu, ar ko viņa noklāja vaigus, jau iepriekš bija sevi pasludinājusi par hercogienes ienaidnieci, un, uzņemot to pie sevis, viņa tūlīt uzsāka karu. Hercogs Sanseverina vēstulēs, kuras viņš rakstīja no ***, likās tik sajūsmināts par savu sūtniecību un sevišķi par cerībām iegūt lielo lenti, ka viņa ģimene baidījās, ka viņš neatstāj daļu savas bagātības savai sievai, kuru viņš apbēra ar mazām dāvanām. Kaut gan Raversi bija patiesi neglīta sieviete, viņas mīļākais bija grāfs Balbi, skaistākais vīrietis galmā; lielāko tiesu viņa panāca visu, ko uzsāka.

Hercogiene mājas dzīvē saimniekoja ļoti plaši. Palaco Sanseverina bija vienmēr bijis viens no lieliskākiem Parmas pilsētā, un hercogs, par godu savam sūtņa postenim un gaidāmajai lielajai lentei, izdeva ārkārtīgi lielas summas, lai to izdaiļotu; remontus vadīja hercogiene.

Grāfs bija pareizi uzminējis: tikai dažas dienas bija pagājušas pēc hercogienes priekšā stādīšanās, un galmā pieņēma jauno Kieliju Konti; viņa bija iecelta par kanonesi. Lai izlīdzinātu šķietamo šās labvēlības triecienu grāfa cieņai, hercogiene sarīkoja svinības, iesvētījot sava palaco dārzu, un ar savu īpatnēji piemīlīgo rīcību padarīja Kieliju, ko viņa sauca par savu jauno draudzeni no Komo ezera, par vakara karalieni. Viņas vārda pirmais burts it kā nejauši atradās uz galvenajiem transparentiem. Kaut arī jaunā Klelija bija mazliet domīga, tomēr viņa ļoti mīļi runāja par notikumu pie ezera un izteica savu atzinību. Runāja, ka viņa esot ļoti dievbijīga un vientulības cienītāja. — Varu derēt, — sacīja grāfs, — ka viņa ir diezgan saprātīga, lai kaunētos p ir savu tēvu. — Hercogiene padarīja jauno meiteni par savu draudzeni; tā viņu pievilka, un viņa negribēja rādīties greizsirdīga un iesaistīja to visās savās izpriecās; galu galā, viņa vienmēr tiecās mazināt naidu, par kura objektu bija grāfs.

Viss uzsmaidīja hercogienei; viņai bija līgsmi šinī galma dzīvē, kur ik mirkli jābaidās vētras; viņai likās, ka dzīve atkal iesākas. Viņa bija maigi pieķērusies grāfam, kas, vārda tiešā nozīmē runājot, bija traks aiz laimes. Šī tīkamā situācijā viņā bija modinājusi pilnīgu aukstasinību pret visu, kas nebija sakarā ar viņa godkāres interesēm. Tikko divus mēnešus pēc hercogienes ierašanās viņš saņēma premjerministra apliecību un pagodinājumus, kuri ļoti tuvojās tiem, kādus izrāda pašam valdniekam. Grāfs varēja pilnīgi ietekmēt sava kunga domas; tam Parmā atgadījās pierādījums, kas visus pārsteidza.

Uz dienvidaustrumiem, desmit minušu gājienā no pilsētas, paceļas Itālijā plaši pazīstamā citadele, kuras lielais tornis ir simt astoņdesmit pēdu augsts un saskatāms lielā tālumā. Šis tornis, ko XVI gadsimta sākumā Farnezes, Paula III mazdēli, lika uzcelt pēc Romas Adriana mauzoleja parauga, ir tik biezs, ka esplanadē, ar kuru tas izbeidzas, varēja uzcelt palaco citadeles gubernatoram un vēl jaunu cietumu, ko sauc par Farnezu tomi. Šo cietumu, kuru uzbūvēja par godu Ranisa Ernesta II vecākajam dēlam, kas kļuva savas audžumātes mīļotais mīļākais, apvidū uzskata par skaistu un neparastu. Hercogienei iegribējās to aplūkot; apmeklējuma dienā Parmā karstums bija spiedīgs, bet tur augšā viņa atrada veldzi un bija par to tā sajūsmināta, ka uzkavējās tur vairākas stundas. Viņai pasteidzās atvērt arī Farnezu torņa zāles.

Uz lielā torņa esplanades hercogiene sastapa kādu nabaga ieslodzītu liberāli, kurš bija iznācis baudīt pusstundu pastaigas, ko viņam katru trešo dienu piešķīra. Atgriezusies Parmā un vēl nepiesavinājusies absolūtā galmā tik nepieciešamo apdomīgo savaldību, viņa runāja par šo cilvēku, kas viņai bija izklāstījis savu stāstu. Markizes Raversi partija uztvēra šos hercogienes vārdus un daudzkārt tos atkārtoja, stiprā cerībā, ka tie aizskars princi. Ernests IV tiešām bieži atkārtoja, ka svarīgākais ir ierosināt iztēli. «Vienmēr ir liels vārds,» viņš mēdza sacīt, «un Itālijā tas ir briesmīgāks nekā kur citur.» Tāpēc viņš nekad savā mūžā nevienu nebija apžēlojis. Astoņas dienas pēc cietokšņa apmeklēšanas hercogiene saņēma atbrīvošanas rakstu, ko bija parakstījis princis un ministrs; atbrīvotā vārda vieta bija atstāta tukša. Cietumnieks, kura vārdu viņa ierakstītu, saņemtu atpakaļ savu īpašumu un atļauju doties uz Ameriku līdz mūža beigām. Hercogiene ierakstīja tā cilvēka vārdu, ar kuru bija sarunājusies. Par nelaimi šis cilvēks izrādījās pusblēdis, vāja dvēsele; tas bija viņš, uz kura atzīšanās pamata pazīstamais Ferarite Palla bija notiesāts uz nāvi.

Si neparastā apžēlošana vēl vairāk pacēla siņoras Sanseverinas izcilo stāvokli. Grāfs Moska zaudēja vai prātu aiz laimes; tas bija skaists laikmets viņa dzīvē, un tas arī visvairāk ietekmēja Fabricija likteni. Fabricijs vēl joprojām uzturējās Roma-ņanā pie Novārās, iedams pie bikts, medīdams, nekā nelasīdams un, saskaņā ar instrukcijām, aplidodams kādu dižciltīgu sievieti. Šī pēdējā nepieciešamība hercogieni vienmēr bija mazliet samulsinājusi. Otra pazīme, kas grāfam tomēr nedūrās acīs, bija tā, ka, būdama ar grāfu pilnīgi atklāta par visām lietām un pat skaļi domādama tā klātbūtnē, par Fabriciju viņa nekad nerunāja, iepriekš neapsvērusi teikuma veidojumu.

—   Ja gribat, — kādu dienu grāfs viņai sacīja, — aizrakstīšu jūsu mīļajam brālim, kas mājo pie Komo ezera, un piespiedīšu šo markizu del Dongo, man un maniem *** draugiem mazi iet papūloties, lūgt apžēlošanu jūsu jaukajam Fabricijam. Ja taisnība, par ko es nemaz negribu šaubīties, ka Fabricijs ir mazliet pārāks par jaunajiem cilvēkiem, kuri vizinās ar saviem angļu zirgiem Milanas ielās, tad kas gan tā astoņpadsmitgadīgam jauneklim par dzīvi, nekā nedarot un bez izredzēm kādreiz kaut ko darīt! Ja debesis viņam būtu piešķīrušas īstenu kaislību kaut vai uz kaut ko, nu kaut vai uz makšķerēšanu, tad es to respektētu; bet ko viņš iesāks Milānā, pat pēc apžēlošanas? Viņš kādā noteiktā stundā izjās ar zirgu, ko būs izrakstījis no Anglijas; kādā citā bezdarbība viņu aizvedīs pie mīļākās, ko viņš mīlēs mazāk nekā savu zirgu . .. Bet ja jūs man pavēlēsiet, mēģināšu sagādāt jūsu brāļadēlam šādu dzīvi.

—    Gribētu, lai viņš kļūst par virsnieku, — hercogiene sacīja.

—    Vai jūs valdniekam ieteiktu, lai viņš kādu posteni, kas kādā dienā var kļūt visai nozīmīgs, uztic jaunam cilvēkam, kurš: 1° ir spējīgs sajūsmināties; 2° izrādījis tik lielu sajūsmu par Napoleonu, ka pievienojies tam pie Vaterlo? Padomājiet, kas mēs visi būtu, ja Napoleons pie Vaterlo būtu uzvarējis! Taisnība, mums nebūtu jābaidās liberāļu, bet vecu dinastiju valdnieki varētu valdīt tikai, apprecot viņa maršalu meitas. Tātad arī militārā karjera Fabricijam būs kā vāveres dzīve ripojošā būrītī: daudz kustības, bet netiek nekur uz priekšu. Viņam būs jāskumst, redzot, ka plebejiska padevība viņu pār

spēj. Mūsu dienās un varbūt vēl piecdesmit gadu, tik ilgi, kamēr mēs baidīsimies un kamēr reliģija nebūs par jaunu nostiprināta, jaunekļa svarīgākās īpašības būs: nespēja sajūsmināties un gara aprobežotība.

Esmu domājis par kādu lietu, kas gan sākumā jums liks skaļi iekliegties un man sagādās bezgalīgas pūles, un ilgāk nekā vienu dienu: tas ir neprāts, ko gribu jūsu labā darīt. Bet pasakiet man, ja zināt, kādu neprātību gan es nedarītu, lai saņemtu vienu jūsu smaidu?

—   Tātad? — teica hercogiene.

—   Tātad! Pie mums Parmā par archibīskapiem ir bijuši trīs jūsu ģimenes locekļi: Askanijs del Dongo, kas rakstīja lfi.. gadā, Fabricijs 1699. gadā un otrs Askanijs del Dongo 1740. gadā. Ja Fabricijs gribēs iestāties prelaturā un kļūt iezīmīgs ar pirmās šķiras tikumiem, tad es viņu iekārtošu kaut kur par bīskapu un pēc tam šeit par archibīskapu, protams, ja man vēl būs ietekme. Reāls iebildums ir šāds: vai es palikšu par ministru pietiekami ilgi, lai realizētu šo skaisto plānu, kas prasa vairākus gadus? Princis var nomirt, viņam var būt tik nelādzīga gaume, ka viņš mani atlaiž. Bet galu galā tas ir vienīgais līdzeklis, kas manā rīcībā, lai darītu Fabricija labā kaut ko jūsu cienīgu.

Pārrunāja ilgi: šī ideja hercogienei ļoti nepatika.

—   Pierādiet man, — viņa sacīja grāfam, — ka katra cita karjera Fabricijam neiespējama. — Grāfs pierādīja. — Jums žēl skaistās uniformas, — viņš piebilda; — tur nu gan nezinu, kā līdzēt.

Pēc mēneša, ko hercogiene bija pieprasījusi pārdomām, viņa nopūzdamās padevās saprātīgajiem ministra uzskatiem. — Vai nu uzpūtīgi jādelēt angļu zirgā pa kādas lielas pilsētas ielām, — grāfs atkārtoja, — vai arī ieņemt posteni, kas nav nesaskaņā ar viņa izcelšanos; es neredzu vidusceļa. Par nelaimi, dižciltīgais nevar kļūt ne par ārstu, ne advokatu, un šis gadu simtenis pieder advokatiem.

—   Nekad neaizmirstiet, siņora, — grāfs atkārtoja, — ka Milanas sabiedrībā jūs varat sagādāt savam brāļadēlam tādu likteni, kāds ir viņa vecuma jaunekļiem, kurus uzskata par vislaimīgākajiem. Pēc apžēlošanas iedodiet viņam piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit tūkstoš franku; nav svarīgi, cik, ne jūs, ne es neesam nodomājuši taupīt.

Bet hercogiene alka slavas; viņa negribēja, ka Fabricijs kļūst vienkāršs naudas šķiedējs. Viņa atgriezās pie sava drauga plāna.

'— Ievērojiet, — grāfs viņai teica, — ka neesmu nodomājis izveidot no Fabricija paraugpriesteri, kādus jūs tik daudz redzat. Nē, vispirms viņš būs grandseņors; viņš var arī uz priekšu palikt pilnīgs nejēga, kā vien viņam tīk, un tomēr viņš kļūs bīskaps un archibīskaps, ja princis joprojām mani uzskatīs par derīgu cilvēku.

Ja jūsu pavēlei labpatiks manus priekšlikumus pārvērst negiozāmā rīkojumā, — grāfs piebilda, — tad Parmai nebūs jāredz mūsu protežējamais pieticīgos apstākļos. Viņa turība pārsteigs, ja kāds viņā būs gribējis ieraudzīt vienkāršu priesteri; Parmā viņam jāparādās ar garām violetām zeķēm kājās[7] un pienācīgā ekipāžā. Visi sapratīs, ka jūsu brāļadēlam jākļūst par bīskapu, un nevienu tas nepārsteigs.

Ja jūs man ticētu, jūs aizsūtītu Fabriciju studēt teoloģiju un pavadīt trīs gadus Neapolē. Garīgās akadēmijas brīvlaikā viņš var doties, ja vēlas, aplūkot Parīzi un Londonu, bet nekad viņš nedrīkstētu parādīties Parmā. — Sie vārdi lika hercogienei nodrebēt.

Viņa aizsūtīja kurjeru pie sava brāļadēla un nolika satikšanos Plezansā. Vai būtu jāsaka, ka šis kurjers aiznesa arī visus naudas līdzekļus un vajadzīgās pases?

Ieradies Plezansā pirmais, Fabricijs skriešus devās pretim hercogienei un viņu apskāva ar sirsnību, kas izraisīja viņai asaras. Viņa bija laimīga, ka grāfs nav klāt: pirmoreiz, kopš viņi mīlēja viens otru, viņa pārdzīvoja šādu izjūtu.

Fabriciju sākumā dziļi aizkustināja, pēc tam skumdināja plāni, kurus hercogiene viņam bija izdomājusi; viņš vienmēr bija cerējis, ka pēc Vaterlo piedzīvojuma seku likvidēšanas viņš kļūs karavīrs. Viens, kas sevišķi pārsteidza hercogieni un kāpināja romantiskos uzskatus, kādus viņa bija izveidojusi par savu brāļadēlu: viņš noteikti noraidīja kafejnīcu dzīvi kādā no Itāli jas lielajām pilsētām.

—    Iedomājies sevi Florences vai Neapoles Korso, — teica hercogiene, — ar tīrasiņu angļu zirgiem! Vakarā pajūgs, jauks apartaments, un tā tālāk. — Viņa neatlaidīgi tīksmos vārdos aprakstīja šo ikdienišķo laimi, no kuras Fabricijs nicīgi atteicās. «Viņš ir varonis,» viņa domāja.

—       Un ko es būšu padarījis pēc desmit šādas patīkamas dzīves gadiem? — Fabricijs jautāja. — Kas es būšu? Nobriedis jauns cilvēks, kam sava izcilā vieta sabiedrībā jāatdod pirmajam glītajam jauneklim, kas arī debitē pasaulē uz ang]u zirga.

Sākumā Fabricijs tālu atraidīja domu par baznīcu; viņš runāja par došanos uz Ņujorku, kļūšanu par republikas pilsoni un kareivi Amerikā.

—   Cik ļoti tu maldies! Tur tu nekarosi un no jauna iekritisi kafejnīcu dzīvē, tikai bez elegances, bez mūzikas, bez mīlestības, — hercogiene atbildēja. — Tici man, ka Amerikas dzīve butu skumja kā tev, tā arī man. — Viņa tam izskaidroja dolara dieva kultu un cieņu, kāda jāizjūt pret veikliem ielas ļaudīm, kuri ar savām balsīm izšķir visu. Atgriezās pie baznīcas amata.

—   Iekām tu pretojies, — hercogiene viņam sacīja, — saproti taču, ko grāfs no tevis prasa: tev nemaz nav jābūt nabaga priesterim, kas vairāk vai mazāk ir paraugeksemplars un tikumīgs kā abats Blaness. Atceries, kādi bija tavi tēvoči, Parmas archibīskapi; pārlasi vēlreiz ģenealoģijas pielikumā piezīmes par viņu dzīvi. Izcila vārda nesējam vispirms pienākas būt grandseņoram, cildenam, augstsirdīgam, taisnības aizstāvim, kam jau iepriekš nolemts kļūt par savas kārtas galvu … un visā savā mūžā izspēlēt tikai vienu šķelmīgu joku, un to pašu ļoti derīgu.

—    Tad nu visas manas ilūzijas sabrūk, — teica Fabricijs, dziļi nopūzdamies; — upuris ir smags! Atzīstos, nebiju padomājis par tām šausmām, kādas sajūsmai un garam, kaut arī viņu pašu labā, turpmāk valdīs suvereno patvaldnieku vidū.

—    Apdomā, ka viens izteiciens, kāda sirds kaprise pēkšņi pārsviež sajūsmas cilvēku pilnīgi pretējā pusē tai, kurai viņš visu mūžu kalpojis.

—   Es un sajūsmas cilvēks! — Fabricijs izsaucās; — dīvaina apsūdzība! Es taču nevaru pat būt iemīlējies!

—   Kā? — hercogiene izsaucās.

—    Kad man ir gods pielūgt kādu skaistuli, pat ja viņa ir labas ģimenes un dievbijīga, es domāju par viņu tikai tad, kad viņu redzu.

Sī atzīšanās atstāja uz hercogieni savādu iespaidu.

—   Lūdzu man dot vienu mēnesi, — Fabricijs turpināja, —• lai atvadītos no K. kundzes Novarā un, kas būs vēl grūtāk, no visas manas dzīves gaisa pilīm. Rakstīšu mātei, kas būs tik mīļa un ieradīsies sastapties ar mani Beldžiratā, Madžores ezera pjemontiešu krastā, un šā mēneša trīsdesmit pirmajā dienā inkognito ieradīšos Parmā.

—   Piesargies to darīt! — hercogiene izsaucās. Viņa negribēja, ka grāfs Moska redz viņu sarunājamies ar Fabriciju.

Tās pašas personas sastapās Plezansā. Šoreiz hercogiene bija ļoti satraukta: galmā bija sacēlusies vētra; markizes Raversi partija gatavojās triumfēt; bija iespējams, ka grāfa Moskas vietā nāk ģenerālis Fabijs Konti, tās partijas galva, kuru Parmā dēvē par liberālu. Hercogiene visu izstāstīja Fabricijam, nenosauca tikai vārdā sāncensi, kam prinča labvēlība pieauga. Viņa no jauna pārsprieda par Fabricija nākotnes izredzēm, pat ja nāktos zaudēt visvareno grāfa protekciju.

—    Pavadīšu trīs gadus Neapoles garīgajā akadēmijā! — Fabricijs izsaucās. — Bet tā kā man vispirms jābūt jaunam augstmanim un tu man neuzspied stingro tikla semināristā dzīvesveidu, tad uzturēšanās Neapolē mani nemaz nebiedē, tā būs līdzvērtīga dzīvei Romaņanā; tur apkaimes labā sabiedrība sāka mani uzskatit par jakobini. Trimdā es atklāju, ka nekā neprotu, pat ne latiņu valodas, pat ne pareizrakstības. Biju nodomājis atjaunot Novarā izglītošanos, es labprāt studēšu Neapolē teoloģiju: tā ir sarežģīta zinātne. — Hercogiene bija sajūsmināta. — Ja mūs padzīs, — viņa teica, — tad mēs dosimies pie tevis uz Neapoli. Bet tā kā tu līdz jaunam lēmumam pieņem violeto zeķu karjeru, tad grāfs, kas labi pazīst šāsdienas Itāliju, man uzdeva tev pateikt kādu padomu. Vai tu ticēsi vai neticēsi tam, ko tev mācīs, nekad neizsaki nekādus iebildumus. Iedomājies, ka tevi iepazīstina ar vista spēles noteikumiem; vai tu kaut ko iebildīsi pret vista spēles noteikumiem? Es teicu grāfam, ka tu esi ticīgs, un viņš par to jūtas laimīgs; tas būs derīgi šinī un viņā pasaulē. Bet ja arī tu tici, tad nekrīti vulgaritatē un nerunā ar riebumu par Voltēru, Didro, Reinālu un visiem šiem Francijas gudrajiem, abu kameru priekštečiem. Lai šie vārdi reti atskan no tavām lūpām; bet ja vajadzīgs, runā par šiem kungiem ar rāmu ironiju: tie ir jau kopš ilga laika apstrīdēti cilvēki, un to uzbrukumiem vairs nav nekādas nozīmes. Akli tici visam, ko tev akadēmijā sacīs. Neaizmirsti, ka būs cilvēki, kas uzcītīgi pierakstīs katru tavu mazāko iebildumu; tev drīzāk piedos nelielu galantu intrigu, ja tā būs labi ievadīta, bet ne šaubas, jo šādas intrigas ar gadiem mazinās, bet šaubas pieaug. Pēc šiem principiem rīkojies arī pie bikts krēsla. Tev būs ieteikuma vēstule bīskapam, kas padots Neapoles archibīskapam kardinalim; tikai viņam tev jāatzīstas par tavu pārgalvīgo braucienu uz Franciju un atrašanos 18. jūnijā Vaterlo apkaimē. Starp citu, daudz ko izlaid, samazini šo dēku, atzīsties tikai tādēļ, lai tev nevarētu pārmest, ka esi to noslēpis. Tu toreiz biji tik jauns!

Otrs padoms, ko grāfs tev sūta, ir šāds: ja arī tev iekrīt prātā kāda spoža doma, uzvarīga atbilde, kas varētu mainīt sarunas virzienu, nepadodies kārdinājumam spīdēt, paliec klusu: izsmalcināti cilvēki saredzēs tavu gudrību tavās acīs. Tev vēl būs laiks būt gudram, kad kļūsi bīskaps.

Fabricijs Milānā parādījās ar vienkāršu pajūgu un četriem kalpotājiem, krietniem milaniešiem, kurus krustmāte viņam bija atsūtījusi. Pēc vesela gada ilgām studijām neviens nevarēja sacīt, ka viņš ir gudrs cilvēks: viņu uzskatīja par veiklu, ļoti augstsirdīgu, bet mazliet brīvdomīgu grandseņoru.

Sis gads, kas Fabricijam bija diezgan līgsms, hercogienei kļuva šausmīgs. Grāfs trīs vai četras reizes bija divu pirkstu platumā no krišanas; princis, kļuvis bailīgāks nekā jebkad, jo šogad slimoja, bija iedomājies, ka atbrīvosies, viņu padzīdams, no pretīgajām atmiņām par tiem nāves sodiem, kas izpildīti priekš grāfa iestāšanās ministrijā. Rasi bija sirsnīgais favorits, ko princis katrā ziņā gribēja paturēt. Briesmas, kas draudēja grāfam, kaisli piesaistīja viņam hercogieni; viņa vairs nedomāja par Fabriciju. Lai savai iespējamajai aiziešanai radītu labāku nokrāsu, grāfs atrada, ka Parmas gaiss, kas tiešām ir mazliet mitrs tāpat kā visā Lombardijā, nemaz neder viņa veselībai. Beigās, pēc nežēlastības starpbrīžiem, kuri grāfam, premjerministram, reizēm sniedzās līdz divdesmit dienām bez redzēšanās ar savu valdnieku divatā, Moska guva virsroku; viņš lika iecelt ģenerāli Fabiju Konti, iedomāto liberāli, par komandantu tanī citadelē, kur parasti ieslodzīja Rasi notiesātos liberāļus. — Ja Konti būs iecietīgs pret saviem cietumniekiem, — Moska teica savai draudzenei, — viņš kritīs nežēlastībā kā jakobinis, kam viņa politiskās idejas liek aizmirst ģeneraļa pienākumus; ja viņš izrādīsies bargs un nežēlīgs, un man šķiet, ka viņš nosvērsies uz to pusi, viņš vairs nevarēs būt pats savas partijas galva un satracinās pret sevi visas ģimenes, kuru tuvinieki ir citadelē. Sis nabaga vīrs, princim tuvojoties, prot pieņemt cieņas pilnu izskatu; ja vajadzīgs, viņš maina tērpu četras reizes dienā; viņš var strīdēties par kādu etiķetes jautājumu, bet tā nav galva, kas spēj iet grūto ceļu, kurā viņam vienīgi būtu glābiņš; un, katram gadījumam, es jau arī šeit esmu.

Otrā dienā pēc ģeneraļa Fabija Konti iecelšanas, ar ko arī izbeidzās ministrijas krize, uzzināja, ka Parmā iznāks ultramonarchistiska avize.

—    Cik daudz ķildu radīsies sakarā ar šo avizi! — sacīja her cogiene.

—    Ideja par šo avizi varbūt ir mans šedevrs, — grāfs atbildēja smiedamies. — Maz pamazām ļaušu, lai tās vadību pārņem ultratrakuļi. Liku noteikt redaktoriem glītus atalgojumus. Pēe šīm vietām tīkos no visām pusēm; ar šo lietu aizritēs viens vai divi mēneši, un ļaudis aizmirsīs briesmas, kādās biju nokļuvis. Pienākusi kārta jau tik nozīmīgām personām kā P. un D.

—   Bet šī avize būs pretīgi skaļa nejēdzība.

—    To es ceru, — grāfs atbildēja. — Princis lasīs to ik rītus un apbrīnos tās dibinātāja zināšanas. Sīkumus viņš vai nu atzīs, vai būs šokēts. Tās pāris stundas, ko viņš veltī darbam, jau būs aizņemtas. Avizē atgadīsies šis un tas, bet tai laikā, kad sāks ienākt nopietnas sūdzības, pēc astoņiem vai desmit mēnešiem, tā jau pilnīgi būs ultratrakuļu rokās. Jāatbild būs tai partijai, kas man sagādā grūtības, es celšu iebildumus pret avizi; īstenībā man tīkamākas ir simt šausmīgas nejēdzības nekā viens pats pakārtais. Kas atceras kādu nejēdzību divus gadus pēc oficiālās avizes numura iznākšanas? Turpretim pakārtā dēli un ģimene mani ienīstu, kamēr es dzīvošu, un varbūt šis naids paīsinātu manu mūžu.

Hercogienei, kas allaž kvēloja, par kaut ko, allaž rīkojās, nekad nepavadīja laiku bezdarbībā, bija vairāk saprāta nekā visam Parmas galmam kopā; bet viņai trūka pacietības un neatlaidības, lai gūtu panākumus intrigās. Tomēr tagad viņa jau spēja aizrāvīgi sekot dažādu kliķu interesēm, viņai jau bija radies zināms personīgs iespaids pie prinča. Valdošā princese Klara Paolina, ko ielenca pagodinājumi, bet turēja žņaugos visnovecojušākā etiķete, uzskatīja sevi par nelaimīgāko sievieti. Hercogiene Sanseverina sāka viņu aplidot un pierādīt, ka viņa nemaz nav tik nelaimīga. Jāzina, ka princis satikās ar savu sievu tikai pusdienojot; šī maltīte ilga trīsdesmit minūtes, un princis nedēļām nepārmija ne vārda ar Klāru Paolinu. Siņora Sanseverina mēģināja to grozīt: viņa uzjautrināja princi, jo vairāk tāpēc, ka bija pratusi paturēt savu neatkarību. Pat ja viņa būtu gribējusi, viņa nebūtu varējusi nekad neaizskart nevienu no muļķiem, kas mudžēja šai galmā. Sī pilnīgā neveiklība no viņas puses darīja viņu nīstamu galma pūlim, grāfiem un markiziem, kas lielāko tiesu saņēma pieci tūkstoši liru rentes. So nelaimi viņa saprata jau pirmajās dienās un centās patikt tikai valdniekam un viņa sievai, kas pilnīgi vadīja princi, troņmantnieku. Hercogiene prata izklaidēt valdnieku un izmantoja lielo ievērību, kādu tas veltīja katram viņas vārdam, lai krietni uzvilktu uz zoba galminiekus, kuri viņu ienīda. Kopš Rasi viņu bija pavedinājis izdarīt muļķīgās kļūdas, un asins kļūdas nevar izlabot, princim reizēm bija bailes, un viņš bieži, garlaikojās, kas viņu noveda pie skumja naida; viņš juta, ka nekas viņu neuzjautrina, un sadrūma, domādams, ka citi ir līgsmi; redzot laimi, viņš kļuva nikns. — Mūsu mīlestība ir jāapslēpj, — hercogiene teica savam draugam; un viņa ļāva princim atminēt, ka, kaut gan grāfs ir ļoti cienījams cilvēks,, tomēr tas viņu tagad saista vairs tikai ļoti vidēji.

Šis atklājums bija sagādājis viņa augstībai laimīgu dienu. Laiku pa laikam hercogiene ļāva izskanēt dažiem vārdiem par savu projektu katru gadu pāris mēnešus doties ceļojumā pa Itāliju, ko viņa tik maz pazina: viņa apmeklētu Neapoli, Flo-' renei, Romu. Bet nekas pasaulē nespēja princi vairāk sāpināt kā šāda veida atkrišana; tā bija viena no viņa zīmīgākajām vājībām, ka rīcība, kuru varētu uzskatīt par viņa galvaspilsētas niemāšanu, viņam dūrās sirdī. Viņš juta, ka viņam nav iespējas atturēt siņoru Sanseverinu, un siņora Sanseverina jau iztālēm bija vislieliskākā sieviete Parmā. Reta parādība, ievērojot itāliešu laiskumu: lai piedalītos viņas ceturtdienās, cilvēki atgriezās no apkārtējiem lauku īpašumiem; tie bija īsteni svētki; pie hercogienes gandrīz vienmēr bija kaut kas jauns un interesants. Princis vai mira aiz vēlēšanās redzēt vienu no šīm ceturtdienām, bet kā to izdarīt? Apmeklēt kādu privātu cilvēku! ne viņa tēvs, ne viņš pats nekad to nebija darījis!

Kādu ceturtdienu lija lietus, bija auksts; vakarā ik mirkli hercogs dzirdēja pajūgus aizripojam pa pils laukuma bruģi, dodoties pie siņoras Sanseverinas. Viņā saviļņojās nepacietība: citi līgsmoja, un viņš, visvarenais princis, absolūtais valdnieks, kam vajadzēja līgsmot vairāk par visiem, viņš pazina garlaicību! Viņš pazvanīja adjutantam, pagāja kāds laiks, kamēr novietoja duci uzticamu vīru uz ielas, kas veda no viņa augstības palaco uz palaco Sanseverinu. Beigās, pēc stundas, kura princim šķita mūžība un kurā viņš reižu divdesmit bija izjutis kārdinājumu iziet pēkšņi, par spīti slepkavām, bez mazākās piesardzības, viņš parādījās siņoras Sanseverinas pirmajā salonā. Ja salonā būtu iespēris zibens, tas būtu mazāk pārsteidzis. Vienā mirklī, princim virzoties uz priekšu, nupat vēl tik trokšņainajos un līgsmajos salonos iestājās stings klusums; visas acis, kas urbās princī, pārmērīgi iepletās. Galminieki likās apjukuši; vienīgi hercogiene neizskatījās pārsteigta. Kad beigu beigās bija atguvuši spēku runāt, visu klātesošo lielākās raizes bija izšķirties svarīgajā jautājumā: vai hercogiene bijusi brīdināta par šo apmeklējumu, vai arī viņai tas bijis tāds pats pārsteigums kā visiem?

Princis izklaidējās, un varēs spriest par hercogienes pirmā saviļņojuma raksturu un par bezgalīgo varu, kādu veikli izmestie vārdi par aizbraukšanu viņai bija snieguši.

Izvadot princi, kas viņai veltīja ļoti laipnus vārdus, viņai iešāvās prātā savāda iedoma, kuru viņa arī uzdrošinājās izteikt, pie tam pavisam vienkārši, it kā tā būtu visparastākā lieta.

—   Ja jūsu gaišajai augstībai labpatiktos apveltīt princesi ar trim vai četriem burvīgajiem teikumiem, ar kuriem augstība mani lutina, viņa mani darītu laimīgāku nekā šeit man sakot, ka esmu jauka. Neparko pasaulē es negribētu, ka princese ar nepatiku uzskatītu labvēlību, ar kuru jūsu augstība tikko mani pagodināja. — Princis pavērās viņā ar asu skatienu un sausi atteica: — Ir skaidrs, ka varu iet, kur man tīk.

Hercogiene nosarka.

—   Gribēju tikai, — viņa tūlīt atbildēja, — lai viņa augstība neizdarītu lieku gājienu, jo šī ceturtdiena ir pēdējā; pavadīšu kādas dienas Boloņā vai Florencē.

Kad viņa atgriezās savos salonos, visi viņu iedomājās labvēlības kalngalos, un viņa tikko bija tā riskējusi, kā nebija iedrošinājies neviens cits Parmā, cik tālu sniedz cilvēku atmiņa. Viņa pamāja grāfam, kas atstāja vista galdu un sekoja viņai uz mazu apgaismotu, bet vientuļu salonu.

—    Tas, ko jūs esat izdarījusi, ir visai pārdroši, — viņš tai sacija. — Es nebūtu jums ieteicis tā rīkoties; bet savaldzinātā sirdī, — viņš smiedamies piebilda, — laime palielina mīlestību, un ja jūs rīt no rīta aizbraucat, rīt vakarā es jums sekošu. Mani aizkavēs tikai šie finanču ministrijas spaidudarbi, kurus es aiz muļķības uzņēmos; tomēr četru labi izlietotu stundu laikā var sakārtot daudzas kases. Atgriezīsimies, dārgā draudzene, un nodosimies brīvi un bez atturības ministrialajai ākstībai: šī varbūt mums ir pēdējā pieņemšana šai pilsētā. Ja cilvēks sevi uzskata par aizvainotu, viņš spējīgs uz visu; to viņš nosauc par piemēra rādīšanu. Kad viesi aizies, apspriedīsim, kā jūs varētu nobarikadēties šonakt. Varbūt labākais būtu nevilcinoties doties uz jūsu māju Sakā, pie Po upes; šai vietai ir tas labums, ka tā ir tikai pusstundas brauciena attālumā no Austrijas.

Hercogienes mīlestībai un pašmīlībai bija tīkams mirklis; viņa raudzījās uz grāfu, un viņas acis kļuva miklas aiz asarām.

Tik varens ministrs, ko ielenc galminieku pūlis, kuri apber viņu ar pagodinājumiem, kādus izsaka pašam princim, — un viņš ir ar mieru visu atstāt, un tik nepiespiesti!

Atgriežoties salonos, viņa gavilēja priekā. Visi zemojās viņas priekšā.

—    Kā laime pārvērš hercogieni! — visās malās runāja galminieki; •— viņu tikko vairs var pazīt. — Tāda ir šī romāņu dvēsele, kas stāv pāri visam, prot novērtēt ārkārtējo labvēlību, ar kādu valdnieks viņu apveltījis!

Uz viesību beigām grāfs pienāca pie viņas: — Man jums jāpasaka daži jaunumi. — Viesi, kas bija ap hercogieni, tūlīt attālinājās.

—    Princis, atgriezies savā palaco, — grāfs turpināja, — licis sevi pieteikt sievai. Varat iedomāties, kāds pārsteigums! «Gribēju jums pastāstīt,» viņš tai teicis, «par ļoti patīkamu vakaru, ko pavadīju pie Sanseverinas. Viņa mani lūdza jums izstāstīt, kādā veidā viņa iekārtojusi to veco, nokvēpušo palaco.» Un tad princis atsēdies un sīki attēlojis katru jūsu salonu. Viņš pavadījis vairāk nekā divdesmit piecas minūtes pie savas sievas, kas raudājusi aiz prieka; kaut gan viņa ir ļoti gudra, tomēr viņa nav varējusi atrast ne vārda, lai atbalstītu sarunu vieglajā tonī, kādā viņa augstība runājusi.

Sis princis nemaz nebija ļauns cilvēks, lai arī ko teiktu Italijas liberāļi. Tos viņš patiesībā bija licis iemest cietumos un diezgan krietnā daudzumā, bet tas bija noticis aiz bailēm, un reizēm, it kā lai sevi mierinātu par zināmām atmiņām, viņš mēdza atkārtot: labāk nogalināt velnu nekā ļauties, lai velns mūs nogalina. — Dienā, kas sekoja vakara viesībām, par kurām stāstījām, viņš bija itin priecīgs; viņš bija izdarījis divus jaukus darbus: apmeklējis hercogienes ceturtdienu un runājies ar sievu. Pusdienojot viņš atkal to uzrunāja; ar vārdu sakot, šī siņoras Sanseverinas ceturtdiena bija radījusi īstu, apvērsumu viņa mājasdzīvē, un tas atbalsojās visā Parmā. Raversi bija galīgi pārsteigta, un hercogienei bija divkāršs prieks: viņa bija varējusi būt noderīga savam mīļākam un atradusi viņu tik savaldzinātu kā vēl nekad.

—   Un tas viss aiz diezgan pārgalvīgas iedomas, kas man iešāvās prātā! — viņa sacīja grāfam. — Bez šaubām, Romā vai Neapolē es būtu brīvāka, bet kur gan es atrastu tik aizrāvīgu spēli? Nē, patiesi, mans dārgais grāf, jūs sniedzat man laimi.

## VII

Četru turpmāko gadu vēsturi vajadzētu piepildīt ar tikpat maznozīmīgiem sīkumiem kā tas, ko tikko atstāstījām. Katru pavasari markize ar savām meitām pavadīja divus mēnešus Sanseverinas palaco vai Sakas lauku īpašumā Po krastā; bija ļoti jauki mirkli, un runāja par Fabriciju; bet grāfs nekad ne reizi negribēja viņam atļaut ierasties Parmā. Hercogienei un ministram gan šad tad bija jāizlabo kāda pārgalvība, tomēr visumā Fabricijs ieturēja diezgan prātīgi uzvedības līniju, kas viņam bija norādīta: grandseņors, kas studē teoloģiju un nemaz necer tikai uz savu tikumību, lai gūtu panākumus. Neapolē viņš sāka studēt senatnes lietas, viņš izdarīja izrakumus; šī kaislība viņam gandrīz aizstāja zirgus. Viņš bija pārdevis savus angļu zirgus, lai turpinātu izrakumus Mizenā, kur bija atradis Tiberija krūštēlu, atkal jaunu, kas bija ierindojies starp visskaistākajiem senatnes atlieku vidū. Šā krūštēla atrašana viņam sagādāja gandrīz vislielāko prieku Neapolē. Viņam bija pārāk diža dvēsele, lai mēģinātu atdarināt citus jaunekļus un, piemēram, mēģinātu tēlot ar zināmu nopietnību mīlētāja lomu. Bez šaubām, viņam bija arī mīļākās; bet tās nebija viņam liktenīgas, un-, nevērojot viņa gadus, varēja teikt, ka viņš vēl nepazina mīlestību; toties viņu pašu mīlēja jo vairāk. Nekas viņu nekavēja izturēties pilnīgi aukstasinīgi, jo viņam katra jauna un glīta sieviete allaž bija līdzīga citai jaunai un glītai sievietei; tikai pēdējā viņam vienmēr šķita visvaldzinošākā. Kad viņš pēdējo gadu uzturējās Neapolē, viena no visvairāk apbrīnotām dāmām bija atļāvusies dažādas neprātības viņa dēļ; sākuma tās viņam sagādāja jautrus mirkļus, bet beidzot galīgi apnika un garlaikoja, tā ka aizbraucot viņš bija priecīgs, ka atbrīvojas no burvīgās A… hercogienes uzmanības pierādījumiem. 1821. gadā, kad Fabricijs bija pieņemami izturējis visus pārbaudījumus un viņa mācību pārzinis jeb audzinātājs saņēmis ordeni un dāvanu, viņš devās apskatīt vienreiz Parmas pilsētu, par kuru tik bieži bija sapņojis. Viņš bija monsiņors, un viņa pajūgu vilka četri zirgi; priekšpēdējā pasta stacijā viņš lika aizjūgt tikai divus un pilsētā lika apturēt Svētā Jāņa baznīcas priekšā. Tur greznā kapā bija guldīts archibīskaps Askanijs del Dongo, viņa tēvocis trešā augumā, Latiņu ģenealoģijas autors. Viņš pielūdza dievu pie kapa, pēc tam kājām aizgāja uz hercogienes palaco, kur viņu gaidīja ierodamies tikai pēc pāris dienām. Viņas salonā bija daudz ļaužu; drīz tie viņu atstāja vienu.

— Vai esi apmierināta ar mani? — viņš tai jautāja, metoties viņas skavās. — Jāpateicas tev, ka neesmu garlaikojies Novarā ai policijas atļauto mīļāko, bet gan pavadīju četrus diezgan laimigus gadus Neapolē.

Hercogiene nespēja attapties no brīnumiem, uz ielas tā viņu nebūtu pazinusi; tā atrada, ka viņš ir viens no glītākajiem vīriešiem Itālijā, kāds viņš arī tiešām bija; sevišķi seja viņam bija burvīga. Tā viņu bija aizsūtījusi uz Neapoli kā trakulīgu karstgalvi; jājampātaga, kas viņam allaž bija rokā, toreiz likās neatņemama viņa būtes sastāvdaļa. Tagad viņš citu klātienē izturējās cildeni un apvaldīti, bet divatā hercogiene viņā atrada visu agrās jaunības kvēli. Viņš bija briljants, kas ar noslīpēšanu nekā nebija zaudējis. Nebija pagājusi ne stunda pēc Fabricija ierašanās, kad atnāca grāfs Moska; viņš atnāca mazliet par agru. Jauneklis tik jaukos vārdos pateicās grāfam par viņa audzinātājam piešķirto Parmas krustu un izteica visdziļāko atzinību arī par citām labdarībām, par kurām neuzdrošinājās runāt tik skaidri, bet tikai cildenā atturībā, ka ministrs kopš pirmā acu uzmetiena viņu pienācīgi novērtēja. — Sis brāļadēls, — viņš klusu sacīja hercogienei, — ir kā radīts visiem cienījamiem amatiem, kuros jūs vēlāk viņu gribat pacelt. — Viss gāja lieliski līdz tam brīdim, kad ministrs, kas bija ļoti apmierināts ar Fabriciju un līdz tam vēroja tikai viņa rīcību un kustības, paskatījās uz hercogieni un atrada viņas acīs neparastu izteiksmi. «Šis jauneklis rada šeit savādu iespaidu,» viņš nodomāja. Šī pārdomā bija rūgta; grāfs bija jau aizsniedzis piecdesmit gadus, un tas ir nežēlīgs skaitlis, kuru pilnīgi izprast spēj varbūt vienīgi neprātīgi iemīlējies vīrietis. Viņš bija izskatīgs, mīlestības cienīgs, pat ar visu savu ministra nopietnību. Bet viņa paša acīs nežēlīgais vārds piecdesmitnieks apēnoja visu viņa dzīvi un spēja viņu padarīt nežēlīgu pret sevi. Kopš pieciem gadiem, kad viņš bija pierunājis hercogieni apmesties Parmā, tā bieži bija modinājusi viņā greizsirdību, īpaši pirmajā laikā, bet nekad tā viņam nebija devusi iemeslu īstai apsūdzībai. Viņš pat domāja, un viņam bija taisnība, ka hercogiene tādēļ izlikusies veltījam īpašu vērību dažiem jauniem galma skaistuļiem, lai labāk nodrošinātu sev grāfa sirdi. Viņš, piemēram, bija drošs, ka viņa noraidījusi laipnības piedāvājumus, ar kuriem pie viņas vērsies princis, kas šai gadījumā pat bija izteicis dažus pamācīgus vārdus.

—   Bet ja es pieņemtu jūsu augstības pagodinājumus, — viņa smiedamās bija sacījusi tam, — ar kādām acīm es drīkstētu skatīties uz grāfu?

—    Man tas būtu gandrīz tikpat neērti, cik jums. Dārgais grāfs! Mans draugs! Bet šīs neērtības viegli novērst, un esmu jau par to padomājis: grāfu iemetīs citadelē līdz viņa mūža vakaram.

Hercogieni tik ļoti bija aizrāvis prieks par Fabricija ierašanos, ka viņa nemaz neapsvēra, ko grāfs varētu domāt par viņas acīm. Iespaids bija dziļš un aizdomas nedziedināmas.

Princis pieņēma Fabriciju divas stundas pēc viņa ierašanās; hercogiene, paredzēdama labo iespaidu, kādu šī pēkšņā audience radīs ļaudīs, jau kopš diviem mēnešiem bija neatlaidīgi gādājusi par to: šī labvēlība padarīja Fabriciju no pirmā mirkļa pārāku par visiem; par iemeslu uzdeva to, ka viņš Parmā ir tikai caurbraucot, pa ceļam pie savas mātes Pjemontā. Kad hercogienes burvīgā vēstulīte paziņoja princim, ka Fabricijs gaida viņa rīkojumus, viņa augstība garlaikojās. «Tagad redzēšu mazu, visai muļķīgu svētuli,» viņš sev teica, «pliekanu vai vīzdegunīgu seju.» Komandants jau bija ziņojis par pirmo apmeklējumu pie tēvoča archibīskapa kapa. Princis redzēja ienākam staltu jaunekli, ko uzskatītu par jaunu virsnieku, ja viņam kājās nebūtu garās violetās zeķes.

Sis mazais pārsteigums aizdzina garlaicību: «Lūk, resgalis,» viņš sev teica, «kura labā man tagad izlūgsies dievs zina kādas labvēlības, visu, kas vien manos spēkos. Viņš ierodas, viņam jābūt satrauktam; rīkošos pēc jakobiņu politikas; palūkosimies, kā viņš atbildēs.»

Pēc pirmajiem laipnajiem vārdiem princis jautāja Fabricijam:

—   Sakiet, monsiņor, vai Neapolē tauta ir laimīga? Vai karalis ir iemīļots?

—   Gaišā augstība, — Fabricijs, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja, — ejot pa ielu, apbrīnoju viņa majestates karaļa dažādo puiku kareivju lielisko stāju; labākā sabiedrība cienī savus valdniekus, kā tam arī vajag būt; bet atzīšos, ka nekad savā mūžā neesmu pacietis, ka zemāko šķiru cilvēki stāstītu man ko citu nekā par savu darbu, par ko es viņiem samaksāju.

«Sērga!» princis bija pārsteigts. «Sasodīts, tas tik' ir putniņš, īsti Sanseverinas garā!» Spēlē iekarsis, princis lietoja daudz veiklības, lai piespiestu Fabriciju izteikties par šo tik kuteiīgo jautājumu. Bīstamās rotaļas satrauktajam jauneklim laimējās atrast apbrīnojamas atbildes: «Izrādīt valdniekam savu mīlestību ir gandrīz nekautrība,» viņš sacīja, «pret viņu jāizturas ar aklu paklausību.» Redzot tik lielu saprātu, princis gandrīz sapīka: «Šķiet, ka šeit mums no Neapoles ieradies gudrinieks, un es nemīlu šo sugu; gudrs cilvēks var vadīties no labākajiem principiem un pat labā ticībā, viņš tomēr vienmēr ir attāls radinieks Voltēram un Ruso.»

Princis gandrīz jutās aizskarts no šās goddevīgās izturēšanās un tik neapstrīdamām atbildēm, kuras sniedza tikko koledžu beigušais jauneklis. Tas, ko viņš bija paredzējis, nenotika; vienā acumirklī viņš pārgāja uz visai vientiesīgu toni un, dažos vārdos atkāpdamies līdz lielajiem sabiedrību un valdības principiem, iesprauda dažus sarunas apstākļiem piemērotus Fenelona teikumus, kurus viņam jau bērnībā bija likuši iemācīties no galvas, lietošanai publiskās audiencēs.

—    Šie principi jūs pārsteidz, jaunais cilvēk, — viņš teica Fabricijam (audiences sākumā viņš bija to uzrunājis kā monsiņoru un gatavojās arī atvadoties pagodināt ar monsiņoru, bet sarunas gaitā viņš atrada, ka veiklāk, patetiskiem izsaucieniem piemērotāk, ir dēvēt to kādā mazā draudzīgā vārdiņā); — šie principi jūs pārsteidz, jaunais cilvēk, atzīstu, ka tie nemaz nelīdzinās absolūtisma sviestmaizītēm (tieši šie vārdi), kuras var ik dienas lasīt man oficiālā avizē … Bet, lielais dievs, kālab gan es; to pieminu? Šie avizes rakstītāji jums būs pilnīgi sveši.

—   Lūdzu piedošanu, jūsu gaišā augstiba, es ne vien lasu Parmas avizi. kas man liekas diezgan labi rakstīta, bet arī domāju, tāpat kā tā, ka viss, kas darīts pēc Ludviķa XIV nāves, 1715. gadā, ir reizē noziegums un muļķība. Cilvēka svarīgākā interese ir viņa dvēseles glābiņš; šinī lietā nevar būt divu domu, un šai laimei jāilgst mūžīgi. Vārdi vairākuma brīvība, taisnība, laime ir nekrietni un noziedzīgi; tie veicina pārrunu un neuzticības garu. Deputātu palata neuzticas tam, ko šie ļaudis dēvē par ministriju. Kad liktenīgā neuzticēšanās īpašība reiz piesavināta, cilvēciskais vājums sāk to lietot visur, cilvēks beidzot sāk neuzticēties bībelei, baznīcas pavēlēm, tradicijām, un tā tālāk; un kopš tā mirkļa viņš ir pazudis. Un pat ja, ko sacīt gan ir briesmīgi maldīgi un noziedzīgi, šī neuzticēšanās dieva ieceltu valdnieku autoritatei dotu laimi divdesmit vai trīsdesmit mūža gados, uz kuriem katrs no mums var cerēt, — kas gan ir pussimt gadu vai vesels gadu simtenis, salīdzinot ar mūžīgām mocībām?

No Fabricija sejas varēja vērot, ka viņš mēģina sakārtot domas tādā veidā, lai viņa klausītājs tās visvieglāk uztvertu; bija skaidrs, ka viņš neteica iemācītu runu.

Drīz vien princis atsacījās cīnīties ar jaunekli, kura nemākslotā un nopietnā izturēšanās viņu kaitināja.

—   Ardievu, monsiņor, — viņš tam pēkšņi sacīja, — redzu, ka Neapoles garīgā akadēmijā sniedz lielisku izglītību, un nav ko brīnīties, ka, ja labās pamācības sēkla krīt tik izsmalcināta gara cilvēkā, tad panākumi ir spoži. Ardievu. — Un viņš tam pagrieza muguru.

«Neesmu paticis šim kustonim,» Fabricijs nodomāja.

—   Tagad atliek tikai redzēt, — princis, viens palicis, sacīja, r— vai šis skaistais jauneklis spēj izjust kaislību uz kaut ko; tādā gadījumā viņš būtu pati pilnība… Vai var saprātīgāk atkārtot savas krustmātes mācības? Man likās, ka dzirdu runājam viņu; ja pie manis izceltos revolūcija, tad tā būtu viņa, kas rediģētu Moniteur'u, kā reiz Neapolē San-Feliče! Bet SanFeliči ar visiem viņas divdesmit pieciem gadiem un skaistumu gan mazliet pakāra! Brīdinājums pārāk saprātīgām sievietēm. — Bet princis vīlās, uzskatīdams Fabriciju par viņa krustmātes skolnieku: uz troņa vai tam blakus piedzimušie saprātīgie cilvēki drīz vien zaudē takta smalkumu; viņi aizliedz savā apkārtnē brīvību sarunās, kuras viņiem šķiet rupjas; viņi vēlas redzēt tikai maskas un par skaistumu grib spriest pēc nokrāsas; un jocīgākais ir tas, ka viņi sevi uzskata par ļoti taktiskiem. Sai gadījumā, piemēram, Fabricijs ticēja gandrīz visam, ko dzirdējām viņu sakām; taisnība gan, ka par visiem šiem lielajiem principiem viņš pārdomāja diezin vai divas reizes mēnesī. Viņam bija dzīvas intereses, viņam netrūka prāta, bet bija arī ticība.

Brīvības alkas, lielā vairākuma laimes mode un kults, kas savaldzinājuši XIX gadsimtu, viņa acīs bija tikai herezija, kas pāries tāpat kā citas, bet līdz tam nokaus daudzas dvēseles, kā mēris, plosoties kādā apvidū, nokauj daudzas miesas. Un tomēr Fabricijs ar "labpatiku lasīja franču avizes un reizēm pat rīkojās pārgalvīgi, lai tās dabūtu.

Tā kā Fabricijs atgriezās palaco no audiences pavisam sabozies un izstāstīja krustmātei par prinča dažādajām atakām, viņa tam teica:

—   Tagad tev jāaiziet pie mūsu lieliskā archibīskapa — Landriani tēva; dodies pie viņa kājām, ej augšā pa kāpnēm lēnām, priekštelpās izturies klusu; ja tev liek gaidīt — jo labāk, tūkstoškārt jo labāk; ar vārdu sakot, esi apustulisks!

—   Saprotu, — Fabricijs sacīja, — šis vīrs ir Tartifs.

—   Ne uz to pusi, viņš ir pati tikumība.

—   Pat pēc tā, ko viņš darījis, kad grāfs Palanca gāja bojā mocekļa nāvē? — Fabricijs brīnīdamies jautāja.

—   Jā, mans draugs, pat pēc tā, ko viņš darījis: mūsu archibīskapa tēvs bija sīkburžuā, palīgierēdnis finanču ministrijā, un tas visu izskaidro. Monsiņoram Landriani ir ass, plašs un dziļš gars; viņš ir patiess, viņš mīl tikumu. Esmu pārliecināta, ka, ja pasaulē atgrieztos imperators Decijs, archibīskaps izciestu mocības kā Polikleits operā, kuru mums pagājušā nedēļā rādīja. Tā ir medaļas skaistā puse, un lūk kāda ir otra: tikko nokļuvis valdnieka vai arī tikai premjerministra klātbūtnē, viņš apstulbst no tikdaudz lieliskuma, viņš apmulst, viņš sarkst; viņš vienkārši nespēj pateikt nē. Ar to arī izskaidrojams tas, ko viņš izdarījis un kas viņam sagādājis šo nežēlības slavu visā Itālijā; bet lūk ko cilvēki nezina: tikko sabiedriskā doma viņam bija noskaidrojusi grāfa Palancas prāvu, viņš sev uzlika par sodu dzīvot ar ūdeni un maizi trīspadsmit nedēļu, tas ir, tikpat nedēļu, cik burtu ir vārdos Dāvids Palanca. Mums šai galmā ir kāds ļoti viltīgs blēdis vārdā Rasi, lielais soģis jeb ģeneralfiskals, kas kopš grāfa Palancas nāves ir nobūris Landriani tēvu. Trīspadsmit nedēļu nožēlas soda laikā grāfs Moska viņu ielūdza pusdienās, reizi vai divas nedēļā, aiz līdzjūtības un mazliet aiz šķelmības; labais archibīskaps, pildot galma pienākumus, ēda tāpat kā visi; pēc viņa domām būtu dumpošanās un jakobinisms, ja atklāti izrādītu nožēlu par valdnieka atzītu rīcību. Bet bija zināms, ka par katrām parastām pusdienām, kuras uzticīga pavalstnieka pienākums bija spiedis viņu baudīt, viņš sev uzlika divu dienu nožēlas gavēni pie maizes un ūdens.

Monsiņoram Landriani, izcilam garam, pirmšķirīgam zinātniekam, ir tikai viena vājība: viņš grib kļūt mīlēts; tāpēc, viņu uzlūkojot, esi sirsnīgs un, trešo reizi viņu apmeklējot, iemīļo pilnīgi. Tas, kopā ar tavu izcelšanos, uzreiz darīs tevi pielūdzamu. Neizrādi pārsteigumu, ja viņš tevi pavada līdz kāpnēm, izliecies, it kā būtu pieradis pie šādas izturēšanās: viņš ir cilvēks, kas piedzimis uz ceļiem dižciltības priekšā. Un tālāk, esi vienkāršs, apustulisks, neizrādi prātu, nemēģini spīdēt, neatbildi ātri un tieši; ja tu viņu neizbiedēsi, viņš būs ar tevi apmierināts; neaizmirsti, ka viņam vajag aiz paša gribas iecelt tevi par savu lielvikaru. Grāfs un es būsim pārsteigti un pat sadus-

moti par šo pārāk straujo avansēšanu; tas valdnieka priekšā ir svarīgākais.

Fabricijs steidzās uz archibīskapu; viņam ļoti laimējās, labā prelata sulainis bija pakurls un nesadzirdēja vārdu del Dongo, viņš pieteica jaunu priesteri, vārdā Fabriciju. Pie archibīskapa bija kāds ne visai priekšzīmīgi tikumīgs garīdznieks, kuram viņš bija licis ierasties, lai izbārtu. Viņš pašreiz gatavojās tam uzlikt sodu, tas negāja viegli, bet viņš negribēja ilgāk turēt uz sirds šīs raizes; tā izgadījās, ka viņš lika gaidīt lielā archibīskapa Askanija del Dongo mazdēlam trīs ceturtdaļstundas.

Kā attēlot viņa atvainošanos un izmisumu, kad, izvadījis garīdznieku līdz pēdējai priekštelpai, viņš atgriežoties jautāja gaidītājam: ar ko varu pakalpot? un ieraudzīja violetās zeķes un dzirdēja Fabricija del Dongo vārdu? Lieta šķita mūsu varonim tik jautra, ka jau pirmajā apmeklējumā viņš maigā sajūsmā uzdrošinājās noskūpstīt svētā prelata roku. Vajadzētu dzirdēt, kā archibīskaps izmisis atkārtoja: «Kāds del Dongo gaidījis manā priekštelpā!» It kā atvainodamies, viņš uzskatīja par savu pienākumu izstāstīt visu notikumu ar garīdznieku, tā pārkāpumus, tā atbildes un tā tālāk.

«Vai iespējams,» Fabricijs teica sev, atgriežoties palaco Sanseverinā, «ka šis būtu cilvēks, kas licis pasteidzināt nabaga grāfa Palancas nāves sodu?»

—   Ko jūsu ekselence domā? — smiedamies viņam jautāja grāfs Moska, redzot viņu atgriežamies pie hercogienes (grāfs negribēja, ka Fabricijs viņu uzrunātu par ekselenci).

—   Krītu no mākoņiem; nekā nesaprotu no cilvēku rakstura: es derētu, ja nebūtu zinājis viņa vārdu, ka šis cilvēks nevar skatīties, kā nokauj cāli.

—    Un jūs laimētu, — grāfs atbildēja; — bet kad viņš ir prinča vai tikai manā priekšā, tad viņš nevar teikt nē. Īstenībā, lai panāktu visu iespaidu, man pāri apģērbam jāpārliek lielā dzeltenā ordeņiente; ja man mugurā būtu fraka, viņš runātu pretim, tādēļ arī, viņu pieņemot, es vienmēr apģērbju uniformu. Ne mums jāiznīcina varas prestižs, franču avizes jau to izposta diezgan ātri; diezin vai respektēšanas manīja dzīvos tikpat ilgi, cik mēs, un jūs, mans krustdēls, jūs pārdzīvosiet respektu! Jūs, jūs būsiet cits cilvēks!

Fabricijam ļoti patika grāfa sabiedrībā: tas bija pirmais izcilais cilvēks, kam bija labpaticis runāt ar viņu bez izlikšanās; starp citu, viņiem bija arī kopīga interese par antikvitatēm un izrakumiem. Grāfam savukārt glaimoja ārkārtējā uzmanība, ar

kādu jauneklis viņā klausījās; bet bija kāds svarīgs iebildums: Fabricijs dzīvoja palaco Sanseverinā, pavadīja laiku kopā ar hercogieni, visā nevainībā ļāva saskatīt, ka šī tuvība viņu dara laimīgu, un Fabricijam bija tādas acis, tik svaiga sejas krāsa, ka varēja krist izmisumā.

Raniss Ernests IV, kas reti sastapa noraidījumu, jutās aizskarts, tāpēc ka galmā labi pazīstamā hercogienes tiklība nebija ar viņu darījusi izņēmumu. Kā' jau redzējām, Fabricija asprātība un dzīvais gars princim nebija paticis jau kopš pirmās dienas. Viņš ņēma ļaunā ārkārtīgo draudzību, kuru krustmāte un jauneklis abpusēji izrādīja; viņš ar ļoti dzirdīgu ausi klausījās galminieku runas, kuras bija bezgalīgas. Jaunekļa ierašanās un neparastā audience, kuru tas bija guvis, veselu mēnesi nodarbināja galmu; tad princim radās kāda doma.

Viņam sardzē bija kāds vienkāršs kareivis, kas varēja dzert apbrīnojami daudz vīna; šis cilvēks pavadīja savu dzīvi dzertuvēs un ziņoja tieši valdniekam par kareivju noskaņojumu. Karlonem trūka izglītības, citādi viņš jau sen būtu izkūlies uz augšu. Tātad viņa uzdevums bija ierasties pilī katru dienu, kad lielais pulkstenis sita divpadsmit. Mazliet priekš divpadsmitiem princis pats gāja zināmā veidā sakārtot loga aizkaru kādā telpā, kas bija blakus viņa augstības ģērbistabai. Viņš otrreiz ieradās šai telpā mazliet pēc divpadsmitiem un sastapa tur kareivi; princim kabatā bija papīra lapa un rakstāmais rīks, viņš nodiktēja kareivim šādu vēstuli:

«Jūsu ekselence, bez šaubām, ir ļoti gudra, un jāpateicas «jūsu dziļajai gudrībai par to, ka redzam valsti tik labi valdītu. «Bet, mans dārgais grāf, tik lielus panākumus nevar gūt bez «kāda mazuma citu skaudības, un es ļoti baidos, ka par jums «mazliet pasmiesies, ja jūsu gudrība nespēj uzminēt, ka kādam «zināmam skaistam jauneklim ir bijusi laime iedvest, varbūt «pret savu gribu, visneparastāko mīlestību. Saka, ka šim lai«mīgajam mirstīgajam esot tikai divdesmit trīs gadi, un, dārgais «grņf, jautājumu sarežģī tas, ka jums, tāpat kā man, ir daudz «vairāk nekā divkārt šo gadu. Vakarā, zināmā atstatumā, grāfs «ir burvīgs, mundrs, asprātīgs, ļoti tīkams; bet no rīta, tuvībā, «ja runājafn patiesību, jaunatnākušajam varbūt ir vairāk pie«vilcības. Arī mums, citām sievietēm, šis jaunības svaigums «liekas ļoti jauks, īpaši, kad mums jau ir pāri trīsdesmitiem. «Vai jau nerunā par šā piemīlīgā jaunekļa piesaistīšanu mūsu «galmā, kādā skaistā vietiņā? Un kas par to runā visbiežāk ar «jūsu ekselenci?»

Princis paņēma vēstuli un iedeva kareivim divus ekijus.

—   Tas ir ārpus jūsu atalgojuma, — viņš drūmi sacīja; — vispilnīgākā klusēšana vai arī vismitrākais citadeles pagrabs. — Prinča rakstāmgaldā bija aplokšņu kolekcija ar daudzu viņa galma ļaužu adresēm, kuras bija rakstījis šis pats kareivis, ko uzskatīja par rakstītnepratēju un kas nekad nerakstīja pa i savus ziņojumus policijai; princis izvēlējās vajadzīgo.

Pēc pāris stundām grāfs Moska saņēma pa pastu vēstuli; bija aprēķināta stunda, kad tā varētu ierasties, un mirklī, kad pastnieks, kas bija redzēts ieejam ar nelielu vēstulīti rokā, nāca ārā no ministrijas palaco, Mosku aicināja ierasties pie viņa augstības. Vēl nekad favorits nebija redzēts tik melna drūmuma pārņemts; lai to izbaudītu tīkamāk, princis uzsauca, viņu ieraugot:

—   Man vajag atpūsties, papļāpāt ar draugu, nevis strādāt ar ministru. Man šovakar neprātīgi sāp galva, un vēl vairāk man uzmācas tumšas iedomas.

Vai jārunā par drausmīgo omu, kas satrauca premjerministru, grāfu Mosku della Rovere, kad viņam bija atļauts atstāt savu augsto valdnieku? Raniss Ernests IV bija ļoti veikls siržu spīdzināšanas mākslā, un diezgan pareizi viņu šai ziņā varētu salīdzināt ar tīģeri, kas rotaļājas ar savu laupījumu.

Grāfs lika sevi auļos aizvest mājās; garāmejot viņš uzsauca, lai nevienai dzīvai dvēselei neļauj ienākt pie viņa, lika pateikt sardzes auditoram, ka viņš to atbrīvo (viņam bija pretīgi zināt, ka tuvumā ir kāda cilvēciska būte), un steidzās ieslēgties lielajā gleznu galerijā. Beigu beigās, viņš varēja tur ļaut savam niknumam vaļu: viņš pavadīja vakaru tumsā, staigādams šurp un turp kā cilvēks, kas nevalda pār sevi. Viņš centās apklusināt savu sirdi, lai varētu visu uzmanības spēku sakopot turpmākās rīcības apsvērumiem. Grimis izmisumā, kas būtu izraisījis viņa niknākā ienaidnieka līdzjutību, viņš domāja: «Cilvēks, kas man pretīgs, dzīvo pie hercogienes, pavada katru mirkli kopā ar viņu. Vai man būtu jāmēģina izjautāt kādu no viņas istabenēm? Nekas nav bīstamāk; viņa ir tik laba! viņa tām labi samaksā! tās dievina viņu! (Un kas gan, lielais dievs, nedievina viņu?)»

Viņš sašutis atkārtoja: «Lūk, jautājums: vai man vajadzētu ļaut uzminēt greizsirdību, kas mani piosa, vai nemaz par to nerunāt?

Ja es klusēšu, tad no manis neslēpsies. Es pazīstu Džinu, viņa ir sieviete, kas nepārdomā; viņas izturēšanās ir viņai pašai neparedzēta. Ja viņa iepriekš grib nospēlēt kādu lomu, tad viņa apmulst; arvien, kad vajag rīkoties, viņai ienāk prātā kāda jauna ideja, kurai viņa aizrautīgi seko, it kā tā būtu vislabākā pasaulē, un kas visu sabojā.

Ja neteikšu ne vārda par savām mocībām, viņi neslēps neko no manis, un es redzēšu visu, kas var notikt.. .

Jā, bet runājot es radīšu citus apstākļus; es likšu pārdomāt, es aizsteigšos priekšā daudzām drausmīgām lietām, kuras var gadīties… Varbūt no tām izvairās (grāfs uzelpoja), un tad es esmu gandrīz uzveicis; pat ja viņa tobrīd kļūs mazliet īgna, es viņu nomierināšu… un kas gan varētu būt dabiskāks nekā šis īgnums? . . . viņa to mīl kā dēlu jau piecpadsmit gadu. Tur slēpjas mana cerība: kā dēlu. .. Bet viņa nebija to vairs redzējusi pēc bēgšanas uz Vaterlo; bet atgriezies no Neapoles, tas ir cits cilvēks, īpaši viņas acīs. Cits cilvēks!» viņš niknumā atkārtoja, — «un šis cilvēks ir burvīgs. Sevišķi šī naivā un maigā izteiksme un smaidošās acis, kas sola tik daudz laimes! Un šādas acis hercogiene nav pieradusi sastapt mūsu galmā!… To vietā ir drūms vai sardonisks skatiens. Man pašam, darba rūpju nomāktam, kas valda tikai ar savu ietekmi uz cilvēku, kurš gribētu mani padarīt smieklīgu, kādi gan skatieni man bieži vien var būt? Ak! lai kā es pūlos, tomēr tieši mans acu skatiens gan ir vecs! Vai mana līgsme allaž nav tuvu ironijai? . .. Teikšu vēl vairāk, tagad vajag būt patiesam: vai manai līgsmei kā kaut ko pavisam tuvu neredz cauri absolūto varu . .. un ļaunumu? Vai es reizēm, it īpaši, ja mani sadusmo, pats sev nesaku: es varu darīt, ko gribu! un pat piebilstu kādu muļķību: man jābūt laimīgākam nekā citiem, jo man pieder tas, kā citiem nav, man ir suverena vara trijās ceturtdaļās visu valsts lietu … Nu, būsim atklāti! Paradumam tā domāt, — tam jāizķēmo mans smaids… jāpiešķir man egoisma izteiksme . . . pašapmierinātība … Un cik viņa smaids ir jauks! No tā dveš agrās jaunības vieglā laime, un tas rada šo laimi.»

Par nelaimi grāfam, laiks tovakar bija karsts, tveicīgs, tas vēstīja negaisu; īsi sakot, tāds laiks, kas tajos novados ved pie galējiem lēmumiem. Kā attēlot visus apsvērumus, visus viedokļus, no kādiem viņš aplūkoja notikušo, kuri trīs baigas stundas mocīja šo kaislo cilvēku? Beigās uzveica saprāts, vienīgi pēc šādām pārdomām: droši vien es esmu traks; uzskatīdams, ka pārdomāju, es nemaz nepārdomāju, bet vienkārši allaž atgriežos pie tā paša, lai meklētu kādu mazāk sāpīgu stāvokli, un, neredzēdams to, aizeju garām kādam izšķirošam pierādījumam.

Tāpēc ka pārmērīgas sāpes mani darījušas aklu, sekosim visu gudru cilvēku pārbaudītam likumam, ko sauc par saprātu.

Vispirms, reizi izsakot liktenīgo vārdu greizsirdība, būšu savu lomu nospraudis uz visiem laikiem. Turpretim, šodien nekā nesakot, es varu runāt rīt un palieku stāvokļa kungs. — Krize bija pārāk asa, grāfs būtu sajucis prātā, ja tā būtu turpinājusies. Uz dažiem mirkļiem viņš guva atvieglojumu, viņa uzmanība apstājās pie anonimās vēstules. No kuras puses tā būtu nākusi? Viņš meklēja vārdus, apsvēra par katru, un tas viņu izklaidēja. Beigās grāfs atcerējās šķelmības dzirkstīti, kas bija iedzalkstījusies valdnieka acīs, kad tas uz audiences beigām sacīja: «Jā, dārgais draugs, atzīsim, ka vislaimīgākās apmierinātās godkāres, pat neaprobežotas varas prieki un rūpes nav nekas, salīdzinot ar intimu laimi, kuru sniedz mīlestības un maiguma attiecības. Es vispirms esmu vīrietis un tikai tad princis, un ja man ir laime mīlēt, tad mana mīļākā saredz manī vīrieti, nevis princi.» Grāfs tuvināja šo ļaunā prieka mirkli ar vēstules teikumu: «Jāpateicas jūsu dziļajai gudrībai par to, ka redzam mūsu valsti tik labi valdītu.» — Tas ir prinča teikums!

—  viņš izsaucās; — kādam galminiekam tā būtu pārāk liela neprātība; vēstule nāk no viņa augstības.

Kad problēma bija atrisināta, nelielo līgsmi, ko bija sagādājis prieks par uzminēšanu, drīz vien izdzēsa Fabricija burvīguma valdzinājuma nežēlīgā parādīšanās, kas atkal atgriezās. Nelaimīgajai sņ-dij atkal uzkrita it kā pārmērīgs smagums.

—  Vai svarīgi, no kā būtu anonimā vēstule! — viņš nikni iesaucās, — fakts, kuru tā man atsedz, taču pastāv? Šī kaprise var pārgrozīt manu dzīvi, — viņš turpināja, it kā lai attaisnotos par tādu neprātu. — Pirmajā mirklī, ja viņa to mīl, viņi kopā var aizbraukt uz Beldžiratu, uz Šveici, uz kaut kādu pasaules stūri. Viņa ir bagāta, bet kaut arī viņai būtu jādzīvo no dažiem zelta luijiem gadā, vai tas viņai svarīgi? Vai viņa man priekš astoņām dienām neatzinās, ka viņu garlaiko tik labi iekārtotais, tik greznais palaco? Šai tik jaunajai dvēselei vajag kaut kā jauna! Un cik vienkārši parādās šī jaunā laimība! Tā viņu aizraus, pirms viņa būs padomājusi par briesmām, pirms viņai būs ienācis prātā mani žēlot! Un es tomēr esmu tik nelaimīgs! — iesaucās grāfs, un viņam sāka ritēt asaras.

Viņš bija noņēmies neiet tovakar pie hercogienes, bet nespēja atturēties; nekad viņa acis nebija tik ļoti slāpušas to skatīt. Ap pusnakti viņš lika sevi tai pieteikt; viņš to atrada vienatnē ar brāļadēlu; pulksten desmitos viņa visus bija aizraidījusi un likusi aizvērt vārtus.

Redzot šo divu būšu maigo tuvību un hercogienes naivo prieku, grāfa acu priekšā pēkšņi pacēlās šausmīgas grūtības un tik neparedzēti! par tām viņš nebija iedomājies gleznu galerijā visā ilgās cīņas laikā: kā apslēpt savu greizsirdību?

Nezinādams, ar kādu ieganstu meklēt glābiņu, viņš stāstīja, ka šovakar paticis bijis noskaņots ārkārtīgi ļauni pret viņu, apstrīdējis visus apgalvojumus, un tā tālāk, un tā tālāk. Ar sāpēm viņš redzēja, ka hercogiene tikko klausās viņā un neveltī ne mazāko uzmanību šiem apstākļiem, kuri vēl aizvakar būtu tanī izraisījuši bezgalīgus prātojumus. Grāfs paskatījās uz Fabriciju: nekad šī skaistā lombardiskā seja viņam nebija likusies tik vienkārša un cildena! Fabricijs veltīja vairāk uzmanības viņa stāstījumam nekā hercogiene.

«Patiesi,» viņš nodomāja, «šai galvā apvienota bezgalīga labestība ar zināmas naivas uņ maigas līgsmes izteiksmi, kas neatvairāma. Šķiet, ka tā saka: «šai pasaulē nopietni jāņem tikai mīlestība un laime, ko tā sniedz.» Un ja reizēm atgadās kāds sīkums, kur nepieciešams prāts, viņa skatiens atdzīvojas un jūs pārsteidz, un apmulsina jūs.

Šīm acīm viss ir vienkāršs, tāpēc ka tās uz visu skatās no augšas. Lielais dievs! kā gan cīnīties ar tādu ienaidnieku? Bet kas ir dzīve bez Džinas mīlestības? Ar kādu sajūsmu viņa šķiet klausāmies šā jaunā saprāta burvīgos lēcienus, kuri sievietei, droši vien, šķiet kaut kas nekad pasaulē nebijis!»

Nežēlīga iedoma sagrāba grāfu kā lēkmē: nodurt viņu hercogienes acu priekšā un pēc tam pašam nogalināties?

Viņš pagājās apkārt istabai, tikko turēdamies kājās, bet pirk'sti bija krampjaini sažņauguši dunča rokturi. Neviens no abiem nepievērsa uzmanību tam, ko viņš varētu darīt. Viņš sacīja, ka izies pateikt savam sulainim kādu rīkojumu, bet viņa pat nedzirdēja; hercogiene maigi smējās par vārdiem, kurus Fabricijs tikko viņai bija teicis. Pirmajā salonā grāfs tuvojās lampai un paskatījās, vai duncis labi uztrīts. «Šim jauneklim jāveltī grācijā un labas manieres,» viņš nodomāja, atgriežoties un tuvojoties viņiem.

Viņš kļuva neprātīgs; viņam likās, ka tie pieliekušies skūpstās viņa acu priekšā. «Manā klātbūtnē tas ir neiespējami,» viņš sev sacīja; «redze mani viļ. Jānomierinās; ja izturēšos skarbi, hercogiene būs spējīga, vienkārši aiz aizvainota pašlepnuma, sekot viņam uz Beldžiratu; un tur, vai arī ceļojuma laikā, liktenis var nejauši nosaukt vārdā to, ko viņi jūt viens pret otru; un pēc tam vienā mirklī rodas viss turpmākais.

Vientulība padarīs šo vārdu par izšķīrēju, un, ja hercogiene būs tālumā, kas ar mani notiks? un, ja arī man izdotos uzveikt daudzās grūtības, kas pacelsies no prinča puses, kādu lomu es spēlētu šo aiz laimes prātu zaudējušo cilvēku vidū, parādot Beldžiratā savu veco un noraizējušos seju?

Vai jau šeit es esmu kas cits nekā terzo incomodo fšī skaistā itāliešu valoda ir kā radīta mīlestībai)! Terzo incomodo (trešais klātesošais, kas traucē)! Cik sāpīgi prāta cilvēkam just, ka spēlē šo smieklīgo lomu, un nespēt piespiest sevi piecelties un aiziet!»

Grāfs vairs nespēja savaldīt savas sāpes, tās taisījās izlauzties vai vismaz izpausties sejas vaibstos. Staigājot pa salonu, nonācis pie durvīm, viņš metās bēgt, uzsaucot laipnā un intimā balsī. 9

—   Ardievu, draugi! — «Jāizvairās no asinīm,» viņš sev teica.

Nākamajā dienā pēc šā drausmīgā vakara, pēc nakts, ko viņš pavadīja, gan sīki iztēlodamies Fabricija priekšrocības, gan baigajās nežēlīgākās greizsirdības lēkmēs, grāfam iešāvās prātā pasaukt kādu savu sulaini, jaunu cilvēku. Šis jauneklis lakstojās ap meiču, vārdā Kekinu, vienu no hercogienes kameristēm un viņas mīluli. Par laimi jaunais kalpotājs bija ļoti taupīgs, pat skops, un tīkoja pēc durvju sarga vietas kādā no Parmas sabiedriskajām iestādēm. Grāfs pavēlēja, lai šis cilvēks tūlīt pat uzaicina savu mīļāko Kekinu ierasties pie sevis. Vīrs paklausīja, un stundu vēlāk grāfs negaidīts parādījās istabā, kur atradās meiča ar savu iecerēto. Grāfs abus pārbiedēja ar zelta daudzumu, ko viņš tiem iedeva, pēc tam, lūkodamies drebošajai Kekinai starp abām acīm, pateica šos nedaudzos vārdus:

—   Vai hercogiene mīlējās ar monsiņoru?

—   Nē, — jaunava, mirkli klusējusi, tad cieši noņēmusies, sacīja, — … nē, vēl nē, bet viņš bieži skūpsta siņoras rokas, gan smiedamies, bet ļoti aizrautīgi.

Šo apliecinājumu papildināja simt atbildes uz tikpat daudziem nikniem grāfa jautājumiem; viņa satrauktā kaislība lika šiem cilvēkiem sūri grūti nopelnīt naudu, ko viņš tiem bija pasviedis; beidzot viņš sāka ticēt tam, ko viņam stāstīja, un kļuva mazāk nelaimīgs. — Ja hercogiene kādreiz kaut ko uzzinās par šo sarunu, — viņš teica Kekinai, — tad aizsūtīšu jūsu iecerēto uz divdesmit gadiem cietoksnī, un jūs viņu atkal redzēsiet tikai ar sirmiem matiem.

Pagāja vairākas dienas, kurās Fabricijs savukārt zaudēja iīgsmi.

—   Apgalvoju tev, — viņš teica hercogienei, — ka grāfs Moska mani neieredz.

—   Jo ļaunāk viņa ekselencei, — viņa atbildēja, mazliet sapīkusi.

Bet tas nebija īstais nemiera iemesls, kas lika izgaist Fabricija jautrībai. «Stāvoklis, kādā gadījums mani iemetis, nav paciešams,» viņš bēdājās. «Esmu pārliecināts, ka viņa nekad nerunās, viņa baidīsies no katra nozīmīgāka vārda kā no asinsgrēka. Bet ja kādu vakaru, pēc neprātīgas un trakulīgas dienas, viņa ieklausīsies savā sirdsapziņā, ja viņa domās, ka esmu varējis uzminēt jūtas, kuras viņai šķiet dzimstam, kāda loma man būs viņas acīs? Pilnīgi casto Giuseppe (itāliešu teiciens, norādījums uz smieklīgo Jāzepa lomu pret einucha Potivara sievu).

Likt saprast atklātā sarunā, ka nespēju nopietni mīlēt? mans gars nav tik veikls, lai to izteiktu tādā veidā, ka tas nelīdzinātos kā divas ūdens piles bezkaunībai. Man atliek tikai kāda liela mīla, ko esmu atstājis Neapolē; šai gadījumā vajadzētu tur atgriezties uz divdesmit četrām stundām. Tas būtu gudri, bet sagādā daudz pūļu. Vēl atliktu mazs romaniņš Parmā, zemākās aprindās, bet tas var nepatikt; un tomēr, viss ir labāk nekā tāda cilvēka muļķīgais stāvoklis, kas negrib uzminēt. Pēdējā izeja gan, protams, varētu kaitēt manai nākotnei; briesmas vajadzētu saprātīgi mazināt, uzpērkot klusēšanu.» Šais domās nežēlīgākais bija tas, ka Fabricijs patiesi mīlēja hercogieni daudz vairāk nekā katru citu būti pasaulē. «Jābūt ļoti neveiklam,» viņš pats uz sevi dusmojās, «lai tā baidītos, ka nespēs pārliecināt par patiesību!» Tā kā viņam trūka veiklības, lai izkļūtu no šā stāvokļa, tad viņš sadrūma un noskuma. «Kas ar mani notiktu, lielais dievs! ja es saķildotos ar to vienīgo būti pasaulē, kura mani kaislīgi saista?» No otras puses, Fabricijs nespēja izšķirties riskēt, lai izjauktu šo maigo laimi ar kādu nekautrīgu vārdu. Viņa stāvoklī bija tik daudz burvības! Tik mīļās un jaukās sievietes sirsnīgā draudzība bija tik skaista! Visikdienišķākajās dzīves attiecībās viņas aizbildnība sagādāja viņam tik patīkamu vietu galmā, kur lielās intrigas uzjautrināja kā komēdija! — par ko jāpateicas viņai, kas tās izskaidroja. «Bet pirmajā mirklī tas mani varēja atmodināt kā zibens spīdums!» viņš sev teica. «Šie tik jautrie, tik maigie vakari, pavadīti gandrīz divvientulībā ar tik pikantu sievieti, ja tie noved pie kaut kā labāka, viņa domās, ka atradusi manī mīļāko; viņa prasīs jūsmu, neprātu, un man allaž būs ko sniegt tikai draudzība, gan sirsnīga, bet bez mīlestības; daba man laupījusi šo dievišķīgo neprāta veidu. Cik daudz pārmetumu jau esmu par to saņēmis! Liekas, ka vēl tagad dzirdu A… hercogienes balsi, un man hercogiene bija nieks! Viņa domās, ka man nav mīlestības, ko sniegt viņai, bet manī vispār nav mīlestības; viņa nekad negribēs mani saprast. Bieži pēc tam, kad viņa ar grāciju un kvēli, kāda piemīt viņai vienīgai, izstāstījusi kādu anekdotu par šo galmu, es viņai noskūpstu rokas un reizēm arī vaigu. Kas notiks, ja šī roka paspiedīs manējo zināmā veidā?»

Fabricijs katru dienu parādījās Parmas viscienījamākās un vismazāk jautrajās mājās. Hercogienes veiklo padomu vadīts, viņš izrādīja saprātīgu padevību abiem prinčiem, tēvam un dēlam, princesei Klarai Paolinai un monsiņoram archibīskapam. Viņš guva panākumus, bet tie nespēja viņu mierināt nāves bailēs, kaut tikai nesaķildotos ar hercogieni.

## VIII

Tā nepilnu mēnesi pēc ierašanās galmā Fabriciju jau piemeklēja visas galminieka raizes, un intimā draudzība, kas bija viņa dzīves laime, likās saindēta. Šo iedomu tirdīts, viņš kādu vakaru izgāja no hercogienes salona, kur pārāk izskatījās pēc valdonīga mīļākā; klaiņādams, kur pagadās, pa pilsētu, viņš pienāca pie apgaismota teatra; iegāja iekšā. Cilvēkam ar tādu stāvokli kā viņam tā bija pārgalvīga neprātība, no kādām viņš bija noņēmies Parmā atturēties, jo tā taču nebija nekas vairāk kā mazpilsēta ar četrdesmit tūkstoš iedzīvotājiem. Ir gan taisnība, ka kopš pirmajām dienām viņš bija atbrīvojies no sava oficiālā kostima; vakarā, ja nebija jāierodas nekādā lielākā sabiedrībā, viņš ģērbās vienkāršās melnās drānās kā cilvēks sērās.

Teātrī viņš paņēma ložu trešā balkonā, lai netiktu ievērots: uzveda Goldoni »Jauno viesnīcnieci». Viņš aplūkoja zāles architekturu, skatuvei tikko pievērsdams acis. Bet daudzie skatītāji ik mirkli izplūda skaļos smieklos; Fabricijs uzmeta acis jaunajai aktrisei, kas tēloja viesnīcnieci, un atrada, ka viņa ir jocīga. Viņš ielūkojās vērīgāk, un tā viņam likās pavisam jauka un, galvenais, ļoti dabiska: tā bija jauna, naiva meiča, kas pirmā smējās par jautrajām lietām, kuras Goldoni viņai ielika mutē, un izskatījās itin izbrīnījusies par to, kā tās izsaka. Viņš pajautāja, kā sauc aktrisi, un viņam atbildēja: Marieta Valsera.

«Ā!» viņš domāja, «viņa pieņēmusi manu vārdu, tas ir savādi.» Kaut gan paredzējis rīkoties savādāk, viņš tomēr palika teātrī līdz izrādes beigām. Otrā dienā viņš atnāca atkal; pēc trim dienām viņš jau zināja Marietas Valseras adresi.

Tās pašas dienas vakarā, kad ar visai lielām pūlēm bija uzzinājis šo adresi, Fabricijs ievēroja, ka grāfs viņu uzlūko ar labpatiku. Nabaga greizsirdīgais mīlētājs, kam turēšanās saprāta robežās sagādāja vislielākās mokas, bija uzdevis spiegiem, lai izseko jaunajam cilvēkam, un slepenie teatra apmeklējumi viņam patika. Kā aprakstīt grāfa prieku nākamajās dienās pēc tam, kad viņš bija varējis izturēties laipni pret Fabriciju, uzzinot, ka tas, pa pusei pārģērbies garā, zilā redingotā, uzkāpis līdz nožēlojamam ceturtā stāva dzīvoklim, ko Marieta Valsera apdzīvoja vecā namā aiz teatra? Viņa prieks divkāršojās, dzirdot, ka Fabricijs uzdevies pieņemtā vārdā un tam bijis pat gods ierosināt greizsirdību kādā nelāgā zellī, sauktā Džileti, kas pilsētā spēlēja trešā sulaiņa lomas, bet šādžās dejoja uz virves. Šis cildenais Marietas mīļākais izgāzis lāstus pār Fabriciju un teicis, ka to nogalināšot.

Operas trupas veido impresārijs, šur un tur angažējot artistus, kādus viņš var samaksāt vai arī atrod brīvus, un šāda nejauši salasīta trupa paliek kopā sezonu vai ilgākais divas. Savādāk tas ir ar komiskām kompānijām; braukādamas no pilsētas uz pilsētu un katrus divus vai trīs mēnešus mainīdamas darbības vietu, tās izveidojas gluži kā ģimenes, kurās locekļus vieno mīlestība vai naids. Šais kompānijās sastopami pāri, kurus pilsētiņās, kurās trupa uzstājās, vietējiem skaistuļiem reizēm ļoti grūti izšķirt. Tā ari gadījās mūsu varonim: mazajai Marietai viņš bija diezgan mīļš, bet viņa šausmīgi baidījās no Džileti, kas bija uzmeties par viņas vienīgo kungu un vērīgi viņu uzraudzīja. Viņš visur klāstīja, ka nogalināšot monsiņoru, jo bija sekojis Fabricijam un atklājis tā īsto vārdu. Džileti bija visneglītākā būte, un tas bija vismazāk radīts mīlestībai: neparasti garš, briesmīgi kalsns, seja noklāta baku rētām, un viņš mazliet šķielēja. Savā amatā būdams ļoti veikls, viņš parasti uznāca aiz kulisēm, kur bija sapulcējušies viņa biedri, griezdamies ritenī uz kājām vai uz rokām vai ar kādu citu glītu joku. Laurus viņš plūca tādās lomās, kur aktierim bija jāparādās uz skatuves ar miltiem nobalsinātu seju un jāsaņem vai jāizdāļā neskaitāmi sitieni ar nūju. Šis Fabricija cienīgais sāncensis pelnīja trīsdesmit divus frankus mēnesī un jutās ļoti bagāts.

Grāfam Moskam likās, ka viņš ceļas augšā no kapa, kad viņa novērotāji sniedza drošas ziņas par visiem šiem sīkumiem. Atgriezās piemīlīgais gars; hercogienes salonā viņš tagad parādījās iīgsmāks un asprātīgāks nekā jebkad, bet piesargājās viņai kaut ko stāstīt par Fabricija mazo dēku, kas viņam bija atdevusi dzīvību. Viņš pat iedarbināja piesardzības līdzekļus, lai hercogiene par to uzzinātu cik vēlu vien iespējams. Turklāt viņam bija drosme uzklausīt saprāta balsi, kas jau kopš mēneša velti bija saukusi, ka ik reizes, kad mīlētāja nopelni sāk nobālēt, šim mīlētājam jādodas ceļojumā.

Svarīgas darīšanas viņu aizsauca uz Boloņu, un divas reizes dienā ministrijas kurjeri viņam mazāk atnesa oficiālos papīrus no viņa birojiem nekā jaunas ziņas par mazās Marietas mīlu, par briesmīgo Džileti niknumu un par Fabricija izturēšanos.

Kāds no grāfa aģentiem vairākkārt pieprasīja atkārtot Arlekinu skeletu un pastēti, vienu no Džileti triumfiem (viņš izlien ārā no pastētēs mīklas, kad viņa sāncensis Brigella viņu atrod un pamatīgi piekauj); tas bija iegansts, lai viņam pasniegtu simt franku. Parādos iestigušais Džileti piesargājās runāt par šo laimīgo gadījumu, bet kļuva neredzēti lepns.

Fabricija fantazija izvērtās par dzeloni pašlepnumam. (Viņa vecumā raizes jau bija novedušas pie tā, ka viņam radās fanLazijas!) Tukša iedomība viņu bija aizvedusi uz izrādi; jaunā meiča tēloja līgsmi un uzjautrināja viņu; aizejot no teatra, viņš uz vienu stundu bija iemīlējies. Grāfs atgriezās Parmā, kad bija saņēmis ziņas, ka Fabricijam draud nopietnas briesmas; Džileti, kas kādreiz bija bijis dragūns Napoleona skaistajā dragunu pulkā, runāja pavisam nopietni par Fabricija nogalināšanu un jau gatavojās bēgšanai uz Romāņu. Ja lasītājs ir ļoti jauns, viņš sašutis par apbrīnu, kādu mēs veltīsim šim skaistajam tikuma izpaudumam. Un tomēr, atgriešanās no Boloņas maksāja grāfam ne mazumu varonīgas piespiešanās; jo, galu galā, viņam bieži no rītiem bija tik gurda sejas krāsa, un Fabricijā bija tāds svaigums, tik daudz gaišas līgsmes! Kas gan varētu iedomāties izteikt viņam pārmetumus par Fabricija nāvi, ja tā būtu gadījusies viņa prombūtnē un aiz tik muļķīga cēloņa? Bet viņam bija viena no tām retajām dvēselēm, kuras sev izteic mūžīgus pārmetumus par cēlsirdīgu darbu, ko tās būtu varējušas padarīt un tomēr nav padarījušas; bez tam, viņš nevarēja paciest domu, ka hercogiene būtu jāredz skumja un aiz viņa vainas.

Atgriezies, viņš to atrada mazrunīgu un drūmu. Lūk, kas bija noticis: mazā istabene Kekina, sirdsapziņas mocīta un spriezdama par savas vainas svaru pēc saņemtās naudas daudzuma, bija sasirgusi. Kādu vakaru hercogiene, kas viņu mīļoja, iegāja viņas istabā. Mazā meiča nespēja pretoties šim labsirdības izpaudumam; viņa sāka raudāt, gribēja atdot savai kundzei to, kas vēl bija atlicis no saņemtās naudas, un beigās uzdrošinājās viņai uzticēt grāfa jautājumus un atbildes, kuras viņa bija devusi. Hercogiene piesteidzās pie lampas un izdzēsa to, tad sacīja mazajai Kekinai, ka piedod viņai, bet tikai ar nosacījumu, ka tā nekad nevienam ne vārda neteiks par šo savādo lietu. «Nabaga grāfs,» viņa it kā tērzējot piemetināja, «ir smieklīgs savās bažās; tādi ir visi vīrieši.»

Hercogiene steidzās lejā uz savām istabām. Ieslēgusies, viņa sāka neprātīgi raudāt; iedomā, ka viņa varētu mīlēties ar Fabriciju, ko bija redzējusi piedzimstam, viņa atrada kaut ko briesmīgu; un tomēr, ko viņas izturēšanās nozīmēja?

Tas bija pirmais cēlonis melnajai melancholijai, kurā grāfs viņu atrada; tikko viņš ieradās, viņa izturējās ar ārkārtīgu nepacietību pret viņu un gandrīz arī pret Fabriciju; viņai negribējās vairs redzēt ne vienu, ne otru; viņa jutās pazemota par viņas acīs smieklīgo lomu, kādu Fabricijs spēlēja mazās Marietas priekšā; jo grāfs, kā ikviens patiesi iemīlējies cilvēks, nebija spējis glabāt noslēpumu un izstāstījis viņai visu. Viņa nevarēja samierināties ar šo nelaimi: viņas elkam piemita kāds trūkums. Beidzot kādā draudzīgā brīdī viņa lūdza grāfam padomu; tas viņam bija tīkams mirklis un skaista atlīdzība par cildenajām jūtām, kuras viņam bija likušas atgriezties Parmā.

— Nekas nav vienkāršāk! — grāfs smiedamies sacīja. — Jauni vīrieši tiecas iegūt katru sievieti, un otrā dienā tie par to vairs nedomā. Vai viņam nav jāaizbrauc uz Beldžiratu, lai sastaptos ar markizi del Dongo? Labi, lai viņš dodas uz turieni. Viņa prombūtnes laikā lūgšu, lai komiskā trupa rāda citur savus talantus, es samaksāšu ceļa izdevumus; un drīz vien mēs viņu redzēsim atkal iemīlējušos pirmajā glītajā sievietē, ko gadījums noliks viņa ceļā; tā ir pareizi, un es negribētu, ka tas būtu savādāk… Ja nepieciešams, lieciet, lai markize atraksta.

Šī šķietami pilnīgā vienaldzībā izteiktā doma bija gaismas stars hercogienei; viņai bija bailes no Džileti. Vakarā grāfs paziņoja, it kā nejauši, ka viņam kāds kurjers dodas uz Vīni caur Milānu; pēc trim dienām Fabricijs saņēma vēstuli no mātes. Viņš aizbrauca diezgan sašutis, ka, Džileti greizsirdības ierobežots, nebija vēl varējis piepildīt lieliskos nodomus, kurus mazā

Marieta bija viņam pavēstījusi ar mamacias (vecas sievietes, kas viņai bija mātes vietā) starpniecību.

Fabricijs sastapa māti un vienu no māsām Beldžiratā, lielā pjemontiešu sādžā, kas atradās Madžores ezera labajā krastā; kreisais krasts piederēja milaniešiem, tātad Austrijai. Šis ezers, kas gul paralēli Komo ezeram un arī plūst no ziemeļiem uz dienvidiem, ir kādas desmit jūdzes vairāk uz rietumiem. Kalnu gaiss, lieliskā ezera majestatiskais un rāmais skats, kas viņam atgādināja to, pie kura bija pavadījis bērnību, tas viss palīdzēja pārvērsties maigā melancholijā Fabricija raizēm, kuras bija tuvu dusmām. Tagad atmiņas par hercogieni viņā modās ar bezgalīgu maigumu; viņam šķita, ka iztālēm sāk to mīlēt ar tādu mīlestību, kādu nekad nebija izjutis nevienai sievietei; nekas viņam nebūtu sāpīgāk kā būt šķirtam no viņas uz visiem laikiem, un ja hercogienei pašreiz iegribētos izlietot kaut mazāko koķeteriju, piemēram, izvirzot viņam kādu sāncensi, viņa būtu iekarojusi šo sirdi. Bet viņa bija tālu no tik apņēmīgas rīcības un izjuta jau dziļus pašpārmetumus par to vien, ka pieķēra savas domas vienmēr saistāmies pie jaunā ceļotāja gaitām. Viņa pēla sevi par šo, kā viņa vēl to sauca, iedomu, it kā tā būtu kaut kas ļoti ļauns; viņa divkāršoja uzmanības un laipnības pierādījumus grāfam, kas, šādas piemīlības valdzināts, vairs neklausīja veselam prātam, kurš ieteica otru braucienu uz Boloņu.

Markize del Dongo bija ļoti aizņemta ar savas vecākās meitas kāzām; viņa to izprecināja kādam Milanas hercogam, tāpēc savam mīļotam dēlam varēja veltīt tikai trīs dienas; nekad viņa tajā nebija sastapusi tik maigu draudzību. Dziļajā melancholijā, kas aizvien vairāk pārņēma Fabricija dvēseli, bija modusies kāda dīvaina un pat smieklīga iedoma, kurai viņš tūlīt sekoja. Vai drīkstam sacīt, ka viņš gribēja aprunāties ar abatu Blanesu? Šis izcilais sirmgalvis bija pilnīgi nespējīgs saprast jauneklīgu un gandrīz tikpat spēcīgu kaislību tirdītas sirds raizes; bez tam būtu vajadzīga vesela nedēļa, lai viņu iepazīstinātu vien ar visām lietām, kuras Fabricijam Parmā bija jāsaved kārtībā; bet iecerē par apspriešanos ar viņu Fabricijs atrada izjūtu svaigumu, kāds viņam bija sešpadsmit gadu vecumā. Vai to mums ticēt? nevis vienkārši kā ar gudru cilvēku, kā ar pilnīgi padevīgu draugu Fabricijs gribēja runāt ar viņu; šā gājiena mērķis un jūtas, kas satrauca mūsu varoni piecdesmit stundu laikā, kamēr viņš devās uz turieni, ir tik dīvaini neprātīgi, ka stāstījumam, bez šaubām, nāktu par labu, ja tos izlaistu. Baidos, ka Fabricija lētticība laupīs viņam lasītāja simpātijās; bet tāds viņš bija; un kāpēc viņu saudzēt vairāk nekā citu kādu? Nemaz neesmu saudzējis ne grāfu Mosku, ne princi.

Tātad Fabricijs, ja jau jāsaka viss, Fabricijs aizvadīja savu māti līdz Laveno ostai Madžores ezera kreisajā krastā, austriešu krastā, kur viņa izkāpa ap pulksten astoņiem vakarā. (Ezeru uzskata par neitrālu joslu, un, ja nekāpj malā, tad pasi neprasa.) Bet tikko satumsa nakts, viņš lika sevi izsēdināt malā tai pašā austriešu krastā, nelielā mežiņā, kas saaudzis līdz pašam krastam. Viņš bija noīrējis sediolu, vieglus un ātrus lauku ratus, kuros piecsimt soļu atstatumā sekoja savas mātes pajūgam; viņš bija pārģērbies par casa del Dongo mājkalpotāju, un nevienam no daudzajiem policijas vai muitas ierēdņiem neienāca prātā prasīt viņam pasi. Ceturtdaļjūdzi no Komo, kur markizei un viņas meitai bija jāapstājas, lai pavadītu nakti, viņš devās kājām uz kreiso pusi pa taku, kas, apmetuši līkumu ap Viko ciemu, tālāk saplūst ar nelielu, nesen pašā ezera krastā ierīkotu ceļu. Bija pusnakts, un Fabricijs varēja cerēt, ka nesastaps neviena žandarma. Koki meža puduros, kuriem cauri gāja nelielais ceļš, ik brīdi zīmēja savu lapotņu melnos apveidus zvaigžņotajās, bet viegli aizmiglotajās debesīs. Ūdeņi un debesis bija dziļā mierā; Fabricija dvēsele nespēja pretoties dievišķīgajam skaistumam. Viņš apstājās, pēc tam atsēdās uz klints, kas iestiepās ezerā kā neliela krauja. Apkārtnes klusumu pārtrauca tikai nelielie ezera viļņi, kas vienādos starplaikos atsitās pret liedagu. Fabricijam bija italieša sirds; lūdzu viņam to piedot; galvenais trūkums, kas viņu darīs mazāk tīkamu, bija šāds: tukša pašmīlība viņu pārņēma tikai reizēm, un, skatot dievišķīgu skaistumu, viņš kļuva maigs un jūtīgs, viņa raizēm zuda asais un cietais dzelonis. Sēžot uz vientuļās klints, dziļās nakts un plašā klusuma aizsegā, kad vairs nebija jāpiesargās no policijas aģentiem, viņam acis kļuva miklas aiz maigām asarām, un pavisam viegli viņš guva laimīgākos mirkļus, kādus sen nebija baudījis.

Viņš nolēma nekad nemelot hercogienei, un, tāpēc ka to šobrīd mīlēja līdz pielūgsmei, viņš sev zvērēja, ka nekad neteiks tai, ka to mīl; nekad viņš tās priekšā neizrunās vārdu mīlestība, tāpēc ka kaislība, kuru šādi dēvē, viņa sirdij sveša. Cēlsirdības un tiklības sajūsmā, kas tai mirklī viņu pacēla svētlaimē, viņš apņēmās visu viņai izstāstīt pirmās izdevības brīdī: viņa sirds nekad nebija pazinusi mīlestību. Reiz apsvēris šo drosmīgo lēmumu, viņš jutās kā atbrīvots no milzīgas nastas. «Varbūt viņa man ko teiks par Marietu; labi, es nekad vairs neredzēšos ar mazo Marietu,» viņš pats sev ligsmi atbildēja.

Spiedīgo tveici, kas valdīja visu dienu, bija sākušas veldzēt rīta dvēsmas. Ausma ar vāju, palsu mirdzumu sāka jau iezīmēt Alpu virsotnes, kas izslējās ziemeļos un austrumos no Komo ezera. Pat jūnija mēnesī sniegiem klātās kalnu grēdas iezīmējas vienmēr skaidrajā debesu zilgmē milzīgā augstumā. Viens Alpu atzarojums, padevies uz dienvidiem, pret laimīgo Itāliju, atdala Komo ezera kraujas no Garda ezera klintīm. Fabricijs sekoja ar acīm šo dievišķīgo kalnāju atzarojumiem, ausma apgaismoja ielejas, kuras tos atdala, apstarodama vieglo miglu, kas pacēlās no aizu dziļumiem.

Fabricijs jau kopš laba brīža bija atkal devies ceļā; viņš pārgāja pāri pakalnam, kas veido Durini pussalu, un beidzot viņa acīm atklājās Griantas sādžas zvanu tornis, no kura viņš tik bieži kopā ar abatu Blanesu bija vērojis zvaigznes. «Cik liela toreiz bija mana nezināšana! Es pat nesapratu,» viņš sev teica, «smieklīgo latiņu valodu astroloģijas traktatos, kurus mans skolotājs šķirstīja, un man liekas, ka es tos cienīju jo sevišķi tāpēc, ka, saprotot tikai vietumis pa atsevišķam vārdam, mana iztēle piedēvēja tiem cik vien iespējams romantisku jēgu.»

Maz pamazām viņa sapņojumi ievirzījās citā gultnē. Vai šai zinātnē būtu kas patiess? Kāpēc gan tā atšķirtos no citām? Piemēram, zināms skaits nejēgu un veiklu cilvēku vienojas savā starpā, ka prot meksikaniski; par tādiem viņi uzdodas sabiedrībai, kas viņus cienī, un valdībām, kas viņiem samaksā. Viņus apber ar labvēlības apliecinājumiem tieši tāpēc, ka viņiem nemaz nav saprāta un varas vīriem nav jābaidās, ka viņi varētu sadumpot tautu un modināt sajūsmu ar cildenu jūtu palīdzību! Piemēram, Bari tēvs, kam Ernests IV nesen piešķīra četrtūkstoš franku pensiju un sava ordeņa krustu par to, ka tas atšifrējis kāda grieķu ditiramba deviņpadsmit pantus!

«Bet, lielais dievs! vai man ir tiesības uzskatīt šīs lietas par smieklīgām? Vai tad es varu žēloties?» viņš sev teica, pēkšņi apstādamies. «Vai šo pašu krustu nesen neiedeva manam Neapoles audzinātājam?» Fabricijs izjuta dziļu nepatiku; cildenā sa jūsma, kas vēl nesen bija likusi viņa sirdij pukstēt straujāk, pārvērtās ļaunā priekā par krietnu laupījuma daļu. Ar izdzisušu skatienu, kāds ir cilvēkam, kas neapmierināts ar sevi, viņš beidzot nodomāja: «Ja jau mana izcelšanās dod tiesības izmantot šo nejēdzību, tad būtu visai muļķīgi atteikties no savas daļas; nevajag tikai publiski izteikties par to.» Siem pārspriedumiem bija sava tiesa taisnības; bet Fabricijs bija nokritis no dievišķīgās laimes augstumiem, kuros bija juties pacelts vēl priekš stundas. Doma par privilēģiju bija likusi nokalst šim vienmēr tik trauslajam stādam, ko dēvē par laimi.

«Ja astroloģijai nevar ticēt,» viņš atkal turpināja, mēģinot aizmirsties, «ja šī zinātne, tāpat kā trīs ceturtdaļas nematematisko zinātņu, ir jūsmīgu nejēgu un algotu liekuļu sapenterējums, tad kā var notikt, ka es tik bieži un jūsmīgi domāju par šo liktenīgo sagadīšanos? Toreiz es izgāju no B . . . sādžas cietuma, bet ar tāda kareivja apģērbu un ceļazīmi, kas cietumā ticis iemests ne bez pamata.»

Dziļāk Fabricija pārdomas nekad nespēja iespiesties; simt dažādos veidos viņš griezās ap grūto jautājumu, bet nevarēja to atrisināt. Viņš bija vēl pārāk jauns; brīvajos brīžos viņa dvēsele ar sajūsmu nodevās izjūtu baudai, kuras sniedza viņa vienmēr čaklās iztēles radītie romantiskie apstākli. Bet viņš bija tālu no tā, lai savu laiku izmantotu lietu reālo īpatnību rūpīgai vērošanai un pēc tam mēģinātu uzminēt to cēloņus. Realais viņam vēl likās pliekans un netīrs; varu saprast, ka nav tikami to aplūkot, bet tad nevajag par to spriedelēt. It īpaši nevajag izsacīt iebildumus pret savas nezināšanas dažādām daļām.

Tā Fabricijs, kam nebūt netrūka prāta, nespēja tomēr ieraudzīt, ka viņa pusticēšana pareģojumiem viņam bija reliģija, dziļš mūža sākumā gūts iespaids. Domāt par šo ticību bija iust, bija laime. Un viņš neatlaidīgi meklēja, kā tā var būt pierādīta, reala zinātne, tādā garā kā, piemēram, ģeometrija. Viņš kaisli pārmeklēja savā atmiņā visus gadījumus, kad viņa novērotām zīmēm nebija sekojuši laimīgi vai nelaimīgi notikumi, kurus tās it kā bija vēstījušas. Bet, būdams pilnīgi pārliecināts, ka seko prāta apsvērumiem un iet uz patiesību, viņš ar prieka pievērsa uzmanību atmiņām par tiem gadījumiem, kuros zīmēm pilnībā bija sekojis šķietami iepriekš vēstītais laimīgais vai nelaimīgais gadījums, un viņa dvēseli piepildīja bijība un maigums; viņš būtu jutis nepārvaramu riebumu pret cilvēku, kas noliedz pareģojumus, un it īpaši, ja tas izteiktos ar ironiju.

Fabricijs soļoja, nemanīdams attālumus, un bija pilnīgi iestidzis šais nevarīgajos spriedelējumos, kad pēkšņi, pacēlis galvu, ieraudzīja mūra valni, kas apjoza viņa tēva dārzu. Akmens siena, kas atbalstīja skaistu terasi, pacēlās pa labi no ceļa vairāk nekā četrdesmit pēdu augstumā. Pašā augšā pie balustrades bija iemūrēti četrstūraini akmeņi; tas piešķīra mūrim monumentālu izskatu. «Nav slikti,» Fabricijs salti novērtēja, «jauka architektura, gandrīz romāņu stilā.» Viņš pielietoja savas svaigās senatnību zināšanas. Tad viņš nepatikā novērsa galvu; viņš atcerējās tēva bardzību un sevišķi brāļa Askanija denunciāciju pēc atgriešanās no Francijas ceļojuma.

«Sī pretdabiskā denunciācijā ir bijusi manas pašreizējās dzīves pirmsākums; varu to ienīst, varu nicināt; bet tā tomēr ir giozījusi manu likteni. Kad biju aizraidīts uz Novaru, kur tēva pārvaldnieks mani tikko iecieta, — kas gan ar mani būtu noticis, ja manai krustmātei nebūtu bijušas mīlas attiecības ar varenu ministru? Ja šai krustmātei būtu bijusi sausa un ikdienišķa dvēsele, nevis tā maigā un aizrautīgā, kas mani mīl ar tik neparastu sajūsmu? Kur es atrastos tagad, ja hercogienei būtu bijusi viņas brāļa markiza del Dongo dvēsele?»

Šo nežēlīgo atmiņu tirdīts, Fabricijs devās uz priekšu jau nedrošākā gaitā; grāvja malā viņš nonāca tieši pretim lieliskajai pils fasadei. Viņš tikko uzmeta skatienu lielajai, laika plūsmā nomelnējušajai celtnei. Cildenā architekturas valoda neguva atbalsi; atmiņas par brāli un tēvu aizvēra viņa dvēseli skaistuma izjūtai, un viņš domāja tikai par to, kā piesargāties liekulīgu un bīstamu ienaidnieku vidū. Mirkli viņš palūkojās, bet ar klaju nepatiku, tās istabas mazajā logā, kuru viņš priekš 1815. gada bija apdzīvojis trešajā stāvā. Viņa tēva raksturs bija laupījis agrajām bērnības atmiņām visu burvīgumu. «Neesmu tanī iegājis kopš 7. marta pulksten astoņiem vakarā. Aizgāju, lai dotos pēc Vazi pases, un otrā dienā bailes no spiegiem lika pasteidzināt aizceļošanu. Caurbraucot, pēc atgriešanās no Francijas, man nebija laika tur uzkāpt, tā ka neapskatīju pat savas graviras, un par visu to jāpateicas mana brāļa denunciācijai.»

Fabricijs riebumā novērsa galvu. «Abatam Blanesam ir pāri par astoņdesmit trim gadiem,» viņš skumji nodomāja. «Kā mana māsa stāstīja, viņš gandrīz nekad vairs nenākot uz pili; vecuma kaites darījušas savu. Šo stingro, cildeno sirdi gadi sastindzinājuši. Diezin cik ilgi viņš jau neapmeklē savu torni! Paslēpšos pieliekamajā zem abras vai zem vīna spiedes, līdz viņš atmodīsies; netraucēšu labā sirmgalvja miegu. Domājams, ka viņš būs aizmirsis pat manus sejas vaibstus; seši gadi ir ļoti daudz šai vecumā; atradīšu vairs tikai drauga kapu! Un tā ir īsta bērnišķība,» viņš piebilda, «ierasties šeit, lai sastaptu riebumu, kādu manī modināja tēva pils.»

Tad Fabricijs iegāja nelielajā baznīcas laukumiņā; ieraugot

senlaicīgā zvanu torņa otrā stāva šaurajā, garajā logā abata Blanesa laternu, viņa satraukums pieauga gandrīz līdz neprātam. Uzkāpjot dēļu būrī, kas bija viņa observatorija, abats mēdza tur atstāt laternu, lai gaisma netraucētu lasīt planisferā. Šī debesu karte bija izklāta pāri lielai terakotas vāzei, kas kādreiz bija atradusies pils siltumnīcā. Spraugā, uz vāzes dibena, dega vissīkākā lampiņa, no kuras dūmus izvadīja tieva skārda caurulīte, un caurulītes ēna -iezīmēja kartē ziemeļus. Atceroties šīs vienkāršās lietas, jūtas saviļņojās Fabricija dvēselē un pildīja to ar laimi.

Gandrīz neapzinīgi viņš ar abu roku palīdzību uzsvilpa spalgi un īsi, kā kādreiz bija signalizējis savu pieteikšanos. Tūlīt pat viņš izdzirda pavelkam virvi, ar kuru no augšas, no observatorijas, varēja atvērt torņa durvju rokturi. Bezgala aizkustināts, viņš metās augšup pa kāpnēm; abatu viņš atrada sēžam ierastajā vietā, koka atzveltnes krēslā; acs bija piespiesta pie nelielā tālskaša. Abats viņam pamāja ar kreiso roku, lai nepārtrauc tā vērojumu; pēc īsa brīža tas uzrakstīja kādu skaitli uz spēļu kārts, tad, pagriezies krēslā, pavēra savas skavas mūsu varonim, kas, asaras liedams, metās tanīs. Abats Blaness bija viņa īstenais tēvs.

—   Es tevi gaidīju, — teica Blaness pēc pirmajiem atkalredzēšanās prieka un maiguma vārdiem. Vai abats nodevās savai zinātnei? Vai arī, tā kā viņš bieži domāja par Fabriciju, kāda astroloģiska zīme tīri nejauši būtu viņam pavēstījusi pār tā atgriešanos?

—   Lūk, mana nāve ierodas, — teica abats Blaness.

—   Kā? — Fabricijs, pavisam satraukts, iesaucās.

—   Jā, — abats turpināja nopietni, bet nemaz ne skumji. — Piecus un pus vai sešus un pus mēnešus pēc tam, kad tevi būšu atkalredzējis, mana dzīve, atradusi laimes piepildījumu, izdzisīs

Come jace al mancar āell' alimento (kā maza lampa, kad tai pietrūkst eļļas). Pirms pēdējā mirkļa pavadīšu, domājams, vienu vai divus mēnešus nerunādams, pēc tam kļūšu uzņemts mūsu tēva klēpī; ja vien viņš ieskatīs, ka esmu veicis savu pienākumu sargpostenī, kurā viņš mani nolicis.

Tu esi pārguris, tavs gars tiecas uz miegu. Kopš tevi gaidu, esmu noslēpis instrumentu lādē maizi un pudeli degvīna. Iestiprinies un mēģini sakopot spēkus, lai uzklausītu mani kādu brīdi. Manā varā ir pateikt tev vairākas lietas, pirms nakti būs

nomainījusi diena; tagad redzu tās daudz skaidrāk, nekā varbūt tās redzēšu rīt. Jo, mans bērns, mēs allaž esam vārgi, un ar šo vārgumu vienmēr vajag rēķināties. Rīt varbūt vecais cilvēks, zemes cilvēks, rnanī gatavosies savai nāvei, un rītvakar pulksten deviņos tev vajadzēs mani atstāt.

Kad Fabricijs, kā parasts, klusēdams viņam paklausīja, sirmgalvis turpināja:

—   Tātad ir taisnība, ka, mēģinādams redzēt Vaterlo, tu sākumā atradi tikai cietumu?

—   Jā, mans tēv, — pārsteigtais Fabricijs apstiprināja.

—   Nu, tā bija reta laime, jo, manas balss brīdināta, tava dvēsele var gatavoties citam cietumam, daudz smagākam, daud.* briesmīgākam! Domājams, ka no tā tu izkļūsi tikai ar nozieguma palīdzību; bet, paldies dievam, šo noziegumu neizdarīsi tu. Nekad nekrīti noziegumā, lai arī kāds saviļņojums tevi kārdina; domāju saskatām, ka tiks nogalināts kāds nevainīgs cilvēks, kas neapzinādamies izmantos tavas tiesības; ja tu pretosies spēcīgajam kārdinājumam, kuru šķietami attaisnos goda likumi, tava dzīve būs ļoti laimīga cilvēku acīs… un pietiekoši laimīga gudra vīra skatienam, — pēc īsām pārdomām viņš piemetināja. — Tu mirsi tāpat kā es, mans dēls, sēžot uz cieta sēdekļa, tālu no katras greznības un greznībā vīlies, un, tāpat kā man, tev nebūs smagu pašpārmetumu.

Tagad nākamības lietas starp mums ir izbeigtas, es nevarētu nekā svarīga piebilst. Velti esmu mēģinājis saskatīt šā cietuma ilgumu; vai tas būs seši mēneši, gads, vai desmit gadu? Neesmu nekā varējis atklāt; redzams, esmu pielaidis kādu kļūdu, un debesis gribējušas mani sodīt ar šās neziņas raizēm. Esmu redzējis tikai, ka pēc cietuma, bet nezinu, vai tūlīt iziešanas mirklī, notiks tas, ko es saucu par noziegumu; bet, par laimi, domāju būt drošs, ka tu to neizdarīsi. Ja tu būsi tik vājš un aptraipīsies noziegumā, tad arī mani turpmākie aprēķinājumi būs tikai kļūdu virkne. Tad tu gan nemirsi ar mieru dvēselē, tērpies skaidrās drānās un uz koka sēdekļa. — To sacīdams, abats Blaness gribēja piecelties; un tikai tad Fabricijs ieraudzīja laika pēdas; pagāja gandrīz minūte, kamēr viņš piecēlās un pagriezās pret Fabriciju. Tas nekustēdamies un klusēdams ļāva viņam rīkoties. Abats vairākkārt metās Fabricija skavās un vislielākā maigumā spieda to pie krūtīm. Pēc tam viņš teica tikpat līgsmi kā senāk: — Mēģini iekārtoties manu instrumentu vidū un kaut cik ērti pagulēt; ņem manus kažokus; tu atradīsi vairākus ļoti vērtīgus, kurus hercogiene Sanseverina priekš četriem gadiem man atsūtīja. Viņa man lūdza pareģot tavu nākotni; es piesargājos viņai to. paziņot, tomēr kažokus un jauko kvadrantu es paturēju. Katrs vēstījums par nākotni ir likuma pārkāpums, kas draud mainīt notikumu, un tādā gadījumā šī zinātne sabrūk kā bērnu paija; bez tam, man būtu bijis jāsaka smagas lietas hercogienei, kas vēl vienmēr ir tik jauka. Starp citu, nesabīsties miegā no zvaniem, kuri nežēlīgi šķindēs tev pie auss, kad pulksten septiņos iezvanīs mesu. Vēlāk apakšējā stāvā iekustinās lielo zvanu, kas purina visus manus instrumentus. Šodien ir mocekļa un karavīra svētā Džovitas diena. Tu zini, ka mazajam Griantas ciemam ir tas pats patrons, kas lielajai Brešas pilsētai; tas, starp citu, visai jocīgā veidā reiz pievīla manu izcilo skolotāju Džakopo Marini no Ravennas. Viņš man vairākkārt vēstīja, ka taisīšu diezgan glītu karjeru baznīcas darbā; viņš domāja, ka kļūšu par garīdznieku lieliskajā San-Džovitas baznīcā Brešā, bet es esmu garīdznieks nelielā ciemā ar septiņsimt piecdesmit mājām. Tomēr viss ir noticis ļoti labi. Priekš nepilniem desmit gadiem redzēju, ka, ja es būtu bijis garīdznieks Brešā, mans liktenis mani būtu ievedis cietumā, kas stāv uz kāda Moravijas pakalna, Špīlbergā. Rīt es tev atnesīšu dažādus jaukus ēdienus; nozagšu tos lielajās pusdienās, kurās uzaicinu visus apkārtējos garīdzniekus, kas ieradīsies dziedāt manā svinīgajā mesā. Nolikšu tos lejā, bet nemēģini mani redzēt un nokāp pēc šīm jaukajām lietām tikai pēc tam, kad būsi dzirdējis mani aizejam. Tev nav mani jāredz dienas gaismā, un tā kā saule rīt norietēs pulksten septiņos un divdesmit septiņās minūtēs, ieradīšos tevi apskaut tikai ap astoņiem, un tev būs jāaiziet, kamēr vēl stundas skaitīs ar deviņiem, tas ir, pirms pulkstenis būs nositis desmit. Piesargies, lai tevi nepamana pie torņa logiem: žandarmiem ir apraksts par tevi, un tie zināmā mērā ir tava brāļa, pazīstamā varmākas, rīcībā. Markizs del Dongo kļūst vājāks ar katru dienu, — abats Blaness skumji piebilda, — un ja viņš tevi ieraudzīlu, varbūt viņš tev iedotu kaut ko. Bet viltus aptraipīti labumi nepienākas cilvēkam, kura spēks kādu dienu būs sirdsapziņā. Markizs nicina savu dēlu Askaniju, un tomēr šim dēlam piekritīs viņa pieci vai seši miljoni. Tā ir taisnība. Tu pēc viņa nāves saņemsi četri tūkstoši franku pensiju un piecdesmit olektis melnas vadmalas sēru drānām saviem kalpotājiem.

## IX

Fabricija dvēseli bija pacilājuši sirmgalvja vārdi, dziļā uzmanība un ārkārtējais nogurums. Viņam bija grūti iemigt, un viņa miegu satrauca sapņi, varbūt nākotnes pareģojumi; no rīta pulksten desmitos viņu atmodināja torņa trīcēšana, briesmīgs troksnis šķita nākam no ārienes. Viņš piecēlās, galīgi samulsis, un domāja, ka pienācis pasaules gals, pēc tam viņam iešāvās prātā, ka viņš iemests cietumā; tikai pēc laba laika viņš aptvēra, ka šķind lielais zvans, ko par godu lielajam svētajam Džovitam iekustina četrdesmit zemnieku; būtu pieticis ar desmit.

Fabricijs uzmeklēja piemērotu vietu, no kurienes nepamanīts varētu noskatīties; viņš ievēroja, ka no lielā augstuma skatiens giemdējas dārzos un pat tēva pils iekšējā pagalmā. Viņš to bija piemirsis. Iedomājoties tēvu pie dzīves robežām, viņa jūtas mainījās. Viņš skaidri saskatīja pat zvirbuļus, kas meklēja maizes drupatiņas uz ēdamistabas lielā balkona. «Tie ir to pēcnācēji, kurus es kādreiz pieradināju,» viņš nodomāja. Šis balkons, tāpat kā pārējie palaco balkoni, bija apkrauts ar daudziem oranžkociņiem lielākos vai mazākos terakotas podos; skats viņu aizkustināja; iekšējais pagalms, greznots ar asi nogrieztām ēnām spilgtajā saulē, bija tiešām grandiozs.

Atmiņā atgriezās domas par tēva spēku izsikumu. «Bet tas patiesi ir dīvaini,» viņš brīnījās, «manam tēvam ir tikai trīsdesmit pieci gadi vairāk nekā man; trīsdesmit pieci un divdesmit trīs kopā ir tikai piecdesmit astoņi!» Asaras saplūda acīs, kuras bija pievērstas logiem, aiz kuriem mita bargais cilvēks, kas viņu nekad nebija mīlējis. Viņš nodrebēja, un pa viņa dzīslām pārskrēja spējš saltums, kad viņš iedomājās ieraudzījis tēvu šķērsojam oranžkokiem rotāto terasi, kas bija vienā līmenī ar viņa istabu; bet tas bija tikai kāds sulainis. Tieši zem paša torņa daudz jaunu, baltās drānās tērpušos meiteņu, sadalījušās bariņos, kaisīja sarkanus, zilus un dzeltenus ziedus uz ielas, pa kuru bija jānāk gājienam. Bet kāda cita ainā ierunājās vēl spēcīgāk uz Fabricija dvēseli: no torņa viņa skatiens aizslīdēja vairākas jūdzes tālāk uz abiem ezera atzarojumiem, un šis dievišķīgais skats viņam tūlīt lika aizmirst visus citus; tas modināja viņā viscildenākās jūtas. Visas viņa bērnības atmiņas bariem drūzmējās atcerē; un torņa cietumā pavadītā diena varbūt bija viena no laimīgākajām viņa mūžā.

Laime viņu pacēla viņa raksturam diezgan neparastos domu augstumos; viņš, tik jauns cilvēks, aplūkoja mūža notikumus tā, it kā jau būtu sasniedzis pēdējo robežu. «Jāpiekrīt, ka kopš ierašanās Parmā,» viņš beidzot sev teica, «pēc vairākām tīkamu sapņo jumu stundām, man vairs nav bijis tā mierīgā un pilnīgā prieka, kādu atradu Neapolē, auļodams pa Vomero ceļiem vai traukdams pa Mizenas krastiem. Šā mazā, ļaunā galma tik sarežģītās intereses ir padarījušas mani pašu ļaunu . . . Man nav nekāda prieka ienīst, un man pat šķiet, ka tā būtu skumjā laime, pazemot savus ienaidniekus, ja man tādi būtu; bet man nav ienaidnieku… Pagaid'!» viņš pēkšņi aprāvās, «man ir ienaidnieks Džileti… Cik savādi,» viņš sev teica, «prieks, kādu es izjustu, redzot šo neglīto cilvēku aizejam pie visiem velniem, ir ilgāks par ļoti vieglo patiku, kas man bija par mazo Marietu . . . Viņa ne tuvu netiek līdzi A … hercogienei, ko Neapolē biju spiests mīlēt, tāpēc ka viņai pateicu, ka esmu iemīlējies. Lielais dievs! Cik reižu neesmu garlaikojies ilgajos tikšanās brīžos, ar kuriem šī daiļā hercogiene mani apveltīja; neko līdzīgu neesmu izjutis noplukušajā istabelē, reizē virtuvē, kurā mazā Marieta mani pieņēma divas reizes un uz divām minūtēm ik reizi.

Ak! lielais dievs, ko gan šie cilvēki ēd? Tur jākļūst līdzjūtīgam! … Man būtu vajadzējis viņai un mamacia'i piešķirt pensiju, trīs samaksātus bifštekus katru dienu … Mazā Marieta,» viņš piebilda, «man izkliedēja ļaunās domas, kuras manī bija radušās galma tuvumā.

Varbūt es būtu darījis labi, ja nodotos kafejnīcu dzīvei, kā hercogiene ieteica; šķita, ka viņai tas bija tīkamāk, un viņa gan ir daudz gudrāka par mani. Ar viņas labdarībām vai arī tikai ar četrtūkstoš franku pensiju un Lionā noguldītiem četrdesmit tūkstoš frankiem, kurus māte, man nodomājusi, man vienmēr būtu zirgs un daži ekiji izrakumiem un kabineta ierīkošanai. Tā kā šķiet, ka man nekad nebūs lemts pazīt mīlestību, tad tie vienmēr paliks man lielie laimes avoti; pirms nāves man gribētos vēlreiz redzēt Vaterlo kaujas lauku un mēģināt uzmeklēt pļavu, kurā mani tik jautri nocēla no zirga un nosēdināja zemē. Pēc šā svētceļojuma es bieži atgrieztos pie šā dievišķīgā ezera; nekas pasaulē nevar būt tik skaists, vismaz manai sirdij. Kādēļ doties meklēt laimi tālumā? Tā ir šeit, manā acu priekšā!

Ak!» Fabricijs izteica pats sev iebildumu, «policija taču mani trenc projām no Komo ezera, bet es esmu jaunāks nekā cilvēki, kas izrīko šo policiju. Šeit,» viņš smiedamies piebilda, «es, protams, nesastapšu A … hercogieni, bet sastapšu vienu no tām jaukajām meičām, kas tur lejā kaisa ziedus uz bruģa; patiešām, man tā būs tikpat mīļa: liekulība mani stindzina, arī mīlestībā, un mūsu lielās dāmas tiecas pēc pārāk cildeniem efektiem. Napoleons viņām iedvesis idejas par tikumību un uzticību.»

— Pie joda! — viņš pēkšņi iekliedzās, atraudams galvu no loga, it kā baidīdamies, ka viņu neierauga, kaut arī milzīgā kūku nojume, kas aizsarga zvanus no lietus, meta ēnu, — lūk, pilnā skaitā ierodas žandarmi! — Un patiesi, ciema lielās ielas galā parādījās desmit žandarmi, no tiem četri apakšvirsnieki. Vecākais apakšvirsnieks tos sadalīja ik pa simt soļiem, visgarām ceļam, pa kuru gājienam bija jāvirzās. «Šeit katrs mani pazīst; ja mani ierauga, tad man no Komo ezera līdz Špīlbergai ir viens lēciens, un tur man pie katras kājas piekals simt desmit mārciņu smagu važu; un kādas sāpes hercogienei!»

Pagāja divas vai trīs minūtes, līdz Fabricijs attapās, ka, vispirms, viņš ir vairāk nekā astoņdesmit pēdu augstumā, ka vieta, kurā viņš atrodas, ir samērā tumša, ka ļaužu acis, kas viņu varētu ieraudzīt, ir spilgtās saules apžilbinātas, un, beigās, ka viņi pastaigājas, acis plaši atpletuši, pa ielām, kurās katrs nams nupat nobalsināts ar krītu par godu svētā Džovitas svētkiem. Un kaut gan visi šie apsvērumi bija skaidri kā diena, tomēr Fabricija italiskā dvēsele vairs nespētu baudīt nekāda prieka, ja viņš nebūtu ielicis starp sevi un žandarmiem vecu audekla skrandu, kuru piestiprināja pie loga un izdūra tanī divus caurumus acīm.

Zvani trīcināja gaisu jau kopš desmit minūtēm, procesija devās laukā no baznīcas, atskanēja mortaretti. Fabricijs pagrieza galvu un ieraudzīja ar margām apņemto mazo esplanadi, kas pacēlās pār ezeru; bērnībā viņš bieži bija tur nostājies, lai noskatītos, ka viņam pie kājām sprāgst mortareti; tāpēc arī svētku dienu rītos māte gribēja viņu redzēt savā tuvumā.

Jāzina, ka mortaretti (jeb mazas mortiras) nav nekas cits kā šauteņu stobri, nozāģēti četru collu garumā; tieši tādēļ zemnieki kāri uzlasa šauteņu stobrus, ar kuriem Eiropas politika kopš 1796. gada tik bagātīgi nosējusi Lombardijas līdzenumus. Kad tie saīsināti līdz četru collu garumam, šos mazos stobrus pielādē līdz pašai augšai, nostata vertikāli un savieno ar pulvera celiņu. Skaitā divi vai trīs simti, tie sakārtoti trijās rindās kā bataljons uz kāda laukuma blakus tai vietai, pa kurieni jāiet svinīgajam gājienam. Kad tuvojas svētais sakraments, pulvera celiņam pieliek uguni, un juku jukām sāk sprakšķēt spalgi sprādzieni, tas ir ļoti neparasti un ļoti jautri; un sievietes apreibst no prieka. Nekas neskan tik līgsmi kā mortareti, ja tos dzird iztālēm uz ezera, ūdeņu šūpu atmaidzinātus; šie neparastie trokšņi, kuri bērnībā viņam tik bieži bija sagādājuši prieku, aizdzina mazliet pārāk nopietnās domas, kuras bija uzmākušās mūsu varonim; viņš uzmeklēja lieio abata teleskopu un pazina lielāko daļu vīriešu un sieviešu, kas sekoja procesijai. Daudzas no burvīgajām, mazajām meitenēm, kuras Fabricijs bija atstājis vienpadsmit vai divpadsmit gadu vecumā, tagad bija uzplaukušas par krāšņām sievietēm; tās atdeva musu varonim drosmi, un lai ar tām pārmītu kādu vārdu, viņš labprāt būtu izaicinājis žandarmus.

Kad procesija bija pagājusi garām un atgriezusies baznicā pa kādām sānu durvīm, kuras Fabricijs nevarēja saredzēt, karstums drīz vien kļuva ārkārtīgs pat šeit, torņa augstumā; iedzīvotāji atgriezās mājās, un ciemā iestājās dziļš klusums. Zemnieki sakāpa vairākās laivās, dodoties mājup uz Beladžo, uz Menadžo un citiem ezermalas ciemiem. Fabricijs sadzirdēja katru airu vēzienu; šī tik vienkāršā skaņa viņu aizrāva līdz sajūsmai; viņa pašreizējais prieks bija brīvs no likstām un raizēm, ar kurām bija jāsastopas sarežģītajā galma dzīvē. Cik viņš šobrīd būtu laimīgs, ja varētu pavizināties kādu jūdzi pa tik rāmo, skaisto ezeru, kas tik jauki atspoguļo debesu dzīles! Viņš izdzirda lejā atveram torņa durvis: tā bija abata Blanesa vecā kalpone, kas atnesa lielu grozu; viņam bija bezgala grūti savaldīties un to neuzrunāt. «Viņa ir man gandrīz tikpat draudzīga kā viņas kungs,» Fabricijs sev teica, «bez tam, es dodos ceļā jau šovakar pulksten deviņos; vai tad patiesi, ja viņa man apzvērētu, viņa nespētu paglabāt noslēpumu dažas stundas? Bet,» Fabricijs teica, «tas nepatiks manam draugam! es varētu sagādāt viņam nepatikšanas ar žandarmiem!» Un viņš ļāva vecajai Gitai aiziet, neteicis ne vārda. Viņš krietni ieturējās, pēc tam iekārtojās, lai nosnaustos kādas minūtes; atmodās tikai pusdeviņos vakarā; abats Blaness purināja viņu aiz rokas, un ārā bija jau nakts.

Blaness bija ārkārtīgi noguris, kopš vakara novecojis par piecdesmit gadiem. Viņš vairs nerunāja nekā nopietna; sēdēdams savā koka krēslā, viņš teica Fabricijam: — Noskūpsti mani. — Viņš vairākkārt slēdza to savās rokās. — Nāvē, kas nobeigs šo garo mūžu, — viņš beidzot sacīja, — nebūs nekā tik sāpīga kā šī šķiršanās. Man ir neliels ietaupījums, ko atstāšu

Gitas glabāšanā ar noteikumu, lai viņa ņem no tā savām vajadzībām, bet atlikumu atdod tev, ja kādreiz tu prasītu. Es viņu pazīstu; pēc šā rīkojuma viņa spēs nepirkt gaļu ne četras reizes gadā, taupīdama tev, ja vien tu nedosi noteiktas pavēles. Tu vari kādreiz nonākt trūkumā, un veca drauga ārtava noderēs. No sava brāļa negaidi nekā vairāk kā naidīgu attieksmi, mēģini nopelnīt naudu ar darbu, kas derīgs sabiedrībai. Es paredzu dīvainus negaisus; varbūt pēc gadiem piecdesmit dīkdieņus vairs necietīs! Tu vari zaudēt māti un krustmāti, tavām māsām būs jāklausa saviem vīriem … Ej projām, ej projām! bēdz! — Blaness satraukti uzkliedza; viņš bija sadzirdējis pulkstenī nelielu troksnīti, kas vēstīja, ka drīz sitīs desmit, un negribēja pat atļaut Fabricijam viņu noskūpstīt pēdējo reizi.

— Steidzies! Steidzies! — viņš tam uzsauca. — Vismaz minūte paies, kamēr noiesi lejā Pa kāpnēm; sargies pakrist, tā būtu briesmīga zīme. — Fabricijs drāzās lejup pa kāpnēm un, sasniedzis laukumu, metās skriet. Viņš tikko bija sasniedzis tēva pili, kad pukstenis sita desmit; katrs sitiens atbalsojās viņam krūtīs un viesa tanīs dīvainu mulsumu. Viņš apstājās, lai pārdomātu vai, drīzāk — lai ļautos kaislai aizgrābtībai, kas viņā modās, vērojot šo majestātisko celtni, kuru vēl vakar viņš bija novērtējis tik salti. No sapņainības viņu atmodināja cilvēku soļi; viņš atskatījās un redzēja sevi četru žandarmu vidū. Viņam bija divas lieliskas pistoles, kurām bija pusdienojot atjaunojis pulveri; nelielais troksnītis, kas radās, uzvelkot pistoles, pievērsa viena žandarma uzmanību, un tie jau gatavojās viņu aizturēt. Fabricijs samanīja briesmas, kas draudēja, un viņš nodomāja izšaut pirmais; tās bija viņa tiesības, jo tikai tādā veidā viņš varēja pretoties četriem labi apbruņotiem vīriem. Par laimi žandarmi, kas staigāja apkārt, lai izraidītu ļaudis no kiodziņiem, nebija palikuši pavisam nejūtīgi pret laipnībām, ar kurām tiem bija nācies sastapties šais jaukajās vietās; viņi neatguvās pietiekami ātri pildīt savu pienākumu. Fabricijs metās bēgt, ko kājas nesa. Arī žandarmi paskrēja dažus soļus, saukdami: «Stāt! stāt!» pēc tam palika klusu. Trīssimt soļu tālāk Fabricijs apstājās, lai atvilktu elpu. «Pistoļu troksnis gandrīz panāca, ka es būtu aizturēts; hercogiene sacītu, ja man jebkad būtu bijis lemts atkal redzēt viņas skaistās acis, ka tas noticis tāpēc, ka mana dvēsele rod prieku, vērojot to, kas notiks pēc desmit gadiem, un aizmirst paskatīties, kas pašreiz ir ap mani.»

Fabricijs notrīsēja, iedomājoties briesmas, no kurām tikko bija izvairījies; viņš paātrināja gaitu, bet drīz vien nevarēja atturēties neskrējis, kas nebija pārāk prātīgi, jo viņš sev pievērsa mājup ejošo zemnieku uzmanību. Viņš spēja apstāties tikai kalnājā, jūdzi no Griantas, un pat tur viņu pārklāja auksti sviedri, iedomājoties Špilbergu.

— Tās tik' bija bailes! — viņš noteica, bet, izdzirdis šā vārda skaņas, gandrīz apkaunējās. «Un tomēr, vai krustmāte man neteic, ka visvairāk man nepieciešams iemācīties pašam sev piedot? Aizvien sevi salīdzinu ar pilnīgu paraugu, kāds nemaz nevar būt. Nu, tad piedošu sev savas bailes, jo, no otras puses, es biju gatavs aizstāvēt savu brīvību, un visi četri nu gan nebūtu palikuši uz kājām, lai aizvestu mani uz cietumu. Mana pašreizējā rīcība,» viņš piebilda, «gan nav kareivīga; es nevis aši atkāpjos, kad esmu veicis uzdevumu un varbūt modinājis ienaidnieku vērību, bet sekoju kādai iedomai, kas gan laikam ir smieklīgāka par visiem labā abata pareģojumiem.»

Un patiesi, viņš neatgriezās vis pa īsāko ceļu uz Madžores ezera krastu, kur viņu gaidīja laiva, bet metamilzīgu līkumu, lai dotos aplūkot savu koku. Lasītājs varbūt atceras, cik mīļš , Fabricijam bija kastaņkoks, ko viņa māte priekš divdesmit trim gadiem iestādīja. «Likt nocirst šo koku būtu bijis mana brāļa cienīgi,» viņš sev teica, «bet šādas būtes neizjūt tik smaikas lietas; viņš to nebūs iedomājies. Un tomēr tā nebūtu ļauna zīme,» viņš apņēmīgi piebilda. Pēc divām stundām viņa skatiens pārsteigumā sastinga: ļaundari vai vētra bija nolauzuši jaunajam kokam vienu no galvenajiem zariem, kas nokaltis nokarājās; Fabricijs to bijīgi nogrieza ar dunci un griezumu labi izlīdzināja, lai lietus nevarētu iespiesties stumbrā. Un kaut gan laiks viņam bija ļoti dārgs, jo diena bija tuvu, viņš tomēr krietnu stundu pavadīja, uzrakņādams zemi ap mīļoto koku. Pēc šās vieglprātīgās rīcības viņš ašā gaitā devās uz Madžores ezeru. Visumā viņš nemaz nebija skumjš, jo koks auga krāšņi, spēcīgāks nekā jebkad, un piecu gadu laikā bija kļuvis gandrīz divreiz lielāks. Nolūzušais zars bija nenozīmīga nejaušība; nogriezts, tas kokam vairs nevarēja kaitēt, kastaņa augs vēl smuidrāka, jo lapotne sāksies augstāk.

Fabricijs nebija nogājis vēl ne jūdzi, kad palsā gaismas joslā austrumos iezīmējās šai apvidū slavenā kalna Resegon di Lek smailes. Uz ceļa, pa kuru viņš gāja, pamazām parādījās zemnieki, bet Fabricijs nedomāja par piesardzību; viņš ļāvās jūsmai par Komo ezera apkaimes mežu lieliskajiem skatiem, kas varēja aizkustināt. Tie varbūt ir paši skaistākie pasaulē; es nedomāju tādus, kas ienes visvairāk jaunu ekiju, kā sacītu Šveicē, bet mežus, kuri visvairāk izsaka dvēselei. Klausīties šādu valodu Fabricija stāvoklī, kad lcmbardo-veneciešu žandarmu kungi uzglūn, bija tiešām pavisam bērnišķīgi. «Esmu pusjūdzi no robežas,» viņš beidzot apsvēra, «sastapšu muitniekus un žandarmus, kuri veic rīta apgaitu; mans smalkauduma apģērbs viņos sacels aizdomas, un viņi man pieprasīs pasi. Un šai pasē skaidri ierakstīts cietumam nolemta vārds; tā nu ir patīkama nepieciešamība izdarīt slepkavību. Ja žandarmi, kā parasts, iet pa divi kopā, tad ar šaušanu nevaru mierīgi nogaidīt, kamēr viens no tiem mēģina mani sagrābt aiz apkakles; ja viņš krītot kaut mirkli mani aizkavē, tad esmu jau tikpat kā Špīlbergā.» Šausmu sagrābts, it sevišķi domādams par nepieciešamību šaut pirmajam, varbūt uz kādu vecu kareivi, kas dienējis pie tēvoča, grāfa Pjetraneras, Fabricijs metās paslēpties kādas milzīgas kastaņas dobumā; viņš no jauna iebēra pulveri pistolēs, kad izdzirda kādu cilvēku mežā sākam ļoti jauki dziedāt āriju Mercadante, kas tolaik Lombardijā bija modē.

«Lūk, tā ir laba zīme!» Fabricijs sev sacīja. Dziesma, kurā viņš bijīgi noklausījās, nolauza nelielo dusmu dzeloni, kas sāka » iejaukties viņa apsvērumos. Viņš vērīgi nolūkojās pa lielceļu uz abām pusēm, viņš tur neviena neredzēja. «Dziedātājs droši vien tuvojas pa kādu sānceļu,» viņš nodomāja. Gandrīz tai pašā mirklī viņš ieraudzīja ļoti kārtīgi pa angļu modei apģērbušos sulaini, kas sēdēja mugurā pajūga zirgam un aiz pavadas veda skaistu tīrasiņu kumeļu, varbūt gan drusku novājējušu.

«Ak! ja es spriestu kā grāfs Moska,» Fabricijs nodomāja, «kad viņš man daudzkārt atkārto, ka cilvēka tiesībām pret kaimiņu mēraukla allaž ir briesmas, kādās tas nokļuvis, tad es ar pistoles šāvienu sašķaidītu sulainim galvu un, ticis mugurā vājajam zirgam, pasmietos par visas pasaules žandarmiem. Tikko atgrieztos Parmā, atsūtītu naudu šim cilvēkam vai viņa atraitnei … bet tas būtu šausmīgi!»

## X

Ta moralizēdams, Fabricijs izsteidzās uz lielceļa, kas no Lombardijas ved uz Šveici; šai vietā ceļš ir savas pēdas četras vai piecas zemāk par mežu. «Ja šis vīrs sabīstas,» Fabricijs apsvēra, «viņš aizauļo, un es palieku stāvam kā īsts nejēga.» Tagad viņš atradās desmit soļu no sulaiņa, kas vairs nedziedāja;

viņš redzēja no tā acīm, ka tam bija bailes; varbūt tas pagriezīs zirgus atpakaļ? Nekā vēl neizlēmis, Fabricijs ar vienu lēcienu bija blakus un satvēra kārnajam zirgam pavadu.

—   Mans draugs, — viņš uzrunāja sulaini, — neesmu parasts zaglis, jo sākšu ar to, ka došu jums divdesmit franku, bet esmu spiests aizņemties jūsu zirgu; mani nogalinās, ja ātri neaizbēgšu. Man uz papēžiem ir četri brāļi Rivas, šie lielie mednieki, kurus jūs, bez šaubām, pazīstat; tie mani nupat pārsteidza viņu māsas istabā. Es izlēcu pa logu un tagad esmu šeit. Viņi jau izgāja mežā ar saviem suņiem un šautenēm. Biju paslēpies šās lielās kastaņas dobumā, tāpēc ka ieraudzīju vienu no viņiem šķērsojam ceļu; viņu suņi uzodīs man pēdas! Uzkāpšu jūsu zirgā un aizaujošu jūdzi aiz Korao; Milānā metīšos vicekaralim pie kājām. Jūsu zirgu atstāšu pastā kopā ar diviem napoleoniem, atdošanai jums, ja esat labprātīgi ar mieru. Ja izrādīsiet kaut mazāko pretestību, nogalināšu jūs ar šīm pistolēm. Ja uzlaidīsiet man uz pēdām žandarmus, mans brālēns, krietnais grāfs Alari, ķeizara staļļmeistars, parūpēsies, lai jums saberž kaulus.

Izsacīdamies pavisam miermīlīgā tonī, Fabricijs runas gaitā to visu sacerēja.

—    Starp citu, — viņš iesmiedamies sacīja, — mans vārds nemaz nav noslēpums; esmu markezino Askanijs del Dongo, mana pils nav tālu no šejienes, Griantā. Sasodīts! — viņš paaugstināja balsi, — laidiet taču vaļā zirgu! — Galīgi pārsteigtais sulainis pat neiepīkstējās. Fabricijs pārlika pistoli kreisajā rokā, satvēra pavadu, ko otrs atlaida vaļā, uzlēca zirgam mugurā un aizrikšoja. Attālinājies jau kādus trīssimt soļus, viņš atcerējās, ka aizmirsis iedot apsolītos divdesmit frankus; viņš apstājās; uz ceļa vēl joprojām nebija ne dzīvas dvēseles, kā vien sulainis, kas viņam auļos sekoja; viņš tam pamāja ar mutautiņu, lai jāj tuvāk, un kad tas bija vairs tikai piecdesmit soļos, viņš nometa uz ceļa sauju monētu un aizauļoja. No tālienes viņš redzēja, ka sulainis uzlasa naudas gabalus. «Tas tik' bija patiesi saprātīgs cilvēks,» Fabricijs smiedamies nodomāja, «neviena lieka vārda.» Viņš aši rikšoja uz dienvidiem, tad apstājās kādā nomaļā mājā un ceļu turpināja pēc dažām stundām. Pulksten divos no rīta viņš sasniedza Madžores ezera krastu; drīz vien viņš viļņos ieraudzīja savu laivu, kas pēc norunātā signālā piebrauca malā. Neredzēdams neviena zemnieka, kam atstāt zirgu, viņš atdeva dižajam dzīvniekam brīvību, un pēc trim stundām viņš bija jau Beldžiratā. Tur, draudzīgā zemē, viņš mazliet atpūtās; bija ļoti līgsms, jo viss bija labi veicies. Vai lai uzdrošināmies atklāt viņa līgsmes patiesos cēloņus? Viņa koks bija stalti sazarojis, un viņa dvēsele bija atveldzējusies dziļajā maigumā, ko viņš bija atradis abata Blanesa skavās. «Vai viņš patiesi tic visiem pareģojumiem, kurus man pateica?» Fabricijs sev jautāja; «vai arī tāpēc, ka mans brālis mani pataisījis ļaužu acīs par jakobini, par cilvēku bez ticības un likumiem, kas spējīgs uz visu, viņš gribēja mani tikai pamudināt, lai nepadodos kārdinājumam ielauzt pauri kādam lopam, kurš ar mani sāktu spēlēt ļaunu joku?» Aiznākamajā dienā Fabricijs bija Parmā, kur ļoti uzjautrināja hercogieni un grāfu, ārkārtīgi sīki, kā vienmēr, izstāstot viņiem visu savu ceļojuma piedzīvojumu.

Ieradies, Fabricijs atrada palaco Sanseverinā durvju sargu un visus kalpotājus visdziļākās sērās.

—   Ko mēs esam zaudējuši? — viņš jautāja hercogienei.

—    Tas lieliskais cilvēks, ko sauca par manu vīru, tikko miris Badenē. Viņš man atstāj šo palaco; tas jau bija norunāts, bet aiz labas draudzības viņš vēl pievienojis trīssimt tūkstoš framtu lielu legatu, un tas man ļoti nepatīkami. Negribu atteikties no tā par labu viņa brāļameitai markizei Raversi, kas man katru dienu izspēlē kaut ko nelāgu. Tu esi mākslas mīļotājs, tev būs jāatrod kāds labs tēlnieks: likšu uzcelt hercogam kapa pieminekli par trīssimt tūkstoš frankiem. — Grāfs sāka stāstīt anekdotus par Raversi.

—   Velti esmu mēģinājusi viņu pielabināt ar laipnībām, — hercogiene teica. — Hercoga brāļudēlus visus esmu padarījusi par pulkvežiem vai ģenerāļiem. Par atmaksu nepaiet neviens mēnesis, kad viņi aiz pateicības man neatsūtītu kādu nejauku anonīmu vēstuli, tā ka biju pat spiesta pieņemt sekretāru, kas lai lasa šādas rakstus.

—   "Un šīs anonimās vēstules ir viņu mazākais grēks, — turpināja grāfs Moska; — viņi plaši nodarbojas ar nekrietnām denunciācijām. Reižu divdesmit es būtu varējis novest visu šo kliķi tribunālā, un jūsu ekselence var iedomāties, — viņš piebilda, pievērsdamies Fabricijam, — ka mani labie tiesneši viņus būtu notiesājuši.

—   Nu, tas tad man sabojā visu pārējo, — Fabricijs atbildēja vientiesībā, kas galmā liktos visai jocīga; — man labāk patiktos, ja viņus notiesātu maģistrati, spriezdami pēc sirdsapziņas.

—       Jūs, kas tik daudz ceļojat, lai izglītotos, jūs man sagādātu lielu prieku, uzdodot viņu adreses, un vēl pirms gulētiešanas es tiem aizrakstītu.

—   Ja es būtu ministrs, tad godīgu tiesnešu trūkums aizvainotu manu pašmīlību.

—    Bet man šķiet, — grāfs atbildēja, — ka jūsu ekselence, kas ļoti mīl frančus un kas pat kādreiz tiem sniedza savas neuzvaramās rokas palīdzību, aizmirst pašreiz vienu no viņu lielajām maksimām: Labāk nogalināt velnu nekā ļaut, lai velns jūs nogalina. Es gribētu redzēt, kā jūs šīs kvēlās dvēseles, kuras visu dienu lasa Franču Revolūcijas vēsturi, apvaldītu ar tiesnešiem, kas attaisnotu cilvēkus, kurus es apsūdzu. Tiesneši nonāktu tik tālu, ka nenotiesātu pat nepārprotami vainīgus blēžus un uzskatītu sevi par Brutiem. Bet gribu ar jums strīdēties; vai jūsu maigā dvēsele neizjūt pašpārmetumus par skaisto, mazliet novājējušo zirgu, ko jūs pamētāt Madžores ezera krastā?

—   Esmu noteikti nodomājis, — Fabricijs visā nopietnībā atbildēja, — atlīdzināt zirga īpašniekam izdevumus, kuri būs radušies sakarā ar sludinājumiem un citu, ar kā palīdzību viņš saņēmis atpakaļ zirgu no zemniekiem, kuri to būs atraduši; cītīgi lasīšu Milanas avizi, lai uzmeklētu sludinājumu par pazudušo zirgu; tā aprakstu pazīstu ļoti labi.

—   V?iņš patiesi ir primitivs, — grāfs teica hercogienei. — Un kas būtu noticis ar jūsu ekselenci, — viņš smiedamies turpināja, — ja, traucot pilnos auļos uz aizņemtā zirga, tas būtu iedomājies paklupt? Jūs būtu Špīlbergā, mans dārgais, mazais radniek, un es ar visu savu lielo iespaidu tikko varētu panākt, lai par trīsdesmit mārciņām samazina tās važas svaru, kura jums būtu piekalta pie katras kājas. Šinī izklaidēšanās vietā jūs būtu pavadījis kādu gadu desmitu; varbūt jūsu kājās iemestos tūska un gangrena, tad tās liktu vienkārši nogriezt.

—   Apžēlojieties, neturpiniet šo drūmo stāstu! — hercogiene ar asarām acīs izsaucās. — Viņš taču ir atgriezies. . .

—   Un es par to priecājos vairāk nekā jūs, varat man ticēt, — ministrs ļoti nopietni atbildēja; — bet kāpēc gan šis nežēlīgais bērns nepaprasīja man pasi ar pienācīgu vārdu, ja viņš gribēja iekļūt Lombardijā? Saņēmis pirmās ziņas par viņa aizturēšanu, es būtu steidzies viz Milānu, un mani turienes draugi labprāt būtu pievēruši acis un atzinuši, ka viņu žandarmērija arestējuši Parmas prinča pavalstnieku. Jūsu ceļojuma atstāstījums ir jauks, interesants, es labprāt tam piekrītu, — grāfs turpināja jau mazāk nopietni. — Arī jūsu iziešana no koka uz lielceļa man patīk itin labi; bet, starp mums runājot, tā kā šis sulainis turēja jūsu dzīvību savās rokās, tad arī jums bija tiesība paņemt viņējo. Mēs jūsu ekselencei sagādāsim spožu stāvokli, vismaz siņora man to pavēl, un, es domāju, pat mani vislielākie ienaidnieki nevar man pārmest, ka es kādreiz nebūtu paklausījis viņas rīkojumiem. Kādas nāves bēdas viņai un man, ja tai jājienā vājais zirgs būtu paklupis! Tad jau labāk būtu bijis, — grāfs piebilda, — ja krītot jūs būtu lauzis kaklu.

—   Jūs šovakar esat traģisks, mans draugs, — hercogiene aizkustināta sacīja.

—    Tas ir tāpēc, ka mūs apņem traģiski notikumi, — teica grāfs, arī satraukts; — mēs šeit neesam Francijā, kur viss beidzas ar dziesmām vai vienu vai divi gadiem ieslodzījuma, un es tiešām nerīkojos pareizi, stāstot jums par šīm lietām smiedamies. Ak jā! tagad pieņemsim, mans mazais radniek, ka man rodas iespēja jūs iecelt par bīskapu, jo es taču nevaru sākt ar Parmas archibīskapa vietu, kā to ļoti saprātīgi vēlas šeit klātesošā hercogiene, tanī bīskapijā jūs būsiet tālu no mūsu gudrajiem padomiem; pastāstiet mums mazliet, kāda būs jūsu politika?

—    Drīzāk nogalināt velnu nekā ļaut, lai tas mani nogalina, kā ļoti labi saka mani draugi franči, — Fabricijs, acīm starojot, sacīja. — Ar visiem iespējamiem līdzekļiem, ieskaitot pat lodi, paturēt stāvokli, kādu man būsiet sagādājis. Izlasīju del Dongo ģenealoģijā tā mūsu senča dzīves stāstu, kurš uzcēlis Griantas pili. Kad viņš sasniedzis jau mūža vakaru, viņa labais draugs, Milanas hercogs Galeass, sūtījis viņu apmeklēt kādu cietoksni mūsu ezera krastā; bijis jāpiesargās no jauna šveiciešu iebrukuma. «Jāuzraksta tomēr pāris laipnības vārdi komandantam,» Milanas hercogs, viņu izvadīdams, saka. Tad uzraksta pāris rindas un iedod vēstuli; pēc tam to atprasa, lai uzspiestu zīmogu. «Tā būs pieklājīgāk,» hercogs saka. Vespazians del Dongo aizbiauc, bet, kuģodams pa ezeru, atceras kādu senu grieķu teiksmu, jo viņš ir izglītots. Viņš atver sava labā kunga vēstuli un izlasa pavēli cietokšņa komandantam, lai tūlīt pēc ierašanās viņu nogalina. Sforca, būdams ļoti uzmanīgs komēdijā, kādu spēlēja ar mūsu senci, tomēr bija atstājis starp zīmītes pēdējo rindu un parakstu atstarpi; Vespazians del Dongo ieraksta tur rīkojumu atzīt viņu par visu ezermalas piļu ģenerālgubernatoru un nogriež vēstules sākumu. Ieradies cietoksnī un atzīts, viņš iesviež komandantu akā, pieteic Sforcam karu un pēc dažiem gadiem iemaina cietoksni pret milzīgajiem lauku īpašumiem, kuri ir nodibinājuši visu mūsu ģimenes atzarojumu turību un man kādu dienu ienesīs četrtūkstoš liru rentes.

—   Jūs runājat kā akadēmiķis! — grāfs smiedamies iesaucās, — tas ir bijis varens joks, kuru jūs mums nupat izstāstījāt, bet šādiem varoņdarbiem izdevība gadās tikai pa desmit gadiem reizi. Pastulbs, bet uzmanīgs un ik dienas saprātīgs cilvēks bieži vien bauda prieku uzveikt cilvēkus, kam bagāta iztēle. Iztēles neprāts bija vainīgs, ka Napoleons nevis mēģināja iegūt Ameriku, bet padevās Džonam Bullam. Džons Bulls savā kantorī gan būs krietni smējies par viņa vēstuli, kur citēts Temistokis. Rupjie Sančo Pansas visos laikos pamazām pārspēs cildenos Don-Kichotus. Ja jūs gribētu atturēties no neparastas rīcības, tad nešaubos, ka kļūsiet par ļoti cienītu un varbūt pat par ļoti cienījamu bīskapu. Un tomēr, mana piezīme paliek spēkā: piedzīvojumā ar zirgu jūsu ekselence uzvedusies pārāk vieglprātīgi; viņa ir bijusi sprīža attālumā no mūža ieslodzījuma.

Šie vārdi Fabricijam lika nodrebēt; viņš palika iegrimis dziļā izbrīnā. «Vai tas būtu bijis tas pats cietums, kas man draud? Vai tas būtu noziegums, kuru man nevajadzēja izdarīt?» Blanesa paredzējumi, kurus viņam negribējās atzīt par pravietojumiem, ieguva viņa acīs drošu pareģojumu nozīmību.

—   Ņū, kas tev noticis? — hercogiene brīnīdamās jautāja.

Grāfs tevi iegremdējis tumšās pārdomās.

—   Jauna patiesība mani apgaismo, un es nesaceļos pret to, bet mans gars tai pakļaujas. Ir taisnība, esmu pagājis garām bezgalīgam cietumam! Be,t šis sulainis bija tik jauks savā angļu tērpā! žēl bija viņu nogalināt!

Ministru apbūra Fabricija vientiesīgā nopietnība.

—   Viņš ir ļoti krietns visādi! — grāfs sacīja, paskatīdamies uz hercogieni. — Man jums jāsaka, mans draugs, ka esat iekarojis kādu cilvēku un varbūt pašu vēlamāko.

«A! tagad viņš mani pazobos par mazo Marietu!» Fabricijs nodomāja. Bet viņš maldījās; grāfs turpināja:

—   Jūsu evaņģeliskā vientiesība iekarojusi mūsu cienījamā archibīskapa, Landriani. tēva, sirdi. Vienā no tuvākajām dienām mēs jūs padarīsim par lielvikaru, un jaukākais šinī patīkamajā lietā ir tas, ka trīs pašreizējie lielvikari, nopelniem bagāti cilvēki, cītīgi strādātāji, no kuriem, es domāju, divi bija lielvikari jau pirms jūsu piedzimšanas, pieprasīs skaistā, savam archibīskapam adresētā vēstulē, lai jūs kļūstat pirmais viņu vidū. Šie siņori balstās vispirms uz jūsu tikumiem un tad uz to, ka jūs

esat slavenā archibīskapa Askanija del Dongo brāļa mazdēls. Uzzinājis par lielo cieņu, ar kādu raugās uz jūsu tikumiem, es uz vietas iecēlu vecākā ģeneralvikara māsasdēlu par kapteini; viņš ir leitnants kopš tā laika, kad maršals Sišē aplenca Taragonu.

—   Tūlīt steidzies šais pašās ikdienas drānās pie sava archibīskapa ar sirsnīgu viziti! — hercogiene izsaucās. — Izstāsti viņam par savas māsas precībām; tikko viņš būs uzzinājis, ka viņa kļūs hercogiene, viņš tevi atradīs apustuliskāku. Starp citu, tu nekā nezini par to, ko grāfs tev uzticēja par tavu drīzo iecelšanu.

Fabricijs aizsteidzās uz archibīskapa palaco; tur viņš izturējos vienkārši un necili, un tas viņam nācās ļoti viegli; tieši pretēji, lai spēlētu grandseņoru, viņam bija jāpiespiežas. Klausīdamies monsiņora Landriani mazliet pagaros stāstījumos, Fabricijs pārdomāja: «Vai man vajadzēja nošaut sulaini, kas turēja vājo zirgu aiz pavadas?» Viņa saprāts teica jā, bet sirds nevarēja samierināties ar ainu, kurā skaistais jauneklis, sakropļots un asinīm noplūdis, krīt no zirga.

«Vai cietums, kas mani aprītu, ja zirgs būtu paklupis, ir tas pats, ar kuru man tik daudzi pareģojumi piedraudējuši?»

Sis jautājums viņam bija ārkārtīgi svarīgs, un archibīskaps bija apmierināts ar viņa dziļas uzmanības pilno izskatu.

## XI

Izgājis no archibīskapa palaco, Fabricijs steidzās pie mazās Marietas. Jau iztālēm viņš sadzirdēja rupjo Džileti balsi; tas bija licis atnest vīnu un dzīroja kopā ar suflieri un teatra gaismotājiem, saviem draugiem. Fabricija signalam atbildēja tikai marnacia, kas pildīja mātes pienākumus.

—   Ir gadījies kas jauns, kopš tu aizgāji, — viņa iesaucās. — Divi vai trīs mūsu aktieri ir apsūdzēti, ka trokšņainās dzīrēs svinējuši lielā Napoleona svētkus, un mūsu nabaga trupu nosauca par jakobiņiem un pavēlēja tai izvākties no Parmas valsts robežām, un lai dzīvo Napoleons! Bet runā, ka tur esot ministra pirksts. Drošs nu tikai ir tas, ka Džileti dabūjis naudu, nezinu, cik daudz, redzēju viņam veselu sauju ekiju. Marieta saņēma piecus ekijus no mūsu direktora ceļa izdevumiem līdz Mantujai un Venecijai, un es vienu. Viņa joprojām tevi ļoti mīl, bet viņai bail no Džileti; priekš trijām dienām, kad mēs te pēdējo reizi spēlējām, viņš par varēm gribēja to nogalināt; viņš tai iekrāva divus pamatīgus pliķus, un visbriesmīgākais ir tas, ka viņš saplēsa Marietas zilo šalli. Ja tu viņai iedotu zilu šalli, tad tu būtu ļoti mīļš puisis, un mēs pateiktu, ka mēs to ieguvām loterijā. Karabineru bataljona bundzinieks rīt rīko sacīkstes, katrā ielas stūrī varēsi izlasīt, cikos. Atnāc pie mums; ja viņš būs aizgājis uz sacīkstēm, tā ka varēsim cerēt, ka viņš paliks projām mazliet ilgāk, tad es būšu pie loga un pavicināšu tev. Mēģini atnest mums ko labi jauku, un Marieta tev kaislīgi mīl.

Nākdams lejup pa nožēlojamā mitekļa vītņu kāpnēm, Fabricijs bija ar sevi dziļi neapmierināts. «Nemaz neesmu mainījies,» viņš sev pārmeta; «visi mani labie nodomi, kurus apņēmos pildīt mūsu ezera krastā, kad raudzījos uz dzīvi ar filozofisku skatienu, jau izgaisuši. Mana dvēsele bija neparasti pacilāta; tas viss bija sapnis, kas gaist, saduroties ar skarbo īstenību. Tagad butu īstais mirklis rīkoties,» Fabricijs sev teica, atgriežoties ap pulksten -vienpadsmitiem vakarā palaco Sanseverinā. Bet velti viņš meklēja savā sirdī drosmi runāt tai augstākajā skaidrībā, kas viņam likās tik viegli tur, naktī, Komo ezera krastā. «Sadusmošu personu, ko mīlu par visu vairāk pasaulē; ja es runāšu, tad izskatīšos kā slikts komediants; es patiesi tikai retos sajūsmas brīžos esmu kaut kas.»

—    Grāfs ar mani izturas apbrīnojami, — viņš teica hercogienei, kad bija izstāstījis par savu apmeklējumu pie archibiskapa; — jo augstāk vērtēju viņa izturēšanos tāpēc, ka, man šķiet pēc novērojumiem, es viņam patīku tikai ļoti viduvēji; tātad manai rīcībai jābūt ļoti korektai sakarā ar viņu. Viņš vada Sangviņā izrakumus, kuri, spriežot vismaz pēc viņa aizvakardienas ceļojuma, viņam ļoti tuvu pie sirds: viņš auļojis divpadsmit jūdzes, lai divas stundas pavadītu ar saviem strādniekiem. Ja atrastu statuju gabalus antikajā templī, kura pamati nesen atrasti, tad viņš baidās, ka tos nenozog; domāju piedāvāties, ka aizbraukšu un uzkavēšos pusotras dienas Sangviņā. Rīt ap pulksten pieciem man atkal jāierodas pie archibīskapa, un ceļā es varētu doties vakarā, lai izmantotu nakts vēsumu.

Hercogiene neatbildēja tūlīt.

—   Varētu sacīt, ka tu meklē ieganstus, lai attālinātos no manis, — viņa tam ārkārtīgi maigi sacīja; — tikko atgriezies no Beldžiratas, tu atrod iemeslu aizbraukšanai.

«Lūk, lieliska izdevība pateikt,» Fabricijs nodomāja; «bet pie ezera es biju drusku traks; savā skaidrības sajūsmā neievēroju, ka mana atzīšanās nobeigtos ar nekaunību. Būtu jāsaka: mīlu tevi vispadevīgākā draudzībā, un tā tālāk, un tā tālāk, bet mana dvēsele nespēj mīlēt. Vai tas nenozīmētu: redzu, ka jūs mani mīlat, bet lieciet vērā: nespēju jums atbildēt ar to pašu? Ja hercogiene mani tiešām mīl, tad var justies aizvainota, ka esmu to uzminējis, un viņa būs sadusmota par manu nekautrību, ja jūt tikai vienkāršu draudzību, … un šādus aizvainojumus nekad nepiedod.

Apsverot šīs nozīmīgās domas, Fabricijs, pats to nemanīdams, pastaigājās pa salonu nopietnā un cildenā izskatā, kā cilvēks, kas desmit soļu attālumā saskata nelaimi.

Hercogiene skatījās viņā ar apbrīnu: tas vairs nebija bērns, ko viņa bija redzējusi piedzimstam, tas vairs nebija brāļadēls, vienmēr gatavs viņai paklausīt: tas bija nopietns cilvēks, no kura būtu jauki kļūt mīlētai. Viņa piecēlās no nelielā otomaņu dīvaniņa, uz kura bija sēdējusi, un, metoties viņa skavās, satraukta sacīja:

—   Tātad tu gribi bēgt no manis?

—   Nē, — viņš atbildēja ar romiešu imperatora nopietnumu,

—   bet es gribētu būt gudrs.

Šos vārdus varēja uztvert dažādi; Fabricijs nejuta sevī drosmi, lai ietu tālāk un riskētu aizvainot šo pielūdzamo sievieti. Viņš bija pārāk jauns, pārāk jūtīgs; prāts viņam neiedvesa nevienu laipnu vārdu, ar kuru likt saprast to, ko viņš gribēja pateikt. Dabiskā aizrautībā un par spīti visiem prātojumiem viņš apskāva burvīgo sievieti un skūpstīja to daudzreiz. Pēkšņi dzirdēja pagalmā piebraucam grāfa pajūgu, un gandrīz tai pašā mirklī viņš pats parādījās salonā; viņš izskatījās pavisam satraukts.

-— Jūs iedvešat pavisam neparastas kaislības, — teica viņš Fabricijam, kuru šie vārdi gandrīz apmulsināja.

—   Archibīskapam šodien atkal bija pie viņa gaišās augstības audience, kādu viņam piešķir katru otrdienu; princis man tikko izstāstīja, ka archibīskaps iesācis pavisam mulsā izskatā ar no galvas iemācītu un ļoti gudru runu, no kuras princis sākumā nekā nav varējis saprast. Landriani beidzis ar deklaraciju, ka Parmas baznīcai ir svarīgi, lai monsiņoru Fabriciju del Dongo ieceļ par viņa pirmo lielvikaru un, tikko tam būs pilni divdesmit četri gadi, par viņa palīgu koadjutoru ar viņa amata viantošanas tiesībām.

—   Atzīstos, ka šie vārdi mani sabiedēja, — grāfs sacīja,

—   tas nozīmē iet mazliet par strauju, un es baidījos, ka princis neiespītējās, bet viņš tikai paskatījās uz mani smiedamies un pateica franciski: Tie ir jūsu ķērieni, mans kungs!

— Varu zvērēt dieva un jūsu augstības priekšā, — iesaucos ar visu iespējamo kvēli, — ka nekā nezināju par vārdiem mantošanas tiesības. — Tad es izstāstīju patiesību, ko mēs šeit pat priekš dažām stundām bijām pārrunājuši; tālāk ar sajūsmu piebildu, ka uzskatītu par lielāko labvēlību no viņa augstības puses, ja viņai labpatiktu iesākumam piešķirt nelielu bīskapiju. Princis gan man noticēja, jo uzskatīja par vajadzīgu tēlot cēlsirdīgo; viņš man cik iespējams vienkārši sacīja: Tā ir oficiālā lieta starp archibīskapu un mani, jums tur nav daļas; lāga vīrs griežas pie manis ar stipri garu un visai garlaicīgu ziņojumu, pēc tam nonāk pie oficiālā priekšlikuma; es atbildēju viņam diezgan vēsi, ka minētā persona ir vēl ļoti jauna gados un, bez tam, tikai nesen ieradusies manā galmā; ka var gandrīz izskatīties, ka maksāju naudu par ķeizara izrakstītu vekseli, dodot izredzes uz tik augstu amatu viņa lombardo-veneciešu karalistes augsta virsnieka dēlam. Archibīskaps protestēja, ka no Lās puses ieteikumi nav izsacīti. Bija diezgan muļķīgi to pateikt man. Mani pārsteidza, .ka to dara tik piedzīvojis cilvēks; bet viņš vienmēr apjūk, mani uzrunājot, un tovakar viņš bija mulsāks nekā jebkad, tāpēc es iedomāju, ka viņš karsti ilgojās šās iecelšanas. Atbildēju viņam, ka zinu labāk par viņu, ka del Dongo labā nav izteikti nekādi augsti ieteikumi, ka neviens manā galmā nenoliedz tā spējas, ka pārāk ļauni nerunā arī par tā tikumiem, bet es tikai baidos, ka tas varētu būt spējīgs aizrauties, un ka esmu apņēmies nekad neiecelt ievērojamās vietās šāda veida neprāšus, ar kuriem valdnieks nekad ne par ko nevar būt drošs. Un tad, — viņa augstība turpināja, — man bija jāuzklausa gandrīz tikpat gara patētiska runa kā pirmā; archibīskaps cildināja dieva nama aizrautību. Neveiklais, es nodomāju, tu maldies, tu kaitē iecelšanai, kas jau gandrīz piešķirta; vajadzēja īsi beigt un sirsnīgi man pateikties. Bet nekā: viņš turpināja homeliju ar smieklīgu neatlaidību; es meklēju atbildi, kas nebūtu pārāk nelabvēlīga mazajam del Dongo; tādu arī atradu un diezgan laimīgu, kā varēsiet spriest: Monsiņor, es viņam sacīju, Pijs VII bija liels pāvests un liels svētais: viņš vienīgais starp visiem valdniekiem uzdrošinājās pateikt nē tiranam, kas visu Eiropu redzēja sev pie kājām; lūk, viņš bija spējīgs aizrauties, un tas viņu aizveda tik tālu, ka, būdams Imolas bīskaps, viņš uzrakstīja savu pazīstamo pilsoņa kardinaļa Kiaramonti pastorali par godu Saipusalpu republikai.

Mans nabaga archibīskaps kļuva mēms aiz brīnumiem, un, lai viņu galīgi apstulbotu, es viņam ļoti nopietni pateicu: Ardievu, monsiņor, divdesmit četras stundas pārdomāšu jūsu priekšlikumu. Pēc vārda ardievu, kad biju to pasacījis, nabaga virs vēl piebilda dažus visai neveikli un diezgan apnicīgi izteiktus lūguma vārdus. Tagad, grāf Moska della Rovere, uzdodu jums pateikt hercogienei, ka es negribu novilcināt divdesmit četras stundas lietu, kas var būt viņai tīkama; sēstieties un uzrakstiet archibīskapam apstiprinājuma rakstu, kas izbeigs šo gadījumu. Vēstuli uzrakstīju, viņš to parakstīja un teica man: Aiznesiet to šai pašā mirklī hercogienei. Šeit, siņora, ir tas, kas man deva iemeslu laimei jūs vēl šovakar atkalredzēt.

Hercogiene ar sajūsmu izlasīja vēstuli. Grāfa garā stāstījuma laikā Fabricijs bija paspējis attapties, viņš nemaz neizskatījās izbrīnījies par šo notikumu; viņš to uztvēra kā īsts augstmanis, kas, protams, aizvien ir ticējis, ka viņam ir tiesība uz šādiem ārkārtīgiem paaugstinājumiem, uz tām likteņa labvēlībām, kuras kādu buržuā izmestu no sedliem; viņš runāja par savu atzinību, bet ļoti labos vārdos, un beigās grāfam sacīja:

—    Labam galminiekam vajag iztapt valdošajai kaislībai: vakar jūs apliecinājāt bažas, ka zemesracēji Sangviņā varētu nozagt antiko statuju gabalus, kurus atrastu; man ļoti patīk izrakumi; ja jūs atļautu, es dotos uzraudzīt jūsu strādniekus. Rītvakar, pēc pienācīgās pateicības izteikšanas pilī un pie archibīskapa, es braukšu uz Sangviņu.

—    Vai varat uzminēt, — hercogiene jautāja grāfam, — no kurienes labajam archibīskapam nākusi šī pēkšņā kaislīgā labpatika par Fabriciju?

—    Man nemaz nevajag minēt; lielvikars, kura brālis ir kapteinis, man vakar sacīja: Landriani tēvs vadās pēc drošā principa, ka titula nesējs ir priekšnieks savam palīgam, un viņš nevar valdīties aiz prieka, ka viens del Dongo būs pakļauts viņa rīkojumiem un būs viņam pateicību parādā. Viss, kas apgaismo Fabricija augsto izcelšanos, kāpina viņa iekšķīgo prieku: tāds cilvēks ir viņam par palīgu! Otrkārt, monsiņors Fabricijs viņam iepatikās, viņš nemaz nejutās bikls tā priekšā; un, beigās, Landriani tēvam jau gadus desmit ir pamatots naids pret Plezansas bīskapu, kas augstprātīgi pretendē mantot viņa sēdekli Parmā un kas bez tam vēl ir meldera dēls. Amata mantošanas nolūkā Plezansas bīskaps nodibinājis ļoti ciešas attiecības ar markizi Raversi, un šie sakari liek archibīskapam drebēt par sava patīkamākā nodoma — del Dongo iesaistīšanas savā svītā — panākumiem.

Aiznākamajā dienā, agrā rītā, Fabricijs vadīja izrakumus Sangviņā, iepretim Kolorno (tā ir Parmas prinču Versaija); izrakumu vieta atradās līdzenumā, pavisam tuvu lielajam ceļam, kas ved no Parmas uz Kazal-Madžori, pirmo Austrijas pilsētu. Strādnieki raka laukā garu grāvi, astoņas pēdas dziļu un cik vien iespējams šauru; gar senu romiešu ceļu meklēja otra tempļa atliekas; tas, kā iedzīvotāji stāstīja, bijis vēl viduslaikos. Kaut arī princis bija devis pavēles, vairāki zemnieki nevarēja vienaldzīgi noskatīties uz garajiem grāvjiem, kuri šķērsoja viņu īpašumus. Tiem varēja sacīt, ko grib, tie iedomājās, ka meklē apraktu mantu, un Fabricija klātbūtne bija īsti laikā, lai aizkavētu kādu nelielu dumpi. Viņš nemaz negarlaikojās un dedzīgi sekoja darbiem; laiku pa laikam atrada kādu medaļu, un viņš negribēja dot strādniekiem laiku vienoties savā starpā, lai to nočieptu.

Diena bija skaista, varēja būt seši no rīta; viņš bija aizņēmies vecu šauteni un notrieca dažas bezdelīgas; viena no tām ievainota nokrita uz lielceļa. Fabricijs, tai pakaļ iedams, ieraudzīja tālumā pajūgu, kas brauca no Parmas uz Kazal-Madžores robežas pusi. Viņš tikko bija no jauna pielādējis šauteni, kad noplukušie rati lēnā gaitā piebrauca pavisam tuvu un viņš ieraudzīja JVĪarietu; viņai blakus sēdēja garais karātavu putns Džileti un vecā sieviete, kuru viņa uzdeva par māti.

Džīleti iedomājās, ka Fabricijs nostājies tā, ar šauteni rokā, ceļa vidū, lai viņu aizskartu un varbūt pat lai nolaupītu Marietu. Kā drošsirdīgs vīrs viņš izlēca no ratiem; kreisajā rokā viņš turēja stipri sarūsējušu lielu pistoli, labajā zobenu, kas vēl bija makstī; tas bija zobens, kuru izlietoja, kad trupas nodarbe_spieda viņam uzticēt kādu markiza lomu.

—   A! laupītāj! — viņš uzbļāva; — tas man patīk, ka sastopu tevi jūdzi no robežas; es tev parādīšu; šeit tavas violetās zeķes tevi vairs neaizsarga.

Fabricijs māja mazajai Marietai un nemaz nelikās zinis par greizsirdīgajiem Džileti kliedzieniem, kad pēkšņi trīs pēdas no savām krūtīm viņš ieraudzīja sarūsējušās pistoles stobru. Viņš tikko paguva dot sitienu pa pistoli, izlietodams savu šauteni kā nūju; šāviens gāja vaļā, bet nevienu neievainoja.

—   Pieturiet taču, — Džileti uzkliedza vetturino; tai pašā laikā viņam pietika veiklības, lai saķertu pretinieka šautenes galu un turētu to novērstu no sava ķermeņa. Abi raustīja šauteni visiem spēkiem, katrs aiz sava gala. Tā kā Džileti bija daudz spēcīgāks, tad pamazām, likdams vienu roku otrai priekšā, viņš pakāpeniski tuvojās resgalim un bija jau gandrīz saguvis šauteni, kad Fabricijs, lai padarītu to nelietojamu, izšāva. Viņš iepriekš bija labi novērojis, ka šautenes gals ir trīs collas virs Džileti pleca; sprādziens atskanēja tam pie pašas auss. Tas viņu mazliet pārsteidza, bet viņš vienā mirklī attapās.

—   Ā! nelieti, tu gribi man sašķaidīt pakausi! Tagad es noslēgšu rēķinus ar tevi! — Džileti izrāva savu markiza zobenu no maksts un apbrīnojamā ātrumā gāzās virsū Fabricijam. Tam ieroča nebija, un viņš jau domāja sevi esam pazudušu.

Viņš metās uz pajūgu, kas bija apstājies soļu desmit aiz Džileti; skriedams pa kreisi, viņš saķēra ratu atsperi, strauji apgriezās apkārt un likās atpakaļ gar labās puses durtiņām, kas bija atvērtas. Džileti, drāzdamies ar savām garajām kājām, nebija iedomājies aizķerties pie ratu atsperes un aizskrēja vairākus soļus uzņemtajā virzienā, pirms paguva apstāties. Kad Fabricijs skrēja garām atvērtajām pajūga durtiņām, viņš izdzirda Marietu pusbalsī sakām:

—   Piesargies! Viņš tevi nogalinās. Ņem!

Tai pašā mirklī Fabricijs redzēja izkrītam no ratiem lielu medību dunci; viņš noliecās, lai to uzceltu, bet tai pašā mirklī viņa plecu ķēra Džileti zobena cirtiens. Pieceļoties Fabricijs bija sešas collas no Džileti, kas nikni trieca viņam pa seju ar zobena rokturi; šis trieciens bija tik spēcīgs, ka pilnīgi satricināja Fabricija apziņu. Tai mirklī viņu tiktikko nenogalināja. Par laimi Džileti bija viņam vēl pārāk tuvu, lai varētu iedurt ar zobenu. Kad Fabricijs attapās, viņš metās bēgt, ko kājas nesa; skrienot viņš izvilka dunci no maksts un, spēji pagriezies atpakaļ, atradās trīs soļus no Džileti, kas viņu vajāja. Džileti bija ieskrējies, Fabricijs turēja pretim dunča smaili; Džileti paguva ar zobenu uzsist dunci mazliet augstāk, tomēr saņēma pilnu dūrienu kreisajā vaigā. Viņš pienāca pavisam tuvu Fabricijam, kas sajuta dūrienu gūžā: Džileti bija jau paguvis atvāzt nazi. Fabricijs lēca pa labi; viņš pagriezās atpakaļ, un beigās abi pretinieki atradās īstā cīņas atstatumā.

Džileti neganti lādējās. «Es tev pārgriezīšu rīkli, tu priestera plukata!» viņš ik mirkli atkārtoja. Fabricijs bija pavisam aizelsies un nespēja parunāt; ļoti sāpēja arī sitiens ar zobena rokturi sejā, un pa degunu asinis plūda straumēm. Viņš vairākkārt notēmēja ar savu medību dunci un deva triecienus, īsti tomēr neapzinādamies, ko dara; viņam neskaidri likās, ka piedalās publiskās sacīkstēs. So domu viņam iedvesa viņa strādnieku klātbūtne, kuri, skaitā divdesmit pieci vai trīsdesmit, bija nostājušies apkārt cīnītājiem, tomēr pienācīgā atstatumā, jo tie abi pastāvīgi skraidīja un atkal metās viens otram virsū.

Šķita, ka cīņa kļūst rāmāka; dūrieni vairs nesekoja viens otram tik aši, kad Fabricijs iedomājās: «Spriežot pēc sāpēm, ko jūtu sejā, viņš man to izķēmojis.» Sī doma viņu iesvēla niknumā, un viņš metās virsū pretiniekam, izstiepis medību dunča smaili uz priekšu. Duncis iedūrās Džileti krūtīs labajā pusē un izgāja cauri pie kreisā pleca; tai pašā mirklī Džileti zobens visā garumā ieurbās Fabricijam rokas augšdelmā, bet paslīdēja tikai zem ādas, un radās niecīgs ievainojums.

Džileti bija nogāzies; kad Fabricijs devās viņam virsū, skatīdamies uz viņa kreiso roku, kurā bija nazis, šī roka mašmali pavērās un ļāva izslīdēt ierocim.

«Plukata ir beigts,» Fabricijs nodomāja. Viņš paskatījās tam sejā: pa' Džileti muti plūda asinis straumēm. Fabricijs steidzās pie pajūga.

—   Vai jums ir spogulis? — viņš uzsauca Marietai. Maršēta ļoti bāla paskatījās uz viņu un neatbildēja. Vecā sieviete gluži aukstasinīgi atvēra zaļu somu un pasniedza Fabricijam mazu spogulīti ar rokturi plaukstas lielumā. Fabricijs, skatīdamies tajā, vēroja savu seju: «Acis ir veselas, un tas jau ir daudz.» Viņš apskatīja zobus; arī tie nebija izdauzīti. — Kāpēc tad man tā sāp? — viņš pusbalsī pats sev jautāja.

Vecā sieviete viņam atbildēja:

—   Tas tāpēc, ka jums vaiga augšējā puse saspiesta starp Džileti zobena rokturi un vaiga kaulu. Jūsu vaigs briesmīgi pietūcis un zils, uzlieciet labi drīz dēles, un nekas nebūs.

—   Tā! Labi drīz dēles! — Fabricijs smiedamies sacīja un pilnīgi atguva savu aukstasinību. Viņš redzēja strādniekus drūzmējamies ap Džileti un skatāmies, bet neviens neuzdrošinājās tam pieskarties.

—   Palīdziet taču šim cilvēkam! — viņš tiem uzsauca; — novelciet viņam drēbes. — Viņš gribēja turpināt, bet, pacēlis acis, ieraudzīja trīssimt soļu attālu uz lielceļa piecus vai sešus vīrus, kas ātros soļos tuvojās notikuma vietai.

«Tie ir žandarmi,» viņš nodomāja. «Un tā kā te kāds nogalināts, tad viņi mani arestēs, un man būs gods svinīgi ierasties Parmas pilsētā. Kas par jautru joku tiem galminiekiem, kuri draugos ar Raversi un ienīst manu krustmāti.»

Tūlīt pat, ātri kā zibens, viņš nosviež pārsteigumā sastingušajiem strādniekiem visu naudu, kas viņam bija kabatās, un metas uz pajūgu.

—   Aizkavējiet žandarmus man sekot! — viņš uzsauc strādniekiem, — un es jums bagātīgi atlīdzināšu; sakiet viņiem, ka esmu nevainīgs, ka šis cilvēks man uzbruka un gribēja mani nogalināt.

—   Un tu, — viņš teica vetturino, — trenc zirgu auļos, tu saņemsi četrus zelta napoleonus, ja pārbrauksi pāri Po ātrāk, nekā šie cilvēki pagūst mani satvert.

—   Tas iet! — sacīja vedējs. — Bet nebaidieties; šie cilvēki ir kājām, un pietiks ar manu zirdziņu rikšiem, lai atstātu viņus aizmugurē. — Tā runādams, viņš uzmudināja zirgus auļot.

Mūsu varoni aizskāra, ka šis kučieris bija lietojis vārdu baidīties; patiesi, viņš bija pārdzīvojis ārkārtīgas bailes pēc sejā saņemtā sitiena ar zobena rokturi.

—   Mēs varam sastapt pretimbraucējus, — teica saprātīgais vetturino, kas domāja par četriem napoleoniem, — un cilvēki, kuri mums seko, var uzsaukt, lai mūs aptur … — Tas nozīmēja: «Pielādējiet savus ieročus.»

—   Cik tu esi dūšīgs, mans mazais abat! — iesaucās Marieta, apkampjot Fabriciju. Vecā sieviete skatījās laukā pa durtiņām; pēc neilga laika viņa ievilka galvu atpakaļ.

—   Neviens mums neseko, siņor, — viņa pavisam aukstasinīgi sacīja Fabricijam, — un priekšā uz ceļa nav neviena. Jūs zināt, cik austriešu policijas ierēdņi lieli formalisti: tikko viņi redzēs mūs auļos ierodamies Po krastā, viņi jūs arestēs, par to nešaubieties.

Fabricijs paskatījās laukā pa durtiņām.

—   Rikšos! — uzsauca viņš vedējam. — Kāda pase jums ir? — viņš jautāja vecajai sievietei.

—  Trīs vienas vietā, — viņa atbildēja, — un katra mums maksāja četrus frankus; vai tas nav briesmīgi nabaga dramatiskiem artistiem, kas visu gadu ceļo? Šeit ir dramatiska artista, siņora Džileti, pase; tas būsiet jūs. Un te divas pases Marietiņai un man. Bet visa mūsu nauda bija Džileti kabatā, kas ar mums tagad notiks?

—   Cik viņam bija? — Fabricijs jautāja.

—   Četrdesmit skaisti pieefranku gabali, — teica vecā.

Tas ir, seši un vēl sīknauda, — Marieta smiedamās pārlaboja, — es negribu, ka manu mazo abatu apšmauc.

Vai tad tas nav gluži dabiski, siņor, — vecā sieviete pavisam aukstasinīgi turpināja, — ka mēģinu no jums izplēst trīsdesmit četrus ekijus? Kas gan jums ir trīsdesmit četri ekiji, bet kas tie ir mums, kad esam zaudējušas savu aizstāvi? Kas tagad uzņemsies sagādāt mums mitekļus, kas kaulēsies ar vetturino, kad ceļosim, un kas visiem iedvesīs bailes? Džileti nebija skaists, bet viņš bija ļoti noderīgs; un ja šī mazā nebūtu bijusi tik muļķe un atklāti ar jums mīlinājusies, nekad Džileti nekā nebūtu pamanījis, un jūs mums būtu iedevis jaukus ekijus. Varu jums apgalvot, ka mēs esam ļoti nabagas.

Fabricijs bija aizkustināts; viņš izvilka maku un iedeva vecajai sievietei dažus napoleonus.

—   Jūs redzat, — viņš tai sacīja, — ka man paliek tikai piecpadsmit, tā ka nav vērts mēģināt turpmāk man vēl izvilkt.

Mazā Marieta krita viņam ap kaklu, un vecā skūpstīja viņam rokas. Pajūgs joprojām virzījās uz priekšu sīkos rikšos. Kad tālumā kļuva saskatāmas melni svītrotās dzeltenās barjeras, kas vēstīja austriešu zemi, vecā sacīja Fabricijam:

—    Jūs darītu labāk, ja ieietu kājām, ar Džileti pasi kabatā; mēs mazliet apstāsimies, it kā lai sakārtotos. Un bez tam muita apskatīs mūsu mantas. Ja gribat man paklausīt, ejiet pa Kazal-Madžori nevērīgiem soļiem; iegriezieties pat kafejnīcā un iedzeriet glāzīti degvīna; bet tikko esat ārā no ciema, pielieciet soli. Austriešu zemē policija ir velnišķīgi modra; tā drīz vien būs uzzinājusi, ka nogalināts kāds cilvēks; jūs ceļojat ar svešu:pasi, tā vien jau pietiktu, lai divus gadus pavadītu cietumā; Izejot no pilsētas, dodieties pa labi līdz Po upei, nolīgstiet laivu un bēdziet uz Ravennu vai Feraru; cik vien ātri varat, atstājiet Austriju. Par diviem luijiem varat nopirkt no kāda muitnieka citu pasi, šī jums var kļūt liktenīga; neaizmirstiet, ka esat nogalinājis cilvēku.

Kājām tuvojoties Kazal-Madžores tiltam, Fabricijs uzmanīgi pārlasīja Džileti pasi. Mūsu varonis bija gauži izbijies, viņš dzīvi atcerējās visu, ko grāfs Moska bija viņam stāstījis par briesmām, kādas viņam draud, ja ieies austriešu valstī; un, lūk, tur, divsimt soļu sev priekšā, viņš saredzēja briesmīgo tiltu, pa kuru varēs ieiet zemē, kuras galvaspilsēta viņa acīs bija Špīlberga. Bet kā lai rīkojas citādāk? Modenas hercogiste, kas dienvidos saiet robežās ar Parmas valsti, tai izdod bēgļus saskaņā ar nolīgumu; valsts robeža, kas plešas kalnājos uz Dženovas pusi, bija pārāk tālu; viņa kļūmo dēku Parmā uzzinās daudz ātrāk, nekā viņš paspēs aizsniegt šos kalnus; tātad atlika tikai Austrijas valsts Po upes kreisajā krastā. Kamēr paspēs uzrakstīt austriešu iestādēm, uzaicinot tās viņu aizturēt, paies varbūt trīsdesmit sešas stundas vai divas dienas. Visu to apsvēris, Fabricijs aizdedzināja pats savu pasi ar kūpošu cigāru; viņam labāk būt austriešu zemē klaidonim nekā Fabricijam del Dongo, un bija iespējams, ka viņu izkrata.

Neatkarīgi no tā, ka viņam dabiski bija pretīgi uzticēt savu dzīvību nelaimīgā Džileti pasei, šis dokuments sagādāja arī materialas grūtības: Fabricija augums tikko sasniedza piecas pēdas un piecas collas, nevis piecas pēdas desmit collas, kā vēstīja pase; tālāk, viņam bija gandrīz divdesmit četri gadi un viņš izskatījās jaunāks, Džileti bija trīsdesmit deviņi. Pateiksim atklāti, ka mūsu varonis krietnu pusstundu pastaigājās pa uzbērumu blakus Po tiltam, pirms izlēma doties pāri. «Ko es ieteiktu kādam citam, kas būtu manā vietā?» viņš beidzot sev teica. «Redzams, iet pāri, jo palikt Parmas valstī ir bīstami; var sūtīt kādti žandarmu vajāt cilvēku, kas nogalinājis otru, kaut arī aizsargoties.» Fabricijs izpētīja savas kabatas, saplēsa visus papīrus un atstāja tikai mutautiņu un cigāru kārbu; viņam bija svarīgi saīsināt pārbaudi, kas viņu gaidīja. Viņam iešāvās briesmīgs iebildums, ko varētu viņam izteikt un uz ko viņš atrada tikai nelāga atbildes: viņš uzdosies par Džileti, bet visa viņa veļa iezīmēta ar burtiem F. D.

Kā redzams, Fabricijs bija viens no tiem nelaimīgajiem, kurus nomoka viņu iztēle; Itālijā gudriem cilvēkiem šī kļūda piemīt diezgan bieži. Franču kareivis, kam būtu tikpat daudz drosmes vai pat mazāk, uz vietas būtu devies pāri tiltam, iepriekš neapsvēris nekādas grūtības; bet viņš arī būtu pilnīgi aukstasinīgs, turpretim Fabricijs bija tālu no aukstasinības, kad maza auguma, pelēkā ģērbies cilvēks tilta galā viņam sacīja: — Ieejiet policijas birojā parādīt pasi.

Biroja sienas bija netīras, ar naglām, uz kurām bija uzkārtas ierēdņu pīpes un netīrās cepures. Lielais egles koka rakstāmgalds, aiz kura tie bija novietojušies, bija notraipīts ar tinti un vīnu; divi vai trīs lieli reģistri, iesieti zaļā ādā, bija izraibināti dažādu krāsu traipiem pn lapu malas nomelnējušas no šķirstīšanas. Uz kaudzē sakrautajiem reģistriem bija uzlikti trīs krāšņi lauru vainagi, kuri aizvakar bija kalpojuši kādos ķeizara svētkos.

Fabriciju pārsteidza visi šie sīkumi, tie viņam sažņaudza sirdi; tā viņš samaksāja par krāšņo un skaidro greznību, kas rotāja viņa istabas palaco Sanseverinā. Viņš bija spiesta ieiet šai netīrajā birojā un parādīties tur kā pakļautais; viņam bija jāļaujas izklaušināties.

Ierēdnis, kas izstiepa nodzeltējušu raku, lai paņemtu pasi, bija sīks un melnīgsnējs, un kakla saitē tam bija misiņa adata. «Tas ir saīdzis buržuā,» Fabricijs novērtēja. Šī persona likās ārkārtīgi pārsteigta, lasot pasi, un lasīšana turpinājās kādas piecas minūtes.

—   Jūs esat cietis negadījumā, — ierēdnis teica ārzemniekam, ar skatienu norādot uz tā vaigu.

—   Vetturino nogāza mūs no Po upes krasta uzbēruma. — Atkal iestājās klusums, un ierēdnis šaustīja ar nikniem skatieniem ceļinieku.

«Klizmā es esmu,» Fabricijs domāja, «viņš man tūlīt pateiks, ka spiests man paziņot ļaunas vēstis un ka esmu arestēts.» Dažādas trakas iedomas iešāvās galvā mūsu varonim, kas šai mirklī gan nebija visai loģiskas. Piemēram, viņš iedomājās aizbēgt pa biroja durvīm, kas bija palikušas atvērtas; «noraušu apģērbu, metīšos Po upē, un, bez šaubām, es varēšu to pārpeldēt. Viss ir labāk nekā Špīlberga.» Policijas ierēdnis cieši raudzījās viņā tieši tai brīdī, kad viņš apsvēra šās izlaušanās panākumu iespējas, un tās bija divas jaukas sejas. Briesmu tuvums saprātīgam cilvēkam sasprindzina garu, tās viņu, tā sakot, paceļ pāri pašam; iedomu cilvēkam tās iedvesmo romānus, gan pārdrošus, tas taisnība, bet bieži bezjēdzīgus.

Vajadzēja redzēt, cik mūsu varonis izskatījās sašutis zem šā ar misiņa adatu izrotātā policijas ierēdņa pētīgā skatiena. «Ja es viņu nogalinātu,» Fabricijs domāja, «mani par slepkavību notiesātu uz divdesmit gadiem galerās vai uz nāvi, un tomēr tas nebūtu tik baigi kā Špīlberga ar simt divdesmit mārciņu smagu važu pie katras kājas un astoņām uncēm maizes dienišķai iztikai, un tā divdesmit gadus; es no turienes tiktu laukā tikai četrdesmit četrus gadus vecs.» Fabricija loģika aizmirsa, ka pēc tam, kad viņš bija sadedzinājis savu pasi, policijas ierēdnim nekas nenorādīja uz to, ka viņš ir dumpinieks Fabricijs del Dongo.

Kā redzams, mūsu varonis bija pietiekoši pārbijies; bet viņš būtu pārbijies vēl daudz vairāk, ja varētu lasīt domas, kuras satrauca policijas ierēdni. Šis cilvēks bija Džileti draugs; var iedomāties, cik liels bija viņa pārsteigums, redzot tā pasi kāda cita rokās. Pirmajā mirklī viņš gribēja likt šo otro arestēt, pēc tam apsvēra, ka Džileti itin labi varējis pārdot savu pasi šim glītajam jauneklim, kas, kā redzams, bija izdarījis kādu nelāgu lietu Parmā. «Ja es viņu arestēšu,» ierēdnis domāja, «Džileti iekļūs nepatikšanās; viegli atklās, ka viņš savu pasi pārdevis;

no otras puses, ko teiks mani priekšnieki, ja uzzinās, ka es, Džileti draugs, esmu citam vizējis viņa pasi?» Ierēdnis žāvādamies piecēlās un sacīja Fabricijam: — Pagaidiet, mans kungs; — tad, aiz policijas ierēdņa paraduma, piebilda: — Radušās grūtības. — Savukārt Fabricijs izlēma: «Radīsies mana bēgšana.»

Tiešām, ierēdnis izgāja no biroja, durvis atstājot atvērtas; un pase bija palikusi uz egles koka galda. «Briesmas ir acīm redzamas,» Fabricijs domāja; «ņemšu savu pasi un lēnā gaitā došos atpakaļ pāri tiltam; ja žandarms man ko jautās, atbildēšu, ka esmu aizmirsis vizēt pasi Parmas valsts pēdējā ciema policijas komisariatā.» Fabricijam pase jau bija rokā, kad, ar neizsakāmu1 izbrīnu, viņš izdzirda ar misiņa adatu rotāto ierēdni sakām:

—   Es, patiesi, vairs nevaru; karstums mani noslāpēs. Aiziešu uz kafejnīcu iedzert pustasi. Kad būsiet izpīpējis, ieejiet birojā, jāvizē viena pase; tur ir ārzemnieks.

Fabricijs, kas klusītiņām lavījās ārā, pēkšņi atradās aci pret aci ar glītu jaunekli, kas dziedošā balsī pats sev sacīja: «Labi, vizēsim to pasi, es parafēšu.»

—   Uz kurieni kungs vēlas doties?

—   Uz Mantuju, Veneciju un Feraru.

—   Ferara. lai notiek, — ierēdnis svilpodams atbildēja. "Viņš paņēma spiedogu, uzspieda pasē ar zilu tinti vizu, brīvajā vietā ātri ierakstīja: Mantuja, Venecija un Ferara, pēc tam vairākkārt pavicināja roku gaisā, no jauna iemērca spalvu tintē un lēnām, bezgala rūpīgi uzvilka savu parakstu. Fabricijs sekoja katrai šās spalvas kustībai; ierēdnis ar labpatiku uzlūkoja savu parakstu, viņš pielika piecus vai sešus punktus un beidzot atdeva pasi Fabricijam, viegli nosacīdams: — Laimīgu ceļu, mans kungs.

Fabricijs attālinājās, cenzdamies apslēpt steigu, kad pēkšņi juta, ka kāds viņu aiztur aiz kreisās rokas; instinktīvi viņš uzlika roku uz dunča roktura, un, ja neredzētu visapkārt mājas, viņš varbūt būtu iekritis neprātā. Cilvēks, kas pieskārās pie viņa kreisās rokas, redzēdams viņa izbailes, it kā atvainodamies teica:

—   Saucu kungu trīs reizes, bet viņš neatbildēja; vai kungam ir kas muitojams?

—   Man klāt ir tikai mutautiņš; dodos medībās pavisam netālu, pie kāda radnieka.

Viņam būtu radušās lielas neērtības, ja viņam lūgtu nosaukt šā radnieka uzvārdu. No lielā karstuma un šiem pārdzīvojumiem Fabricijs bija tā nosvīdis, it kā būtu iekritis upē. «Man netrūkst drosmes pret komediantiem, bet vara rotām greznojušies policijas ierēdņi man iedzen šausmas; par šo domu sacerēšu hercogienei sonetu.»

Tikko iegājis Kazal-Madžorē, Fabricijs nogriezās pa labi pa kādu netīru ieliņu, kas ved lejā uz Po. «Man ļoti nepieciešama Bakcha un Cereras palīdzība,» viņš sev teica un iegriezās nelielā veikaliņā, virs kura pie maikst§ karājās pelēka lupata; uz lutatas bija rakstīts vārds Trattoria. Noplucis palags, divu tievu koka ripu saturēts, nokarājās līdz trim pēdām no zemes un aizsedza ēdnīcas durvis no tiešiem saules stariem. Iekšā puskaila un ļoti glīta sieviete saņēma mūsu varoni ar cieņu, un tas viņam sagādāja lielu prieku; viņš steidzās pateikt, ka mirstot aiz bada. Kamēr sieviete gatavoja azaidu, parādījās gadu trīsdesmit vecs vīrietis, kas ienākot nebija sveicinājis; pēkšņi viņš uzlēca kājās no sola, uz kura bija mājīgi atsēdies, un uzrunāja Fabriciju: — Eccellenza, la riverisko (sveicinu jūsu ekselenci)!

Fabricijs tai mirklī bija ļoti līgsms un neiedomājās neko drūmu, bet smiedamies atbildēja:

—   Pie velna, no kurienes tu pazīsti manu ekselenci?

—    Kā! Jūsu ekselence neatceras Ludoviko, vienu no siņoras hercogienes Sanseverinas kučieriem? Sakā, lauku mājā, ko mēs katru gadu apmeklējām, es aizvien saslimu ar drudzi; es izlūdzos no siņoras pensiju un aizbraucu. Tagad esmu bagāts; divpadsmit ekiju vietā, uz kuriem augstākais man gadā varētu būt tiesības, siņora man piešķīra divdesmit četrus, sacīdama, ka grib man dot iespēju taisīt sonetus, jo es dzejoju tautas valodā, un siņors grāfs man teica, ka, ja kādreiz man gadītos nelaime, lai tikai ejot viņam izstāstīt. Man ir bijis gods aizvest monsiņoru uz Vellejas klosteri[8], kad viņš kā labs kristīgais devās uzkavēties nošķirtībā.

Fabricijs ielūkojās vērīgāk šai cilvēkā un sāka mazliet atcerēties. Tas kādreiz bija viens no švītākajiem casa Sanseverina kučieriem; tagad viņa apģērbs bija rupjš, saplīsis krekls un audekla bikses, kas kādreiz bijušas melnas un sniedzās tikko līdz ceļiem; pāris kurpju un noplukuši platmale papildināja šo tērpu. Arī skuvies viņš nebija dienu piecpadsmit. Ēzdams olu cepumu, Fabricijs sarunājās ar viņu pilnīgi kā līdzīgs_ ar līdzīgu; viņam likās, ka Ludoviko ir saimnieces mīļākais. Ātri pabeidzis brokastot, viņš pusbalsī teica Ltidoviko:

—   Man ar jums kas jāparunā.

—   Jūsu ekselence var runāt brīvi viņas klātbūtnē, viņa ir patiesi laba sieviete, — Ludoviko maigi noteica.

—   Labi, mani draugi, — Fabricijs nevilcinādamies turpināja, — esmu nelaimē, un man vajadzīga jūsu palīdzība. Vispirms, manā lietā nav iejaukta politika; es vienkārši nogalināju kādu cilvēku, kas gribēja mani noslepkavot, tāpēc ka sarunājos ar viņa mīļāko.

—   Nabaga jauneklis! — saimniece iesaucās.

—   Jūsu ekselence var uz mani paļauties! — kučieris iesaucās, un viņa acīs ieplaiksnījās visdziļākā padevība. — Uz kurieni jūsu ekselence grib doties?

—   Uz Feraru. Man ir pase, bet man būtu tīkamāk, ja nevajadzētu sarunāties ar žandarmiem, kuriem notikums var būt zināms.

—   Kad jūs nogādājāt pie malas to otru?

—   Šorīt pulksten sešos.

—   Vai jūsu ekselences apģērbs nav ar asinīm? — saimniece jautāja.

—   Es jau par to domāju; bez tam, jūsu drānas ir pārāk smalka auduma, — sacīja kučieris; — pie mums tādu daudz neredz, tas var pievērst jums uzmanību. Nopirkšu jums apģērbu pie ebreja. Jūsu ekselence ir gandrīz manā augumā, tikai tievāks.

—   Apžēlojieties, nesauciet mani vairs par ekselenci, tas var pievērst uzmanību!

—   Jā, ekselence, — atbildēja kučieris, iziedams no ēdnīcas.

—    Pagaidiet! Pagaidiet! — sauca Fabricijs. — Un nauda? Atgriezieties!

—   Ko jūs runājat par naudu! — viesnīcniece teica. — Viņam ir sešdesmit septiņi ekiji, kas pilnīgi jūsu rīcībā. Man pašai, — viņa piemetināja klusāk, — man ir četrdesmit ekiju, kurus jums labprāt piedāvāju; kad gadās šādi piedzīvojumi, nauda ne vienmēr ir klāt.

Ienākot tratorijā, Fabricijs aiz karstuma bija novilcis svārkus.

—   Jums mugurā ir veste, kas jums varētu sagādāt neērtības, ja kāds ienāktu: skaistais angļu audums pievērstu uzmanību. — Viņa iedeva mūsu bēglim melna audekla vesti, kas piederēja viņas vīram. Pa veikaliņa iekšdurvīm ienāca gara auguma jauns cilvēks; viņš bija ģērbies ar zināmu eleganci.

Tas ir mans vīrs, — teica saimniece. — Pjetro Antonio, — viņa uzrunāja vīru, — siņors ir Ludoviko draugs; viņš šorīt otrpus upes piedzīvojis sadursmi, viņš vēlas bēgt uz Feraru.

—   Varēsim viņu aizvest, — vīrs ļoti laipni sacīja, — mums ir Karlo-Džuzepes laiva.

Aiz kādas citas vājības, kuru atzīsim tikpat dabiski, kā izstāstījām par viņa bailēm policijas birojā tilta galā, mūsu varonim bija asaras acīs; viņu bija dziļi aizkustinājusi dziļā padevība, kuru viņš sastapa pie šiem zemniekiem. Viņš iedomājās arī savai krustmātei raksturīgo labsirdību un labprāt būtu gribējis sagādāt laimi šiem ļaudīm. Atgriezās Ludoviko, rokā nesdams saini.

—   Sveiks, vecais, — vīrs viņam draudzīgi sacīja.

—   Lūk, kas noticis, — Ludoviko ļoti uztraukts teica. — Par jums sāk runāt; ļaudis pamanījuši, ka jūs esat vilcinājies, iegriežoties mūsu ieliņā un atstājot lielo ielu, kā cilvēks, kas meklē paslēpties.

—   Kāpiet ātri istabā, — vīrs sacīja.

Šai lielajā un glītajā istabā divos logos rūšu vietā bija izstiepts pelēks audekls; tur bija redzamas četras gultas, katra sešas pēdas plata un piecas augsta.

—   Un ātri, ātri! — uzsauca Ludoviko. — Ir kāds nesen ieradies āksts žandarms, kas gribētu luncināties ap glīto sievieti lejā, un es viņam pareģoju, ka viņš viegli var sastapties ar kādu lodi; ja šis suns padzird runājam par jūsu ekselenci, viņš gribēs mums iegriezt un arestēt jūs šeit, lai celtu neslavu Teodolindes tratorijai.

—   Kas tad tas? — Ludoviko brīnījās, ieraugot viscaur asinīm notraipīto kreklu un ar mutautiem nosietos ievainojumus.

—   Šis porco ir aizstāvējies? Tas ir simtreiz vairāk, nekā vajadzīgs, lai jūs arestētu; neesmu arī nopircis kreklu. — Nekautrēdamies viņš atvēra atvilktni un iedeva vienu no saimnieces vīra krekliem Fabricijam, kas drīz vien bija ģērbies kā bagāts lauku buržuā. Ludoviko norāva no sienas tur piekārto tīklu, ielika Fabricija apģērbu zivju grozā, skriešus nosteidzās lejā un izgāja laukā pa pakaļdurvīm; Fabricijs viņam sekoja.

—   Teodolinde, — veikaliņam garāmejot, Ludoviko uzsauca,

—   paslēp to, kas palika augšā, mēs iesim uz vītoliem un gaidīsim. Un tu, Pjer Antuan, atsūti mums labi drīz laivu, maksās labi.

Ludoviko pārveda Fabriciju pāri vairāk nekā divdesmit grāvjiem. Platākajiem grāvjiem pārkļuva pa ļoti gariem un lokaniem dēļiem, kas bija pārmesti tiltu vietā; kad bija pārgājuši, Ludoviko dēļus atvilka. Sasniedzis pēdējo grāvi, viņš novilka dēli kā atvieglots. — Tagad atvilksim elpu, — viņš sacīja.

— 3im sunim žandarmam būtu jānoiet vairāk nekā divas jūdzes, lai sasniegtu jūsu ekselenci. Bet jūs esat pavisam bāls, — viņš teica Fabricijam. — Neesmu aizmirsis mazo blašķīti.

—   Tā tagad ir īsti laikā; ievainojums gūžā sāk likt sevi manīt. Un bez tam, man bija negantas bailes policijas birojā pie tilta.

—   To es labprāt ticu, — Ludoviko sacīja; — ar asinīm pieplūdušu kreklu, kāds bija jūsējais, es nemaz lāga neaptveru, kā tik' jūs iedrošinājāties ieiet tādā vietā. Ievainojumos es kaut ko saprotu: noguldīšu jūs labi vēsā vidē, kur varēsiet nosnaust kādu stundu. Laiva ieradīsies mūs tur uzmeklēt, ja vien būs izdevies sadabūt laivu; ja ne, tad paiesim vēl pāris mazas jūdzītes, kad būsiet drusku atpūties, un es aizvedīšu jūs uz kādām dzirnavām, kur pats paņemšu laivu. Jūsu ekselencei ir daudz lielākas zināšanas nekā man: siņora būs izmisusi, kad uzzinās par sadursmi; viņai pateiks, ka esat nāvīgi ievainots, varbūt pat, ka esat nogalinājis otru kā nelietis. Markize Raversi nevilcināsies izplatīt visļaunākās baumas, kuras var skumdināt siņoru hercogieni. Jūsu ekselence varētu uzrakstīt.

—   Un kā aizsūtīt vēstuli?

—   Puiši dzirnavās, uz kurām iesim, pelna divdesmit su dienā; pusotrā dienā tie ir Parmā, tātad četri franki par gājienu; divi franki par apavu deldējumu. Ja gājiens būtu veikts tāda nabadzīga cilvēka labā, kāds esmu es, tas maksātu sešus frankus; tā kā tas ir pakalpojums siņoram, tad došu divpadsmit.

Kad viņi sasniedza atpūtas vietu cieši saaugušā alkšņu un vītolu pudurī, kur bija tīkami un vēsi, Ludoviko aizgāja uz krietnu stundu, lai sameklētu tinti un papīru. — Lielais dievs, cik man šeit ir labi! — Fabricijs iesaucās. — Likteni! Ardievu, es nekad nekļūšu archibīskaps!

Atgriezies, Ludoviko atrada viņu cieši aizmigušu un negribēja modināt. Laiva ieradās tikai saulei rietot; tikko Ludoviko to ieraudzīja tālē, viņš pasauca Fabriciju, kas uzrakstīja divas vēstules.

—   Jūsu ekselencei ir daudz lielākas zināšanas nekā man, — Ludoviko piespiesti sacīja, — un baidos, ka sirds dziļumos viņai nepatikšu, lai arī ko viņa sacītu, ja piebildīšu kaut ko.

Neesmu tāds nejēga, kā jūs iedomājaties, — Fabricijs atbildēja, — un lai arī ko jūs pateiktu, manās acīs jūs vienmēr būsiet, krustmātes uzticīgais kalpotājs un cilvēks, kas darījis visu iespējamo, lai izglābtu mani no ļoti nelāga stāvokļa.

Bija jāizsaka vēl daudz citu iebildumu, lai piedabūtu Ludo-

viko izteikties, un kad beidzot viņš bija noņēmies to darīt, tad iesāka ar ievadu, kurš vilkās labas piecas minūtes. Fabricijs kļuva nepacietīgs, pēc tam nodomāja: «Kas gan pie tā vainīgs? mūsu uzpūtība, kuru šis cilvēks no sava viedokļa ļoti labi saskatījis.» Ludoviko padevība beidzot noveda viņu pie skaidras valodas.

—   Cik daudz markize Raversļ gan nedotu vēstnesim, ko jūs sūtīsiet uz Parmu, lai iegūtu abas vēstules! Tās rakstītas ar jūsu roku, tātad ir lietiski pierādījumi pret jums. Jūsu ekselence mani uzskatīs par nekautrīgu ziņkārīgo; otrkārt, tai varbūt būs kauns nolikt siņoras hercogienes acu priekšā manu vājo kučiera rokrakstu; bet galu galā jūsu drošība atver man muti, kaut arī jūs uzskatītu mani par nekauņu. Vai jūsu ekselence nevarētu man nodiktēt abas vēstules? Tad es būšu vienīgais kompromitētais, un pie tam vēl ļoti mazā mērā, jo vajadzības gadījumā pateikšu, ka jūs parādījāties lauka vidū ar spalvas kātu vienā un pistoli otrā rokā un pavēlējāt man rakstīt.

—   Dodiet man roku, mīļais Ludoviko! — Fabricijs iesaucās. — Un lai pierādītu, ka man nav noslēpumu tādam draugam kā jūs, ņemiet, norakstiet abas vēstules, kādas tās ir. — Ludoviko prata novērtēt šo uzticības pierādījumu un jutās ļoti aizkustināts, tomēr jau pēc pāris rindām, redzot laivu straujā gaitā tuvojamies pa upi, viņš teica Fabricijam:

—    Es vēstules pabeigtu drīzāk, ja jūsu ekselencei gribētos tās man nodiktēt. — Kad vēstules bija uzrakstītas, Fabricijs pēdējā rindā uzrakstīja A un B un uz nelielas papīra strēmelītes, kuru pēc tam saburzīja, uzrakstīja franciski: Ticiet A un B. Vēstules nesējam vajadzēja saburzīto papīra gabaliņu paslēpt savā apģērbā.

Kad laiva bija piebraukusi tik tuvu, ka varēja sasaukties, Ludoviko uzkliedza laiviniekiem, dēvēdams tos svešos vārdos; tie neatbildēja, bet piestāja krastā piecsimt asis zemāk, lūkodamies visapkārt, vai tikai viņus nav pamanījis kāds muitnieks.

—   Esmu jūsu rīcībā, — Ludoviko teica Fabricijam, — vai gribat, lai es pats nogādāju vēstules uz Parmu? Vai arī lai pavadu jūs uz Feraru?

—    Pavadīt mani uz Feraru ir pakalpojums, kuru gandrīz neuzdrošinos prasīt. Vajadzēs izkāpt krastā un mēģināt ieiet pilsētā, neuzrādot pasi. Teikšu jums, ka man ir ļoti pretīgi ceļot ar Džileti vārdu, un domāju, ka tikai jūs varētu nopirkt man jaunu pasi.

—   Kāpēc jūs to man neteicāt Kazal-Madžorē? Pazīstu kādu spiegu, kas būtu man pārdevis lielisku pasi un ne dārgi, par četrdesmit vai piecdesmit frankiem.

Viens no abiem laiviniekiem, kas bija dzimis Po upes labajā krastā un kam tāpēc nebija vajadzīga ārzemju pase, lai dotos uz Parmu, — uzņēmās nogādāt vēstules Parmā. Ludoviko, kas prata airēt, varēja kopā ar otru vadīt laivu.

—   Po lejas galā, — viņš teica, — sastapsim vairākas bruņotas laivas, kuras pieder policijai, bet es pratīšu no tām izvairīties. — Reižu desmit bija jāslēpjas ar ūdens puķēm un vītoliem apaugušās saliņās. Trīs reizes izkāpa malā, lai ļautu laivai tukšā pabraukt garām policijas laivai. Ludoviko izmantoja šos ilgos brīvos brīžus, lai recitētu Fabricijam vairākus savus sonetus. Izjūtas bija diezgan pareizas, bet izteiksme tās it kā notrulināja, un nebija vērts, ka tās uzrakstītas; dīvaini bija tas, ka šim ekskučierim bija dzīvas un gleznainas kaislības un uztvere, bet viņš kļuva salts un pliekans, tikko sāka rakstīt. «Tieši pretēji tam, ko redzam augstākā sabiedrībā,» Fabricijs nodomāja, «kur visu prot graciozi izteikt, bet sirdīm nav ko runāt.» Viņš saprata, ka lielākais prieks, ko viņš varētu sagādāt šim uzticamajam kalpotājam, būtu izlabot sonetu pareizrakstību.

—   Par mani zobojas, kad aizdodu kādam savu burtnīcu, — Ludoviko sacīja. — Bet ja jūsu ekselence pagodinātos nodiktēt man vārdu rakstību burtu pa burtam, skauģiem vairs nebūtu ko teikt: pareizrakstība vien nerada ģēniju. — Tikai aiznākamās dienas naktī Fabricijs varēja pilnīgā drošībā izkāpt malā alkšņu mežā, jūdzi šaipus Ponte Lago Oscuro. Visu dienu viņš pavadīja, noslēpies kaņepju laukā, un Ludoviko pirmais devās uz Feraru; viņš noīrēja nelielas telpas pie kāda nabadzīga ebreja, kas uzreiz saprata, ka šeit var nopelnīt, ja prot klusēt. Vakarā, kad satumsa, Fabricijs uz maza zirdziņa iejāja Ferarā; šī palīdzība viņam bija ļoti nepieciešama, jo karstums uz upes viņu bija nomocījis; naža dūriens gūžā un zobena cirtiens plecā, ko Džileti viņam bija sagādājis cīniņa sākumā, iekaisa un radīja drudzi.

## XII

Ebrejs, dzīvokļa saimnieks, bija uzaicinājis kādu diskrētu chirurgu, kas, savukārt sapratis, ka makā ir nauda, pateica Ludoviko, ka sirdsapziņa viņu spiež ziņot policijai par tā jaunekļa ievainojumiem, kuru Ludoviko sauca par savu brāli.

— Likums ir skaidrs, — viņš piebilda; — acīm redzams, ka jūsu brālis nepavisam nav pats sevi ievainojis, kā viņš stāsta, krītot no kāpnēm tai mirklī, kad turējis rokā atvāztu nazi.

Ludoviko salti atbildēja šim godīgajam chirurgam, ka, ja viņš iedomāsies paklausīt savas sirdsapziņas balsij, tad viņam būs gods, vēl pirms atstāj Feraru, uzkrist tieši virsū atvāztam nazim. Kad Ludoviko izstāstīja to Fabricijam, tas viņu ļoti nopēla, bet nevarēja vairs zaudēt ne mirkli, lai laistos lapās. Ludoviko pateica ebrejam, ka mēģinās izvest savu brāli svaigā gaisā; viņš devās uzmeklēt kādu pajūgu, un mūsu draugi atstāja māju, lai tanī vairs neatgrieztos. Lasītājs, bez šaubām, atradīs, ka pārāk gari stāstām par visu šo rīcību, kāda nepieciešama, ja nav pases; Francijā šāda veida likstas vairs nepazīst, bet Itālijā, it īpaši Po upes apkaimē, visi runā tikai par pasēm. Bez aizkavējuma ticis ārā no Feraras, it kā lai pavizinātos, Ludoviko atlaida fiakru, tad atgriezās pilsētā pa citiem vārtiem un izbrauca ar Fabriciju sediolā, kuru bija nolīdzis divdesmit jūdžu garam ceļam. Nokļuvuši Boloņas tuvumā, mūsu draugi lika sevi vest pāri laukam uz ceļu, kas nāk no Florences uz Boloņu; nakti viņi pavadīja visnožēlojamākā iebraucamā vietā, kādu vien varēja atrast, un nākamajā dienā, kad Fabricijs jau jutās tik spēcīgs, lai varētu paiet nelielu gabaliņu, viņi iesoļoja Boloņā kā pastaigādamies. Džileti pasi bija sadedzinājuši; vajadzēja jau būt pienākušām ziņām par komedianta nāvi, un mazāk bīstami bija tikt arestētam kā cilvēkam bez pases nekā nogalināta cilvēka pases īpašniekam.

Ludoviko pazina Boloņā divus vai trīs bagātu namu kalpotājus; vienojās, ka viņš ies aprunāties ar tiem. Viņš tiem stāstīja, ka ierodoties no Florences un ceļojot kopā ar jaunāko brāli, pēdējais, juzdams vēlēšanos vēl pagulēt, ļāvis viņam aiziet vienam, stundu pirms saules lēkta. Norunājuši satikties kādā sādžā, kur Ludoviko gribēja apstāties, lai pārlaistu lielo tveici. Bet redzot, ka brālis neierodas, Ludoviko nolēmis atgriezties atpakaļ: viņš to atradis ievainotu ar akmens sitienu un vairākiem naža dūrieniem un vēl turklāt, ka to aplaupījuši cilvēki, kuri uzsākuši ar to strīdu. Brālis esot glīts zēns, protot kopt un vadīt zirgus, lasīt un rakstīt, un labprāt vēlētos atrast vietu kādā bagātā namā. Ludoviko vēl paturēja prātā, bet nepiebilda, ko vajadzības gadījumā varēja vēl darīt: ka, Fabricijam pakrītot, zagļi aizbēguši un aiznesuši līdzi nelielo somu ar veļu un pasēm.

Ieradies Boloņā, Fabricijs jutās ļoti noguris un, bez pases neiedrošinādamies iet uz viesnīcu, iegāja milzīgajā San-Petrones baznīcā. Tur viņu apņēma tīkams vēsums; viņš drīz vien jutās pavisam atdzīvojies. «Kas es esmu par nepateicīgu radījumu,» Fabricijs sev pārmeta, «ienāku baznīcā, lai atsēstos kā kafejnīcā!» Viņš nometās ceļos un jūsmīgi pateicās dievam par tā acīm redzamo gādību, ar kuru tas viņu apveltījis, kopš gadījās nelaime nogalināt Džileti. Tikt pazītam Kazal-Madžores policijas birojā, tās bija briesmas, kuras vēl tagad viņā radīja baiļu trīsas. «Kā varēja notikt,» Fabricijs brīnījās, «ka ierēdnis, kam acīs bija tik daudz aizdomu un kas pārlasīja manu pasi trīs reizes, nepamanīja, ka neesmu piecas pēdas desmit collas garš, ka man nav trīsdesmit astoņi gadi un ka man seja nav baku rētām izraibināta? Cik daudz pateicības esmu tev parādā, ak mans dievs! Un es līdz šim brīdim vilcinājos nolikt savu niecību pie tavām kājām! Esmu savā pašlepnumā iedomājies, ka tukšs cilvēka saprāts man devis glābiņu no Spīlbergas, kas jau atvērās, lai mani aprītu.»

Vairāk nekā stundu Fabricijs pavadīja lielākajā atmaigumā dieva bezgalīgās labvēlības priekšā. Tuvojās Ludoviko, bet jauneklis nedzirdēja tā nākšanu; tad tas nostājās viņam pretim. Fabricijs, kas bija paslēpis pieri plaukstās, pacēla galvu, un uzticamais kalps redzēja, ka asaras slaka viņa kunga vaigu.

— Atnāciet pēc vienas stundas, — Fabricijs paskarbi teica.

Ludoviko atvainoja šo toni aiz dievbijības. Fabricijs vairākas reizes uzteica septiņus grēku nožēlošanas psalmus, ko prata no galvas; ilgi viņš pakavējās pie vārsmām, kurām bija sakars ar viņa pašreizējo stāvokli.

Fabricijs lūdza no dieva piedošanu par daudzām lietām, bet ievērību pelna tas, ka viņam neienāca prātā pieskaitīt pie pārkāpumiem nodomu kļūt par archibīskapu vienīgi aiz tā iemesla, ka grāfs Moska ir premjerministrs un atrod šo vietu un ar to saistīto stāvokli par piemērotu hercogienes brāļadēlam. Gan taisnība, viņš to bija vēlējies bezkaislīgi, domāja par to gandrīz tāpat kā par kādu ministra vai ģenerālā vietu! Viņš nemaz nebija iedomājies, ka šajā hercogienes projektā var būt iejaukta viņa sirdsapziņa. Tas ir zīmīgi tai reliģijai, par kuru viņam bija jāpateicas Milanas jezuitu mācībām. Šī reliģija atņem drosmi domāt par nepierastām lietām un, it īpaši, aizliedz personīgi kaut ko novērtēt; tas ir briesmīgākais no visiem jļrckicm, tas ir solis uz protestantismu. Lai uzzinātu savus pārkāpumus, tad jāizvaicā savs garīdznieks vai arī jālasa grēku saraksts, kāds iespiests grāmatās ar virsrakstu: Sagatavošanās grēksūdzes sakramentam. Fabricijam bija zināms no galvas latiņu valodā sastādītais grēku saraksts, ko viņš bija iemācījies Neapoles garīgajā akadēmijā. Nu šo sarakstu noskaitot, nonācis pie punkta par slepkavību, viņš sevi ļoti vainoja dieva priekšā, ka nogalinājis cilvēku, kaut arī aizstāvot savu dzīvību. Atri un nepievēršot ne mazāko uzmanību, viņš uzteica dažādos punktus par simonijas grēkiem (iegūt ar naudas palīdzību augstus garīgus amatus). Ja viņam būtu piedāvājuši par simt luijiem Parmas archibīskapa pirmā lielvikara vietu, viņš būtu šo priekšlikumu ar riebumu noraidījis; bet, kaut gan viņam netrūka ne prāta, ne loģikas, tomēr pat ne reizi viņš neiedomājās, ka viņa labā izlietotais grāfa Moskas iespaids arī ir simonija. Tas ir jezuitiskās izglītības triumfs: ieaudzināt pieradumu neievērot lietas, kuras ir skaidrākas par dienu. Personālu interešu un Parīzes ironijas garā audzināts francūzis būtu varējis Fabriciju vainot liekulībā, kad mūsu varonis pavēra savu dvēseli dievam galējā vaļsirdībā un visdziļākā atmaigumā.

Fabricijs atstāja baznīcu tikai pēc tam, kad bija sagatavojis grēksūdzi, ko apņēmās izteikt varbūt jau rītdien; viņš atrada Ludoviko sēžam uz plašajām, akmens kolonām rotātajām kāpnēm, kuras iziet uz lielo laukumu pie San-Petrones baznīcas fasades. Kā pēc liela negaisa gaiss kļūst dzidrs, tā arī Fabricija dvēsele bija rāma, laimīga un it kā atsvaidzināta.

—   Jūtos ļoti labi, gandrīz vairs nemanu ievainojumus, — teica viņš Ludoviko, piegājis pie tā. — Bet vispirms man no jums jālūdz piedošana; es atbildēju jums asi, kad uzrunājāt mani baznīcā; es pārbaudīju savu sirdsapziņu. Un tālāk, kā iet mūsu lietas?

—    Uz to labāko; saņēmu mitekli, kas gan, patiesību sakot, jūsu ekselences maz cienīgs, pie kāda mana drauga sievas; tā ir ļoti skaista, un tai ir ļoti tuvas attiecības ar vienu no galveniem policijas aģentiem. Rīt došos paziņot par mūsu pasu nozagšanu; šo paziņojumu uzņems labvēlīgi, un es samaksāšu par vēstules vedumu, ko policija rakstīs uz Kazal-Madžori, lai uzzinātu, vai šinī draudzē ir tāds Ludoviko San-Mikeli, kam ir brālis, vārdā Fabricijs, siņoras hercogienes Sanseverinas dienestā. Viss ir galā, siamo a cavallo. (Itāliešu sakāmvārds: esam glābti.)

Fabricijs pēkšņi kļuva nopietns; viņš lūdza, lai Ludoviko viņu pagaida kādu brīdi, gandrīz skriešus metās atpakaļ baznīcā un, tikko tur nokļuvis, no jauna nokrita uz ceļiem; viņš padevīgi skūpstīja akmens plāksnes. — Tas ir brīnums, ak kungs, — viņš izsaucās ar asarām acīs. — Tikko tu redzēji manu dvēseli gatavu atgriezties pie pienākuma pildīšanas, tu mani izglābi. Lielais dievs! Iespējams, ka mani kādu dienu nogalina nejaušā dēkā; tad atceries manas nāves mirklī, kādā pacilātībā mana dvēsele pašreiz atrodas. — Visdziļākā līgsmē un sajūsmā Fabricijs vēlreiz noskaitīja septiņus grēksūdzes psalmus. Pirms iziešanas viņš piegāja pie vecas sievietes, kas sēdēja liela madonnas attēla priekšā, un blakus tai bija stateniski novietots dzelzs trīsstūris ar tāda paša metala kāju. Trīsstūra malās bija izurbti daudzi sīki caurumiņi, domāti mazajām svecītēm, kuras ticīgo dievbijība aizdedzina slavenās Čimabuē madonnas priekšā. Tikai septiņas sveces dega, kad Fabricijs pienāca; šo apstākli viņš uzmanīgi paturēja prātā, lai vēlāk par to vaļas brīdī vairāk pārdomātu.

—   Cik maksā sveces? — viņš jautāja sievietei.

—   Divi bajoki[9] gabalā.

Tiešām, tās nebija resnākas par spalvas kātu un nebija ne pēdu garas.

—   Cik sveču vēl var uzlikt uz jūsu trīsstūra?

—   Sešdesmit trīs, jo septiņas jau aizdedzinātas.

«Ā!» — Fabricijs nodomāja, «sešdesmit trīs un septiņi ir septiņdesmit, tas ir vēl jāpatur prātā.» Viņš samaksāja par svecēm, pats iesprauda tās un septiņas pirmās aizdedzināja, tad nometās ceļos, lai piedāvātu savu velti, un pieceļoties sacīja vecītei:

—   Tas ir par saņemtu žēlastību.

—   Mirstu aiz izsalkuma, — Fabricijs teica, pievienodamies Ludoviko.

—   Neiesim tomēr krodziņā, dosimies uz mājām; dzīvokļa saimniece aizies nopirkt, kas jums vajadzīgs azaidam. Viņa nozags kādus divdesmit su, bet toties kļūs jo sirsnīgāka jaunajam iemītniekam.

—   Tas nozīmētu ne mazāk, kā likt mirt badā krietnu stundu ilgāk, — Fabricijs teica,.smiedamies līgsmi kā bērns, un iegāja krodziņā San-Petrones baznīcas tuvumā. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, ieraugot pie blakus galda Pepi, savas krustmātes pirmo kambarsulaini, to pašu, kas kādreiz bija ieradies Zenevā viņam pretim. Fabricijs deva viņam zīmi, lai klusē; pēc tam, ātri paēdis brokastis, ar laimīgu smaidu uz lūpām viņš piecēlās. Pepe viņam sekoja, un mūsu varonis iegāja San-Petrones baznīcā trešo reizi. Ludoviko atturīgi palika ārpusē, pastaigādamies pa laukumu.

—   Ai mans dievs, monsiņor! Kā ar jūsu ievainojumiem? Siņora hercogiene ir drausmīgi uztraukta; vienu veselu dienu viņa domāja, ka esat miris, pamests kādā Po upes salā; šo pašu mirkli sūtīšu vēstnesi pie viņas. Es meklēju jūs jau sešas dienas, no kurām trīs pavadīju Ferarā, izstaigādams visas mājvietas.

—   Vai jums ir kāda pase, ko iedot man?

—   Man to ir veselas trīs: viena ar jūsu ekselences vārdu un tituliem, otra tikai ar jūsu vārdu un trešā ar pieņemtu vārdu, Džuzepe Bosi; katra pase divos izpildījumos, atkarībā no tā, vai jūsu ekselence gribēs ierasties no Florences vai no Modenas. Jāizdara tikai neliela pastaiga ārpus pilsētas. Siņors grāfs labprāt redzētu jūs apmetamies del Pelegrino viesnīcā, kuras saimnieks ir viņa draugs.

Fabricijs, it kā nejauši pastaigādamies, pagājās uz priekšu baznīcas labajā spārnā, līdz aizdedzinātām svecēm. Viņa acis apstājās pie Čimabuē madonnas, tad viņš sacīja Pepem, nomezdamies ceļos: — Man brīdi jāizsaka pateicība. — Pepe darīja tāpat kā viņš. Izejot no baznīcas, Pepe pamanīja, ka Fabricijs iedod divdesmit franku gabalu pirmajam ubagam, kas lūdzās dāvanu; ubags skaļi izkliedza savu atzinību, tā pievelkot pie žēlsirdīgās būtes veselus mākoņus dažādu nabagu, kuri parasti grezno San-Petrones laukumu. Katrs gribēja savu daļu no napoleona. Sievietes, izmisušas par to, ka nespēj iespiesties apkārtējā burzmā, metās virsū Fabricijam, klaigādamas, vai nav taisnība, ka viņš gribējis dot savu napoleonu sadalīšanai starp visiem labā dieva nabagiem. Pepe, vicinādams savu spieķi ar zelta rokturi, pavēlēja ubagiem likt viņa ekselenci mierā.

—   A! Ekselence! — visas sievietes vienā balsī iekaucās, — dodiet zelta napoleonu arī nabaga sievietēm! — Fabricijs paātrinaja soļus, sievietes klaigādamas viņam sekoja, un arī daudz citu ubagu vīriešu piesteidzās no apkārtnes ielām, saceldami kaut ko līdzīgu nelielam dumpim. Viss šis briesmīgi netīrais un enerģiskais pūlis kliedza: Ekselence! Fabricijs tikai ar lielām pūlēm atbrīvojās no burzmas; šī aina atsauca viņa iztēli zemes virsū. «Saņēmu to, ko biju pelnījis,» viņš sev teica, «iejaucos pie salašņām.»

Divas sievietes viņam sekoja līdz Saragosas vārtiem, pa kuriem viņš izgāja no pilsētas. Pepe tās apstādināja, nopietni piedraudēdams ar spieķi un pasviezdams tām dažus naudas gabalus. Fabricijs uzkāpa jaukajā San-Mikela pakalnā pie Bosko, ārpus mūriem apgāja apkārt kādai pilsētas daļai, pa taku piecsimt soļu tālāk uzgāja uz Florences ceļa, tad atgriezās pa to Boloņā un svinīgi pasniedza policijas ierēdnim pasi, kurā sīki bija aprakstīts viņa izskats. Pēc šās pases viņš bija Džuzepe Bosi, teoloģijas students. Fabricijs pamanīja pases lapas apakšējā labajā stūrī kā nejauši uzmestu sarkanas tintes traipiņu. Divas stundas vēlāk viņam uz papēžiem jau bija spiegs, pateicoties titulam ekselence, kādā viņa biedrs viņu bija nosaucis San-Petrones ubagu priekšā, kaut gan viņa pasē nebija neviena titula, kas dotu tiesību saukties par ekselenci.

Fabricijs redzēja spiegu un krietni par to pasmējās; viņš vairs nedomāja ne par pasēm, ne par policiju un bija līgsms kā mazs bērns. Pepem bija pavēlēts palikt pie viņa, bet redzot, ka viņš ļoti apmierināts ar Ludoviko, tas nolēma labāk pats doties un aiznest hercogienei labās vēstis. Fabricijs uzrakstīja divas ļoti garas vēstules cilvēkiem, kuri viņam bija dārgi; tad viņam iešāvās prātā uzrakstīt trešo ļoti godājamajam archibīskapam Landriani. Šai vēstulei bija brīnišķīgs panākums; tā saturēja ļoti sīku aprakstu par cīniņu ar Džileti. Labo archibīskapu tā pavisam aizkustināja, un viņš nekavējās doties pie prinča, lai izlasītu šo vēstuli; princis labprāt uzklausīja viņu, jo gribēja dzirdēt, kā jaunais monsiņors mēģina atvainot tik baigu slepkavību. Jāpateicas daudzajiem markizes Raversi draugiem, ka princis tāpat kā visa Parmas pilsēta ticēja, ka Fabricijs licis palīdzēt divdesmit vai trīsdesmit zemniekiem nosist vāju komediantu, kuram pieticis nekaunības, lai liegtu monsiņoram mazo Marietu. Despotu galmos patiesību nosaka pirmais veiklais intrigants, tāpat kā Parīzē to dara mode.

— Bet, pie joda! — princis teica archibīskapam; — tādas lietas taču liek padarīt citiem, bet nav pieņemts, ka to dara pats; un bez tam, tādu komediantu kā Džileti nenogalina, viņu nopērk.

Fabricijam nebija nekādu šaubu par to, kas notiek Parmā. Viņš tiešām interesējās, vai šā komedianta nāve, kurš, dzīvs būdams, pelnīja trīsdesmit divus frankus mēnesī, novedīs pie ultra ministrijas un tās galvas grāfa Moskas krišanas.

Uzzinot par Džileti nāvi, princis, hercogienes patstāvīgās izturēšanās aizvainots, pavēlēja ģeneralfiskalam Rasi ievadīt šo prāvu tā, it kā darīšana būtu ar kādu liberāli. Fabricijs savukārt ticēja, ka viņa ranga cilvēks stāv pāri likumiem; viņš nebija apsvēris, ka zemēs, kurās augstmaņus nekad nesoda, intriga var visu, pat pret viņiem. Viņš bieži runāja ar Ludoviko par savu pilnīgo nevainību, kuru drīz vien atklāti pasludinās; lielākais pamatojums tas, ka viņš nebijis vainīgs. Uz to Ludoviko kādu dienu viņam sacīja: — Neaptveru, kā jūsu ekselence, kurai ir tik daudz prāta un izglītības, pūlas šīs lietas stāstīt man, kas esmu jūsu padevīgs kalps; jūsu ekselence izturas pārāk piesardzīgi, šādas lietas der sacīt publiski vai tribunālā priekšā.

«Šis cilvēks mani uzskata par slepkavu un tomēr tāpēc nemīl mani mazāk,» Fabricijs aptvēra, it kā no mākoņiem nokritis.

Trīs dienas pēc Pepes aizbraukšanas Fabricijs jutās ļoti pārsteigts, saņemot milzīgu vēstuli, aizsietu ar zīda auklu kā Ludviķa XIV laikos un adresētu viņa cienījamākai ekselencei monsiņoram Fabricijam del Dongo, Parmas diocezes pirmajam lielvikaram, kanoniķim un tā tālāk.

«Bet vai es vairs esmu tas viss?» Fabricijs sev teica smiedamies. Archibīskapa Landriani raksts bija loģikas un skaidrības šedevrs; tas bija ne mazāks par deviņpadsmit lielām lappusēm un skaidri atstāstīja visu to, kas noticis Parmā pēc Džileti nāves.

«Franču armija, maršala Neija komandēta un uzbrukdama «pilsētai, nebūtu radījusi lielāku satraukumu,» viņam rakstīja labais archibīskaps, «un izņemot hercogieni un mani, mans ļoti «mīļotais dēls, visi uzskata, ka jūs esat atradis prieku nogalināt «histrionu Džileti. Ja jums būtu gadījusies šāda nelaime, tad «tā ir no tām lietām, kuras apslāpē ar divsimt luijiem un sešu «mēnešu prombūtni; bet Raversi grib gāzt grāfu Mosku ar šā «incidenta palīdzību. Atklātība jūs peļ nevis par briesmīgo slep«kavības grēku, bet vienīgi par neveiklību vai, drīzāk, nekaut«rību, ka neesat uzmeklējis kāda bulo (padots rokaspuisis) pa«līdzību. Pārtulkoju jums šeit skaidros vārdos sarunas, kuras «risinās ap mani, jo kopš šās uz visiem laikiem apraudāmās «nelaimes es katru dienu ierodos trijās pilsētas ievērojamākās «mājās, lai man būtu izdevība jūs attaisnot. Un es domāju, ka «nekad neesmu izlietojis tik svēti to mazumiņu daiļrunības, «kādu debesīm labpaticis man piešķirt.»

Fabricijam nokrita zvīņas no acīm; hercogienes daudzās vēstules, kas bija piepildītas ar draudzības izplūdumiem, nekad nekā nestāstīja. Hercogiene viņam zvērēja, ka atstās Parmu uz visiem laikiem, ja viņš "tur drīz neatgriezīsies triumfēdams. «Grāfs darīs tavā labā,» viņa rakstīja vēstulē, kas ieradās reizē ar archibīskapa vēstuli, «visu, kas vien ir cilvēka spēkos. Par sevi varu sacīt, ka tu ar savu skaisto piedzīvojumu esi pārvērtis manu raksturu; tagad esmu tikpat skopa kā baņķieris Tombone; atlaidu visus savus strādniekus, darīju pat vēl vairāk, nodiktēju grāfam savas mantas inventuru, kura izrādījās krietni mazāka, nekā biju domājusi. Pēc lieliskā grāfa Pjetraneras nāves, — tev gan labāk vajadzēja atriebt viņu, nevis riskēt ar savu dzīvību pret tādas sugas cilvēku kā Džileti, — es paliku ar tūkstoš divsimt lirām rentes un piecsimt tūkstoš frankiem parādu; atceros, starp citu, ka man bija divi ar pus duča no Parīzes vestu balta zīda kurpju un tikai viens pāris tādu, ar kurām var iet pa ielu. Esmu gandrīz nolēmusi pieņemt trīssimt tūkstoš frankus, kurus rnan atstājis hercogs un kurus biju nodomājusi visus izlietot, lai uzceltu viņam krāšņu kapa pieminekli. Bez tam, tava galvenā ienaidniece, un tātad arī mana, ir markize Ravērsi. Ja tu Boloņā garlaikojies, tev jāpasaka tikai viens vārds, un es ieradīšos pie tevis. Pievienoju četrus jaunus čekus,» un tā tālāk, un tā tālāk.

Hercogiene neteica Fabricijam ne vārda par to, kā Parmā vispārība skatījās uz viņa lietu; tā gribēja viņu tikai mierināt, un, katrā ziņā, tik smieklīga radījuma kā Džileti nāve tai nelikās tik nozīmīga, lai to kādam del Dongo varētu nopietni pārmest. «Cik tādu Džileti mūsu senči nav aizsūtījuši uz viņpasauli,» viņa teica grāfam, «un nevienam no tiem nav ienācis prātā ko pārmest.»

Pavisam pārsteigtais Fabricijs, pirmo reizi saskatīdams lietu īsteno stāvokli, sāka pētīt archibīskapa vēstuli. Par nelaimi archibīskaps bija domājis, ka Fabricijs par visu to zina vairāk, nekā viņš īstenībā zināja. Fabricijs saprata, ka markizes Raversi triumfu rada visvairāk tas, ka nav bijis iespējams atrast liktenīgās sadursmes lieciniekus de visu. Sulainis, kas pirmais aiznesis jaunās vēstis uz Parmu, notikuma laikā bijis Sangviņas ciema mājvietā; mazā Marieta un vecā sieva, kas tai bija mātes vietā, bija pazudušas, un markize Raversi bija uzpirkusi vetturino, kas tagad nodeva briesmīgu liecību. «Kaut gan proceduru «ietin visdziļākā noslēpumā,» Cicerona stilā rakstīja labais archibīskaps, «un tās izmeklēšanu vada ģeneralfiskals Rasi, par «kuru ļauni runāt mani aizkavē tikai kristīga žēlsirdība, bet «kurš ticis pie savas turības, noņemdamies ar nelaimīgajiem «apsūdzētiem kā medību suns ar zaķi; kaut šim Rasi, es saku, «kura pretīgumu un ļaunprātību jūsu iztēle nespētu pārspīlēt, «prāvas vadību uzdevis sadusmots princis, tomēr mani ir izde«vies lasīt trīs šā vedēja liecības. Par neizsakāmu laimi, šis «nelaimīgais runā sev pretim. Un tāpēc ka es runāju ar savu «ģeneralvikaru, ar to, kam pēc manis piekritīs šās diocezes «vadīšana, es piebildīšu vēl, ka izjautāju tās draudzes garīdz«nieku, kurā dzīvo šis nomaldījies grēcinieks. Teikšu jums, «mans ļoti dārgais dēls, bet kā bikts noslēpumu, ka no vettu«rino sievas garīdznieks jau uzzinājis no markizes Raversi sa«ņemto ekiju skaitu; neuzdrošināšos sacīt, ka markize piepra«sījusi, lai viņš jūs apmelo, bet tas ir iespējams. Ekijus nodevis «kāds nelaimīgs priesteris, kas šās markizes mājā pilda diezgan «zemus pienākumus un kam biju spiests jau otru reizi aizliegt «mesu. Nenogurdināšu jūs, atstāstot vēl vairākus citus pasāku«mus, kurus jums vajadzētu gaidīt no manis un kuri, starp «citu, ietilpst manos pienākumos. Kāds kanoniķis, jūsu kolega «katedralē un kas bez tam reizēm pārāk atceras ietekmi, kuru «guvis ar savu ģimenes bagātību, par kuras vienīgo manti«nieku viņš ar dievišķo atļauju kļuvis, bija atļāvies izteikties «pie iekšlietu ministra siņora grāfa Curlas, ka viņš uzskata šo «nieku par pierādītu pret jums (viņš runāja par nelaimīgā «Džileti slepkavību); uzaicināju viņu ierasties manā priekšā, «un tad, klātesot maniem trijiem pārējiem ģeneralvikariem, «kā arī manam dāvanu ievācējam un diviem garīdzniekiem, «kuri atradās uzgaidāmās telpās, es lūdzu, lai viņš mums, sa«viem brāļiem, paziņo tās pilnīgās pārliecības elementus, kādu «viņš sakās guvis pret vienu no saviem katedrales kolegām, «nelaimīgais spēja izteikt tikai mazpārliecinošus iemeslus; visi «sacēlās pret viņu, un, kaut gan es uzskatīju, ka man jāpiebilst «tikai ļoti nedaudzi vārdi, viņam sāka ritēt asaras un viņš «mums sniedza savas galīgās kļūdīšanās pilnīgas atzīšanas ap«liecinājumu, uz ko es viņam apsolīju klusēšanu savā un visu «konferencē piedalījušos personu vārdā, tomēr ar nosacījumu, «ka viņš pieliks visu savu centību, lai labotu nepareizo iespaidu, «kādu varējuši atstāt viņa priekš divām nedēļām izteiktie «vārdi.

«Neatkārtošu jums, mans dārgais dēls, ko jūs jau droši vien «sen zināt, tas ir, ka no trīsdesmit četriem zemniekiem, kuri «bija nodarbināti grāfa Moslcas pasāktajos izrakumos un kurus «Raversi uzskata par uzpirktiem, lai jums palīdzētu noziegumā, «trīsdesmit divi bijuši grāvjos, iegrimuši darbā, kad jūs satvē«rāt medību dunci un izlietojāt to, lai aizsargātu savu dzīvību «pret cilvēku, kas jums tik negaidot uzbruka. Divi no tiem, «atrodoties grāvja malā, uzsaukuši no augšas pārējiem: Mon«siņoru noslepkavo! Sis sauciens jau viens pats pilnīgi pierāda «jūsu nevainību. Un, lūk, ģeneralfiskals Rasi izsakās, ka šie «divi vīri pazuduši; vēl vairāk, sameklēti astoņi no tiem, kas «bija grāvja dibenā; pirmajā nopratināšanā seši apliecināja, ka  «dzirdējuši saucienu monsiņoru noslepkavo! Netieši esmu uz«zinājis, ka piektajā nopratināšanā, kas izdarīta vakarvakarā, «pieci paskaidrojuši, ka vairs īsti neatceras, vai dzirdējuši paši «šo saucienu, vai arī kāds no viņu biedriem to atstāstījis. Ir «doti rīkojumi, lai man paziņo šo zemes racēju dzīves vietas, «un viņu garīdznieki liks viņiem saprast, ka viņi sevi nodod «mūžīgām mocībām, ja par dažiem ekijiem uzņemas sagrozīt «patiesību.»

Labais archibīskaps iegrima bezgalīgos sīkumos, kā var spriest no tikko atkārtotā. Beidzot viņš piebilda, izsacīdamies latiniski:

«Tas viss nav nekas mazāk kā mēģinājums nomainīt minis«triju. Ja jūs notiesās, tad vienīgi uz spaidu darbiem vai nāvi; «tādā gadījumā es iejaukšos, pavēstījot no archibīskapa sēdekļa «augstienes, ka zinu, ka jūs esat nevainīgs, ka vienkārši esat «aizsargājis savu dzīvību pret laupītāju un, beidzot, ka esmu «jums aizliedzis atgriezties Parmā, kamēr tur triumfē jūsu «ienaidnieki. Esmu pat nodomājis izteikt paļājumus ģeneral«fiskalam, kā tas to pilnīgi pelnījis; naids pret šo cilvēku ir «tikpat vispārējs, cik reti sastopama cieņa viņa raksturam. «Un beidzot, tai pašā dienā, kad ģeneralfiskals pasludinās šo «tik netaisnīgo spriedumu, hercogiene Sanseverina atstās pil«sētu un varbūt pat Parmas valsti; neviens nešaubās, ka tādā «gadījumā arī grāfs iesniegs savu demisiju. Tad ļoti iespējams, «ka par ministru kļūst ģenerālis Fabijs Konti un markize Ra«versi triumfē. Liela nelaime jūsu lietā ir tā, ka neviens nozī«mīgs cilvēks nav uzņēmies vadīt nepieciešamo rīcību, lai celtu «dienas gaismā jūsu nevainību un atklātu liecinieku piekuku«ļošanas gadījumus. Grāfs domā, ka viņš to dara; bet viņš ir «pārāk augsts seņors, lai nolaistos līdz zināmiem sīkumiem; vēl «vairāk, sākumā viņam, kā policijas ministram, bija jāizdod «visbargākie rīkojumi pret jums. Un, beidzot, vai lai uzdroši«nos to sacīt? mūsu visuvarenais valdnieks tic jūsu vainīgu«mam vai vismaz izliekas ticam un ienes ar to šai lietā zināmu «asumu.» (Vārdi mūsu visuvarenais valdnieks un izliekas ticam bija rakstīti grieķiski, un Fabricijs saprata, ka uzdrošināties šos vārdus uzrakstīt archibīskapam nācies loti grūti. Viņš izgrieza ar nazi šīs rindas un tūlīt iznīcināja.)

Lasīdams šo vēstuli, Fabricijs reižu divdesmit apstājās; viņu satrauca visdziļākā pateicība; viņš atbildēja tai pašā brīdī ar astoņu lappušu vēstuli. Viņam bieži vajadzēja pacelt galvu, lai asaras neuzkristu uz papīra. Nākamajā dienā, gribēdams vēstuli aizzīmogot, viņš atrada, ka tā uzrakstīta pārāk pasaulīgā tonī. «Rakstīšu latiniski,» viņš nodomāja, «tad tā liksies vairāk piemērota cienījamam archibīskapam.» Bet, mēģinādams izveidot skaistus, garus latiņu teikumus, jauki atdarinātus pēc Cicerona, viņš atcerējās, kā kādu dienu archibīskaps, runādams par Napoleonu, nosauca to par Bonaparti; sajūsma, kas iepriekšējā dienā viņu bija aizkustinājusi līdz asarām, vienā mirklī izgaisa. «Ai Italijas karali!» viņš iesaucās. «Uzticību, ko tik daudzi zvērējuši tev dzīvam, es tev uzglabāšu pēc tavas nāves. Viņš mani, bez šaubām, mīl, bet tikai tāpēc, ka esmu del Dongo un viņš — buržuā dēls.» Lai viņa skaistā vēstule itāliešu valodā nebūtu velti rakstīta, Fabricijs, dažās vietās izdarījis nepieciešamos grozījumus, adresēja to grāfam Moskam.

Tai pašā dienā Fabricijs sastapa uz ielas mazo Marietu; tā nosarka aiz prieka un pamāja, lai tai seko, nenākot blakus. Viņa žiglā gaitā sasniedza kolonām balstītu nomaļu eju; tur viņa vēl zemāk novilka pāri sejai melno mežģiņu segu, kas, pēc vietējās modes, viņai sedza galvu, lai viņu nevarētu pazīt. Tad viņa strauji pagriezās un jautāja Fabricijam:

—   Kā tas var būt, ka jūs tik brīvi staigājat pa ielu? — Fabricijs viņai izstāstīja, kas noticis.

—    Lielais dievs! Un jūs esat bijis Ferarā! — Es jūs tur tā meklēju! Jums jāzina, ka esmu sastrīdējusies ar veco sievu, tāpēc'ka viņa mani gribēja aizvest uz Veneciju, un es labi zināju, ka jūs nekad uz turieni nebrauksiet, jo esat Austrijas melnajā sarakstā. Pārdevu savu zelta kaklarotu, lai brauktu uz Boloņu, nojauta man vēstīja laimi, ka jūs. šeit sastapšu; vecā ieradās divas dienas pēc manis. Tāpēc neuzlūgšu jūs pie mums, viņa jums atkal uzplīsies ar riebīgajiem naudas prasījumiem, par kuriem es tik ļoti kaunos. Esam dzīvojušas diezgan pieklājīgi kopš jums zināmās liktenīgās dienas un neesam izdevušas ne ceturto daļu no tā, ko jūs iedevāt. Negribētu arī jūs apmeklēt Pelegrina viesnīcā, tas būtu pārāk atklāti. Mēģiniet noīrēt nelielu istabiņu kādā klusā ielā, un ap Ave Maria (satumstot naktij) es ieradīšos tepat, šai pašā ejā. — To pateikusi, viņa naski aizsteidzās.

## XIII

Visas nopietnās domas tika aizmirstas, negaidīti parādoties šai mīlīgajai būtei. Fabricijs sāka dzīvot Boloņā dziļā līgsmē un drošībā. Sis naivais prieks justies laimīgam par visu, kas piepildīja viņa dzīvi, iespiedās pat hercogienei rakstītās vēstulēs;

aizgāja pat tik tālu, ka viņa par to sapīka. Fabricijs to tikko pamanīja; viņš tikai saīsināti uzrakstīja uz sava pulksteņa ciparnīcas: Kad rakstu Dž., nekad neteikt: kad es biju prelats, kad biju baznīcas cilvēks; tas viņu sadusmo.

Viņš bija nopircis divus mazus zirdziņus, par kuriem bija ļoti apmierināts; viņš tos iejūdza īrētā kalešā, kad mazā Marieta gribēja izbraukt uz kādu no Boloņas apkaimes burvīgajiem stūrīšiem; gandrīz ik vakarus viņš to aizveda uz Reno ūdenskritumu. Atgriežoties viņš apstājās pie laipnā Kreščentini, kas sevi uzskatīja gandrīz par Marietas tēvu.

«Patiesi! Ja tāda ir kafejnīcu dzīve, kuru uzskatīju par kaut cik vērtīga cilvēka necienīgu, tad esmu kļūdījies, to noraidot,» Fabricijs sev teica. Viņš aizmirsa, ka kafejnīcās viņš iegriežas tikai, lai palasītu Konstitucionalistu, un ka, nemaz nepazīstot Boloņas sabiedrību, tukšas godkāres baudām nebija nekāda svara viņa pašreizējā laimībā. Kad viņš nebija kopā ar mazo Marietu, viņu varēja redzēt Observatorijā, kur viņš klausījās kādu astronomijas kursu; profesors viņu bija ļoti iemīļojis, un Fabricijs tam aizdeva svētdienās savus zirgus, ar ko braukt kopā ar sievu padižoties pa Montaņolas Korso.

Viņam bija pretīgi darīt pāri kaut vai pašam nicināmākam radījumam. Marieta neparko negribēja, ka viņš sastopas ar veco sievieti; bet kādu dienu, kad meiča bija baznīcā, viņš uzkāpa pie mo,macia's, kas dusmās kļuva sarkana, redzot viņu ienākam. «Šeit jāuzstājas kā del Dongo,» Fabricijs ātri apsvēra.

—   Cik Marieta nopelna mēnesī, kad ir angažēta? — viņš izsaucās ar tādu izskatu, kā jauneklis, kas pats sevi cienī, ieiet Parīzes Bufu balkonā.

—   Piecdesmit ekiju.

—   Jūs melojat kā vienmēr; sakiet patiesību vai, pie dieva! nedabūsiet ne santima!

—    Labi, viņa pelnīja divdesmit divus ekijus mūsu kompānijā Parmā, kad mums bija tā nelaime ar jums iepazīties; un es pelnīju divpadsmit ekijus, un mēs devām Džileti, mūsu aizstāvim, katra vienu trešdaļu no tā, ko saņēmām. Toties gandrīz katru mēnesi Džileti kaut ko uzdāvināja Marietai; šī dāvana patiesi varēja būt divu ekiju vērtībā.

—   Jūs joprojām melojat; jūs pelnījāt tikai četrus ekijus. Bet ja būsiet Marietai laba, es jūs angažēšu, it kā es būtu impresārijs; katru mēnesi jūs saņemsiet divpadsmit ekijus sev un divdesmit divus viņai. Bet ja kādreiz redzēšu viņai saraudātas acis, tad būs bankrots.

—   Jūs nu esat milzīgi liels, bet jūsu jaukā labdarība mūs izposta, — vecā nikni atbildēja. — Mēs pazaudējam avviamento (noņēmējus). Kad mūs ķers milzīgā nelaime zaudēt jūsu ekselences aizgādību, mūs vairs nepazīs neviena trupa, visas jau būs pilnas skaitā; neatradīsim vairs angažementu un aiz jūsu vainas mirsim badā.

—   Ej pie velna, — Fabricijs aizejot sacīja.

—   Es gan neiešu pie velna, riebīgais bezdievi, bet vienkārši uz policijas biroju, kur no manis uzzinās, ka jūs esat monsiņors, kas apsviedis kažoku uz otru pusi, un ka jūs sauc par Zozefu Bosi tikpat daudz, cik mani. — Fabricijs jau bija nogājis pāris soļus pa kāpnēm, tad atgriezās.

—   Pirmkārt, policija zina labāk par tevi manu īsto vārdu; bet ja tu uzdrošināsies mani denuncēt, ja tu būsi tik nekaunīga, — viņš tai bargi sacīja, — tad Ludoviko ar tevi parunās, un ne tikai sešus naža dūrienus saņems tava vecā miza, bet divus dučus, un tu būsi sešus mēnešus slimnīcā un bez tabakas.

Vecā sieviete nobālēja un metās Fabricijam pie rokas, ko gribēja noskūpstīt.

—   Pieņemu ar atzinību likteni, kādu jūs sagādājat mums, Marietai un man. Jūs izskatāties tik lādzīgs, ka noturēju jūs par nejēgu; un, ticiet man, arī citi var tāpat maldīties; dodu jums padomu parasti izturēties kundziskāk. — Tad viņa ar apbrīnojamu nekaunību piemetināja: — Jūs padomāsiet par šo labo padomu, un tā kā ziema vairs nav tālu, jūs mums, Marietai un man, uzdāvināsiet divus labus apģērbus no tās jaukās angļu drānas, ko pārdod resnais tirgonis San-Petrones laukumā.

Jaukās Marietas mīlestība sniedza Fabricijam vismaigākās draudzības burvīgumu, un tas lika viņam pārdomāt par līdzīgu laimi, kādu varētu atrast pie hercogienes.

«Bet vai tas nav mazliet jocīgi,» viņš reizēm domāja, «ka mani nespēj pārņemt tā ārkārtējā un kaislā aizrautība, ko viņi nosauc par mīlestību? Vai kādreiz tais sakaros, kādus gadījums man Novarā un Neapolē bija piešķīris, esmu sastapis sievieti, kuras klātbūtne, pat pirmajās dienās, man būtu tīkamāka par izjādi ar skaistu, nepazīstamu zirgu? Vai tas, ko sauc par mīlestību,» viņš piebilda, «atkal būtu kādi meli? Es, bez šaubām, mīlu, tāpat kā pulksten sešos man ir laba ēstgriba! Vai no šās mazliet vulgārās tieksmes meļi sacerējuši Otello mīlestību, Tankreda mīlestību? vai arī jātic, ka esmu veidots savādāk nekā citi vīrieši? Manā dvēselē trūktu kādas kaislības, un kāpēc? Tas būtu neparasts liktenis!»

Neapolē, īpaši pēdējā laikā, Fabricijs bija sastapis sievietes, kuras, — lepodamās ar savu rangu, ar savu skaistumu un ar augsto stāvokli, kādu ieņēma sabiedrībā pielūdzēji, kurus tās bija viņam upurējušas, — bija tiekušās viņu vadīt. Pamanot šādus nodomus, Fabricijs bija pārtraucis sakarus visskandalozākā un krasākā veidā. «Lūk,» Fabricijs sev teica, «un ja es jebkad ļaušos aizrauties no tīksmes, bez šaubām, ļoti dziļās tīksmes justies labi ar šo skaisto sievieti, ko sauc par hercogieni Sanseverinu, tad būšu gluži kā tas neprātīgais francūzis, kas kādu dienu nokāva vistu, kura dēja zelta olas. Tikai hercogienei man jāpateicas par vienīgo laimi, kādu esmu baudījis maigās jūtās: viņas draudzība man ir dzīvība, un, bez tam, kas gan es būtu bez viņas? nabaga trimdinieks, kam nožēlojami jāvelk dzīvība kādā noplukušā pilī Novārās apkaimē. Atceros, ka rudens lietus gāzēs, vakaros, lai piesargātos no nepatīkama starpgadījuma, es biju spiests izplest lietussargu pāri savai gultai. Es izjāju ar pārvaldnieka zirgiem, kurš mani pacieta tikai aiz cieņas pret manām zilajām asinīm (manu augsto stāvokli), bet sāka jau atrast, ka mana uzturēšanās tur pārāk ieilgst; tēvs man bija noteicis tūkstoš divsimt franku pensiju un uzskatīja, ka ir nolādēts dot maizi jakobinim. Manai mātei un manām nabaga māsām bija jāatrauj sev tērpi, lai man dotu iespēju sagādāt kādas nelielas veltes manām metresēm. Šis augstsirdības veids man griezās sirdī. Un, vēl vairāk, radās aizdomas par manu nabadzību, un apkārtnes jaunie muižnieki sāka man just līdzi. Agri vai vēlu kāds švīts būtu ļāvis saskatīt nicinājumu pret nabaga jakobini, kam nav laimējies piepildīt savus nodomus, jo šo ļaužu acīs es nekas cits nebiju. Es būtu devis vai saņēmis dūšīgu zobena cirtienu, kas mani būtu novedis Fenestrelles cietoksnī, vai arī man no jauna būtu jāaizbēg uz Šveici, joprojām ar savu tūkstoš divsimt franku lielo pensiju. Man ir bijusi laime būt hercogienei parādā pateicību, ka visas šīs likstas nav gadījušās; vēl vairāk, viņa ir tik aizrautīgi draudzīga man, ka man savukārt būtu jāizjūt tāda pati draudzība iepretim viņai.

Es nevis vilku smieklīgo un nožēlojamo dzīvi, kura būtu mani padarījusi par skumju dzīvnieku, par muļķi, bet gan četrus gadus nodzīvoju lielpilsētā, man bija lielisks pajūgs, un tas viss aizkavēja mani iepazīt nenovīdību un citas zemiskās provinciālās jūtas. Mana pārāk laipnā krustmāte vienmēr rājas par to, ka neņemu diezgan naudas no baņķiera. Vai lai uz visiem laikiem sabojāju šo apbrīnojamo stāvokli? Vai lai zaudēju vienīgo draudzeni, kas man ir pasaulē? Pietiek izsacīt vienus melus, pietiek pateikt burvīgai un varbūt vienīgai sievietei pasaulē, ar kuru man ir viskarstākā draudzība: Es tevi mīlu, — es, kas nezina, ko nozīmē — mīlēt aiz mīlas. Viņa augas dienas pavadīs, izvērzdama par noziegumu to, ka nav tās aizrautības, kuru es nepazīstu. Turpretim Marieta, kas neredz manā sirdī un katru glāstu uzskata par dvēseles jūsmu, viņa tic, ka esmu neprātis aiz mīlas, un uzskata sevi par laimīgāko sievieti.

Patiesi, to maigo aizrautību, ko, es domāju, sauc par mīlestību, esmu mazliet pazinis tikai būdams pie jaunās Anikenas, Zonderu mājvietā pie Beļģijas robežas.»

Ar nožēlu uzrakstām šeit vienu no sliktākajām Fabricija rīcībām; šai rāmajā dzīvē nožēlojams pašmīlības dūriens aizrāva šo sirdi, kas dumpojās pret mīlestību, un aizveda viņu stipri tālu. Vienā laikā ar viņu Boloņā uzturējās slavenā Fausta F . .., neapstrīdami viena no pirmajām mūsu laikmeta dziedonēm un varbūt viskaprisākā sieviete, kāda vien redzēta. Izcilais Venecijas dzejnieks Burati bija par viņu sacerējis pazīstamo satirisko sonetu, kas bija kā prinču, tā arī pēdīgo ielaszēnu mutēs.

«Gribēt un negribēt, dievināt un nicināt tai pašā dienā, būt apmierinātai tikai nepastāvībā, ienīst to, ko visi pielūdz, Faustai ir šie trūkumi un ,vēl daudzi citi. Neredzēšu nekad šo čūsku. Ja tu to redzi, neprāti, tu aizmirsti viņas kaprises. Un ja tev laimējas viņu dzirdēt, tu aizmirsti pats sevi, un mīla tevi mirklī padara par to, par ko reiz Circe padarīja Odiseja biedrus.»

Šobrīd šo skaistuma brīnumu bija apbūrusi jaunā grāfa M… milzīgā vaigu bārda un augstprātīgā nekaunība tik tālu, ka viņu nesatricināja pat pielūdzēja baigā greizsirdība. Fabricijs redzēja šo grāfu Boloņas ielās, un viņu aizskāra pārākuma iedomība, ar kādu tas dižojās un izrādīja ļaudīm savu izcilību. Sis jauneklis bija ļoti bagāts, un tā kā viņa prepotenze bija pievērsusi viņam draudus, tad viņš parādījās atklātībā tikai astoņu vai desmit buli (kaut kas līdzīgs lielceļa laupītājiem) pavadībā; tos viņš bija atvedis no saviem lauku īpašumiem Brešas apkaimē un ietērpis savā livrejā. Fabricijs reizi vai divas bija sastapis šā briesmīgā grāfa skatienus, kad viņam nejauši gadījās dzirdēt Faustu dziedam. Viņu pārsteidza šās balss eņģeliskais maigums: nekā līdzīga viņš nebija iedomājies; viņam bija jāpateicas šai balsij par augstākās laimes izjūtu, kas bija pretstatā viņa pašreizējās dzīves rāmajam plūdumam. «Vai tā nu būtu mīlestība?» viņš sev jautāja. Ļoti kārodams izbaudīt šīs jūtas un bez tam ielīgsmots par iespēju izaicināt grāfu M .. par kuru niknāks neizskatījās neviens bundzinieks, mūsu varonis izturējās tik bērnišķīgi, ka pārāk bieži staigāja gar palaco Tanari, kuru grāfs M … bija noīrējis Faustai.

Kādu dienu, naktij tuvojoties, kad Fabricijs atkal pūlējās, lai Fausta viņu ierauga, grāfa buli, stāvēdami palaco Tanari vārtos, viņu apsveica ar ļoti zīmīgu smieklu šaltīm. Fabricijs aizsteidzās mājās, paņēma labus ieročus un atgriezās pils priekšā. Aiz logu aizkariem paslēpusies, Fausta gaidīja viņa atgriešanos un lika to vērā. Grāfs M…, greizsirdīgs uz visu pasauli, kļuva īpaši greizsirdīgs uz siņoru Džuzepi Bosi un aizrāvās smieklīgos izteicienos; par atbildi mūsu varonis ik rītus viņam nosūtīja vēstulīti, kurā bija tikai šie vārdi:

«Siņors Džuzepe Bosi iznīd nepatīkamus insektus un dzīvo «Pelegrino, Via Larga, Nr. 79.»

Grāfs M…, kas bija pieradis pie cieņas apliecinājumiem, kurus viņam visās vietās nodrošināja viņa milzīgā bagātība, viņa zilās asinis un trīsdesmit kalpotāju brašums, nemaz negribēja uzklausīt šo mazo zīmīšu valodu.

Fabricijs rakstīja arī Faustai; M … ielenca ar spiegiem sāncensi, kurš varbūt viņai patika; sākumā viņš uzzināja tā īsto vārdu un pēc tam arī to, ka pašreiz Fabricijs nevar rādīties Parmā. Pēc nedaudz dienām grāfs M …, viņa buli, kā arī viņa lieliskie zirgi un Fausta izbrauca uz Parmu.

Spēlē iekaisušais Fabricijs nākamajā dienā viņiem sekoja. Velti labais Ludoviko izteica patētiskus iebildumus; Fabricijs sūtīja viņu projām, un Ludoviko, pats īsti drosmīgs, apbrīnoja savu kungu; bez tam, šis brauciens Ludoviko tuvināja glītajai metresei, kas viņam bija Kazal-Madžorē. Ar Ludoviko gādību astoņi vai desmit bijušie Napoleona pulku kareivji iestājās siņora Džuzepes Bosi dienestā par kalpotājiem. «Ja neuzturu sakarus ne ar policijas ministru grāfu Mosku, ne ar hercogieni,» Fabricijs apsvēra, neprātīgi sekodams Faustai, «tad es apdraudu tikai pats sevi. Vēlāk krustmātei izstāstīšu, ka devos meklēt mīlestību, šo skaisto parādību, ko nekad nebiju sastapis. Tas ir nenoliedzami, ka es domāju par Faustu pat tad, kad viņu neredzu… Bet vai mīlu atmiņas par viņas balsi, vai arī mīlu viņu pašu?» Nedomādams vairs par baznīcas karjeru, Fabricijs bija uzaudzinājis gandrīz tikpat briesmīgas ūsas un vaigu bārdu ka grāfs M…, un tas viņu darīja mazliet svešāku. Savu galveno mītni viņš neiekārtoja Parmā, tas būtu bijis pārāk neprātīgi, bet nelielā apkaimes ciematā, meža vidū, pie ceļa uz Saku, kur atradās viņa krustmātes pils. Pēc Ludoviko padomiem Fabricijs ciematā uzdevās par kāda ļoti īpatnēja angļu augstmaņa sulaini; viņa kungs izdodot simt tūkstoš franku gadā, lai izklaidētos ar medībām, un drīz viņš ieradīšoties no Komo ezera, kur viņu aizkavējusi foreļu zveja. Par laimi glītais, nelielais palaco, ko grāfs M … bija noīrējis skaistajai Faustai, atradās Parmaš pilsētas dienvidu malā, tieši pie Sakas lielceļa, un Faustas logi pavērās uz skaistajām milzīgo koku alejām, kuras plešas zem augstā citadeles torņa. Fabriciju šinī nomaļajā pilsētas daļā nepazina; viņš nekavējās likt sekot grāfam M…, un kādu dienu, tikko tas atstāja apbrīnojamo dziedātāju, viņš uzdrošinājās parādīties uz ielas gaišā dienas laikā. Taisnība gan, viņš sēdēja lieliska zirga mugurā un bija labi apbruņojies. Muziķi, kādi klaiņā pa Itālijas ceļiem un reizēm ir lieliski, novietoja savus kontrabasus zem Faustas logiem; pēc prelūdijas viņi diezgan labi nodziedāja viņai par godu kantātiFausta pienāca pie loga un viegli pamanīja ļoti pieklājīgu jaunekli, kas bija zirgā apstājies ielas vidū un papriekš viņu sveicināja, tad sāka viņai raidīt grūti pārprotamus skatienus. Kaut arī Fabricijs bija ģērbies pārspīlēti angliskā uzvalkā, viņa drīz vien pazina, ka viņš ir tas pats, kas rakstīja kaislās vēstules, kuras bija kļuvušas par iemeslu aizbraukšanai no Boloņas. «Neparasts cilvēks,» viņa novērtēja, «liekas, ka iemīlēšos viņā. Man ir simt zelta dukāti, es tīri labi varu pamest šo šausmīgo grāfu M… Īstenībā viņam trūkst asprātības un neparedzētā, un viņš mazliet uzjautrina tikai ar savu kalpotāju briesmīgajām sejām.»

Nākamajā dienā Fabricijs bija uzzinājis, ka katru dienu pulksten vienpadsmitos Fausta dodas klausīties mesu pilsētas centrā, tanī pašā Svētā Jāņa baznīcā, kurā atdusējās viņa vecvectēvocis archibīskaps Aslcanijs del Dongo, un viņš uzdrošinājās viņai sekot uz turieni. Ludoviko viņam bija pagādājis jauku angļu paruku ar ļoti skaistiem sarkaniem matiem. Par šo matu krāsu, līdzīgu liesmām, kuras sadedzina viņa sirdi, Fabricijs sacerēja sonetu, un Fausta atrada, ka tas ir burvīgs; kāda nezināma roka bija parūpējusies to nolikt uz viņas klavierēm. Šis mazais karš turpinājās astoņas dienas, bet Fabricijs atrada, ka ar visiem šādiem paņēmieniem viņš nebija guvis reālus panākumus: Fausta atsacījās viņu pieņemt. Viņš pārspīlēja savas dīvainības; viņa pēc tam sacīja, ka baidās no viņa. Fabriciju vēl saistīja tikai neliela cerība reiz izjust to, ko sauc par mīlestību, bet bieži viņš garlaikojās.

— Siņor, dosimies projām, — Ludoviko viņam atkārtoja.

—    Jūs nemaz neesat iemīlējies; redzu jūs līdz izmisumam aukstasinīgu un saprātīgu. Un bez tam, jūs nemaz netiekat uz priekšu; kauna pēc nozudīsim. — Fabricijs pirmajā sapīkumā gribēja braukt projām, bet tad uzzināja, ka Fausta dziedās pie hercogienes Sanseverinas. «Varbūt šī dievišķīgā balss beidzot aizdedzinās manu sirdi,» viņš sev teica; un viņš iedrošinājās pārģērbies ierasties pilī, kur katra acs viņu pazina. Spriediet paši par hercogienes satraukumu, kad tā uz koncerta beigām pamanīja kādu cilvēku mednieka livrejā, kas stāvēja kājās pie lielā salona durvīm: šī stāja kādu atgādināja. Viņa uzmeklēja grāfu Mosku, kas tikai tagad viņai paziņoja par Fabricija neticamo un patiesi lielisko neprātību.

Grāfs to uzņēma ļoti labi. Tas, ka Fabricijs mīl kādu citu, nevis hercogieni, viņam stipri patika. Grāfs, kas ārpus politikas bija pilnīgi galants cilvēks, rīkojās pēc maksimas, ka viņš var būt laimīgs tikai tad, ja hercogiene ir laimīga. — Izglābšu viņu no viņa paša, — viņš teica savai draudzenei. — Padomājiet, kāds prieks būtu mūsu ienaidniekiem, ja viņu arestētu šai pilī! Bet man šeit ir vairāk simt vīru, un tādēļ liku palūgt no jums ūdensmājas atslēgas. Viņš uzvedas kā neprātīgi iemīlējies Faustā, bet vēl līdz šim laikam nav varējis to nocelt grāfam M…, kas šai trakulei dāvā karalienes dzīvi. — Hercogienes seja pauda asākās sāpes: tātad Fabricijs bija tikai vējagrābslis, kas nespēj maigi un nopietni just. — Un pat nesatikties ar mums! to es viņam nekad nepiedošu! — viņa beidzot sacīja.

—   Un es viņam katru dienu rakstu uz Boloņu!

— Es augsti vērtēju viņa atturēšanos, — grāfs atbildēja;

—   viņš negrib mūs iejaukt savās pārgalvībās, un būs ļoti jautri dzirdēt viņu par to stāstām.

Fausta bija pārāk vieglprātīga, lai prastu noklusēt to, kas viņu nodarbina: otrā dienā pēc koncerta, kurā viņas acis visu laiku vērsās uz mednieka uzvalkā tērpto slaido jaunekli, viņa izpļāpāja grāfam M… par nepazīstamo cienītāju. — Kur jūs viņu redzat? — grāfs nikni jautāja. — Uz ielām, baznīcā, — Fausta apmulsusi atbildēja. Tūlīt viņa gribēja izlabot*avu pārsteidzību vai, mazākais, atvairīt visu, kas varētu atgādināt Fabriciju: viņa sāka bezgalīgi aprakstīt gara auguma jaunekli ar sarkaniem matiem un zilām acīm; bez šaubām, tas esot kāds ļoti bagāts un ļoti neveikls anglis vai kāds princis. Dzirdot šos vārdus, grāfs M …, kura spriedumspēja nebija nekāda spožā, iedomājās, un tas bija tīkami viņa uzpūtībai, ka šis sāncensis nav neviens cits kā pats Parmas princis troņmantnieks. Šis nabaga melancholiskais jauneklis, ko uzraudzīja pieci vai seši audzinātāji, zemākie audzinātāji, skolotāji un tā tālāk, un tā tālāk, kuri viņam ļāva iziet sabiedrībā tikai pēc tam, kad par to bija noturējuši apspriedi, šis princis meta neparastus skatienus uz katru kaut cik pieņemamu sievieti, kurai viņam bija atļauts tuvoties. Hercogienes koncertā augstā kārta viņu bija izvirzījusi priekšā visiem klausītājiem, uz savrupa sēdekļa, trīs soļus no skaistās Faustas, un viņa skatieni grāfu M… bija ārkārtīgi šokējuši. Šī retās godkārības neprātīgā iedoma uzskatīt princi par sāncensi ļoti uzjautrināja Faustu, kas atrada prieku atbalstīt to ar simt dažādiem vientiesīgi izstāstītiem sīkumiem.

—   Vai jūsu dzimta, — viņa jautāja grāfam, — ir tikpat sena kā Farnezu, pie, kuras pieder šis jauneklis?

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? Tikpat sena! Manā ģimenē nav bastardu1 .

Nejaušība bija gribējusi, lai grāfs M… nekad nepagūst pēc patikas novērot iedomāto sāncensi, un tas viņā vēl vairāk pastiprināja glaimojošo iedomu, ka viņa pretinieks ir princis. Kad pasākuma intereses neaizturēja Fabriciju Parmā, viņš klaiņāja Sakas apkaimes mežos un Po upes krastos. Grāfs M… kļuva daudz lepnāks, bet arī daudz piesardzīgāks, kopš ticēja, ka cīnās par Faustas sirdi ar princi; viņš tai ļoti nopietni lūdza izturēties visur ar lielāko atturību. Pēc tam, kad bija meties uz ceļiem kā greizsirdīgs un kaisls mīlētājs, viņš pavisam atklāti paskaidroja, ka tas aizskartu viņa godu, ja jaunais princis piemuļķotu Faustu.

—  Atļaujiet, viņš mani nepiemuļķotu, ja es viņu mīlētu, un es nekad neesmu redzējusi princi pie savām kājām.

—  Ja jūs padosieties, — viņš augstprātīgi sacīja, — varbūt es nevarēšu atriebties princim, bet es atriebšos. — Un viņš izgāja, aizcirzdams durvis. Ja Fabricijs būtu parādījies tagad, viņš būtu guvis panākumus.

—   Ja jums dzīvība dārga, — grāfs M… vakarā pēc izrādes teica Faustai, — tad rīkojieties tā, lai es nekad neuzzinu, ka jaunais princis iekļuvis jūsu mājā. Es nekā nevaru padarīt viņam, pie joda! bet nelieciet man atcerēties, ka jums es varu visu!

—   Ai mans mazais Fabricij! — Fausta izsaucās; — ja es zinātu, kur tevi sastapt!

Aizvainots pašlepnums var aizvest ļoti tālu jaunu, bagātu vīrieti, kam jau no šūpuļa vienmēr apkārt bijuši glaimotāji. Ļoti patiesā kaisle, kādu grāfs M … bija jutis uz Faustu, pamodās ar jaunu spēku; viņu neatbaidīja bīstamā perspektiva cīnīties ar tā valdnieka vienīgo dēlu, pie kura viņš atradās; tomēr tik daudz prāta viņam nebija, lai mēģinātu sastapties ar princi vai vismaz liktu to izsekot. Nevarēdams tam citādi uzbrukt, M . . . uzdrošinājās domāt par tā izjokošanu. «Mani padzīs uz visiem laikiem no Parmas valsts,» viņš domāja, «bet kas par to!» Ja grāfs M… būtu mēģinājis kaut ko izzināt par sava ienaidnieka stāvokli, viņš dzirdētu, ka nabaga jaunais princis nekad neizgāja bez triju vai četru sirmgalvju, garlaicīgu etiķetes sargātāju, pavadības un ka vienīgais prieks pasaulē, ar kuru tam ļāva nodarboties, bija mineraloģija. Faustas mazo palaco, kurā drūzmējās Parmas labākā sabiedrība, dienu un nakti ielenca novērotāji; M .. . zināja stundu pa stundai, ko Fausta dara un, jo sevišķi, kas norisinās ap viņu. Sai ziņā greizsirdīgais mīlētājs pelna uzslavu: kaprisajai sievietei sākumā neradās ne mazākās aizdomas par uzraudzības divkāršošanu. Visu aģentu ziņojumi vēstīja grāfam M …, ka zem Faustas logiem ļoti bieži ierodas kāds stipri jauns cilvēks ar sarkanu paruku galvā, bet aizvien citādi pārģērbies. «Tas noteikti ir jaunais princis,» M … nodomāja, «ja tas tā nebūtu, kādēļ gan viņš pārģērbtos? Pie joda! Tāds cilvēks kā es nav radīts, lai padotos. Arī es būtu suverens princis, ja Venecijas republika nebūtu uzurpējusi manas tiesības.»

Svētā Stefana dienā spiegu ziņojumiem bija drūmāka nokrāsa; tie šķita norādām uz to, ka Fausta sāk atbildēt svešnieka neatlaidībai. «Šai pašā mirklī varu aizbraukt ar šo sievieti!» M … domāja, «bet kā! Boloņā es bēgu no del Dongo, šeit lai es bēgtu no prinča! Un ko šis jauneklis sacītu? Viņš varētu nodomāt, ka viņam izdevies iedzīt man bailes! Sasodīts! Esmu no tikpat labas dzimtas kā viņš.» M … bija nikns, un viņa mokas pavairoja vēl tas, ka, zinādams Faustu ļoti dzēlīgu, viņš negribēja tai atklāt smieklīgo greizsirdību. Tātad San Stefano dienā, pavadījis stundu kopā ar Faustu un uzņemts ar sirsnību, kas viņam likās viltus kalngali, viņš to atstāja ap pulksten vienpadsmitiem, ģērbjoties, lai dotos uz Svētā Jāņa baznīcu noklausīties mesu. Grāfs M. .. atgriezās mājās, uzvilka kāda jauna teoloģijas studenta melno, plato ģērbu un aizsteidzās uz Svētā Jāņa baznīcu; vietu viņš izmeklējās aiz viena no kapiem, kuri rotā trešo kapelu pa labi; te bija kāda kardinaļa statuja;

tas bija veidots, nometies ceļos pie sava kapa, un pāri tā rokai M. .. saredzēja visu, kas notiek baznīcā; statuja meta ēnu kapelas dziļumā un tādējādi viņu diezgan labi aizsedza. Drīz vien viņš ieraudzīja ierodamies Faustu, skaistāku nekā jebkad; viņa bija pilnīgā vakara tērpā, un viņu pavadīja divdesmit pielūdzēju, kuri piederēja pie visaugstākās sabiedrības. Viņas acis un lūpas smaidīja un pauda prieku. «Acīm redzams,» nelaimīgais greizsirdis "nodomāja, «viņa cer sastapt šeit cilvēku, ko mīl un ko varbūt sen nav varējusi satikt, jo es rūpējos par to.» Pēkšņi visdziļākā laime šķita iedzirkstāmies Faustas acīs. «Ieradies mans sāncensis,» nosprieda M…, un viņa saniknotais pašlepnums trakoja. «Kāds gan es tagad šeit izskatos, pārī ar princi, kas pārģērbjas?» Bet lai cik ļoti viņš pūlējās, tomēr nespēja atklāt šo sāncensi, ko viņa izsalkušie skatieni meklēja visās malās.

Ik mirkli Faušta, pārlaidusi acis pāri visām baznīcas daļām, apstādināja mīlas un laimes pilno skatienu tumšajā kaktā, kur bija paslēpies M… Kaislā sirdī mīlestība spēj pārspīlēt visvieglākās nianses un taisa no tām vissmieklīgākos secinājumus; vai nabaga M … beidzot nepārliecināja sevi, ka Fausta viņu ieraudzījusi un, kaut arī viņš pūlējās to noslēpt, viņa tomēr pamanījusi grāfa nāvīgo greizsirdību un tagad grib to viņam pārmest un tai pašā laikā viņu mierināt ar saviem maigajiem skatieniem!

Kardinaļa kaps, aiz kura M .. . bija apmeties novērošanas punktā, pacēlās četras vai piecas pēdas pāri Svētā Jāņa baznīcas marmora grīdai. Kad mesa kā parasts ap pulksten vieniem beidzās, vairums ticīgo izklīda un Fausta atvadījās no pilsētas skaistuļiem, aizbildinādamās ar dievbijību; viņa palika uz ceļiem, un acis, kas tagad bija kļuvušas vēl maigākas un spožākas, raudzījās uz M… ; kopš baznīcā bija palikuši tikai vairs nedaudzi cilvēki, viņas skatieni vairs nepūlējās vispirms pārklejot pāri visai baznīcai, lai tad apstātos laimīgi pie kardinaļa statujas. «Cik liela smalkjūtība!» sev teica grāfs M. .., domādams, ka viņš ir tas, uz kuru raugās. Beidzot Fausta piecēlās un, pāris reizes neparastā veidā pamājusi ar rokām, pēkšņi izgāja.

M .. ., gluži apreibis no mīlas un gandrīz pilnīgi atmetis savu neprātīgo greizsirdību, piecēlās, lai lidotu uz savas metreses pili un pateiktos tai tūkstoš un tūkstoškārt, bet, ejot garām kardinaļa kapam, viņš ieraudzīja kādu viscaur melnā tērptu jaunekli; šī skumjā būte bija nometusies ceļos pie pašas kapa plāksnes, tā ka greizsirdīgā mīlētāja skatieni, viņu meklējot, bija slīdējpši pāri viņa galvai, neko neredzējuši.

Jaunais cilvēks piecēlās, ātri soļoja uz priekšu, un tai pašā mirklī viņu ielenca septiņi vai astoņi visai apšaubāma izskata vīri, kuri šķita esam viņa ļaudis. M … metās tam uz pēdām pakaļ, bet ejā, ko veido koka margas pie baznīcas durvīm, viņu diezgan vienkārši un veikli aizkavēja savādie puiši, kas sargāja viņa sāncensi; beigu beigās, kad grāfs tiem aiz muguras iznāca ārā, viņš redzēja vairs tikai aizveram diezgan noplukuša pajūga durtiņas, — pajūga, kurā dīvainā kontrastā bija iejūgti divi lieliski zirgi, kas vienā mirklī aizrāva to no redzes loka.

Viņš atgriezās mājā, elsodams niknumā; drīz vien ieradās novērotāji, kuri salti ziņoja, ka šodien noslēpumainais mīlētājs, pārģērbies par priesteri, bijis nometies uz ceļiem pie kapa kādā tumšā Svētā Jāņa baznīcas kapelā. Fausta palikusi baznīcā, kamēr tā gandrīz pavisam iztukšojusies, tad viņa strauji pārmijuši zināmas zīmes ar šo nepazīstamo; ar rokām viņa veidojusi it kā krustus. M. .. steidzās pie neuzticīgās; pirmoreiz viņa nespēja apslēpt savu apmulsumu; melīgā kaislas sievietes naivumā viņa stāstīja, ka bijusi Svētā Jāņa baznīcā, bet nekur neesot manījusi to cilvēku, kas viņu vajā. Pēc šiem vārdiem galīgi saniknotais M … izturējās pret viņu kā pret pēdējo radījumu, pateica, ka pats visu redzējis, un, kad ar apvainojumu spējumu pieauga melu pārdrošība, viņš paņēma savu dunci un metās viņai virsū. Fausta ļoti aukstasinīgi viņam sacīja:

— Nu labi, viss, par ko jūs žēlojaties, ir skaidra patiesība, bet es mēģināju to noslēpt no jums, lai jūs nekļūtu pārdrošs savos neprātīgos atriebības nodomos, kuri var mūs abus pazudināt; jo, ievērojiet to vēlreiz, pēc maniem apsvērumiem, cilvēks, kas mani vajā, nesastaps šķēršļus savai gribai, vismaz šinī valstī. — Ļoti veikli atgādinājusi, ka pēc visa, kas noticis, M'… vairs nav nekādu tiesību uz viņu, Fausta beidzot pateica, ka droši vien viņa vairs neiešot uz Svētā Jāņa baznīcu. M . . . bija neprātīgi iemīlējies, šās jaunās sievietes sirdī saprātam piejaucās varbūt mazliet koķeterijas, viņš jutās atbruņots. Viņam iekrita prātā aizbraukt no Parmas; lai cik varens bija jaunais princis, tas tomēr nevarēja viņam sekot, vai arī, ja tas viņam sekotu, viņi abi būtu līdzīgi. Bet lepnums atkal ierunājās, ka šī aizbraukšana tomēr izskatīsies kā bēgšana, un grāfs M… sev aizliedza par to domāt.

«Viņam nav aizdomu, ka te Parmā ir mans mazais Fabricijs,» dziedātāja sajūsmināta nodomāja, «un tagad varēsim jauki viņu apvest ap stūri!»

Fabricijs nenojauda savu laimi; atrodot otrā dienā dziedātājas logus rūpīgi aizvērtus un nekur viņu pašu neredzot, viņam šī niekošanās sāka likties par ilgu. Viņš juta sirdsapziņas pārmetumus. «Kādā stāvoklī es nostādu nabaga grāfu Mosku, policijas ministru; uzskatīs, ka viņš ir mans līdzzinātājs, un es būšu ieradies šai zemē, lai viņa karjerai lauztu kaklu! Bet ja atmetu tik ilgi lolotu nodomu, ko teiks hercogiene, kad es viņai izstāstīšu par saviem mīlestības mēģinājumiem?»

Kādu vakaru, jau gandrīz noņēmies izstāties no spēles, tā prātodams un uzglūnot ložņādams zem lielajiem kokiem, kuri Faustas palaco šķir no citadeles, viņš pamanīja, ka viņam seko kāds ļoti maza auguma spiegs; velti viņš mēģināja no tā atbrīvoties, izsteigdamies cauri vairākām ielām, allaž šī mikroskopiskā būte likās viņam piesieta pie papēžiem. Kļuvis nepacietīgs, viņš ieskrēja kādā vientuļā ielā, kas stiepās cauri Parmai un kur bija paslēpušies viņa ļaudis; pēc Fabricija mājiena tie gāzās virsū nabaga mazajam spiegam, kas metās viņiem pie kājām: tā bija Betina, Faustas istabene; pēc triju dienu garlaikošanās un noslēgtības, pārģērbusies par vīrieti, lai viņu nenodurtu grāfs M…, no kura viņas kundze un viņa pati ļoti baidījās, Betina bija sadomājusi nākt un pateikt Fabricijam, ka Fausta to kaislīgi mīl un ilgojas redzēt; bet Svētā Jāņa baznīcā vairs nevarot ierasties. «Bija jau arī laiks,» Fabricijs sev sacīja, «lai dzīvo neatlaidība!»

Mazā istabene bija ļoti glīta, un tas izrāva Fabriciju no viņa moralajiem sapņojumiem. Betina viņam pastāstīja, ka promenadi un visas ielas, pa kurām viņš šovakar gājis, rūpīgi uzrauga M . .. spiegi. Tie noīrējuši istabas parterā vai pirmajā stāvā; paslēpušies aiz logu aizkariem, tie dziļā klusumā vērojot visu, kas notiekot uz šķietami pilnīgi tukšās ielas, un dzirdot katru vārdu.

—   Ja šie spiegi būtu pazinuši manu balsi, — teica mazā Betina, — tad, man atgriežoties dzīvoklī, mani bez žēlastības nodurtu un varbūt arī manu nabaga siņoru.

Sīs bailes darīja viņu burvīgu Fabricija acīs.

—   Grāfs M… ir galīgi satracināts, — viņa turpināja, — un .mana siņora zina, ka viņš spējīgs uz visu … Viņa man uzdeva jums pasacīt, ka gribētu būt kopā ar jums simt jūdzes no šejienes!

Tad viņa izstāstīja notikumu San-Etjena dienā un par grāfa M… niknumu pēc tam, kad tas redzējis katru Faustas mīlestības pilno skatienu un mājienu, ko tā, todien būdama pilnīgi neprātīga pēc Fabrieija, viņam veltījusi. Grāfs izrāvis dunci, saķēris Faustu aiz matiem, un tikai viņas asprātība viņu glābusi.

Fabricijs uzaicināja mazo Betinu ienākt viņa nelielajā dzīvoklītī, kas bija turpat tuvumā. Viņš tai izstāstīja, ka esot no Turinas, kādas ievērojamas personas dēls, ka viņa tēvs pašreiz esot Parmā, tāpēc viņam esot jāizturas ļoti uzmanīgi. Betina smiedamās atbildēja, ka viņš gan esot daudz lielāks augstmanis nekā gribot parādīties. Mūsu varonis tikai pēc laba laika saprata, ka šī burvigā meiča viņu uzskata par ne mazāku kā pašu princi troņmantnieku. Fausta bija sākusi baidīties un Fabriciju mīlēt; viņa bija nodomājusi neteikt istabenei jaunekļa vārdu, bet runāt par princi. Beidzot Fabricijs atzinās glītajai meičai, ka viņa uzminējusi gluži pareizi: — Bet ja manu vārdu izpļāpās, — viņš piebilda, — tad, kaut arī es kaisli mīlu tavu kundzi un esmu to daudzkārt pierādījis, tomēr būšu spiests viņu vairs neredzēt. Un tūdaļ mana tēva ministri, ļaunie šķelmji, kurus es kādudien atcelšu, nekavēsies aizsūtīt tavai kundzei rīkojumu, lai tā atstāj šo zemi, kuru tā līdz šim rotājusi ar savu ldātbūtni.

Uz rīta pusi*; Fabricijs bija izprātojis kopā ar mazo istabeni vairākus satikšanās projektus, kā nokļūt pie Faustas; viņš lika pasaukt Ludoviko un vēl kādu ļoti veiklu puisi no saviem ļaudīm, lai tie norunā ar Betinu, kamēr pats rakstīja Faustai visekstravagantāko vēstuli; stāvoklis pieļāva visus traģēdijas pārspīlējumus, un Fabricijs neatstāja tos neizmantotus. Tikai ausmā viņš atvadījās no mazās istabenes, kas bija sajūsmināta par jaunā prinča izturēšanos.

Simt reižu bija atkārtots, ka tagad, kad Fausta sazinājusies ar savu mīlētāju, tas atkal parādīsies pie mazā palaco logiem tikai tad, kad viņu tur varēs pieņemt, un par to viņam iepriekš paziņos. Bet Fabricijs, kas bija iemīlējies Betinā un cerēja, ka ir jau pavisam tuvu pie atrisinājuma ar Faustu, nevarēja nociesties savā ciematā divas jūdzes no Parmas. Otrā dienā ap pusnakti viņš jāšus un labā pavadībā ieradās zem Faustas logiem, lai nodziedātu kādu toreiz modē nākušu āriju, kurai viņš bija sagrozījis vārdus. «Vai tad tā nedara siņori mīlētāji?» viņš sev teica.

Kopš Fausta bija apliecinājusi vēlēšanos satikties, visas šīs medības Fabricijam sāka likties pārāk ilgas. «Nē, es nemaz nemīlu,» viņš domāja, diezgan slikti dziedādams zem mazā palaco logiem. «Betina man šķiet simtreiz jaukāka par Faustu, un pašreiz es gribētu, lai mani pieņem viņa.» Fabricijs, mazliet garlaikodamies, griezās atpakaļ uz savu ciemu, kad piecsimt soļu aiz Faustas palaco pēkšņi viņam metās virsū piecpadsmit vai divdesmit vīru; četri no tiem saķēra viņa zirga pavadas, divi citi sagrāba viņu aiz rokām. Uzbruka arī Ludoviko un citiem Fabricija vīriem — bravi, bet tie paguva aizmukt, izšāvuši pāris reizes ar pistoli. Viss tas norisinājās ļoti ātri: piecdesmit aizdedzinātu lāpu parādījās uz ielas vienā acumirklī, kā pēc burvja mājiena. Visi uzbrucēji bija labi apbruņoti. Fabricijs bija nolēcis zemē no zirga, kaut arī viņu saturēja; viņš mēģināja izlauzties, pat ievainoja kādu no viņiem, kas viņam sažņaudza rokas kā ar knaiblēm. Un viņš bija ļoti pārsteigts, dzirdot šo vīru sakām viņam pie auss vispadevīgākā tonī:

— Jūsu augstība man dos labu pensiju par šo ievainojumu, un tas man būs labāk nekā krist majestates aizskaršanas noziegumā, paceļot zobenu pret savu princi.

«Lūk, taisnīgs sods par manu muļķību,» Fabricijs sev sacīja, «tikko neuzkrāvu sev lāstu par grēku, kas man nemaz neliktos tīkams.»

Tikko mazais cīņas mēģinājums bija pabeigts, parādījās vairāki parādes livrejās tērpti sulaiņi ar nestāvām, dīvaini izkrāsotām un ar zeltītiem rokturiem, tās bija no tām groteskajām nestāvām, kādas lieto maskas karnevalos. Seši vīri ar dunčiem rokās lūdza viņa augstību iekāpt nestāvās, sacīdami, ka nakts vēsais gaiss varētu kaitēt viņa balsij; attēloja vislielāko padevību, un prinča vārdu atkārtoja ik mirkli un gandrīz kliedzot. Gājiens sāka defilēt. Fabricijs saskatīja uz ielas vairāk nekā piecdesmit cilvēku ar degošām lāpām rokās. Varēja būt ap pulksten vienu no rīta, ļaudis bija saskrējuši pie logiem, viss norisinājās ar zināmu svinīgumu. «Baidījos saņemt no grāfa M. .. dunča dūrienu,» Fabricijs domāja, «bet viņš apmierinās ar to, ka pazobojas par mani; nebiju gaidījis, ka viņam būs tik daudz gaumes. Vai viņš patiesi domā, ka darīšana ar princi? ja viņš uzzinās, ka esmu tikai Fabricijs, tad — sargies dunča!»

Piecdesmit vīru ar lāpām un divdesmit apbruņotie, pēc tam kad ilgu laiku bija nostāvējuši zem Faustas logiem, devās rādīties visu skaistāko pilsētas palaco priekšā. Divi mažordomi, iedami abās pusēs blakus nestāvām, laiku pa laikam pajautāja, vai viņa augstība nevēlas dot kādu rīkojumu. Fabricijs nezaudēja galvu; lāpu gaismā viņš redzēja, ka Ludoviko ar saviem ļaudīm seko gājienam pienācīgā attālumā. Fabricijs saprata: «Ludoviko ir tikai astoņi vai desmit vīri, viņš neuzdrošinās uzbrukt.» No nestāvu iekšienes Fabricijs ļoti labi saredzēja, ka ļaudis, kuriem bija uzdots viņu tik nelāgi izjokot, bija apbruņoti līdz zobiem. Viņš izlikās smejamies kopā ar mažordomiem, kuriem bija uzticēts rūpēties par viņu. Kad triumfa gājiens bija turpinājies jau vairāk nekā divas stundas, Fabricijs ieraudzīja, ka viņi taisās ievirzīties tās ielas galā, kurā stāv palaco Sanseverina.

Iegriežoties tai ielā, viņš strauji atver durtiņas, kas ierīkotas nestāvu priekšpusē, pārlec pāri vienam rokturim, ar dunča dūrienu nogāž vienu no apbruņotiem kalpotājiem, kas grūdis viņam lāpu pie sejas; viņam iedur plecā; otrs bruņotais kalps ar degošo lāpu aizdedzina viņa bārdu, un beidzot Fabricijs izlaužas līdz Ludoviko, kam uzsauc: — Nogalini! Nogalini visus, kas nes lāpas! — Ludoviko zveļ ar zobenu un atbrīvo Fabriciju no diviem vīriem, kuri viņam neatlaidīgi sekojuši. Skriešus Fabricijs sasniedz palaco Sanseverinas vārtus; durvju sargs aiz ziņkāres bija atvēris lielajos vārtos ierīkotos nelielos trīspēdu augstos vārtiņus un tagad ar atplēstu muti brīnījās par daudzajām lāpām. Fabricijs ar vienu lēcienu ir iekšā un aizver aiz sevis mazās durtiņas: viņš ieskrien dārzā un izbēg pa citiem vārtiem, kuri iziet uz vientuļu ielu. Pēc stundas viņš jau bija ārpus pilsētas; dienu viņš pārgāja pāri Modenas valsts robežām un bija drošībā. Vakarā iegāja Boloņā. «Tas tik' bija skaists ceļojums,» viņš sev teica; «netiku pat runājis ar savu skaistuli.» Viņš steidzās uzrakstīt atvainošanās vēstules grāfam un hercogienei, saprātīgas vēstules, kuras attēloja to, kas norisinājās viņa sirdī, un nevarētu nekā pateikt ienaidniekam. «Biju iemīlējies aiz mīlas,» viņš rakstīja hercogienei; «es darīju visu, kas vien iespējams, lai to iepazītu; bet šķiet, ka daba mani nav apbalvojusi ar tādu sirdi, kas spēj mīlēt un būt melancholiska. Nevaru pacelties pāri ikdienas priekiem,» un tā tālāk.

Grūti attēlot, kādu troksni šī dēka sacēla Parmā. Noslēpums iekairināja ziņkāri: bezgala daudzi cilvēki bija redzējuši lāpas un nestāvās ar nesējiem. Bet kas bija nolaupītais cilvēks, kuram tēloja lielāko cieņu? Otrā dienā nevienas ievērojamas personas pilsētā netrūka.

Mazie ļaudis, kuri dzīvoja ielā, no kuras gūsteknis bija izbēdzis, gan stāstīja, ka redzējuši līķi; bet kad bija liela diena un iedzīvotāji iedrošinājās iziet no mājām, tie citas pēdas no cīņas neatrada kā tikai lielu asins peļķi uz bruģa. Dienā šai ielā ieradās vairāk nekā divdesmit tūkstoš ziņkārīgo. Italijas pilsētas ir pieradušas pie neparastiem skatiem, bet vienmēr visi zina kāpēc un kādā veidā. Šai gadījumā Parma visvairāk sašuta par to, ka pat pēc mēneša, kad jau vairs nerunāja vienīgi par pastaigu lāpu gaismā, grāfa Moskas saprātīgās rīcības rezultātā neviens nebija varējis uzminēt tā sāncenša vārdu, kurš gribējis nocelt grāfam M… Faustu. Greizsirdīgais un atriebīgais mīlētājs bija aizbēdzis, jau gājienam sākoties. Ar grāfa rīkojumu Faustu ievietoja citadelē. Hercogiene ļoti smējās par mazo netaisnību, kāda grāfam bija jāatļauj as, lai pilnīgi apmierinātu prinča ziņkārību, kurš citādi būtu varējis nonākt līdz Fabricija vārdam.

Parmā varēja redzēt kādu gudru vīru, kas bija ieradies no ziemeļiem, lai sarakstītu viduslaiku vēsturi; viņš meklēja bibliotēkās rokrakstus, un grāfs viņam bija devis visas iespējamās atļaujas. Bet šis zinātnieks, būdams vēl ļoti jauns, izrādījās ļoti viegli sadusmojams; piemēram, viņš iedomājās, ka Parmā visi grib viņu izzobot. Ir gan taisnība, ka ielaszēni reizēm viņam sekoja, pateicoties milzīgajam sarkanajam matu cekulam, ko viņš bija lepni izsukājis. Šis zinātnieks ticēja, ka viesnīcā viņam par visu prasa pārspīlētas cenas, un viņš nemaksāja ne par mazāķo nieku, iepriekš neuzmeklējis tā cenu kādas misis Starkas ceļojumu vadonī, kurš iznācis divdesmitajā izdevumā, tāpēc ka tas norāda saprātīgam anglim tītara, ābola, glāzes piena — un tā tālāk — cenu.

Tās pašas dienas vakarā, kad Fabricijs izdarīja savu piespiesto pastaigu, zinātnieks ar sarkanajiem matiem kļuva galīgi nikns savā mājvietā un izrāva no kabatas mazās pistoles, lai atriebtos kalpotājam, kas viņam par ļoti viduvēju "firziķi prasīja divus su. Zinātnieku aizturēja, jo nēsāt klāt mazās pistoles ir liels noziegums!

Tā kā šis ātri sadusmojamais zinātnieks bija garš un kalsns, grāfam otrā rītā iešāvās prātā uzdot princim viņu par pārdrošnieku, kas, gribēdams nozagt grāfam M… Faustu, ticis izjokots. Parmā par kabatas pistoļu nēsāšanu soda ar trim gadiem galerās; bet šo sodu nekad nelieto. Pēc piecpadsmit cietumā pavadītām dienām, kad zinātnieks bija redzējies tikai ar kādu advokatu, kas viņu bija šausmīgi iebaidījis ar baigiem likumiem, kādus varasvīru mazdūšība vērš pret apslēptu ieroču nesējiem, kāds cits advokats apmeklēja cietumu un izstāstīja viņam par pastaigu, kādu grāfs M… sagādājis savam sāncensim, kurš palicis nezināms. Policija negrib atzīties princim, ka nav varējuši atklāt šā sāncenša personību: — Atzīstieties, ka jūs esat gribējis patikt Faustai; ka piecdesmit laupītāji jums uzbrukuši, kad jūs dziedājāt zem viņas logiem, un ka vairāk par stundu jūs nēsājuši nestāvās, nevēršoties pret jums ne ar ko citu kā tikai ar laipnībām, Šai apliecinājumā nav nekā tāda, kas pazemotu, no jums neprasa vairāk kā tikai pāris vārdus. Tos izsakot, jūs būsiet glābuši policiju no neērtībām, un tā jūs iesēdinās pasta ratos, kuri jūs aizvedīs līdz robežai un tur jums novēlēs labvakaru.

Zinātnieks pretojās veselu mēnesi; divas vai trīs reizes princis gatavojās likt to aizvest uz iekšlietu ministriju un pats būt klāt nopratināšanā. Bet beigās, kad viņš vairs par to nedomāja, zinātniekam bija apnicis, un tas nolēma visā atzīties; tad to aizveda uz robežu. Princis palika tai pārliecībā, ka grāfa M… sāncensim uz galvas ir sarkanu matu mežs.

Trīs dienas pēc pastaigas, kad Fabricijs, kas slēpās Boloņā, organizēja kopā ar uzticamo Ludoviko grāfa M… meklēšanu, viņš uzzināja, ka arī tas slēpjas kādā kalnu sādžā pie Florences ceļa. Grāfam līdzi bija tikai trīs buli; otrā dienā, kad viņš atgriezās no pastaigas, viņu nolaupīja astoņi maskojušies vīri, kas uzdevās par sbiriem no Parmas. Viņam aizsēja acis un aizveda uz kādu mājvietu, divas jūdzes tālāk kalnājā; tur viņš atrada visu iespējamo laipnību un bagātīgas pusdienas. Viņam pasniedza labākos Italijas un Spānijas vīnus.

—   Vai tad es esmu valsts cietumnieks? — grāfs jautāja.

—   Ne mazākā mērā, — maskotais Ludoviko viņam ļoti pieklājīgi atbildēja. — Jūs esat apvainojis vienkāršu privātpersonu, piespiezdams viņu pastaigāties apkārt nestāvās; rīt no rīta viņš grib ar jums duelēties. Ja jūs viņu nogalināsiet, jūs atradīsiet divus labus zirgus, naudu, un uz Dženovas ceļa ir norīkoti zirgi nomaiņai.

—   Kā sauc šo pārdrošnieku? — grāfs sadusmots jautāja.

—   Viņš saucas Bombače. Jums piekritīs ieroču izvēle un labi liecinieki, pavisam godīgi cilvēki, bet vienam no jums abiem jāmirst!

—   Tad jau tā ir slepkavība! — grāfs izbailēs izsaucās.

—   Dieva dēļ! Tā vienkārši ir divkauja uz nāvi ar to jaunekli, ko jūs nakti izvadājāt pa Parmas ielām un kas paliktu negodā, ja jūs paliktu dzīvs. Viens no jums abiem ir zemes virsū lieks, tātad mēģiniet viņu nogalināt; jums būs zobeni, pistoles, visi

ieroči, kādus varēja pagādāt pāris stundās, jo vajadzēja steigties; Boloņas policija, kā jums zināms, ir ļoti centīga, un nedrīkst pieļaut, ka tā aizkavē divkauju, kas nepieciešama tā jaunekļa godam, kuru jūs esat izjokojis.

—   Bet ja šis jauneklis ir princis…

—   Viņš ir vienkārša privātpersonā, un pat daudz mazāk bagāts nekā jūs, bet viņš grib cīnīties līdz nāvei, un, brīdinu jūs, viņš piespiedīs arī jūs cīnīties.

—   Es neviena nebaidos! — iesaucās M . . .

—   To jūsu pretinieks dedzīgi vēlas, — Ludoviko atbildēja. — Rīt no rīta gatavojieties aizstāvēt savu dzīvību; tai uzbruks cilvēks, kam gan ir tiesības būt krietni dusmīgam un kas jūs nesaudzēs; atkārtoju, ka jūs varēsiet izvēlēties ieročus, un rakstiet testamentu.

Otrā dienā pulksten sešos no rīta grāfam M. .. pasniedza azaidu, pēc tam atvēra viņa istabas durvis un uzaicināja viņu iziet lauku mājvietas pagalmā; pagalmu apņēma dzīvžogs un diezgan augsta mūra sēta, vārti bija rūpīgi aizvērti.

Vienā stūrī uz galda, pie kura grāfu aicināja tuvoties, bija dažas pudeles vīna un degvīna, divas pistoles, divi vieglie zobeni un divi smagie, papīrs un tinte. Pie mājvietas logiem pagalmā drūzmējās kādi divdesmit zemnieki. Grāfs lūdzās viņu žēlastību: — Mani grib noslepkavot! — viņš kliedza. — Glābiet man dzīvību!

—   Jūs maldāties vai arī gribat maldināt, — viņam uzsauca Fabricijs, kas stāvēja pagalma pretējā stūrī, blakus ar ieročiem apkrautajam galdam. Viņš bija ģērbies parastās drānās, un viņa seja bija paslēpta aiz stiepļu sieta maskas, kādas sastopamas ieroču zālēs.

—   Uzaicinu jūs, — Fabricijs turpināja, — paņemt stiepļu sieta masku, kas ir jūsu priekšā, pēc tam doties man pretim ar zobenu vai ar pistolēm; kā jums jau vakar sacīja, jums piekrīt ieroču izvēle.

Grāfs M… atrada neskaitāmus iebildumus, un šķita, ka viņam ļoti negribas cīnīties; Fabricijs savukārt baidījās, ka neierodas policija, kaut arī viņi atradās krietnu piecu jūdžu attālumā no Boloņas; beigās viņš sāka izteikt savam sāncensim visbriesmīgākos apvainojumus, un galu galā viņam laimējās sadusmot grāfu M. .., kas sakampa zobenu un devās virsū Fabricijam. Cīņa noritēja diezgan gurdi.

Pēc dažām minūtēm to pārtrauca liela kņada. Mūsu varonis bija gan jutis, ka ielaižas rīcībā, kura visu viņa mūžu varēs būt par iemeslu pārmetumiem vai vismaz melīgiem apvainojumiem. Viņš bija aizsūtījis Ludoviko savākt pa laukiem lieciniekus. Ludoviko bija iedevis naudu svešniekiem, kuri strādāja kaimiņu mežā; tie tagad atskrēja, skaļi klaigādami, domājot, ka cilvēkam) kas maksājis, jānogalina kāds ienaidnieks. Kad bija ieradušies mājvietā, Ludoviko lūdza, lai tie skatās ar vaļējām acīm un vēro, vai kāds no abiem jaunajiem cilvēkiem, kuri cīnās, nerīkojās nodevīgi un nelieto neatļautus paņēmienus.

Cīņa, ko uz mirkli pārtrauca zemnieku kliedzieni par nāvi, negribēja lāgā turpināties. Tad Fabricijs atkal aizvainoja grāfa iedomību. — Siņor grāf, — viņš tam uzsauca, — ja cilvēkam ir nekaunība, tad viņam jābūt arī drosmei. Jūtu, ka stāvoklis jums ir smags; jums labāk patīk samaksāt ļaudīm, kam ir drosme. — No jauna aizskartais grāfs kliedza pretim, ka viņš kādreiz bieži apmeklējis slavenā Batistini ieroču zāli Neapolē un ka viņš pārmācīs Fabriciju par tā nekaunību; kad grāfam M … beidzot atkal bija sametušās dusmas, viņš cīnījās diezgan stingri, bet tas nekavēja Fabricijam dot viņam krūtīs jauku zobena cirtienu, kas viņu aizturēja gultā vairākus mēnešus. Ludoviko, sniegdams ievainotam pirmo palīdzību, pačukstēja tam pie auss:

— Ja jūs par divkauju ziņosiet policijai, likšu jūs nodurt jūsu pašu gultā.

Fabricijs meklēja patvērumu Florencē; tā kā viņš Boloņā bija uzturējies slepeni, tad tikai Florencē saņēma visas hercogienes pārmetumu vēstules; tā nevarēja viņam piedot, ka viņš ieradies tās koncertā un nav mēģinājis ne parunāties. Fabriciju sajūsmināja grāfa Moskas vēstules, no tām dvesa sirsnīga draudzība un viscildenākās jūtas. Viņš uzminēja, ka grāfs bija rakstījis uz Boloņu, lai tādā veidā novērstu aizdomas, kādas uz viņu varētu krist par divkauju. Policija bija informēta ļoti pareizi: tā konstatēja, ka divi ārzemnieki, no kuriem tikai viens, ievainotais, bija zināms (grāfs M…), duelējušies ar zobeniem vairāk nekā trīsdesmit zemnieku acu priekšā, kuriem vēlāk pievienojies arī sādžas garīdznieks, kas velti mēģinājis duelistus izšķirt. Tā kā Džuzepes Bosi vārds nemaz nebija pieminēts, tad, pirms vēl divi mēneši bija pagājuši, Fabricijs uzdrošinājās atgriezties Boloņā, pārliecinātāks nekā jebkad, ka liktenis viņu nosodījis nekad neiepazīt. mīlestības cildeno un intelektuālo pusi. To viņš arī ļoti gari mēģināja izskaidrot savai krustmātei; viņš bija noguris no vientuļās dzīves un kaisli ilgojās pēc jaukajiem vakariem, kurus bija pavadījis krustmātes un grāfa sabiedrībā. Kopš no abiem šķīries, viņš nebija vairs baudījis labas sabiedrības jaukumus.

«Esmu tik daudz sapīkuma piedzīvojis aiz mīlestības, ka «gribētu sacīt par sevi un Faustu,» viņš rakstīja hercogienei, «ka, ja tagad viņas kaprises būtu man labvēlīgākas, es neietu ne «divdesmit jūdžu, lai saņemtu viņas solījuma piepildījumu. «Tāpēc nebaidies, kā tu man saki, ka es varētu doties līdz Parī«zei, kur viņa uzstājas ar neredzētiem panākumiem. Bet es «brauktu vienalga cik tālu, lai pavadītu kādu vakaru ar tevi «un ar grāfu, kas ir tik labs saviem draugiem.»

## XIV

Kamēr Fabricijs bija mīlestības medībās, ģeneralfiskals Rasi kādā ciematā blakus Parmai, nemaz nenojauzdams, ka Fabricijs ir tik tuvu, turpināja vadīt lietu pret viņu, it kā viņš būtu liberālis. Rasi izlikās, ka nevar atrast lieciniekus, kas izteiktos apsūdzētam par labu, vai pat iebiedēja, lai viņi to nedarītu; un beigās, pēc gandrīz vesela gada ļoti veikla darba un apmēram divus mēnešus pēc Fabricija pēdējās atgriešanās Boloņā, kādā zināmā piektdienā markize Ravērsi, gluži apreibusi no prieka, savā salonā paziņoja visiem dzirdot, ka pret mazo del Dongo prieķš vienas stundas izteikto spriedumu rīt iesniegs princim parakstīšanai un apstiprināšanai. Dažas minūtes vēlāk hercogiene uzzināja savas ienaidnieces runu.

«Laikam gan grāfa aģenti vāji piegādā viņam ziņas!» hercogiene domāja, «jo vēl šorīt viņš ticēja, ka spriedumu nevar gaidīt ātrāk par astoņām dienām. Varbūt viņam nebūtu nekas pretim attālināt no Parmas manu jauno lielvikaru; bet,» viņa gavilējot piemetināja, «mēs redzēsim viņu atgriežamies, un kādā dienā viņš būs mūsu archibīskaps!» Hercogiene pazvanīja un teica ienākušajam sulainim:

—   Sapulciniet visus kalpotājus uzgaidāmā istabā, pat pavārus; aizejiet pie pilsētas komandanta pēc nepieciešamās atļaujas, lai dabūtu četrus pasta zirgus, un, beidzot, lai ne vēlāk kā pēc pusstundas zirgi būtu iejūgti manā lando. — Visas mājas sievietes bija nodarbinātas ar saiņošanu, hercogiene steigā uzvilka ceļojuma tērpu un lika par visu nekā nesacīt grāfam, viņa kļuva ļoti līgsma, iedomājoties mazliet pazoboties par viņu.

—   Mani draugi, — viņa teica sapulcinātiem kalpotājiem, — tikko uzzināju, ka manu nabaga brāļadēlu aizmuguriski notiesās par drošsirdību, ar kuru tas aizstāvējis savu dzīvību pret kādu trakuli; Džileti viņu gribēja nogalināt. Katrs no jums varēja redzēt, cik Fabricijam maigs un miermīlīgs raksturs. Dziļi aizvainota par šo nežēlīgo netaisnību, es aizbraucu uz Florenci; katram no jums atstāju desmit gadu algu; ja kādam no jums klājas grūti, rakstiet man, un kamēr man būs kaut viena cechina, kaut kas atradīsies arī jums.

Hercogiene tieši tā arī domāja, kā runāja, un, viņas pēdējos vārdus dzirdot, kalpotāju acis pildījās ar asarām; arī viņai pašai acis bija miklas. Aizkustinātā balsī viņa piebilda: — Lūdziet dievu par mani un par monsiņoru Fabriciju deļ Dongo, mūsu diocezes pirmo lielvikāru, ko rīt no rīta notiesās uz galerām vai arī — un tas būtu mazāk nejēdzīgi — uz nāvi.

Kalpotāji raudāja vēl trakāk, un maz pamazām sāka atskanēt gandrīz dumpīgi kliedzieni; hercogiene iekāpa karietē un lika sevi aizvest uz prinča pili. Kaut arī stunda bija nepiemērota, viņa tomēr ģenerālim Fontanam, dežurējošajam adjutantam, uzdeva pieprasīt audienci; viņa nebija ģērbusies svinīgajā galma tērpā, un tas ļoti pārsteidza adjutantu. Turpretim princis nebija nemaz pārsteigts un vēl ne tik sadusmots par audiences pieprasījumu. «Tagad redzēsim skaistas acis lejam asaras,» viņš, rokas berzēdams, nopriecājās. «Viņa nāk lūgt žēlastību; beidzot šī lepnā skaistule pazemosies! Viņa arī bija pārāk neciešama ar savu neatkarības izpausmi sejā! Viņas tik izteiksmīgās acis šķita vienmēr man sakām, kad mazākais nieks viņai nepatika: Neapole vai Milana būtu daudz tīkamāka uzturēšanās vieta nekā jūsu Parmas pilsētiņa. Patiesi, es nevaldu pār Neapoli vai Milānu; bet beigās šī dižā dāma tomēr ieradusies man lūgt kaut ko, kas atkarīgs vienīgi no manis un ko viņa kaist iegūt; vienmēr esmu domājis, ka šā brāļadēla ierašanās man kādreiz sagādās labumu.»

Kamēr princis uzsmaidīja, tā domādams, un nodevās dažādiem patīkamiem paredzējumiem, viņš staigāja pa savu kabinetu, pie kura durvīm bija palicis stāvam ģenerālis Fontānā, sastindzis kā kareivis sardzē. Redzot prinča starojošās acis un atceroties hercogienes ceļojuma tērpu, viņš sāka ticēt monarchijas iziršanai. Un viņa pārsteigumam vairs nebija robežu, kad dzirdēja princi sakām: — Lūdziet, lai siņora hercogiene uzgaida stundas ceturksnīti. — Ģeneraladjutants pagriezās kā kareivis parādē; princis atkal pasmaidīja. «Fontānā nav pieradis,» viņš nopriecājās, «redzēt šo lepno hercogieni gaidām; mulsā seja, ar kādu viņš tai runās par stundas ceturksnīti, kas jāpagaida, sagatavos pāreju uz iežēlinājuma asarām, kuras šis kabinets redzēs plūstam.» Šis stundas ceturksnis princim bija ļoti tīkams; viņš pastaigājās stingros un vienmērīgos soļos, viņš valdīja. «Šeit svarīgi ir neteikt nekā tāda, kas nebūtu tieši vietā; lai kādas būtu manas jūtas iepretim hercogienei, tomēr nedrīkst aizmirst, ka viņa ir viena no izcilākām dāmām manā galmā. Kā Ludviķis XIV runāja ar savām meitām princesēm, kad tam gadījās būt neapmierinātam ar tām?» Viņa acis apstājās pie lielā karaļa portreta.

Jaukākais šai lietā ir tas, ka princis nemaz nedomāja par to, vai viņš apžēlos Fabriciju un kāda būs šī apžēlošana. Un tad, pēc divdesmit minūtēm, uzticīgais Fontānā no jauna parādījās pie durvīm, bet nekā neteica. — Hercogiene Sanseverina var ienākt, — princis teatrali uzsauca. «Asaru plūdi sāksies,» viņš sev sacīja, un, it kā lai sagatavotos tādam skatam, viņš izvilka mutautiņu.

Nekad hercogiene nebija bijusi tik naska un tik glīta; viņai nevarēja dot divdesmit piecus gadus. Redzot viņas vieglos un veiklos soļus tikko skaram paklājus, nabaga adjutants tikko pilnīgi nezaudēja saprātu.

—   Man daudzkārt jālūdz piedošana jūsu gaišajai augstībai, — hercogiene teica viegli un līgsmi. — Atļāvos ierasties viņas priekšā apģērbā, kas nav īsti pienācīgs, bet jūsu augstība mani ir tik ļoti pieradinājusi pie savas labvēlības, ka uzdrošinājos cerēt, ka viņai labpatiks vēl piešķirt man šo žēlastību.

Hercogiene runāja diezgan gausi, lai gūtu laiku papriecāties par prinča seju; tā bija lieliska, pateicoties dziļajam pārsteigumam un, bez tam, ar majestātisko stāju, kas vēl iezīmējās galvā un rokās. Princis bija palicis, it kā zibens viņu būtu ķēris; savā sīkajā, vārgajā un mulsajā balstiņā viņš tiktikko dzirdami laiku pa laikam iemeta: Kā tā! kā tā! Hercogiene, kad bija beigusi savu komplimentu, it kā aiz cieņas ļāva viņam laiku atbildei; tad viņa piebilda:

—   Uzdrošinos cerēt, ka jūsu gaišajai augstībai labpatiks man atvainot manu nepiemēroto tērpu, — bet, to sakot, viņas šķelmīgās acis tā dzirkstīja, ka princis to nespēja panest; viņš skatījās griestos, un tā pie viņa bija zīme, ka viņš ir ārkārtīgi apmulsis.

—   Kā tā! kā tā! — viņš joprojām izmeta; beidzot viņam laimējās atrast kādu teikumu: — Siņora hercogiene, atsēstieties taču; — viņš pats tai pievilka krēslu, un pie tam diezgan veikli.

Hercogiene nepalika nejūtīga pret šo laipnību un samazināja sava skatiena nesavaldību.

—   Kā tā! kā tā! — princis vēl atkārtoja, grozīdamies savā atzveltnes krēslā, it kā nevarēdams stingri atsēsties.

—   Gribu izmantot nakts dzestrumu, lai aizbrauktu ar pasta ratiem, — hercogiene turpināja, — un tā kā mana prombūtne var būt diezgan ilga, tad negribēju atstāt viņa gaišās augstības valsti, iepriekš neizsacījusi pateicību par visām laipnībām, ko piecu gadu laikā viņai labpaticies man izrādīt. — Šos vārdus dzirdēdams, princis beidzot saprata; viņš kļuva bāls: viņš bija no tiem augstākās sabiedrības cilvēkiem, kas cieš visvairāk, redzot nepiepildāmies savus paredzējumus. Tad viņš pieņēma cildenu stāju, kas bija klātesošās Ludviķa XIV ģīmetnes pilnīgi cienīga. «Lūk, tas jau ir cilvēks!» hercogiene sev teica.

—   Un kāds ir šās pēkšņās aizbraukšanas motivs? — princis jau diezgan nosvērti vaicāja.

—   Sis nodoms man bija jau sen, — hercogiene atbildēja,

—   un nelielais apvainojums monsiņoram del Dongo, ko rīt notiesās uz nāvi vai galerām, pasteidzina manu aizbraukšanu.

—   Un uz kuru pilsētu jūs dosieties?

—   Domāju, uz Neapoli. — Un pieceldamās viņa piebilda:

—   Man atliek tikai atvadīties no jūsu gaišās augstības un izsacīt padevīgu pateicību par kādreizējo labvēlību. — Viņa savukārt runāja tik noteikti, ka princis skaidri redzēja: divās sekundēs visam būs beigas; viņš labi zināja, ka pēc aizbraukšanas samierināties būs neiespējami; viņa nebija no tām sievietēm, kuras atgriežas. Princis steidzās viņai pakaļ.

—   Bet jūs taču zināt, siņora hercogiene, — viņš teica, satverot viņas roku, — ka vienmēr esmu jūs mīļojis, un tādā draudzībā, kurai jūs ik brīdi varējāt dot citu nosaukumu. Ir izdarīta slepkavība, un to nevar noliegt; uzticēju izmeklēšanu saviem labākiem tiesnešiem …

Sos vārdus dzirdot, hercogiene izslējās visā savā staltumā; vienā mirklī izgaisa katrs cieņas un pat pieklājības izpaudums: skaidri parādījās aizvainota sieviete un tāda aizvainota sieviete, kas vēršas pret būti, kurā saskata netīru sirdsapziņu. Ar dziļāko dusmu un pat nicināšanas izteiksmi viņa sacīja princim, uzsverot katru vārdu:

—   Atstāju uz visiem laikiem jūsu gaišās augstības valsti, lai nekad vairs nedzirdētu runājam par fiskalu Rasi un citiem neģēlīgajiem slepkavām, kuri sodījuši ar nāvi manu brāļadēlu un tik daudzus citus; ja jūsu gaišā augstība negrib piejaukt rūgtuma izjūtu pēdējiem mirkļiem, kurus pavadu pie prinča, kas ir pieklājīgs un asprātīgs, kad netiek apkrāpts, tad ļoti pazemīgi lūdzu man neatgādināt šos neģēlīgos tiesnešus, kuri pārdodas par tūkstoš ekijiem vai ordeņa krustu.

Apbrīnojamā un, galvenais, nemākslotā pieskaņa, ar kādu tika izteikti šie vārdi, lika princim nodrebēt; mirkli viņš bažījās, ka viņa cieņu aizskars ar vēl tiešāku apsūdzību, bet visumā viņa izjūta drīz vien vērtās priekā: viņš apbrīnoja hercogieni, viņas personības kopums sasniedza šai mirklī dievišķīgu skaistumu. «Lielais dievs! cik viņa ir skaista!» princis jūsmoja. «Kaut kas jāpiedod šai vienreizīgajai sievietei, kādas otras varbūt nav visā Itālijā … Jā, ar saprātīgu rīcību varbūt nebūtu neiespējami kādudien padarīt viņu par savu mīļāko; šī būte ir tālu no lelles, markizes Balbi, kas pie tam katru gadu nozog vismaz trīssimt tūkstoš franku maniem nabaga pavalstniekiem … Bet vai es pareizi dzirdēju?» viņš pēkšņi iedomājās. «Viņa sacīja: notiesājuši manu brāļadēlu un tik daudzus citus.» Tad atkal uzpeldēja dusmas, un visaugstākās kārtas cienīgā augstprātībā princis pēc klusuma teica: — Un kas būtu darāms, lai siņora neaizbrauktu?

—    Kaut kas tāds, uz ko jūs neesat spējīgs, — hercogiene atbildēja ar visrūgtāko ironiju un nemaz neslēptu nicinājumu.

Princis bija līdz neprātam sašutis, bet absolūta valdnieka amata paražas prasīja, lai viņš apvaldās. «Šī sieviete ir jāpatur,» viņš sev teica, «esmu to sev parādā, un pēc tam jāliek viņai nomirt no nicinājuma… Ja viņa izies no kabineta, es viņas nekad vairs neredzēšu.» Bet kā viņam, šai mirklī dusmās un naidā apreibušam, atrast vārdus, ar kuriem, reizē neaizskarot savu cieņu, panākt to, ka hercogiene tūlīt neatstāj viņa galmu? «Nevienu kustību nedrīkst ne atkārtot,» viņš sev sacīja, «ne padarīt smieklīgu,» un viņš nostājās starp hercogieni un kabineta durvīm. Drīz viņš izdzirda kādu bikli klauvējam pie šīm durvīm.

—   Kas tas ir par nejēgu, — viņš izsaucās, lādēdamies, cik vien spēja, — kas tas ir par nejēgu, kas man nes šurp savu muļķīgo klātbūtni? — Nabaga ģenerālis Fontānā parādīja savu bālo un galīgi apmulsušo seju, un viņš izskatījās kā cilvēks nāves agonijā, nesakarīgi paziņojot: — Viņa ekselence grāfs Moska lūdz godu tikt ievestam.

—   Lai viņš ienāk! — princis kliedzot sacīja; un kad Moska sveicināja, viņš tam teica:

—       Skatieties, šeit ir siņora hercogiene Sanseverina, kas vēlas uz vietas atstāt Parmu un apmesties Neapolē, un turklāt vēl apveltī mani ar rupjībām.

—   Kā?! — Moska nobālēdams sacīja.

—   Ko! jūs nekā nezinājāt par aizbraukšanas nodomu?

—   Ne vārda; atstāju siņoru pulksten sešos, līgsmu un apmierinātu.

Šie vārdi princim sagādāja neticamu iespaidu. Vispirms viņš uzlūkoja Mosku; tā pieaugošais bālums rādīja, ka tas runājis taisnību un nav hercogienes pārgalvības līdzzinātājs. «Tādā gadījumā es zaudēju viņu uz visiem laikiem,» viņš saprata; «prieks un atriebība, viss reizē pazūd. Neapolē viņa ar savu brāļadēlu Fabriciju sacerēs epigramas par mazā Parmas prinča lielajām dusmām.» Viņš uzskatīja hercogieni; dziļākais nicinājums un dusmas plosījās viņas sirdī; viņas acis šai brīdī bija pievērstas grāfam Moskam, un šās skaistās mutes tik smalkais apveids pauda rūgtākās nievas. Visa šī seja sacīja: ļaunais galminieki «Tad es zaudēju arī šo līdzekli, lai viņu atsauktu atpakaļ!» princis saprata pēc pārdomām. «Ja viņa šai mirklī iziet no kabineta, tad ir man zudusi; diezin ko viņa stāstīs Neapolē par maniem tiesnešiem . .. Un ar asprātību un debesu doto pārliecības spēku viņa visiem liks noticēt. Man viņai būs jāpateicas par slavu, ka esmu smieklīgs tirāns, kas naktīs ceļas, lai paskatītos pagultē…» Tad ar veiklu manevru un kā gribēdams pastaigāt, lai mazinātu savu satraukumu, princis atkal nostājās pie durvīm; grāfs bija pa labi, trīs soļus no viņa, bāls, satricināts un tā drebēdams, ka viņam bija jāmeklē atbalsts pie tā sēdekļa atzveltnes, kuru hercogiene audiences sākumā bija ieņēmusi un kuru princis dusmu mirklī bija aizgrūdis projām. Grāfs mīlēja. «Ja hercogiene aizbrauc, es viņai sekošu,» viņš sev sacīja; «bet vai viņa to gribēs? tas ir jautājums.»

Pa kreisi no prinča stāvēja hercogiene; sakrustojusi un pie krūtīm piespiedusi rokas, tā lūkojās viņā ar apbrīnojamu nepacietību; spilgtā sārtuma vietā, kas nesen atdzīvināja šo lielisko seju, nu bija stājies pilnīgs un dziļš bālums.

Princim, pretēji abām pārējām personām, seja bija sārta un izskats nemierīgs; kreisā roka krampjaini rotaļājās ar lielo krustu pie ordeņa lentes, ko viņš nēsāja zem svārkiem; ar labo roku viņš sev braucīja zodu.

—   Kas būtu darāms? — jautāja viņš grāfam, pats īsti neapzinādamies, ko runā, un aiz paraduma prasīdams tam padomu.

—   Es nezinu, patiešām, jūsu gaišā augstība, — atbildēja grāfs, izskatīdamies kā cilvēks, kas ievelk pēdējo elpu. Viņš ar mokām varēja izrunāt atbildes vārdus. Šās balss tonis deva princim pirmo mierinājumu, ko viņa aizvainotais pašlepnums guva šai audiencē, un nelielais prieks iedvesa viņam teikumu, kurš pacēla viņa pašmīlību.

—   Nu, lūk, — viņš sacīja, — esmu prātīgākais no mums trim. Pilnīgi atstāšu bez ievērības savu stāvokli sabiedrībā. Runāšu kā draugs; — un viņš piebilda ar skaistu, pieļāvīgu smaidu, kas bija labi atdarināts pēc laimīgajiem Ludviķa XIV laikiem, — kā draugs, kas runā ar draugiem. Siņora hercogiene, kas būtu darāms, lai liktu jums aizmirst nelaimīgo apņemšanos?

—   Patiešām, es nezinu, — hercogiene, dziļi nopūzdamās, atbildēja, — patiešām, es nezinu, Parma man ir tik drausmīga. — Šais vārdos nebija ne mazākā nodoma zoboties; bija radzams, ka ar šo muti runā pati vaļsirdība.

Grāfs strauji pagriezās uz viņas pusi; galminieka dvēsele bija sašutusi. Tad viņš pievērsa princim lūdzēja skatienu. Ļoti cienīgi un aukstasinīgi princis ļāva aizritēt kādam mirklim; tad, pievērsdamies grāfam, viņš teica:

—   Redzu, ka jūsu burvīgā draudzene ir gluži bez prāta; tas ir pavisam vienkārši, viņa dievina savu brāļadēlu. — Un, pagriezdamies uz hercogienes pusi, viņš piebilda ar visgalantāko skatienu un tai pašā laikā ar mākslotību, kādu pieņem, citējot komēdijas vārdus: — Kas būtu darāms, lai patiktu šīm skaistajām acīm?

Hercogiene bija paguvusi pārdomāt; stingri un lēni, it kā izsakot ultimātu, viņa atbildēja:

—   Viņa augstība uzrakstīs man žēlīgu vēstuli, kādas jūs tik labi protat sacerēt; tanī viņa man pateiks, ka, nemaz nebūdama pārliecināta par Fabricija del Dongo, archibīskapa pirmā lielvikara, vainu, viņa neparakstīs spriedumu, kad to viņai pasniegs, un ka šī netaisnā prāva paliks bez sekām nākotnē.

—   Kā tā, netaisnā! — princis izsaucās, piesarkdams līdz acu baltumiem un atkal sapīkdams.

—   Tas vēl nav viss, — hercogiene atbildēja, lepna kā romiete. — Vēl šo pašu vakaru, — viņa piebilda, palūkojoties pulkstenī, — ir jau ceturksnis pāri vienpadsmitiem, vēl šo pašu vakaru viņa gaišā augstība aizsūtīs pateikt markizei Raversi, ka jūs viņai ieteicat aizbraukt uz laukiem, lai atpūstos no noguruma, kādu viņai droši vien sagādājusi zināmā prāva, par kuru. viņa runājusi savā salonā soarejas sākumā.

Princis pastaigājās pa kabinetu gluži nikns.

—   Vai šāda sieviete kādreiz redzēta? — viņš izsaucās. — Viņa man neizrāda ne mazāko cieņu.

Hercogiene atbildēja vispilnīgākā laipnībā:

—   Ne mūžam neesmu iedomājusies neizrādīt cieņu jūsu gaišajai augstībai; jūsu augstība bija ārkārtīgi žēlīga, sakot, ka viņa runās kā draugs ar draugiem. Starp citu, man nav ne mazākās vēlēšanās palikt Parmā, — viņa piebilda, dziļā nicinājumā palūkodamās uz grāfu. Šis skatiens pārliecināja princi, kas līdz šim laikam vēl bija svārstījies, kaut gan viņa vārdi varēja likties kā solījums; bet viņš mēdza pasmieties par vārdiem.

Pārmija vēl dažus teikumus; un tad grāfs Moska saņēma rīkojumu uzrakstīt žēlīgo vēstulīti, kuru hercogiene pieprasīja. Viņš izlaida teikumu: šī netaisnā prāva paliks bez sekām nākotnē. «Pietiek,» grāfs nodomāja, «ka princis apsola neparakstīt spriedumu, kuru viņam pasniegs.» Princis parakstīdams pateicās grāfam ar acu skatienu.

Bet grāfs izdarīja muļķību: princis bija tik noguris, ka būtu parakstījis visu. Viņš uzskatīja, ka laimīgi izkļuvis no šās situācijās, un viņa acīs svarīgākais visā lietā bija vārdi: «Ja hercogiene aizbrauc, tad nepaies ne nedēļa, kad mans galms mani jau garlaikos.» Grāfs ievēroja, ka valdnieks pārlabo datumu un uzraksta rītdienas. Viņš paskatījās pulkstenī: bija gandrīz pusnakts. Ministrs datuma pārlabošanā saskatīja tikai pedantisku vēlēšanos apliecināt noteiktību un labu valdīšanu. Par markizes Raversi izraidīšanu princis nesapīka: viņam bija sevišķs prieks izraidīt cilvēkus.

—   Ģenerāli Fontānā! — viņš uzsauca, pavēris durvis.

Ģenerālis parādījās ar tik izbrīnījušos un tik ziņkārīgu seju,

ka hercogiene un grāfs pārmija līgsmus skatienus un ar šiem skatieniem noslēdza mieru.

—   Ģenerāli Fontānā, — teica princis, — iekāpiet manā pajūgā, kas gaida zem kolonādes. Jūs aizbrauksiet pie markizes Raversi, liksiet sevi pieteikt; ja viņa jau būs gultā, tad piebilstiet, ka nākat no manis, un, iegājis viņas istabā, pateiksiet tieši šādus vārdus un ne savādākus: «Siņora markize Raversi, viņa gaišā augstība uzaicina jūs aizbraukt rīt pirms pulksten astoņiem no rīta uz jūsu Veilejas pili; viņa augstība jums paziņos, kad varēsiet atgriezties Parmā.»

Princis meklēja ar skatienu hercogienes acis; tā nepateicās, kā viņš bija gaidījis, bet ar dziļu cieņu palocījās reveransā un ātrā gaitā izgāja.

— Kas par sievieti! — teica princis, pagriezdamies pret grāfu Mosku.

Moska bija sajūsmināts par markizes Raversi izraidīšanu, kas atļaus vieglāk darboties viņam kā ministram, un krietnu pusstundu viņš runāja kā padevīgākais galminieks; viņš gribēja apmierināt valdnieka pašmīlību un atvadījās tikai tad, kad bija to pārliecinājis, ka visā Ludviķa XIV anekdotiskajā vēsturē nav lappuses, kas būtu skaistāka par to, kuru princis tikko sniedzis saviem nākamajiem vēsturniekiem.

Atgriezusies mājās, hercogiene aizvēra durvis un teica, lai nevienu neielaiž, pat ne grāfu. Viņa gribēja palikt vienatnē un mazliet apsvērt, ko lai domā par nupat notikušo scēnu. Viņa bija rīkojusies bez iepriekšējas apdomāšanās un lai izjustu prieku tai pašā mirklī; bet, lai arī kādu rīcību viņa būtu atļāvusies, viņa pie tās būtu turējusies neatlaidīgi. Atguvusi aukstasinību, viņa nebūtu izjutusi pašpārmetumus, vēl jo mazāk nožēlu: tāds bija raksturs, kuram pateicoties viņa vēl tagad, trīsdesmit sešu gadu vecumā, bija skaistākā sieviete galmā.

Šai mirklī viņa sapņoja par to, ko Parma varēs sniegt patīkamu, it kā būtu atgriezusies no ilga ceļojuma, tik stipri viņa no pulksten deviņiem līdz vienpadsmitiem bija ticējusi, ka atstās šo valsti uz visiem laikiem.

«Nabaga grāfs izskatījās ļoti jocīgs, kad uzzināja prinča klātbūtne par manu aizbraukšanu… Patiesi, viņš ir ļoti jauks cilvēks, ar tādu sirdi, kas reti atrodama. Viņš būtu atstājis savas ministrijas, lai man sekotu . . . Bet veselu piecu gadu laikā viņš arī nevar man pārmest nevienu izklaidēšanos. Cik daudzas pie altara salaulātas sievas var to apliecināt savam kungam un valdniekam? Jāatzīst, ka viņš nemaz nav uzpūtīgs, ne pedants; viņš manī nemodina ne mazāko iegribu viņu pievilt; manā priekšā vienmēr šķiet, ka viņš kaunas par savu varenību … Komiska seja viņam bija sava kunga un valdnieka klātbūtnē; ja viņš tagad būtu šeit, es viņu apkamptu… Bet neparko pasaulē es neuzņemtos uzjautrināt ministru, kas zaudējis savu portfeli; tā ir slimība, no kuras izdziedinās tikai ar nāvi un .. . kas nes nāvi. Kas tā par nelaimi —jaunam būt ministram! Man viņam jāuzraksta; tā ir viena no tām lietām, kuras viņam oficiāli jāzina, pirms viņš saķildojas ar savu princi… Bet esmu aizmirsusi savus labos kalpotājus.»

Hercogiene pazvanīja. Viņas istabenes vēl joprojām nodevās saiņu sakravāšanai, pajūgs jau bija piebraukts, tajā iekrāva mantas; visi kalpotāji, kuri nebija ar kaut ko nodarbināti, pulcējās ap šo pajūgu, ar asarām acīs. Kekina, kas svarīgos gadījumos mēdza ieiet viena pie hercogienes, pastāstīja viņai to visu.

—   Uzaiciniet viņus augšā, — teica hercogiene. Pēc brīža viņa iegāja uzgaidāmā telpā.

—   Man apsolīja, — viņa tiem sacīja, — ka spriedumu pret manu brāļadēlu suverens (tā mēdz izteikties Itālijā) neparakstīs; atlieku aizbraukšanu. Redzēsim, vai mani ienaidnieki iespēs grozīt šo manu apņemšanos.

Pēc īsa klusuma kalpotāji sāka kliegt: Lai dzīvo siņora hercogiene! un dedzīgi aplaudēja. Hercogiene, kas bija jau blakusistabā, atkal parādījās, kā aktrise, kurai aplaudē, iznesīgi mazliet palocījās saviem ļaudīm un teica tiem: — Mani draugi, es jums pateicos. — Ja viņa būtu sacījusi vienu vārdu, visi tobrīd būtu devušies uz pili uzbrukumā. Viņa pamāja pastniekam, vecam kontrabandistam un padevīgam cilvēkam, kas viņai sekoja.

—    Tu pārģērbsies par turīgu zemnieku, iziesi no Parmas kā varēdams, noīrēsi sediolu un, cik vien ātri spēsi, steigsies uz Boloņu. Boloņā ieej pa Florences ceļu, it kā pastaigādamies, un pasniedz Fabricijam Pelegrino viesnīcā paketi, ko Kekina tev iedos. Fabricijs slēpjas un tur saucas Džuzepes Bosi vārdā; nenodod viņu aiz pārsteidzības, izliecies, ka viņa nepazīsti; varbūt mani ienaidnieki uzlaidīs tev uz pēdām spiegus. Fabricijs tevi sūtīs atpakaļ pēc dažām stundām vai pēc dažām dienām; un tieši atgriežoties jābūt ļoti piesardzīgam, lai viņu nenodotu.

—   Ā! Markizes Raversi ļaudis! — pastnieks iesaucās. — Tos mēs tikai gaidām, un ja siņora gribētu, tie drīz vien būtu beigti.

—   Varbūt kādreiz; bet piesargieties kaut ko darīt paši uz savu galvu, bez mana rīkojuma.

Hercogiene gribēja aizsūtīt Fabricijam prinča vēstules kopiju: viņa nespēja pretoties šim priekam viņu ielīgsmot un piemetināja pāris vārdus par scēnu, kas bija pie šās vēstules novedusi; šie pāris vārdi izvērtās desmit lappušu garā vēstulē. Viņa atkal lika pasaukt pastnieku.

—   Tu nevari doties ceļā pirms pulksten četriem, kad atvērs vārtus.

—   Biju domājis iziet pa lielo novadgrāvi; ūdens sniegtos līdz zodam, bet es izietu …

—   Nē, — teica hercogiene, — negribu riskēt, ka viens no maniem uzticamākiem kalpotājiem saslimst ar drudzi. Vai tu pazīsti kādu pie monsiņora archibīskapa?

—   Otrais kučieris ir mans draugs.

— Šeit tev būs vēstule svētajam prelatam; ielavies bez trokšņa viņa palaco, liec sevi aizvest pie viņa sulaiņa; negribētu, ka monsiņoru modina. Ja viņš jau ieslēdzies savā istabā, pavadi nakti palaco un, tā kā viņš pieradis celties ar ausmu, tad rīt no rīta pulksten četros liec sevi pieteikt no manis, palūdz viņa svētību, atdod viņam šo paketi un paņem vēstules, kādas viņam varbūt būs Boloņai.

Hercogiene sūtīja archibīskaparn prinča vēstules oriģinālu; tā kā šī vēstule attiecās uz viņa pirmo lielvikaru, tad viņa lūdza to ielikt archibīskapijas archivā; tur, viņa cerēja, siņoriem lielvikariem un kanoniķiem, viņas brāļadēla kolegām, būs interesanti ar to iepazīties; tas viss, protams, visdziļākā noslēpumā.

Hercogiene rakstīja monsiņoram Landriani ar tādu familiaritati, kurai vajadzēja apburt šo labo buržuā; paraksts vien aizņēma trīs rindas; ļoti draudzīgo vēstuli nobeidza šādi vārdi: Anāželina Kornēlija Izota Valserra del Dongo, hercogiene Sanseverina.

«Domāju, ka neesmu tik daudz vārdu rakstījusi,» hercogiene smiedamās nodomāja, «kopš laulību līguma ar nabaga hercogu; bet šādus ļaudis var vadīt tikai ar šādām lietām, un buržuā acīs karikatūra ir skaistums.» Viņa nespēja noslēgt vakaru, nepadevusies kārdinājumam uzrakstīt nabaga grāfam zobgalīgu vēstuli; viņa tam oficiāli paziņoja (kā viņa teica, lai viņš prastu vadīties savās attieksmēs ar kronētām galvām), ka viņa nejūtas spējīga izklaidēt nežēlastībā kritušu ministru. «Princis jums iedveš bailes; kad vairs nevarēsiet viņu redzēt, vai tad man būs jums jāiedveš bailes?» Vēstuli viņa tūlīt lika aiznest.

Princis savukārt pulksten septiņos no rīta uzaicināja iekšlietu ministru grāfu Curlu. — No jauna, — viņš tam sacīja, — dodiet visstingrākos rīkojumus visiem pilsētu galvām, lai tie liek arestēt siņoru Fabriciju del Dongo. Mums ziņo, ka varbūt viņš uzdrošināsies ierasties mūsu valstī. Tā kā bēglis ir Boloņā, kur viņš šķiet izaicinām mūsu tribunālus, novietojiet sbirus, kuri viņu pazīst: pirmkārt, visos ciematos ceļā no Boloņas uz Parmu; otrkārt, Sakā, hercogienes Sanseverinas pils apkaimē un viņas Kastelnovo mājas apkaimē; treškārt, ap grāfa Moskas pili. Uzdrošinos cerēt no jūsu dziļās gudrības, grāfa kungs, ka pratīsiet noslēpt šos jūsu valdnieka rīkojumus no grāfa Moskas. Jums jāzina, ka es gribu, lai siņoru Fabriciju del Dongo arestē.

Tikko ministrs bija aizjājis, pa slepenām durvīm pie prinča ieveda ģeneralfiskalu Rasi, kas devās uz priekšu, saliecies divos līkumos un klanīdamies katrā solī. Šā blēža seja bija kaut kas tāds, ko derētu uzgleznot; tā pilnībā attaisnoja viņa lomas neģēlību, un kamēr acu žiglās, nekārtīgās kustības nodeva, ka viņš apzinās savus nopelnus, mutes augstprātīgā un ņirdzīgā pašpārliecība rādīja, ka viņš prot cīnīties pret nicinājumiem.

Tā kā šī persona diezgan stipri ietekmēs Fabricija likteni, tad par viņu var pateikt dažus vārdus. Viņš bija liela auguma cilvēks ar skaistām, ļoti inteliģentām acīm, bet viscaur bakrētām nosētu seju; prāts viņam bija un pie tam liels un visizsmalcinātākais. Uzskatīja, ka viņš lieliski pārzina tieslietu zinātni, bet viņš mirdzēja tieši ar savu prātu. Lai kāda veida lietu viņam uzdeva, viņš viegli pāris mirkļos atrada tiesiski stingri dibinātus līdzekļus, lai panāktu notiesāšanu vai attaisnošanu; viņš jo sevišķi bija prokurora finešu karalis.

Šim cilvēkam, par kuru lielas monarchijas būtu apskaudušas Parmas princi, bija tikai viena kaislība: viņš mīlēja intimi sarunāties ar augstām personām un izpatikt tām ar dažādiem jokiem. Viņam nebija svarīgi, vai izcilā persona smejas par to, ko viņš saka, vai par viņu pašu, vai arī skarbi jokojas par Rasi kundzi; ja tikai viņš redzēja to smejamies un izturamies pret viņu familiari, viņš bija apmierināts. Reizēm princis, nezinādams vairs, kā aizvainot šā lielā tiesneša cieņu, spēra viņam ar kājām; ja spērieni viņam sāpēja, viņš sāka raudāt. Bet joku plēšanas instinkts viņam bija tik spēcīgs, ka viņš ik dienas labāk ieradās kāda ministra salonā, kur viņu izsmēja, nekā uzturējās savējā^ kurā viņš despotiski valdīja pār visiem zemes tiesnešiem. īpašu stāvokli Rasi bija ieguvis ar to, ka visnekaunīgākajam dižciltīgam bija neiespējami viņu pazemot; aizvainojumus, kurus viņš ievāca augu dienu, viņš atrieba tādā veidā, ka izstāstīja par tiem princim, pie kura bija izcīnījis privilēģiju visu pateikt; ir gan taisnība, ka atbilde bieži vien bija krietna pļauka, kas sāpēja, bet viņš to neņēma ļaunā. Kad princim bija nelāga oma, tad lielā tiesneša klātbūtne viņu izklaidēja; viņš uzjautrinājās, to aizvainojot. Redzams, ka Rasi bija gandrīz pilnīgs galminieks: bez goda un bez jutoņām.

—   Vispirms nepieciešama pilnīga klusēšana!—neatņemdams sveicienu, princis viņam uzkliedza, izturēdamies pret viņu kā pret pēdējo plukatu. — Kad datēts jūsu spriedums?

—   Gaišā augstība, no vakardienas rīta.

—   Cik tiesneši to parakstījuši?

—   Visi pieci.

—   Un sods?

—   Divdesmit gadi cietoksnī, kā jūsu augstība man teica.

—   Nāves sods būtu sacēlis sašutumu, — princis sacīja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — 2ēl! Kādu iespaidu tas darītu šai sievietei! Bet viņš ir del Dongo, un šo vārdu Parmā godina, jo trīs archibīskapi gandrīz viens pēc otra bijuši del Dongo … Jūs man teicāt, divdesmit gadi cietoksnī?

—   Jā, gaišā augstība, — atbildēja fiskals Rasi, vēl joprojām stāvēdams saliecies līdz jostas vietai, — ar iepriekšēju publisku atvainošanos viņa gaišās augstības portreta priekšā; bez tam katru piektdienu gavēnis ar ūdeni un maizi, tāpat visu svarīgāko svētku priekšvakaros, jo notiesātais ir vispār pazīstams bezdievis. Tas ir nākotnei un lai lauztu kaklu viņa stāvoklim.

—   Rakstiet, — pavēlēja princis. — «Viņa gaišajai augstībai labpaticis laipni uzklausīt vainīgā mātes, markizes del Dongo, un viņa krustmātes, hercogienes Sanseverinas, ļoti pazemīgos lūgumus, kuros tās attēlojušas, ka laikā, kad viņu dēls un krustdēls noziegumu izdarījis, viņš bijis ļoti jauns un neprātīgas kaislības pārņemts, kuru tas izjutis pret nelaimīgā Džileti sievu, un kaut arī šī slepkavība iedveš riebumu viņa augstībai, viņa tomēr apžēlojas un samazina sodu, kāds Fabricijam del Dongo piespriests, uz divpadsmit gadiem cietoksnī.»

—   Dodiet man parakstīt.

Princis parakstīja un uzlika vakardienas datumu; tad, atdodams spriedumu Rasi, viņš teica tam: — Nekavējoties uzrakstiet zem mana paraksta: «Tā kā hercogiene Sanseverina ir metusies viņa augstībai pie kājām, tad princis atļāvis piešķirt vainīgajam katru ceturtdienu vienu stundu pastaigai pa četrstūru platformu tornī, kuru tautas valodā nosaukuši par Farnezu torni.»

—   Parakstiet to, — teica princis, — un, galvenais, muti ciet, lai arī ko jūs dzirdētu pilsētā runājam. Jūs pateiksiet padomniekam De' Capitani, kas balsojis par diviem gadiem cietoksnī un kas pat ir izpļāpājies par labu šim smieklīgajam uzskatam, ka uzaicinu viņu pārlasīt likumus un reglamentus. Vēlreiz, klusēt! un ar labvakaru. — Fiskals Rasi trīs reizes ļoti lēni un zemu paklanījās, bet princis nepaskatījās.

Tas notika pulksten septiņos no rīta. Dažas stundas vēlāk vēstis par markizes Raversi izraidīšanu izplatījās pa pilsētu un pa kafejnīcām: visi reizē runāja par šo lielo notikumu. Markizes izraidīšana izdzina uz kādu laiku no Parrnas garlaicību — mazu pilsētu un mazu galmu nesamierināmo ienaidnieku. Ģenerālis Fabijs Konti, kas sevi jau bija uzskatījis par ministru, aizbildinājās ar ģikts lēkmi un vairākas dienas neizgāja no cietokšņa. Pēc tā, kas norisinājās, buržuāzijā un pēc tam arī tauta nosprieda, ka princis nolēmis piešķirt Parmas arehibīskapiju monsiņoram del Dongo. Izsmalcinātie kafejnīcu politiķi aizgāja pat tik tālu, ka pašreizējais archibīskaps Landriani tēvs uzaicināts aizbildināties ar slimību un iesniegt demisiju; viņam piešķiršot lielu pensiju un tabakas audzētavu, par to viņi bija droši; šīs baumas nonāca līdz pašam archibīskapam, kas par tām ļoti uztraucās, un pāris dienas viņa centība mūsu varoņa labā bija ievērojami paralizēta. Pēc diviem mēnešiem šī skaistā ziņa jau bija iespiesta Parīzes avizēs, tikai ar nelielo grozījumu, ka tas esot grāfs Moska, hercogienes Sanseverinas brāļadēls, ko iecels par archibīskapu.

Markize Ravērsi bija gaužām nikna savā pilī Vellejā; tā nebija viena no sievietēm, kuras uzskata, ka atriebjas, svaidot aizvainojuma runas pret saviem ienaidniekiem. Otrā dienā pēc viņas krišanas nežēlastībā kavalieris Riskara un vēl trīs citi viņas draugi ieradās pēc viņas pavēles pie prinča un lūdza atļauju doties apmeklēt markīzi tās pilī. Augstība pieņēma šos siņorus ļoti žēlīgi, un viņu ierašanās Vellejā sagādāja markizei lielu mierinājumu. Līdz otrās nedēļas beigām viņas pilī jau bija kādas trīsdesmit personas, visi, kurus liberāļu ministrija ieliktu vietās. Ik vakarus markize apspriedās ar labāk informētiem draugiem. Kādu dienu, saņēmusi daudz vēstuļu no Parmas un no Boloņas, viņa agri aizgāja savā istabā; uzticama istabene tur ieveda vispirms pašreizējo mīļāko, grāfu Baidi, ļoti nenozīmīgu jaunekli ar apbrīnojami skaistu seju, un vēlāk viņa priekšteci, kavalieri Riskaru; tas bija fiziski un morāli tumšs cilvēks, sākumā bijis ģeometrijas repetitors Parmas dižciltīgo skolā un tagad valsts padomnieks un vairāku ordeņu kavalieris.

— Man ir labs paradums, — markize sacīja abiem, — nekad neiznīcināt nevienu papīru, un tas kādreiz nāk par labu; šeit ir deviņas vēstules, kuras Sanseverina man rakstījusi dažādos gadījumos. Jūs abi dosieties uz Ženevu un uzmeklēsiet tur kādu bijušo katordznieku, vārdā Burati, kā lielais Venecijas dzejnieks, vai arī Durati. Jūs, grāf Baidi, sēstieties pie mana rakstāmgalda un rakstiet, ko es jums diktēšu.

«Man kaut kas iešaujas prātā, un es tev to uzrakstīšu. Dodos «uz savu būdiņu pie Kastelnovo; ja gribi atnākt, lai pavadītu «divpadsmit stundas kopā ar mani, būšu ļoti laimīga; man «šķiet, ka pēc tā, kas noticis, tas tev nav sevišķi bīstami; mākoņi «sāk izklīst. Tomēr apstājies pirms ienākšanas Kastelnovo; uz

«ceļa atradīsi kādu no maniem ļaudīm, viņi visi tevi mīl līdz «neprātam. Saprotams, šai mazajā ceļojumā paturi Bosi vārdu. «Stāsta, ka tev esot uzaugusi bārda kā visapbrīnojamākam «kapucinietim un Parmā tevi redzējuši tikai ar lielvikara pie«klājīgo vaigu.»

—   Vai saproti, Riskara?

—   Pilnīgi, bet brauciens uz Dženovu ir nevajadzīga greznība; es pazīstu Parmā kādu cilvēku, kas, patiesību sakot, gan vēl nav bijis galerās, bet noteikti tur nokļūs. Viņš apbrīnojami atdarinās Sanseverinas rokrakstu.

Dzirdot šos vārdus, grāfs Baidi ārkārtīgi iepleta savas skaistās acis; tikai tagad viņš saprata.

—   Ja tu pazīsti šo Parmas cienījamo personu, kurai tu paredzi avansēšanos, — markize teica Riskaram, — tad droši arī viņš tevi pazīst; viņa mīļāko, viņa biktstēvu vai viņa draugu Sanseverina var būt uzpirkusi; labāk novilcināt par pāris dienām šo glīto joku un nepakļaut to nejaušībai. Pēc divām stundām dodieties ceļā kā jauki mazi jēriņi, Dženovā nesatiecieties ne ar vienu dzīvu dvēseli un drīz atgriezieties. — Kavalieris Riskara smiedamies aizsteidzās, runādams caur degunu kā Polišinels: — Jāgatavo paketes! — un aizskrēja, smieklīgi lēkādams. Viņš gribēja atstāt Baidi vienatnē ar dāmu. Pēc piecām dienām Riskara atveda markizei viņas grāfu Baidi gluži saburnītu; lai saīsinātu ceļu par sešām jūdzēm, viņam bija likuši doties pāri kādam kalnājam uz mūļa muguras; viņš zvērēja, ka nekad vairs neļausies sevi vadāt lielos ceļojumos. Baidi iedeva hercogienei trīs eksemplāros vēstuli, kuru bija nodiktējusi, un vēl piecas vai sešas, uzrakstītas tai pašā rokrakstā, Riskari sacerētas vēstules, kuras vēlāk varētu izmantot. Vienā no vēstulēm bija ļoti glītas zobgalības par prinča bailēm naktīs un par viņa mīļākās, markizes Baidi, nožēlojamo kalsnumu, kura, kā runā, atstājot knaibļu nospiedumu spilvenos, ja viņa uz mirkli atsēstoties dīvānā. Varēja zvērēt, ka visas šīs vēstules rakstījusi siņoras Sanseverinas roka.

—   Tagad neapšaubāmi uzzināju, — teica markize, — ka sirdsdraugs Fabricijs ir Boloņā vai tās apkaimē …

—   Esmu pārāk slims, — grāfs Baidi, viņu pārtraukdams, iesaucās; — lūdzu apžēloties un atbrīvot mani no šā otrā ceļojuma, vai arī es vismaz gribētu pāris dienas atpūtas, lai uzlabotu veselību.

—   Aizstāvēšu jūsu lietu, — teica Riskara; viņš piecēlās un klusu markizei kaut ko teica.

—   Labi, es piekrītu, — viņa smaidot atbildēja. — Nomierinieties, jums nebūs jābrauc, — markize diezgan nicīgi noteica grāfam Baidi.

—   Pateicos, — tas sirsnīgi izsaucās. Un patiesi, Riskara viens pats iekāpa pasta ratos. Viņš tikko bija divi dienas pavadījis Boloņā, kad ieraudzīja Fabriciju un mazo Marietu braucam kalešā. «Pie velna!» viņš nobrīnījās. «Šķiet, ka mūsu nākamais archibīskaps nemaz nekautrējas; tas būtu jādara zināms hercogienei, kas par to būs sajūsmināta.» Riskaram tikai bija jāpapūlas sekot Fabricijam, lai uzzinātu viņa dzīves vietu; otrā rītā jauneklis saņēma kurjera pienestu Dženovā fabricēto vēstuli. Viņš atrada, ka tā ir mazliet paīsa, bet viņam neradās nekādas aizdomas. Izredzes sastapties ar hercogieni un grāfu padarīja viņu neprātīgu aiz laimes, un, lai Ludoviko sacīja ko sacīdams, Fabricijs paņēma pasta zirgus un aizauļoja. Viņš nemanīja, ka nelielā atstatumā seko kavalieris Riskara, kam, ierodoties pasta stacijā šaipus Kastelnovo, sešas jūdzes no Parmas, bija liels prieks ieraudzīt lielu ļaužu saplūdumu vietējā cietuma laukumā; tur tikko bija ievests mūsu varonis, kuru pastā, kad tas bija mainījis zirgus, pazinuši divi grāfa Curlas atsūtītie sbiri.

Kavaliera Riskaras mazās ačeles priekā staroja; ar priekšzīmīgu pacietību viņš pārbaudīja visu, kas noticis sādžiņā, un tad aizsūtīja kurjeru pie markizes Raversi. Tad, staigādams pa ielām, it kā lai aplūkotu kādu ļoti interesantu baznīcu, un pēc tam meklēdams kādu Parmezana gleznu, par kuru viņam bija stāstīts, it kā tāda šeit esot, viņš beidzot sastapa sādžas vecāko, kas steidzās apliecināt savu cieņu valsts padomniekam. Riskara izskatījās ļoti pārsteigts par to, ka tas tūlīt nav sūtījis uz Parmas citadeli sazvērnieku, ko tam laimējies noķert.

—   Varētu baidīties, — Riskara salti piemetināja, — ka daudzie draugi, kuri aizvakar viņu meklēja, lai atbalstītu viņa braucienu cauri gaišās augstības valstij, nesastop žandarmus; šie dumpinieki bija zirgos, kādi divpadsmit vai piecpadsmit.

— Intelligenti pauca ! — sādžas vecākais šķelmīgi iesaucās.

## XV

Divas stundas vēlāk nabaga Fabricijs, ieslēgts roku važās un ar garu važu piesiets pie sediolas, kurā viņam bija likuši iesēsties, devās astoņu žandarmu pavadībā uz Parmas citadeli.

Tiem bija pavēlēts vest līdzi visus žandarmus, kas stacionēja «ādžās, caur kurām gājienam bija jāvirzās; pats sādžas vecākais uzraudzīja šā svarīgā cietumnieka nogādāšanu. Ap pulksten septiņiem pēcpusdienā sediola, kam sekoja visi Parmas ielaspuikas un trīsdesmit žandarmu, šķērsoja skaisto promenadi, devās garām nelielajam palaco, kurā priekš nedaudziem mēnešiem bija dzīvojusi Fausta, un beidzot apstājās pie citadeles ārējiem vārtiem, tieši tai mirklī, kad ģenerālis Fabijs Konti ar savu meitu gatavojās izbraukt. Komandanta pajūgs apstājās, nesasniedzis uzvelkamo tiltu, lai ļautu iebraukt sediolai, pie kuras bija piesaistīts Fabricijs; ģenerālis tūlīt uzsauca, lai noslēdz citadeles vārtus, un steidzās uz ieejas biroju mazliet painteresēties, kas te notiek. Viņš ne mazumis izbrīnījās, kad pazina cietumnieku, kas, visu garo ceļu piesiets pie sediolas, bija kļuvis gluži stīvs; četri žandarmi bija viņu izcēluši un nesa uz apcietināto reģistrācijās biroju. «Tātad tagad šis slavenais Fabricijs del Dongo ir manā varā, — nodomāja godkārīgais komandants, — viņš, par kuru kopš gada Parmas augstākā sabiedrība interesējas kā nozvērējusies!»

Reižu divdesmit ģenerālis to bija sastapis galmā, pie hercogienes un citur; bet tagad viņš sargājās izrādīt, ka to pazīst, jo baidījās kompromitēties.

—. Lai man uzraksta pamatīgu protokolu, — viņš pavēlēja cietuma rakstvedim, — par šā cietumnieka saņemšanu no cienījamā Kastelnovo vecākā.

Barbone, rakstvedis, kas iedvesa bailes ar savu vareno bārdu un kareivīgo uzstājību, pieņēma vēl svarīgāku izskatu nekā parasti, varētu teikt — kā vācu cietumsargs. Domādams zinām, ka jo sevišķi hercogiene Sanseverina bija kavējusi viņa priekšnieku komandantu kļūt par kara ministru, viņš izturējās pret cietumnieku nekaunīgāk nekā parasti; viņš to uzrunāja voi, kā Itālijā mēdz teikt tikai kalpotājiem.

—   Esmu svētās Romas baznīcas prelats, — Fabricijs viņam stingri sacīja, — un šās diocezes lielvikars; jau mana augstdzimtība vien dod tiesības uz cieņas pilnu izturēšanos.

—    Nekā nezinu par to! — rakstvedis nekaunīgi atcirta. — Pierādiet savus apgalvojumus, uzrādot apliecības, kas jums dod tiesības uz šiem cienījamiem tituliem. — Fabricijam apliecību nebija, viņš neatbildēja. Ģenerālis Fabijs Konti, stāvēdams blakus savam rakstvedim, skatījās, kā tas raksta, un nepacēla acu uz cietumnieku, lai nebūtu jāapliecina, ka tas tiešām ir Fabricijs del Dongo.

Klelija Konti, kas gaidīja pajūgā, pēkšņi sadzirdēja drausmīgu kņadu sardzes telpās. Rakstvedis Barbone, taisīdams nekaunīgu un ļoti garu cietumnieka personas aprakstu, pavēlēja viņam atpogāt apģērbu, lai pārbaudītu un konstatētu Džileti dēkā gūto ievainojumu skaitu un stāvokli.

—   To es nevaru, — Fabricijs sacīja, rūgti smaidīdams; — nespēju izpildīt seņora pavēles, mani kavē roku važas!

—   Kā! — ģenerālis naivā tonī izsaucās; — cietumniekam rokas saslēgtas važās! Citadeles iekšienē! Tas ir pret reglamentu, vajadzētu īpašu pavēli ad hoc. Atbrīvojiet viņu no važām!

Fabricijs paskatījās uz viņu. «Kāds jocīgs jezuits!» viņš nodomāja. «Jau veselu stundu viņš mani redz šais važās, kas mani pretīgi apgrūtina, un tagad viņš izliekas izbrīnījies!»

Roku važas noņēma žandarmi; tie bija uzzinājuši, ka Fabricijs ir hercogienes Sanseverinas brāļadēls, un steidzās viņam izrādīt medainu pieklājību, kas asi atšķīrās no rakstveža rupjības; tas, redzami aizvainots, uzsauca Fabricijam, kas stāvēja nekustīgi:

—    Tātad ātrāk, parādiet ievainojumus, kurus saņēmāt no nabaga Džileti pirms slepkavības! — Vienā lēcienā Fabricijs metās virsū rakstvedim un iešāva viņam tādu pļauku, ka Barbone nogāzās no krēsla ģenerālim uz kājām. Žandarmi saķēra aiz rokām Fabriciju, kas palika nekustēdamies; pats ģenerālis un divi žandarmi, kas bija viņam blakus, steidzās piecelt rakstvedi, kam seja spēcīgi asiņoja. Divi žandarmi, kas bija stāvējuši nostāk, steigā aizslēdza biroja durvis, iedomādamies, ka cietumnieks mēģinās izbēgt. Sardzes priekšnieks domāja, ka jaunais del Dongo nevar nopietni mēģināt bēgt, jo galu galā viņš taču atrodas citadeles iekšienē; tomēr viņš piegāja pie loga, lai aizkavētu nekārtības, un arī žandarma instinkts viņu vadīja. Tieši pretim šim atvērtajam logam divu soļu atstatumā bija apstājies ģenerālā pajūgs; Klelija bija ierāvusies kaktā, lai nebūtu lieciniece skumjajai ainai, kas risinājās birojā. Dzirdēdama visu šo kņadu, viņa pacēla augšup skatienu.

•— Kas tur notiek? — viņa jautāja sardzes priekšniekam.

—   Siņorina, tas ir jaunais del Dongo; viņš tikko iedeva nekaunīgajam Barbonem krietnu pļauku.

—   Kā! Tas ir siņors del Dongo, ko tikko ieveda cietumā!

—   Bez šaubām, — atbildēja sardzes priekšnieks; — tā nabaga jaunā cilvēka augstās izcelšanās pēc notiek viss šis tracis; domāju, ka siņorina zina visu. — Klelija vairs neatkāpās no pajūga durtiņām; kad žandarmi, kas stāvēja ap galdu, mazliet atkāpās, viņa ieraudzīja cietumnieku. «Kas gan varēja sacīt,» viņa domāja, «kad sastapu viņu ce]ā pie Komo ezera, ka pirmo reizi atkalredzēšos tik bēdīgā situācijā? … Viņš man sniedza roku, kad kāpu viņa mātes karietē … Viņš jau bija kopā ar hercogieni! Vai viņu mīlestība tai laikā jau bija sākusies?»

Jāpasaka lasītājam, ka markizes Raversi un ģeneraļa Konti vadītajā liberāļu partijā uzskatīja, ka par Fabricija un hercogienes maigajām saitēm nav jāšaubās. Pieviltais grāfs Moska, ko ienīda, bija pastāvīgu zobgalību priekšmets.

«Tā nu viņš tagad ir cietumnieks,» Klelija domāja, «un savu ienaidnieku cietumnieks! Jo īstenībā grāfs Moska, kaut arī gribētu viņu uzskatīt par eņģeli, būs sajūsmināts par viņa notveršanu.»

Sardzes telpā atskanēja skaļi smiekli.

—   Džakopo, — viņa uzrunāja sardzes priekšnieku, — kas tur notiek?

—   Ģenerālis asi jautāja cietumniekam, kāpēc tas sitis Barbonem, un monsiņors Fabricijs dzedri atbildēja: viņš mani nosauca par slepkavu, lai tad uzrāda apliecības, kas viņam dod tiesības man piešķirt šo titulu. Un visi smejas.

Kāds cietumsargs, kas prata rakstīt, stājās Barbones vietā. Klelija redzēja viņu iznākam no mājas un slaukām mutautiņā asinis, kas straumītēm plūda pār viņa pretīgo seju; viņš lādējās kā pagāns. «Sis velna Fabricijs,» mežonīgā balsī viņš kliedza, «mirs tikai no manas rokas, un kaut vai man būtu jākļūst par bendi,» un tā tālāk, un tā tālāk. Viņš bija apstājies starp biroja logu un ģeneraļa pajūgu, lai noraudzītos uz Fabriciju; viņa lāsti dubultojās.

—   Ejiet savu ceļu, — viņam uzsauca sardzes priekšnieks, •— siņorinas priekšā nepiedien tā lādēties.

Barbone pacēla galvu, lai ielūkotos pajūgā; viņa acis sastapās ar Klelijas skatienu, un viņa šausmās iekliedzās; viņa nekad nebija redzējusi tādā tuvumā tik baigu sejas izteiksmi. «Viņš nogalinās Fabriciju!» viņa sev sacīja, «man steidzami jābrīdina dons Čezare.» Tas bija viņas tēvocis, viens no pilsētas cienījamākiem priesteriem. Tā brālis ģenerālis Konti bija tam pagādājis cietuma saimniecības pārvaldnieka un pirmā garīdznieka vietu.

Ģenerālis atkal iekāpa pajūgā.

—       Vai gribi atgriezties mājās, — viņš jautāja meitai, — vai gaidīsi, varbūt ilgi, pils pagalma? Man par visu šo jāziņo valdniekam.

Fabricijs iznāca no biroja triju žandarmu pavadībā; viņu veda uz viņam nodomāto cietuma istabu. Klelija raudzījās pa pajūga durtiņām, cietumnieks devās viņai garām pavisam tuvu. Šai mirklī viņa atbildēja uz tēva jautājumu, sacīdama: — Došos jums līdzi. — Fabricijs, dzirdot šos pavisam tuvu izteiktos vārdus, pacēla acis un sastapa jaunās meitenes skatienu. Sevišķi viņu pārsteidza melancholiskā Klelijas sejas izteiksme. «Cik viņa kļuvusi skaista, — viņš nodomāja, — kopš mūsu sastapšanās pie Komo! Kāda dziļu domu izteiksme!… Ne bez pamata viņu salīdzina ar hercogieni, viņai ir eņģeļa seja!»

Barbone, asiņojošais rakstvedis, kas nebija nostājies pie karietes bez īpaša nodoma, ar mājienu apstādināja trīs žandarmus, kuri veda Fabriciju, un, apgājis apkārt pajūgam gar mugurpusi, nostājās pie durtiņām, aiz kurām atradās ģenerālis:

—   Tā kā cietumnieks citadeles iekšienē izdarījis varasdarbu, vai tad, ievērojot reglamenta 157. pantu, nevajadzētu viņam uz trim dienām uzlikt roku važas?

—   Ejiet pie velna! — uzbrēca ģenerālis, kam šī apcietināšana sagādāja lielas neērtības. Viņam bija svarīgi nesabojāt attiecības ne ar hercogieni, ne ar grāfu Mosku. Un kādā garā grāfs vispār uzņems šo lietu? Galu galā Džileti noslepkavoša bija nieks, un tikai intriga to uzpūta par kaut ko.

īsās sarunas laikā Fabricijs šo žandarmu vidū bija lielisks, lepnāks un diženāks nekā jebkad; viņa cildenie un smalkie vaibsti, tāpat nicīgais smaids, kas maldījās ap viņa lūpām, bija burvīgā pretstatā ar apkārtstāvošo žandarmu tūļīgo izskatu. Bet tas viss veidoja, tā sakot, tikai viņa rakstura ārējo čaulu; viņš bija sajūsmināts par Klelijas debešķīgo skaistumu, un viņa acis nodeva visu viņa pārsteigumu. Dziļās pārdomās ieslīgusi, viņa bija aizmirsusi atraut galvu no durtiņām; viņš to sveicināja, dziļā cieņā viegli smaidīdams, un pēc mirkļa teica:

—   Man šķiet, siņorina, ka man jau reiz pie kāda ezera ir bijis gods jūs sastapt žandarmu pavadījumā.

Klelija nosarka un tā samulsa, ka neatrada ne vārda atbildei. «Cik cildeni viņš izskatās šo rupjo radījumu vidū!» viņa sev sacīja mirklī, kad Fabricijs viņu uzrunāja. Dziļā līdzjūtība, varētu gandrīz teikt — aizkustinājums, kādu viņa pārdzīvoja, laupīja viņai gara modrību, kas vajadzīga, lai atrastu kāda vārdu; viņa pamanīja to klusējam un nosarka vēl vairāk. Šai mirklī spēcīgi atvilka citadeles lielo vārtu aizbīdņus; vai viņa ekselences pajūgs negaidīja jau vismaz minūti? Troksnis vārtu velvē bija tik spalgs, ka, ja arī Klelija būtu atradusi kādu vārdu atbildei, Fabricijs nevarētu to sadzirdēt.

Pajūgs aizripoja; aiz uzvelkamā tilta zirgi metās uz priekšu auļos. «Viņam būs licies, ka esmu smieklīga!» Klelija domāja. Tad pēkšņi viņai iešāvās prātā: «Nē, ne tikai smieklīga; viņš noticēs, ka man ir zemiska dvēsele, viņš būs nodomājis, ka neatbildu uz viņa sveicienu tāpēc, ka viņš ir cietumnieks un es — komandanta meita.»

Šī iedoma dzina izmisumā jauno meiteni, kam bija cildena dvēsele. «Manu izturēšanos padara vēl nicināmāku tas,» viņa turpināja pārdomās, «ka tad, kad sastapāmies pirmo reizi, arī žandarmu pavadījumā, kā viņš sacīja, es biju tā, kas atrados apcietinājumā, un viņš man pakalpoja, izglāba no ļoti nelāga stāvokļa… Jā, jāatzīst, ka mana izturēšanās ir rupjības un nepateicības kalngals. Ak vai! Nabaga jauneklis! Tagad, kad viņš ir nelaimē, visa pasaule izrādīs viņam savu nepateicību. Toreiz viņš man sacīja: Vai atcerēsieties Parmā manu vārdu? Cik ļoti viņš mani tagad nicinās! Tik viegli bija pateikt kādu laipnību! Jā, jāatzīstas, ka mana uzvešanās bija pretīga. Toreiz, ja viņa māte nebūtu augstsirdīgi piedāvājusi vietu savā karietē, man būtu bijis jāseko žandarmiem kājām vai — kas vēl ļaunāk — jākāpj zirgā aiz muguras kādam no tiem ļaudīm; toreiz arestēts bija mans tēvs, un es bez aizstāvja! Jā, mana izturēšanās nav attaisnojama. Un cik dziļi to vajadzēja izjust cilvēkam ar tādu raksturu kā viņam! Kādā pretstatā mana izturēšanās viņa cildenajai stājai! Kāds cildenums! kāds mierīgums! Viņš izskatījās kā varonis zemisku ienaidnieku vidū! Tagad es saprotu hercogienes kaislību: ja viņš ir tāds tik nelāgā stāvoklī, kuram vēl būs briesmīgas sekas, kādam tad viņam jābūt tad, kad viņa dvēsele ir laimīga!»

Citadeles komandanta pajūgs gaidīja pils pagalmā vairāk nekā pusotras stundas, un tomēr, kad ģenerālis atgriezās no audiences pie prinča, Klelijai nemaz nelikās, ka viņš tur būtu uzkavējies pārāk ilgi.

—   Kāda ir viņa augstības griba? — Klelija jautāja.

—   Viņa vārdi teica: cietumā! un viņa skatiens: nāvi!

—   Nāvi! augstais dievs! — iesaucās Klelija.

—   Jel rimsties! — norūca ģenerālis; — kas es gan esmu par muļķi, ka atbildu bērnam!

Pa to laiku Fabricijs devās augšup trīssimt astoņdesmit kāpienus, kuri veda uz Farnezu torni, uz jauno cietumu, kas bija uzcelts apbrīnojamā augstumā lielā torņa platformā. Ne reizes viņš neapzinājās, vismaz ne skaidri, lielo pārmaiņu, kas bija norisinājusies viņa liktenī. «Kāds skatiens!» viņš sev sacīja. «Cik daudz tas izteica! Kāda dziļa līdzjūtība! Viņa izskatījās, it kā sacītu: dzīve ir nelaimju virkne! Neskumstiet pārāk daudz par to, kas jums atgadās! vai mēs visi neesam šeit zemes virsū, lai būtu nelaimīgi? Cik ilgi viņas skaistās acis kavējās pie manis, pat kad zirgi jau trokšņaini aizjoņoja zem velves!»

Fabricijs pilnīgi aizmirsa būt nelaimīgs.

Klelija sekoja tēvam cauri vairākiem saloniem; vakara viesībām sākoties, neviens vēl nezināja jauno vēsti, ka arestēts «lielais vainīgais»; jo tā pēc pāris stundām galminieki iesaukāja nabaga neprātīgo jaunekli.

Šai vakarā Klelijas sejā saskatīja vairāk kvēles nekā parasti; un tieši kvēles un līdzdalības tam, kas ap viņu norisinājās, šai skaistajai meitenei allaž bija trūcis. Kad salīdzināja viņas un hercogienes skaistumu, tad tieši šī atturība, it kā nekas viņu neaizkustinātu, it kā viņa stāvētu pāri apkārtējām lietām, lika nosvērties svaru kausam par labu viņas sāncensei. Anglijā, Francijā, tukšas godkāres zemē, droši vien būtu sprieduši gluži pretēji. Klelija Konti bija vēl pārāk slaida jauna meitene, lai viņu varētu pielīdzināt skaistajiem Gvido[11] stāviem. Mēs nebūt negribam noliegt, ka, vērtējot viņas galvu ar grieķu skaistuma mērauklu, tai varētu pārmest mazliet pārāk asi izteiktus vaibstus: piemēram, aizkustinoši graciozi veidotās lūpas bija mazliet patuklas.

Šī apbrīnojami īpatnējā seja, kas izstaroja naivu grāciju un cildenākās dvēseles dievišķīgo atspulgu, ar visu savu reto un neparasto skaistumu tomēr nepavisam neatgādināja grieķu statuju galvas. Turpretim hercogienei piemita mazliet par daudz no vispār pazīstamā skaistuma ideala, un viņas īsti lombardiskā galva atgādināja Leonardo da Vinči skaisto Herodiadu saldkaislo smaidu un maigo melancholiju. Par cik hercogienē sprēgāja un dzirkstīja asprātība un šķelmība, par cik kaislīgi, ja tā var sacīt, viņa pieķērās visam, ko sarunas plūsma aiznesa gar viņas dvēseles acīm, par tik atkal Klelija bija vēsa un grūti aizraujama, vai nu aiz nicības pret visu apkārtējo, vai arī aiz ilgām un nožēlas pēc kāda neesoša sapņu tēla. Ilgu laiku pat domāja, ka viņa ies klosterī. Divdesmit gadu vecumā viņā ievēroja nepatiku apmeklēt balles, un ja viņa devās līdzi tēvam sabiedrībā, tad tikai aiz paklausības un lai nekaitētu viņa godkāres interesēm.

«Kaut arī debesis man devušas,» ģeneraļa vulgārā dvēsele pārāk bieži mēdza atkārtot, «par meitu skaistāko un tiklāko jaunavu mūsu valdnieka valstī, man tomēr būs neiespējami no tā gūt kādu labumu, lai tiktu dzīvē uz priekšu! Dzīvoju pārāk noslēgti, man pasaulē ir tikai viņa, un man pilnīgi nepieciešama ģimene, kas mani sabiedrībā atbalstītu un atvērtu zināmu skaitu salonu, kur atzītu bez ierunām manus nopelnus un it īpaši manas spējas būt par ministru. Bet, lūk, mana meita, kas ir tik skaista, tik gudra, tik dievbijīga, kļūst īgna, tikko kāds galmā labi ieredzēts jauns cilvēks uzdrošinās viņai izrādīt savu godbijību. Bet tikko kāds pielūdzējs pieklājīgā veidā aizvadīts, viņas raksturs kļūst mazāk skumjš, līdz kamēr atkal parādās jauns precinieks. Ieradās galma skaistākais vīrietis, grāfs Baidi, un nepatika, tam sekoja viņa augstības valsts bagātākais cilvēks, markizs Kreščenci; viņa apgalvo, ka tas viņu darīšot nelaimīgu.»

«Pilnīgi noteikti,» ģenerālis reizēm teica, «manai meitai daudz skaistākas acis nekā hercogienei, īpaši tāpēc, ka sevišķos gadījumos tās spēj kļūt dziļi izteiksmīgas; bet kad gan var redzēt šo lielisko izteiksmi? Nekad ne salonā, kur tā varētu viņai darīt godu, bet gan pastaigā, kad ir viena ar mani, viņa ļaujas aizkustināties, piemēram, no kāda pretīga kropļa nelaimes. Uzglabā kādu šās dievišķīgās izteiksmes atspulgu, es viņai reizēm saku, saloniem, kuros mēs šovakar ieradīsimies. Ne drusciņas! Ja viņai labpatīk ar mani parādīties ļaudīs, tad viņas cildenā un skaidrā seja pauž visai augstprātīgu un maz iedrošinošu pasivas paklausības izteiksmi.» Kā redzams, ģenerālis netaupīja pūļu, lai atrastu piemērotu znotu, bet tas, ko viņš sacīja, bija taisnība.

Galminieki, kam nav,ko redzēt pašu dvēselēs, ir vērīgi pret apkārtni: viņi bija pamanījuši, ka tieši tādās dienās, kad Klelija nespēja izrauties no saviem saldajiem sapņojumiem un liekuļot interesi par kaut ko, hercogiene mēdza apstāties pie viņas un ierosināt sarunu. Klelijai bija pelnu blondi mati, kas liegi iezīmējās uz vaigu maigās, bet parasti pārāk bālās nokrāsas. Jau pieres forma varēja vēstīt uzmanīgam vērotājam, ka šo cildeno parādību, šo gaitu, kas pilnīgi aizēno ikdienas grāciju, izraisa dziļa vienaldzība pret visu vulgāro. Viņa gan spēja iesilt par kaut ko, bet trūka objekta. Kopš viņas tēvs bija citadeles komandants, Klelija savā augstajā mājoklī jutās laimīga vai vismaz brīva no raizēm. Šausmīgi daudzie kāpieni, pa kuriem bija jādodas augšup, lai sasniegtu komandanta palaco, kas atradās uz platā torņa platformas, atturēja garlaicīgus apmeklētājus. Un Klelija, aiz šā ārējā iemesla, baudīja klostera brīvību; tas gandrīz bija laimes ideāls, pār kuru viņa bija sapņojusi tolaik, kad domāja kļūt par mūķieni. Baiļu trīsas viņu sagrāba, jau iedomājoties vien, ka savu dārgo vientulību un intimās domas vajadzētu pavērt kādam jaunam cilvēkam, kam laulāta drauga nosaukums dotu tiesības iejaukties šai iekšējā dzīvē. Ja arī viņa nesasniedza laimi savā vientulībā, tā viņu vismaz pasargāja no pārāk sāpīgām izjūtām.

Tai dienā, kad Fabricijs bija aizvests cietoksnī, hercogiene sastapa Kleliju viesībās pie iekšlietu ministra, grāfa Curlas; visi pulcējās ap viņām; tovakar Klelija pārspēja skaistumā hercogieni. Jaunās meitenes acīs bija tik dīvaina un dziļa izteiksme, ka tās šķita gandrīz nekautrīgas: līdzjutību, sašutumu un dusmas pauda viņas skatieni. Hercogienes līgsme un dzirkstošās iedomas šķita gremdējam Kleliju sāpju mirkļos, kuri kāpinājās līdz šausmām. «Kā nabaga sieviete kliegs un vaimanās,» viņa nodomāja, «kad uzzinās, ka viņas mīļākais, šis augstsirdīgais jauneklis ar cildeno seju, tikko iemests cietumā! Un valdnieka skatieni, kas viņu notiesāja uz nāvi! Ai absolūtā vara, kad tu vairs nenomāksi Itāliju! Ai pērkamās un zemiskās dvēseles! Un es esmu cietumsarga meita! kā tāda arī esmu izturējusies, noliedzot šo cēlo cilvēku, nepagodinot Fabriciju ar atbildi! Pie tam viņš reiz bija mans labdaris! Ko gan viņš domā par mani šai stundā, viens pats savā istabiņā, pie mazas lampiņas?» Sās domas satraukta, Klelija uzmeta nepatikas pilnus skatienus iekšlietu ministra salonu lieliskajam apgaismojumam.

Galminieku pūlī, kas drūzmējās ap abām modes skaistulēm un centās iejaukties viņu sarunās, sačukstējās: «Nekad viņas abas nav sarunājušās tik dzīvi un tai pašā laikā tik intimi. Vai hercogienei, kas allaž mēģina apslāpēt premjerministra uzkurināto naidu, būtu padomā kāds plāns precībām ar Kleliju?»

Sīs aizdomas dibinājās uz apstākli, kāds galmā vēl nekad nebija pamanīts: jaunās meitenes acīs bija vairāk uguns un pat, ja tā varētu sacīt, vairāk kaislības nekā hercogienes skatienā. Tā savukārt bija pārsteigta un, viņai par godu jāsaka, pat sajūsmināta par šo jauno burvību, ko viņa atklāja jaunajā vientuļniecē; jau veselu stundu viņa to vēroja ar tādu prieku, kādu gan reti izjūt pret sāncensi. «Kas gan šeit notiek?» hercogiene brīnījās. «Nekad vēl Klelija nav bijusi tik skaista, gribētos pat teikt, tā aizkustinājusi: vai būtu ierunājusies viņas sirds? … Bet tādā gadījumā tā noteikti ir nelaimīga mīlestība, jo aiz šās pamodušās kaislības slēpjas tumšas sāpes… Un nelaimīga mīlestība klusē. Vai ar panākumiem sabiedrībā viņa gribētu atgūt kādu nepastāvīgo?» Un hercogiene vērīgi nolūkojās jaunajos ļaudīs, kas viņas ielenca. Nekur viņa nesaskatīja neparastāku izteiksmi, visapkārt atklājās vairāk vai mazāk pašapmierināta aprobežotība. «Bet šeit slēpjas kāds brīnums,» nodomāja hercogiene, sadusmota, ka nespēj atminēt. «Kur ir grāfs Moska, šis smalkais cilvēku pazinējs? Nē, es nemaldos, Klelija mani uzlūko vērīgi, it kā viņai būtu radusies par mani kāda jauna interese. Vai tās būtu viņas tēva, šā glumā galminieka, pavēles sekas? Domāju, ka šī cēlā, jaunā dvēsele nespēj pazemoties līdz mantkārības interesēm. Vai ģenerālim Fabijam Konti būtu jāizsaka grāfam kāds svarīgs lūgums?»

Ap pulksten desmitiem hercogienei tuvojās kāds draugs un klusi pačukstēja pāris vārdus; viņa neparasti nobālēja. Klelija satvēra viņas roku un uzdrošinājās to paspiest.

— Es jums pateicos un tagad saprotu jūs… Jūs esat augstsirdīga, — teica hercogiene, ar pūlēm savaldīdamās. Viņai tikko pietika spēka izteikt šos vārdus. Viņa uzsmaidīja mājasmātei, kas piecēlās, lai pavadītu viņu līdz pēdējā salona durvīm. Tā pagodināt mēdza tikai dzimušas princeses, un hercogiene to izjuta kā nežēlīgu pretstatu savai pašreizējai nelaimei. Viņa atkal ļoti laipni uzsmaidīja grāfienei Curlai, bet lai kā pūlējās saņemties, nespēja tai pateikt ne vārda.

Klelijas acis piepildījās asarām, redzot hercogieni aizslīdam cauri saloniem, kuros bija sapulcējusies galma sabiedrības spožākā izlase. «Ko darīs šī nabaga sieviete,» viņa sev sacīja, «kad viņa paliks viena savā pajūgā? Būtu nesmalkjūtīgi piedāvāties viņu pavadīt, es neuzdrošinos … Cik lielu mierinājumu izjustu nabaga cietumnieks, kas sēž kādā pretīgā istabiņā, ja zinātu, ka viņu tik ļoti mīl! Kādā baigā vientulībā viņu iegremdējuši! Un mēs, mēs esam šais greznajos salonos, cik šausmīgi! Vai būtu kāda iespēja nogādāt viņam pāris vārdus? Lielais dievs! Tas nozīmētu nodot tēvu! Viņam ir tik svārstīgs stāvoklis starp abām partijām! Kas notiktu, ja viņš iemantotu kaislu hercogienes naidu? Viņai liela ietekme uz premjerministru, kam noteikšana trijās ceturtdaļās valsts lietu. No otras puses, princis nemitīgi nodarbojas ar to, kas notiek citadelē, un šai jautājumā viņš nepazīst jokus; bailes dara nežēlīgu… Lai nu kā, Fabricijs (Klelija vairs nesauca viņu siņors del Dongo) jānožēlo daudz savādāk!… Viņam draud pavisam kas cits nekā briesmas zaudēt ienesīgu vietu!… Un hercogiene!… Gik briesmīga kaislība tomēr ir mīlestība!… Bet visi pasaules meļi runā par to kā par laimes avotu! Nožēlo novecojušas sievietes, ka tās vairs nespēj izjust vai iedvest mīlestību . .. Nekad neaizmirsīšu to, ko tikko redzēju; kāda spēja pārmaiņa! Kā hercogienes skaistās, starojošās acis sadrūma un apdzisa, kad markizs N… viņai pateica liktenīgo vārdu! … Fabricijs laikam ir tik lielas mīlestības cienīgs!»

Dziļajās pārdomās, kas nodarbināja visu Klelijas dvēseli, glaimīgās valodas, kuras viņu visu laiku aplidoja, likās vēl pretīgākas nekā parasti. Lai atbrīvotos no tām, viņa piegāja pie atvērtā loga, ko pa pusei aizsedza zīda aizkars; viņa cerēja, ka neviens nebūs tik pārdrošs, lai sekotu šai paslēptajā stūrītī. Logs pavērās uz nelielu oranžu birzīti, kas auga zem klajas debess; katru ziemu to gan vajadzēja nosegt ar jumtu. Klelija labpatikā ieelpoja ziedu smaržu, un šī bauda mazliet remdināja viņas dvēseli. . . «Man viņš šķita ļoti cildens,» viņa domāja, «bet iedvest tik dziļu kaislību šādā izcilā sievietē!. .. Gāja slava, ka viņa atteikusi prinča pielūgšanu, un ja viņai būtu labpaticis to pieņemt, viņa būtu karaliene valstī. .. Mans tēvs stāstīja, ka valdnieka jūtas bijušas tik dziļas, ka viņš būtu to apprecējis, ja kādreiz kļūtu brīvs… Un viņa mīl Fabriciju jau sen! jo ir jau laikam pieci gadi, kopš mēs sastapāmies pie Komo ezera… Jā, pieci gadi,» pēc pārdomu mirkļa viņa sev sacīja. «Jau tad biju pārsteigta, kaut arī daudz kas pagāja neizprasts garām manām bērna acīm. Kā šīs abas dāmas šķita apbrīnojam Fabriciju!…»

Klelija iepriecināta pamanīja, ka neviens no jaunajiem cilvēkiem, kas tik aizrāvīgi bija tērzējuši ar viņu, neuzdrošinājās tuvoties balkonam. Viens no tiem, markizs Kreščenci, bija spēris dažus soļus šai virzienā, bet tad apstājies pie spēļu galda. «Kaut cietokšņa palaco,» viņa sev sacīja, «jel no mana mazā loga, kas vienīgais stāv ēnā, es redzētu tik skaistus oranžkokus, — tad manas domas būtu mazāk skumjas; bet skats paveras tikai uz milzīgajiem Farnezu torņa akmeņiem … Ai!» viņa saraudamās iesaucās, «laikam gan tur viņu būs ieslodzījuši. Kā ilgojos runāt ar donu Čezari! viņš nebūs tik bargs kā ģenerālis. Tēvs man droši vien nekā nestāstīs, atgriežoties uz cietoksni, bet no dona Cezares uzzināšu visu… Man ir nauda, es varētu nopirkt dažus oranžkokus, kas, iedēstīti zem manas putnu istabas loga, aizsegtu Farnezu torņa milzīgo mūri. Cik daudz pretīgāks tas man tagad liksies, kad pazīstu vienu no cilvēkiem, kam tas aizsedz gaismu!… Jā, redzu viņu trešo reizi; vienreiz galmā, princeses dzimšanas dienā; šodien triju žandarmu pavadībā, kad riebīgais Barbone centās viņam uzlikt roku važas, un, beidzot, pie Komo ezera … Tas bija priekš pieciem gadiem. Kas viņam tad bija par ļaunu šķelmja seju! Kādām acīm viņš skatījās uz žandarmiem, un cik dīvaini viņā noraudzījās māte un krustmāte! Todien viņiem noteikti bija kāds kopīgs noslēpums, kaut kas sevišķs; vēlāk man ienāca prātā, ka arī viņam bijušas bailes no žandarmiem…» Klelija sarāvās. «Cik es biju vientiesīga! Bez šaubām, hercogiene jau tad interesējās par viņu… Kā viņš mūs smīdināja pēc pāris mirkļiem, kad dāmas, gan vēl juzdamās neērti (to varēja manīt), tomēr bija mazliet apradušas ar svešnieces klātbūtni!… Un šovakar es nepratu atbildēt uz vārdiem, kurus viņš man veltīja… Ai muļķība un gļēvulība! Cik bieži jūs atgādināt pašu ļaunāko! Un pie tam man jau pāri divdesmitiem!… Darīju pilnīgi pareizi, domājot par klosteri; tiešām, esmu radīta tikai nošķirtībai. Cietumsarga cienīga meita! — viņš būs nodomājis. Viņš mani nicina un, tikko varēs rakstīt hercogienei, stāstīs par manu bezjūtību, un hercogiene mani uzskatīs par mazu viltnieci; jo šovakar viņa varēja nodomāt, ka man ir dziļa līdzjūtība viņas nelaimei.»

Klelija juta kādu tuvojamies, ar acīm redzamu nolūku nostāties viņai blakus uz dzelzs balkoniņa pie loga; viņa sašuta par to, kaut arī juta pašpārmetumus: sapņi, no kuriem viņu izrāva, tomēr bija saldi! «So uzbāzīgo cilvēku es jauki saņemšu!» viņa domāja. Augstprātīgi viņa pagrieza galvu, bet ieraudzīja archibīskapa biklo vaigu; tikko manāmām vieglām kustībām tas tuvojās balkonam. «Sim svētajam cilvēkam trūkst dzīves pieredzes,» Klelija nodomāja. «Kādēļ viņš grib traucēt mani, nabaga meiteni? Miers ir viss, kas man pieder.» Viņa sveicināja to godprātīgi un tomēr mazliet augstprātīgi. Bet prelats sacīja:

—   Siņorina, vai esat dzirdējusi briesmīgo vēsti?

Jaunavas acīs parādījās cita izteiksme, bet, sekodama simtkārt atkārtotai tēva pamācībai, viņa atbildēja tādā tonī, it kā nekā nezinātu, kaut arī acis runāja pretējo:

—   Neesmu nekā dzirdējusi, monsiņor.

—   Mans pirmais lielvikars, nabaga Fabricijs del Dongo, kas tā laupītāja Džileti nāvē vainojams tikpat daudz, cik es, ar varu aizvests no Boloņas, kur uzturējās ar pieņemtu vārdu kā Džuzepe Bosi; viņu ieslodzījuši jūsu citadelē; viņš tur atvests, ar važu piesaistīts pajūgam, kurā sēdējis. Kāds cietumsargs, vārdā Barbone, kas priekš gadiem noslepkavojis pats savu brāli un vēlāk apžēlots, gribējis Fabriciju personiski aizskart; bet mans jaunais draugs nav cilvēks, kas pacieš apvainojumus. Viņš notriecis no kājām nekrietno pretinieku un tāpēc iemests karceri divdesmit pēdu dziļā pazemē, pēc tam kad viņam uzlikuši roku važas.

—   Roku važas, nē!…

—   A, tātad jūs ko zināt, — archibīskaps iesaucās. Un sirmgalvja vaibsti zaudēja savu dziļo bezcerības izteiksmi. — Bet, pirms kāds tuvojas šim balkonam un mūs pārtrauc: vai būsiet tik žēlīga un personīgi nodosiet donam Čezarem šo manu draudzesgana gredzenu?

Jaunā meitene gredzenu paņēma, bet nezināja, kur to noglabāt, lai nejauši nepazaudētu.

—   Uzvelciet uz īkšķa, — ieteica archibīskaps; un viņš pats to izdarīja. — Vai varu būt drošs, ka nodosiet šo gredzenu?

—   Jā, monsiņor.

—   Vai gribat apsolīt, ka tas, ko jums tālāk uzticēšu, paliks noslēpums, kaut arī jūs neuzskatītu par pienācīgu izpildīt manu lūgumu?

—    Bet protams, monsiņor, — atbildēja jaunava, dziļi nodrebēdama, redzot drūmo un nopietno izteiksmi, kas pēkšņi iezīmējās sirmgalvja sejā …

—   Mūsu cienījamais archibīskaps, — viņa piebilda, — nevar man dot rīkojumus, kas nebūtu viņa un manis cienīgi.

—    Pasakiet donam Čezarem, ka nododu savu audžudēlu viņa gādībā. Man zināms, ka sbiri viņu aizrāvuši, nedodami laika paņemt līdzi breviaru; es lūdzu donu Čezari iedot viņam savējo un, ja jūsu tēvoča kungam patiktu atsūtīt rīt kādu uz archibīskapa palaco, apņemos Fabricijam iedotās grāmatas vietā atdot citu. Tāpat lūdzu donu Čezari nogādāt siņoram del Dongo gredzenu, ko nes šī daiļā roka.

Archibīskapu pārtrauca ģenerālis Fabijs Konti, kas ieradās, lai aizvestu savu meitu; notika īsa saruna, kurā prelats izturējās veikli. Nekādā veidā neatgādinādams par jauno cietumnieku, viņš sarunas gaitā prata piemērotās vietās iepīt zināmas morālās un politiskas maksimas, piemēram: «Galmu dzīvē mēdz iestāties acumirklīgas krizes, kuras noteic uz ilgiem laikiem visdažādāko personu eksistenci; būtu ļoti pārsteidzīgi izvērst personiskā naidā politisku nelabvēlību, kas bieži ir ļoti vienkāršs pretišķīgu viedokļu rezultāts.» Dziļajā apbēdinājumā, kādu archibīskapam sagādāja negaidītais arests, viņš atļāvās izteikties pat tā, ka noteikti jāpaliek tai pozicija, kāda ir bijis, un esot veltīga vieglprātība uzkraut sev nākamībai mežonīgu naidu, nododoties zināmām lietām, kuras gan netiks aizmirstas.

Jau sēdēdams ar savu meitu karietē, ģenerālis teica:

—   Tos var nosaukt par draudiem!… Izteikt draudus tadam cilvēkam kā man!

Turpmākās divdesmit minūtes tēvs ar meitu nepārmainīja ne vārda.

Saņemot no archibīskapa draudzesgana gredzenu, Klelija gan bija noņēmusies izstāstīt tēvam, tikko viņi būs pajūgā, par mazo pakalpojumu, ko prelats viņai lūdzis; bet pēc tam, kad ar tādām dusmām bija izteikts vārds «draudi», viņa jutās pārliecināta, ka tēvs kavētu uzdevumu veikt; viņa apsedza gredzenu ar kreiso roku un kaisli saspieda to. Visu ceļu no iekšlietu ministrijas līdz citadeles iekšienei viņa pārdomāja, vai tas būtu noziegums, ja viņa nekā neteiktu savam tēvam. Viņa bija ļoti dievticīga, bijības pilna, un viņas vienmēr mierīgā sirds sita neparasti strauji; un beidzot, pajūgam tuvojoties citadeles vārtiem, no vaļņa atskanēja sarga «kas brauc?», bet Klelija nebija atradusi pienācīgos vārdus, lai pierunātu tēvu viņai neatteikt; tik ļoti viņa baidījās, ka lūgumu noraidīs. Arī kāpjot trīssimt sešdesmit pakāpienus augšup uz komandanta palaco, Klelija neatrada tos.

Viņa steidzās runāt ar tēvoci, bet tas viņu tikai norāja un ne uz ko neielaidās.

## XVI

—   Pieraugies! — uzsauca ģenerālis, redzot savu brāli donu čezari, — hercogiene izdos kaut simt tūkstoš ekiju, lai izjokotu mani un izglābtu cietumnieku.

Bet šobrīd vēl mums jāatstāj Fabricijs viņa cietumā, Parmas citadeles pašā augšējā stāvā; viņu tur apsarga labi, un mēs viņu atkal atradīsim varbūt mazliet pārmainījušos. Vispirms nodarbosimies ar galmu, kur ļoti sarežģītas intrigas un it īpaši kādas nelaimīgas'sievietes kaislība izšķirs viņa likteni.

Kāpjot augšup komandanta klātbūtnē trīssimt deviņdesmit pakāpienus uz savu cietumu Farnezu tornī, Fabricijs, kas tā bija baidījies šā mirkļa, neatrada laika domāt par nelaimi.

Atgriezusies mājā no vakariņām pie grāfa Curlas, hercogiene ar rokas mājienu aizraidīja savas istabenes, tad nokrita neizģērbusies gultā. «Fabricijs, — viņa skaļā balsī iesaucās, — ir ienaidnieku varā, un varbūt, man atriebdamies, tie viņam iedos indi!» Kā gan attēlot izmisuma mirkli, kas sekoja šai atziņai, sevišķi tāpēc, ka viņa bija sieviete, kas tik maz apsvēra, tik ļoti bija pašreizējās jutoņas verdzene un, sev neatzīdamās, neprātīgi iemīlējusies jaunajā cietumniekā? Neskaidri kliedzieni, niknuma izvirdumi, krampjainas kustības, bet nevienas asaras. Lai to slēptu, viņa bija aizsūtījusi savas istabenes; viņa bija domājusi, ka izplūdis asarās, tikko būs viena, bet asaru, šā pirmā mierinājuma lielās sāpēs, nebija pavisam. So pārāk lepno dvēseli bija pilnīgi pārņēmušas dusmas, izmisums, prinča pārākuma izjūta.

— Vai neesmu diezgan pazemota, — viņa ik mirkli izsaucās. — Mani apvaino, pat vēl vairāk — apdraud Fabricija dzīvību! Un es lai neatriebjos! Pagaidiet, mans princi! Jūs man viņu nogalināsiet, labi, tas ir jūsu varā; bet tad es ķeršos pie jūsu dzīvības. Ak vai, nabaga Fabricij, ko gan tas tev dos? Kāda starpība starp to dienu, kad gribēju atstāt Parmu, un šodienu! Un tomēr.. . cik nelaimīga jutos tad… kāds aklums! Gribēju atteikties no visa patīkamā dzīvē … Ai, neapzinādamās pieskaros notikumam, kas uz visiem laikiem izšķīra manu likteni. Ja grāfs aiz pliekanām galminieku paražām nebūtu izlaidis vārdus netaisnā prāva tai liktenīgajā vēstulē, ar kuru mani apbalvoja prinča uzpūtība, tad mēs būtu glābti. Jāatzīstas, ka vairāk aiz laimes nekā aiz saprašanas man izdevās likt spēlē viņa pašmīlu uz viņam dārgo Parmas pilsētu. Toreiz es draudēju aiziet, toreiz biju brīva … Lielais dievs! Tagad esmu īsta verdzene! Esmu ieslēgta šai netīrajā zaņķī, un Fabricijs saistīts važās citadelē, šai citadelē, kas daudziem izciliem cilvēkiem ir bijusi nāves priekštelpa. Nevaru vairs šo tīģeri apvaldīt ar bailēm, ka atstāšu viņa midzeni.

Viņš ir pārāk viltīgs, lai nemanītu, ka es nekad neaiziešu no pretīgā torņa, kur mana sirds iekalta važās. Tagad aizskartā pašmīlība var šim cilvēkam iedvest visneparastākās iedomas; to neprātīgā cietsirdība viņam vēl vairāk iekveldēs apbrīnojamo godkāri. Ja viņš atgriežas pie saviem vecajiem pliekanajiem glaimiem un saka: «Pieņemiet jūsu verga padevības apliecinājumus, vai arī Fabricijs ies bojā!», labi, senais Judites stāsts… Jā, bet tā būtu ne tikai man pašnāvība, bet ari Fabricijam slepkavība; šis nejēga troņmantnieks, mūsu karaliskais princis, un neģēlīgais slepkava Rasi liks pakārt Fabriciju kā manu līdzzinātāju.

Hercogiene iekliedzās; šī alternativa, no kuras viņa neredzēja

nekādas izejas, mocīja nelaimīgo sirdi. Viņas apmulsusi galva nesaskatīja nekādas citas varbūtības nākotnē. Desmit minūtes viņa trakoja kā neprātīga; tad īss miegs uz neilgu laiku aizstāja šo baigo pārguruma stāvokli, viņas dzīvības spēki bija izsmelti. Pēc dažām minūtēm viņa spēji atmodās un atradās gultā sēdus; viņai bija licies, ka princis viņas klātbūtnē grib likt nocirst Fabricijam galvu. Cik mulsiem skatieniem hercogiene palūkojās apkārt! Beigās pārliecinājusies, ka acu priekšā nav ne prinča, ne Fabricija, viņa atkrita atpakaļ gultā un tikko nepaģība. Viņas fiziskā nevarība bija tik liela, ka viņa nesajuta spēku mainīt stāvokli. «Lielais dievs! Kaut es varētu nomirt!» viņa vēlējās… «Bet kāda gļēvulība! atstāt Fabriciju vienu nelaimē! Es maldos. .. Acis vaļā! Aplūkosim aukstasinīgi pretīgo stāvokli, kurā es it kā pa jokam esmu ieslīgusi. Cik nelaimīga vieglprātība! apmesties absolūta prinča galmā! tirana, kas pazīst visus savus upurus, kam katrs viņu skatiens šķiet spītējam viņa varai. Ak vai! to mēs neparedzējām, ne grāfs, ne es, kad atstāju Milānu; es domāju tikai par tīkama galma burvīgumu, gan niecīgāku, tas tiesa, bet tomēr kaut ko līdzīgu jaukajām dienām prinča Eižena galmā.

No tālienes mēs pat nevaram iedomāties, ko nozīmē tāda despota augstākā vara, kurš visus savus pavalstniekus pazīst vaigā. Absolūtisma ārējā forma ir līdzīga citām valdības formām: ir tiesneši, piemēram, bet tie ir tādi kā Rasi. Briesmonis! Viņš neatrastu nekā sevišķa, liekot pakārt savu tēvu, ja princis viņam pavēlētu … viņš to sauktu par savu pienākumu … Savaldzināt Rasi! Ak es, nelaimīgā! man nav tam līdzekļu. Ko es varētu viņam piedāvāt? varbūt simt tūkstoš franku; bet stāsta, ka pēc pēdējā dunča dūriena, kuram debesu dusmas pret šo nelaimīgo zemi bija lēmušas neizdoties, princis viņam esot aizsūtījis kārbā desmit tūkstoš cechinas zeltā. Kāda naudas summa tad viņu varētu vilināt? Sai zemiskajai dvēselei, kas cilvēku skatienos vienmēr ir redzējusi tikai nicinājumu, tagad ir prieks tur saskatīt bailes un pat cieņu; viņš var kļūt par policijas ministru, un kāpēc gan ne? Tad trīs ceturtdaļas no zemes iedzīvotājiem būs viņa pazemīgie kalpi un drebēs viņa priekšā tikpat verdziski, kā viņš dreb valdnieka priekšā.

Tā kā es nevaru aizbēgt no šās ienīstās lizdas, man jābūt noderīgai Fabricijam: dzīvojot viena, vientuļa, izmisusi, ko gan es varēšu darīt Fabricija labā? Tātad celies, ej uz priekšu, nelaimīgā sieviete! pildi savu pienākumu: ej sabiedrībā, izliecies, ka vairs nedomā par Fabriciju… Izlikties, ka tevi aizmirstu, mans eņģeli!»

Sos vārdus teikdama, hercogiene izplūda asarās; beidzot viņa varēja raudāt. Pēc cilvēcīgai vājībai veltitas stundas viņa ar nelielu apmierinājumu pamanīja, ka domas sāk noskaidroties. «Kaut man būtu burvju paklājs,» viņa ilgojās, «un kaut es varētu slepus aizvest Fabriciju no citadeles un aizbēgt ar viņu uz kādu laimīgu zemi, kur mūs vairs nevajātu, piemēram, uz Parīzi. Tur mēs sākumā dzīvotu no tūkstoš divsimt frankiem, kurus viņa tēva pārvaldnieks man tik komiski precizi piegādā. No sava īpašuma paliekām es varētu savākt kādus simt tūkstoš frankus.» Hercogienes iztēle zīmēja neizsakāmi skaistās krāsās visos sīkumos dzīvi, kāda viņai būtu trīssimt jūdžu no Parmas. «Tur viņš ar svešu vārdu varētu iestāties dienestā…» viņa sapņoja. «Kādā no krietno franču pulkiem jaunais Valsera driz vien gūtu cieņu; beidzot viņš kļūtu laimīgs.»

Sīs laimīgās ainas otrreiz izraisīja asaras, bet tās bija liegas asaras. Kaut kur taču vēl mīt laime! Šāds stāvoklis pastāvēja ilgi; nabaga sievietei bija pretīgi atgriezties pie baigās īstenības vērojuma. Beidzot, kad rītausma sāka iezīmēt viņas dārza koku galotņu baltās līnijas, viņa saņēmās. «Pēc dažām stundām,» viņa nodomāja, «būšu kaujas laukā; būs jārīkojas, un, ja mani kas satrauks, ja princim iekritīs prātā man pateikt kādu piezīmi par Fabriciju, neesmu droša, vai varēšu palikt pilnīgi aukstasinīga. Tātad man šeit uz vietas un nevilcinoties kaut kas jānolemj.

Ja mani apvainos noziegumā pret valsti, Rasi liks konfiscēt visu, kas atrodas šajā palaco. Šā mēneša pirmajā datumā mēs, grāfs un es, kā parasts sadedzinājām visus papīrus, kurus policija varētu izmantot; un pie tam viņš ir policijas ministrs! cik jocīgi. Man ir trīs diezgan vērtīgi dimanti; Fulgencijs, mans senais Griantas laivinieks, rīt dosies uz Zenevu, kur tos nogādās drošībā. Ja Fabricijam izdotos izbēgt (lielais dievs! stāvi man klāt! — un viņa pārmeta krustu), markizs del Dongo savā neizmērojamā gļēvulībā uzskatītu, ka ir grēks sūtīt maizi cilvēkam, ko vajā leģitims princis; tad viņam būs vismaz mani dimanti, viņam būs maize.

Grāfu es nepieņemšu … Būt vienatnē ar viņu pēc tā, kas noticis, man ir neiespējami. Nabaga cilvēks! Viņš nemaz nav ļauns; tieši pretēji: viņš ir tikai vājš. Šī ikdienišķā dvēsele nespēj pacelties tik augstu kā mūsējās. Nabaga Fabricij, ka tu ne mirkli nevari būt pie manis, lai kopīgi apspriestos par briesmām, kuras mums draud!

Grāfa rūpīgā piesardzība traucētu visu manu projektu realizēšanu, un, bez tam, nedrīkstu viņu ievilkt līdzi manā bojāejā … Jo kāpēc gan šā tirana augstprātība nevarētu viņu pavedināt iemest mani cietumā? Kā līdzzinātāju… neko nav vieglāk pierādīt. Ja viņš mani aizsūtītu uz savu citadeli un es ar zelta palīdzību varētu kaut vai uz mirkli parunāties ar Fabriciju, cik drosmīgi mēs tad kopā ietu nāvē! Bet pietiek ar šīm neprātībām; viņa Rasi ieteiks viņam atbrīvoties no manis ar indes palīdzību. Ja mani vestu pa ielām ratos, tas varētu aizkustināt viņa dārgo parmiešu jūtīgumu … Bet ne tik romantiski! Un tomēr jāpiedod šīs neprātības nabaga sievietei, kuras īstenais liktenis ir tik skumjš! Taisnība no visa ir tā, ka princis mani neraidīs nāvē; bet nekas nav vieglāk kā iemest mani cietumā un tur paturēt. Viņš liks paslēpt manā palaco kādā kaktā dažādus aizdomīgus papīrus, kā darīja ar nabaga L… Tad pietiks trīs tiesnešu, ne pārāk nelietīgu, jo būs tas, ko viņi sauc par pierādījumiem, un ducis viltus liecinieku. Tad mani varētu notiesāt uz nāvi kā konspiratori; un princis savā bezgalīgajā žēlastībā, ievērojot, ka kādreiz man ir bijis gods tikt pieņemtai galmā, pārvērtīs manu sodu desmitgadīgā ieslodzījumā cietoksnī. Bet es nevarēšu noslēpt savu nevaldāmo raksturu, kas mani pavedinājis pateikt tik daudzas muļķibas markizei Raversi un citiem maniem ienaidniekiem, un dūšīgi noindēšos. Vismaz publika būs tik laipna un tam ticēs; bet varu derēt, ka Rasi ieradīsies manā kamerā un galanti pasniegs no prinča pudelīti strichnina vai Perudžas opija.

Jā, man atklāti jāsaķildojas ar grāfu, jo negribu viņu ievilkt manā bojāejā, tas būtu zemiski; nabaga cilvēks mani tik skaidri mīlējis! Tā bija mana muļķība — ticēt, ka īstā galminiekā var palikt tik daudz dvēseles, lai tas spētu mīlēt. Ļoti iespējams, ka princis atradīs kādu ieganstu, lai mani iemestu cietumā; viņš baidīsies, ka neiekaroju sabiedrības domu Fabricijam par labu. Grāfam ir goda jūtas; acumirklī viņš izdarīs to, ko šā galma pedanti savā milzīgajā pārsteigumā nosauks par neprātību: viņš atstās galmu. Tovakar ar vēstuli es aizskāru prinča autoritāti; varu no aizvainotas iedomības gaidīt visu: vai tad dzimis princis jebkad var aizmirst izjūtu, kādu viņam tovakar radīju? Bez tam, ja grāfs sastrīdēsies ar mani, viņam vieglāk būt noderīgam Fabricijam. Bet ja grāfs, ko mans lēmums iedzīs izmisumā, atriebjas? … Nē, šāda doma viņam nekad neradīsies; viņā nemājo prinča zemiskā dvēsele; dziļi nopūzdamies, grāfs var parakstīt līdzi kādu nekrietnu rīkojumu, bet viņam ir goda jūtas. Un par ko tad lai viņš atriebjas? vai par to, ka pēc tam, kad piecus gadus esmu viņu mīlējusi, ne mazākā mērā neaizvainojot viņa mīlestību, es viņam pasaku: Dārgais grāf, man bija laime jūs mīlēt; tagad šī liesma apdziest; es jūs vairs nemīlu, bet pazīstu jūsu sirds dziļumus, uzglabāju dziļu cieņu jums, un jūs vienmēr būsiet mans labākais draugs.

Ko galants cilvēks var atbildēt uz tik atklātu atzīšanos?

Ņemšu jaunu mīļāko, vismaz, visi tā domās. Sacīšu šim mīļākam: Pamatos princim taisnība, ka viņš soda Fabricija neapdomību; bet, bez šaubām, savā dzimšanas dienā mūsu žēlīgais valdnieks atdāvinās viņam brīvību. Tā iemantošu sešus mēnešus. Un jaunais mīļākais, ko ieteic saprāts, būtu šis uzpirktais tiesnesis, šis neģēlīgais slepkava, šis Rasi… Viņš justos pacelts dižumā, un patiesi es viņu ievestu labā sabiedrībā. Piedod, dārgais Fabricij! Šādas pūles man nav pa spēkam. Kā! šis briesmonis, kas aptraipījies ar grāfa P. un D. asinīm! ja viņš man tuvotos, es kristu ģībonī vai. drīzāk, es sagrābtu nazi un iegrūstu to viņa zemiskajā sirdī. Neprasi man neiespējamas lietas!

Jā, vispirms jāaizmirst Fabricijs! Un ne dusmu ēnas pret princi! Jābūt tikpat līgsmai kā parasti; tas šīm netīrajām dvēselēm liksies jo piemīlīgāk, pirmkārt, tāpēc ka izskatīsies, it kā es labprātīgi pakļaujos viņu valdniekam, otrkārt, tāpēc ka es, tālu no tā, lai par viņiem zobotos, pūlēšos atzīt viņu glītos nopelniņus. Piemēram, izteikšu komplimentu grāfam Curlam par viņa cepures skaisto balto spalvu, ko viņš ar kurjeru licis atvest no Lionas un kas ir viņa lepnums.

Izvēlēties mīļāko no Raversi partijas… Ja grāfs aiziet, tad tā būtu ministrijas partija; tur būs vara. Kāds Raversi draugs pārvaldīs citadeli, jo Fabijs Konti kļūs ministrs. Kā gan princis, šis labāko aprindu asprātīgais cilvēks, kas saradis ar grāfa tīkamajiem darba paņēmieniem, varēs sastrādāt ar šo vērsi, ar šo muļķu karali, kuru visu mūžu nodarbinājusi svarīgā problēma: vai viņa augstības kareivjiem jānēsā pie formas svārkiem septiņas pogas vai labāk deviņas? Tādi ir šie rupjie dzīvnieki, kas greizsirdīgi uz mani, un tas tev, Fabricij, ir bīstami! Un šie rupjie dzīvnieki izlems tavu un manu likteni! Tātad nepieļaut, ka grāfs iesniedz demisiju! Lai viņš paliek, kaut arī viņam būtu jāpacieš pazemojumi! Viņš allaž iedomājas, ka iesniegt demisiju ir lielākais upuris, kādu premjerministrs var nest. Un ik reizes, kad viņa spogulis teic, ka viņš noveco, viņš man piedāvā šo upuri; tātad pilnīgs lūzums! Jā, un samierināšanās tikai tai gadījumā, ja nebūs citu līdzekļu, lai viņu aizkavētu aiziet. Noteikti, mēs šķirsimies vislielākā draudzībā; bet pēc vārdu «netaisnā prāva» glaimīgās izlaišanas prinča zīmītē, es jūtu, ka, lai viņu neienīstu, man nepieciešams dažus mēnešus ar viņu neredzēties. Tai liktenīgajā vakarā man viņa prāts nebija nepieciešams; viņam vajadzēja tikai rakstīt, ko es diktēju, tikai uzrakstīt šos vārdus, kurus ar savu raksturu biju izcīnījusi. Bet viņa maziskās galminieka ieražas viņu ieveda maldos. Otrā dienā viņš man pateica, ka nav varējis dot savam princim parakstīt aplamību, ka būtu bijis vajadzīgs apžēlošanas raksts. Bet žēlīgais dievs, no tādiem ļaudīm, iedomības un viltus briesmoņiem, kādi ir Farnezes, taču ņem, ko var.»

To atceroties, hercogienes dusmas atkal iedegās. «Princis mani piekrāpis,» viņa sašuta, «un cik gļēvi!… Šim cilvēkam nav atvainojuma. Viņam ir gars, asprātība, spriešanas spēja; zemiskas viņā ir tikai kaislības. Reižu divdesmit grāfs un es, mēs ievērojām: viņa gars kļūst vulgārs tikai tad, kad viņš iedomājas, ka viņu grib aizskart. Nu, Fabricija noziegumam nav nekā kopīga ar politiku, tā ir sīka slepkavība, kādas šai laimīgajā valstī ik gadā skaita simtu, un grāfs man zvērēja, ka licis ievākt vissīkākās uzziņas un ka Fabricijs esot nevainīgs. Šim Džileti nav trūcis drosmes: redzot sevi pāris soļu no robežas, viņam pēkšņi uzmācies kārdinājums atbrīvoties no laimīgā sāncenša.»

Hercogiene ilgi pārdomāja, vai iespējams ticēt Fabricija vainīgumam; viņa neatrada, ka tas būtu kāds liels grēks, ja dižciltīgais ar tādu rangu, kāds viņas brāļadēlam, atbrīvojas no kāda komedianta bezkaunības; bet savā izmisumā viņa sāka neskaidri nojaust, ka viņai būs jācīnās, lai pierādītu šo Fabricija nevainību. «Nē,» viņa beidzot sev sacīja, «man ir neapgāžams pierādījums: viņš ir kā nabaga Pjetranera, viņam vienmēr ir ieroči visās kabatās, bet tieši tai dienā viņam bija tikai slikta šautene un vēl aizņemta no kāda strādnieka.

Ienīstu princi, tāpēc ka viņš mani ir pievīlis un pievīlis visgļēvākā veidā. Pēc apžēlošanas vēstules viņš ir licis nabaga zēnu Boloņā arestēt, un tā tālāk. Bet rēķins nokārtosies!» Ap pulksten pieciem rītā hercogiene, šās ilgās izmisuma lēkmes pievarēta, zvanīja savām istabenēm; tās skaļi iekliedzās. Ieraugot viņu gultā, apģērbušos, ar visiem dimantiem, bālu kā palagu un aizvērtām acīm, tās šķita viņu redzam noliktu parādes gultā pēc nāves. Tās būtu nodomājušas, ka viņa ir pilnīgi paģībusi, ja nebūtu atcerējušās, ka viņa tikko tām zvanīja..

Retas asaras noritēja laiku pa laikam pa nejūtīgajiem vaigiem; No rokas mājieniem istabenes saprata, ka viņa grib tikt apguldīta.

Pēc soarejas pie ministra Curlas grāfs divas reizes pieteicās pie hercogienes; tā kā viņu ne reizes nepieņēma, viņš uzrakstīja, ka viņam pašam vajadzīgs kāds padoms. Vai viņam būtu jāpatur savs postenis pēc rīcības, kādu atļāvušies pret viņu? Grāfs piebilda: «Jauneklis ir nevainīgs; bet ja arī viņš būtu bijis vainīgs, vai tad drīkstēja viņu aizturēt, iepriekš nebrīdinot mani, viņa atklāto aizstāvi?» Hercogiene izlasīja šo vēstuli tikai otrā dienā.

Grāfam trūka tikuma; var pat piebilst, ka tas, ko liberāļi saprot ar vārdu tikums (tiekšanās pēc vairākuma laimes), viņam šķita blēņošanās; viņš ticēja, ka viņa pienākums ir vispirms tiekties pēc grāfa Moskas della Roveres laimes, bet, runājot par demisiju, viņš bija pilnīgi godīgs un atklāts. Nekad mūžā viņš nebija hercogienei melojis; pēdējā, starp citu, neveltīja šai vēstulei ne mazāko vērību; viņas lēmums, un visai grūti izpildāmais lēmums, bija pieņemts: izlikties aizmirstam Fabriciju; pēc šās piepūles viss pārējais viņai bija vienaldzīgs.

Otrā dienā, ap pusdienas laiku, grāfu, kas reižu desmit bija pieteicies palaco Sanseverinā, beidzot pieņēma. Ieraugot hercogieni, viņš izbailēs sastinga. «Viņai ir četrdesmit gadu!» viņš sev sacīja. «Un vēl vakar viņa bija tik starojoša, tik jauna!… Visi runāja, ka ilgajā sarunā ar Kleliju Konti viņa izskatījusies tikpat jauna kā tā un ļoti valdzinoša».

Hercogienes balss noskaņa bija tikpat sveša kā sejas izteiksme. Šī balss, kurā nebija nekādas kaislības, ne mazākās cilvēcīgās intereses, ne mazāko dusmu, lika grāfam nobālēt; tā viņam atgādināja kādu draugu, kas priekš dažiem mēnešiem, būdams uz miršanu un jau saņēmis sakramentus, bija gribējis aprunāties ar viņu.

Pagāja dažas minūtes, līdz hercogiene spēja ko pateikt. Viņa paskatījās uz to, bet acis palika izdzisušas.

— Šķirsimies, mans dārgais grāf, — viņa tarn teica klusā, bet skaidrā balsī, kurā pūlējās ielikt laipnību. — Šķirsimies, tas vajadzīgs! Debesis var apliecināt, ka visus šos piecus gadus mana izturēšanās iepretim jums ir bijusi nevainojama. Jūs man esat sniedzis spožu dzīvi tās garlaicības vietā, kas būtu bijusi mana skumjā daļa Griantas pilī; bez jums vecums man būtu pienācis dažus gadus agrāk… Es no savas puses esmu nodarbojusies tikai ar to, lai palīdzētu jums atrast laimi. Un tāpēc ka jūs mīlu, ieteicu šo šķiršanos draudzīgi, kā sacītu Francijā.

Grāfs nesaprata; viņai vajadzēja vairākas reizes atkārtot. Viņš kļuva bāls kā līķis un, nometies ceļos pie viņas gultas, izteica visu, ko var iedvest dziļā izbrīna un pēc tās asais izmisums gudram cilvēkam, kas kaislīgi iemīlējies. Ik mirkli viņš piedāvājās demisionēt un sekot savai draudzenei uz kādu pasaules malu tūkstoš jūdzes projām no Parmas.

—   Jūs uzdrošināties runāt par aizbraukšanu, un Fabricijs ir šeit! — viņa izsaucās, beidzot mazliet pieceldamās gultā. Bet redzēdama, ka Fabricija vārds to sāpina, viņa pēc mirkļa piebilda, viegli spiezdama grāfa labo roku: — Nē, dārgais draugs, neteikšu jums, ka esmu jūs mīlējusi ar to kaislību un kvēli, kādu, man šķiet, pēc trīsdesmit gadiem vairs neizjūt, un es esmu šim vecumam tālu pāri. Jums būs stāstījuši, ka mīlu Fabriciju, jo zinu, ka tādas baumas izplatījušās šai ļaunprātīgajā galmā. (Viņas acis pirmo reizi šās sarunas laikā iestarojās, izrunājot vārdu ļaunprātīgajā.) Zvēru jums dieva priekšā un pie Fabricija dzīvības, ka starp viņu un mani nekad nav noticis nekas tāds, ko nevarētu redzēt kādas trešās personas acis. Neteikšu jums arī, ka esmu viņu mīlējusi tieši kā māsa; mīlu viņu, tā sakot, instinktīvi. Mīlu viņā drosmi — tik vienkāršu un tik pilnīgu, par kuru var teikt, ka viņš pats to sevī nemana; atceros, ka šī apbrīnošana sākās pēc viņa atgriešanās no Vaterlo. Kaut gan viņam jau bija septiņpadsmit gadu, viņš tomēr vēl bija bērns; viņa lielākās rūpes bija zināt, vai viņš patiesi piedalījies kaujā un, gadījumā, ja piedalījies, vai viņš var sacīt, ka ir cīnījies, viņš, kas taču nebija uzbrucis nevienai ienaidnieka baterijai vai kolonai. To nopietno sarunu laikā, kuras mums risinājās par šo svarīgo jautājumu, sāku saskatīt viņā pilnīgu grāciju. Man atklājās viņa dvēseles dižums; kādus izgudrotus melus viņa vietā būtu klāstījis katrs labi audzināts jauneklis! Beigās, ja viņš nav laimīgs, arī es nevaru būt laimīga. Jā, šie vārdi labi raksturo manu sirdi; ja arī tie nav patiesība, tad tie vismaz ir viss, ko no tās redzu.

Šās vaļsirdības un intimības iedrošināts, grāfs gribēja noskūpstīt viņas roku. Viņa to atrāva it kā šausmās.

—   Tie laiki ir pagājuši, — viņa tam teica. — Esmu trīsdesmit septiņu gadu sieviete, sasniegusi vecuma slieksni, pārdzīvoju jau visu tā skumību un varbūt pat esmu jau tuvu kapam. Tas ir baigs mirklis, kā mēdz teikt, un tomēr man šķiet, ka es to vēlos. Sajūtu ļaunāko vecuma pazīmi: šī briesmīgā nelaime

ir izdzēsusi manu sirdi, nevaru vairs mīlēt. Saskatu jūsos, dārgais grāf, vairs tikai ēnu no kāda, kas man bijis dārgs. Teikšu pat vairāk, vienīgi pateicība liek man ar jums runāt.

—   Kas ar mani notiks? — grāfs atkārtoja. — Jūtu, ka esmu jums pieķēries daudz kaislīgāk nekā pirmajās dienās, kad redzēju jūs Skalā.

—    Uzticēšu jums kādu lietu, mīļais draugs, runas par mīlestību mani garlaiko un liekas nepienācīgas. Drosmi! — teica viņa, mēģinādama uzsmaidīt, bet velti, — esiet gudrs, esiet saprātīgs, esiet stāvokļa kungs. Esiet ar mani tas pats, kas jūs patiesi esat vienaldzīgu cilvēku acīs — veiklākais un lielākais politiķis, kāds Itālijā kopš gadu simteņiem bijis.

Grāfs piecēlās un pāris mirkļus klusēdams pastaigājās.

—   Neiespējami, mīļā draudzene, — beigās viņš tai sacīja; — esmu spēcīgākās kaislības moku gūstā, un jūs prasāt, lai lieku runāt savam saprātam? Man vairs nav saprāta!

—   Nerunāsim par kaislībām, es jūs lūdzu, — viņa sausi teica; un pirmo reizi pēc divu stundu sarunas viņas balsī iezīmējās kāda izteiksme. Kaut arī pats gluži izmisis, grāfs mēģināja viņu mierināt.

—   Viņš mani ir pievīlis! — viņa izsaucās, nekādā veidā neatbildēdama uz cerībām, kādas grāfs viņai rosināja. — Viriš mani pievīlis kā lielākais gļēvulis! — Uz mirkli pat izgaisa viņas bālums; bet grāfs ievēroja, ka pat šā spēcīgā saviļņojuma brīdī viņai nebija spēka pacelt rokas.

«Lielais dievs! Vai būtu iespējams,» viņš apsvēra, «ka viņa ir vienkārši slima? bet tad tam jābūt kādas smagas slimības sākumam.» Norūpējies viņš ieteica uzaicināt slaveno Racori, pirmo ārstu valstī un Itālijā.

—   Jūs gribat sagādāt svešniekam prieku iepazīties ar manu dziļo izmisumu? Vai tas ir nodevēja vai drauga padoms? — Un viņa to uzlūkoja ar dīvainu skatienu.

«Tātad patiesi,» viņš izmisis nodomāja, «viņai vairs nav mīlestības man! Un pat vēl vairāk, viņa neierindo mani parastu goda vīru vidū.»

—    Gribēju jums teikt, — grāfs steidzīgi turpināja, — ka vēlējos vispirms uzzināt ko sīkāk par arestēšanu, kas mūs iedzina izmisumā, un — dīvaina lieta! — neesmu vēl sasniedzis nekā pozitiva; liku iztaujāt žandarmus tuvākajā postenī; tie redzējuši ierodamies cietumnieku pa Kaštelnovo ceļu un saņēmuši pavēli sekot viņa sediolai. Tūlīt aizsūtīju atpakaļ Bruno, kura centību jūs pazīstat ne mazāk kā padevību; viņam norādīts doties no viena posteņa uz otru, lai uzzinātu, kur un kā Fabricijs aizturēts.

Dzirdot Fabricija vārdu, grāfieni sagrāba vieglas trīsas.

—    Piedodiet, mans draugs, — viņa teica grāfam, tikko varēja runāt, — šīs ziņas mani ļoti interesē, izstāstiet man visu, paskaidrojiet katru sīkumu.

—  Tātad, siņora, — turpināja grāfs, mēģinādams uzsākt vieglu pačalojuma toni, lai viņu mazliet izklaidētu; — man gribētos aizsūtīt pie Bruno kādu uzticamu rakstvedi un dot tam rīkojumu sekot pēdām līdz Boloņai. Varbūt mūsu jauno draugu aizturējuši tur. No kādas dienas ir viņa pēdējā vēstule?

—   No otrdienas, tātad priekš piecām dienām.

—   Vai tā pastā bija atvērta?

—    Ne mazāko atvēršanas pēdu. Man jāteic, ka tā bija uz briesmīga papīra; adrese rakstīta ar sievietes roku, un šai adresē kādas vecas veļas mazgātājas, manas istabenes radnieces, vārds. Veļas mazgātāja domā, ka tur ir kāda mīlestības dēka, un Kekina viņai atmaksā vēstuļu sūtīšanas izdevumus, neko nesakot.

Grāfs pa to laiku bija sācis pilnīgi veikalniecisku toni un, sarunājoties ar hercogieni, mēģināja izdibināt, kurā dienā būtu notikusi Fabricija arestēšana Boloņā. Tikai tad viņš, kas parasti bija tik smalkjūtīgs, pamanīja, ka tieši šādā toni vajadzējis sākt sarunāties. Šie sīkumi interesēja nelaimīgo sievieti un šķita viņu mazliet izklaidējam. Ja grāfs nebūtu bijis iemīlējies, viņš šo vienkāršo lietu būtu iedomājies, jau ienākot istabā. Hercogiene lūdza viņu iet, lai viņš nevilcinoties varētu sūtīt jaunus rīkojumus uzticīgajam Bruno. Kad, starp citu, skāra jautājumu, vai spriedums apstiprināts pirms vai pēc hercogienei adresētās zīmītes parakstīšanas, viņa kaismi tvēra gadījumu, lai pateiktu grāfam:

—   Nepārmetīšu jums, ka izlaidāt vārdus netaisnā prāva vēstulē, kuru jūs rakstījāt un viņš parakstīja, galminieka instinkts jūs piespieda. Neapzinīgi jūs sava kunga intereses stādījāt augstāk par savas draudzenes interesēm. Savu rīcību jūs esat pakļāvuši manām pavēlēm, mīļais grāf, un jau sen, bet nav jūsu varā pārgrozīt savu raksturu; jums piemīt lielas spējas būt par ministru, bet jums ir arī instinkts šim amatam. Vārda netaisnā izlaišana mani pazudina, bet esmu tālu no tā, lai jums kaut kādi pārmestu: tā bija instinkta, nevis gribas kļūda.

—   Atcerieties, — viņa turpināja, mainīdama toni un ļoti pavēlnieciski, — ka es nemaz neesmu pārāk noskumusi par

Fabricija apcietināšanu, nekad neesmu izjutusi ne mazāko vēlēšanos aizbraukt no šejienes, ka dziļi cienu princi. Tā jums ir jāsaka, un lūk ko es jums gribu sacīt. Tā kā nākotnē esmu nolēmusi viena pati noteikt savu rīcību, gribu no jums šķirties draudzīgi, tas ir — gribu jums būt laba un veca draudzene. Iedomājieties, ka man ir sešdesmit gadu, jaunā sieviete manī mirusi, ne par ko pasaulē es nevaru vairs sajūsmināties, es nevaru vairs mīlēt. Bet es būtu vēl nelaimīgāka, nekā jau esmu, ja man nāktos sabojāt jūsu likteni. Var gadīties, ka mani nodomi prasa, lai ļaužu priekšā izliekos, ka man ir jauns mīļākais, un es negribētu jūs redzēt apbēdinātu. Varu jums z.vērēt pie Fabricija laimes, — pēc šiem vārdiem viņa apstājās uz pusminuti, — ka nekad neesmu jums bijusi neuzticīga, un pie tam. piecu gadu laikā. Tas ir ļoti ilgi, — viņa sacīja, mēģinādama pasmaidīt; bālie vaigi atdzīvojās, bet lūpas neklausīja. — Zvēru pat, ka man nekad nav bijis ne nodoma, ne vēlēšanās būt jums neuzticīgai. Saprotiet labi, un tagad atstājiet mani.

Grāfs atstāja palaco Sanseverinu galīgi izmisis; viņš skaidri saskatīja hercogienē pilnīgi apsvērtu lēmumu šķirties no viņa, un nekad viņš nebija tik neprātīgi iemīlējies. Tas ir viens kas tāds, pie kā man bieži bijis jāatgriežas, jo ārpus Italijas tas šķiet neiedomājami. Atgriezies mājās, viņš izsūtīja sešus atsevišķus cilvēkus uz Kastelnovo un Boloņas ceļu un deva tiem līdzi vēstules. «Bet tas vēl nav viss,» sev sacīja nelaimīgais grāfs; «princim var iekrist prātā likt nocirst galvu šim nelaimīgajam bērnam, lai atriebtos hercogienei par toni, kādā viņa ar to runāja liktenīgās vēstules dienā. Es jutu, ka hercogiene pārkāpj kādu robežu, kurai nekad nedrīkst iet pāri, un, tikai lai to izlīdzinātu, man radās neticamā muļķība izlaist vārdus netaisnā prāva, vienīgos, kas varētu saistīt valdnieku… Bet vai gan šos cilvēkus kaut kas spēj saistīt? Tā, bez šaubām, ir lielākā kļūda manā mūžā, esmu licis uz spēli visu, kas man var būt vērtīgs; tagad šī pārsteidzība labojama ar enerģiju un veiklību. Un ja nu es arī nekā nevarēšu panākt, pat upurējot mazliet no savas cieņas, tad es pametīšu šo cilvēku. Redzēsim, kā viņš aizpildīs manu vietu, viņš ar saviem augstās politikas sapņiem, ar savām iedomām — kļūt par konstitucionālu Lombardijas karali. .. Fabijs Konti ir tikai nejēga, Rasi talants aprobežojas ar to, kā likumīgi pakārt kādu cilvēku, kas nav tīkams varai.

Cieši nolēmis atteikties no ministra posteņa, tikko rīcība pret Fabriciju pārsniegs vienkāršu apcietināšanu, grāfs nodomāja: «Ja šā neapdomīgi aizkaitinātā cilvēka iedomības kaprise laupīs man laimi, tad jel gods man paliks… Starp citu, tā kā tagad es pasmejos par savu portfeli, tad varu atļauties daudz ko tādu, kas vēl šorīt man būtu licies neiespējams. Piemēram, izmēģināšu visu, kas vien ir cilvēka spēkos, lai palīdzētu Fabricijam izbēgt…» — Lielais dievs! — grāfs pēkšņi iesaucās, sevi pārtraukdams un plaši ieplesdams acis, it kā saskatot neparedzētu laimi, — hercogiene nekā nerunāja par bēgšanu. Vai viņai pirmo reizi mūžā būtu trūcis atklātības un šķiršanās nebūtu nekas cits kā vēlēšanās, lai piekrāpju princi? Patiesi, tā tas ir!

Grāfa skatiens bija atguvis visu satirisko smalkumu. «Mūsu kungs samaksā šim mīlīgajam fiskalam Rasi par visiem spriedumiem, kuri mūs apkauno Eiropā, bet Rasi nav tas cilvēks, kas atteiksies ņemt samaksu no manis, lai nodotu sava kunga noslēpumus. Šim dzīvniekam ir metrese un biktstēvs, bet metrese ir pārāk zemiska, lai ar viņu varētu runāt: nākamajā dienā viņa tādu sarunu atstāstītu visām augļu tirgotājām kaimiņos.» Šā cerības stara atdzīvinātais grāfs jau bija ceļā uz katedrali; pārsteigts par savu vieglo gaitu, viņš ar visām bēdām pasmaidīja: «Ir tā,» viņš teica, «it kā es vairs nebūtu ministrs.» Šī katedrale, tāpat kā daudzas baznīcas Itālijā, savienoja vienu ielu ar otru, un grāfs jau iztālēm ieraudzīja kādu no archibīskapa lielvikariem šķērsojam tempļa iekštelpu.

—   Tā kā es jūs tieši satieku, — viņš tam sacīja, — tad būtu ļoti laipni, ja jūs manai ģiktij aiztaupītu lielo piepūli uzkāpt pie monsiņora archibīskapa. Es būtu viņam bezgalīgi pateicīgs, ja viņam labpatiktu nokāpt lejā sakristejā.

Archibīskaps bija sajūsmināts par šo vēsti; viņam bija ļoti daudz ko stāstīt ministram par Fabriciju. Bet ministrs uzminēja, ka tās ir tikai frāzes, un negribēja uzklausīt.

—   Kas par cilvēku ir šis Duņani, Svētā Paula baznīcas vikārs?

—   Sīks gariņš un liela godkāre, — atbildēja archibīskaps; — maz domā par sirdsapziņu un ir ārkārtīgi nabadzīgs, tāpēc mums ir ne mazums raižu!

—   Nudien, monsiņor! — izsaucās ministrs; — jūs aprakstāt kā Tacits. — Un viņš smiedamies atvadījās no tā. Tikko atgriezies ministrijā, viņš lika ataicināt abatu Duņani.

—   Jūs rūpējaties par mana lieliskā drauga, ģeneralfiskala Rasi, dvēseli, vai viņam nekas nebūtu man sakāms? — Un bez tālākiem vārdiem un ceremonijām viņš atlaida Duņani.

Grāfs jau sevi uzskatīja kā izstājušos no ministrijas. «Paraudzīsimies,» viņš sev sacīja, «cik zirgu varēsim turēt pēc krišanas nežēlastībā, jo tā jau nosauks manu atkāpšanos.» Grāfs aprēķināja savu mantas stāvokli: iestājoties ministrijā, viņam bija astoņdesmit tūkstoš franku; sev par lielu pārsteigumu viņš atrada, ka pašreiz, visu kopā saskaitot, viņa īpašums nepārsniedza pusmiljonu franku. «Tas ir divdesmit tūkstoš liru rentes, ne vairāk,» viņš sev sacīja. «Jāatzīst, ka esmu pārāk bezrūpīgs! Parmā nav neviena buržuā, kas man nevērtētu simt piecdesmit tūkstoš liru rentes; un princis šai ziņā ir lielāks buržuā nekā jebkurš cits. Kad viņi mani redzēs postā, tad sacīs, ka protu labi noslēpt savu bagātību. Sasodīts!» viņš izsaucās. «Ja vēl trīs mēnešus būšu ministrs, tad redzēsim manu īpašumu divkāršotu!» Šai iedomā viņš saskatīja izdevību rakstīt hercogienei, un viņš to kārīgi tvēra, bet lai viņu pašreizējās attiecībās vēstuli attaisnotu, viņš to piepildīja ar skaitļiem un aprēķiniem. «Mums būs tikai divdesmit tūkstoš liru rentes,» viņš tai rakstīja, «lai visi trīs, Fabricijs, jūs un es, dzīvotu Neapolē. Fabricijam un man, par abiem kopā, būs viens jājamzirgs.» Tikko ministrs vēstuli bija nosūtījis, viņam pieteica ģeneralfiskalu Rasi; viņš to pieņēma ar tādu augstprātību, kas jau tuvojās nekaunībai.

—   Kā, mans kungs, —• viņš tam teica, — jūs liekat Eoloņā arestēt sazvērnieku, ko es protežēju, vēl vairāk, jūs gribat nogriezt tam galvu, un nesakāt man par to ne vārda! Vai jūs vismaz zināt mana pēcnācēja vārdu? Vai tas ir ģenerālis Konti, vai jūs pats?

Rasi bija izbailēs sastindzis; viņš pārāk maz bija ieradis uzturēties labā sabiedrībā, lai uzminētu, vai grāfs runā nopietni; viņš ļoti piesarka, nomurmināja pāris mazsaprotamus vārdus; grāfs noraudzījās viņā un tīksminājās par viņa apmulsumu. Pēkšņi Rasi saņēmās un izsaucās pilnīgi droši kā Figaro, ko Almaviva notvēris nozieguma vietā:

—   Goda vārds, grāfa kungs, nerunāšu aplinkus ar jūsu ekselenci: ko jūs man dosiet, ja atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem tāpat, kā es to darītu savam biktstēvam?

—   Svēta Paula krustu (tas ir Parmas ordenis) vai naudu, ja dosiet man ieganstu, lai jums to piešķirtu.

—   Man tīkamāks būtu Svētā Paula krusts, tāpēc ka tas dara dižciltīgu.

—   Kā, mīļais fiskal, vai jūs vēl kaut cik vērtējat mūsu nabaga dižciltību?

—   Ja es būtu dzimis dižciltīgs, — Rasi atbildēja ar visu sava amata nekaunību, — tad to cilvēku radnieki, kurus esmu licis pakārt, mani ienīstu, bet nenicinātu.

—   Nu, labi, es jūs izglābšu no nicināšanas, — sacīja grāfs, — un jūs savukārt izdziediniet manu nezināšanu. Ko esat nodomājis darīt ar Fabriciju?

—   Dieva vārds! princis pagalam apjucis; viņš baidās, ka, Armidas skaisto acu savaldzināts — piedodiet šo mazliet brīvo valodu, tie ir paša valdnieka vārdi — viņš baidās, ka, to skaisto acu savaldzināts, kuras viņu pašu arī mazliet skārušas, jūs varētu viņu pamest, un Lombardijas lietās jūs esat neaizstājams. Es pat sacītu, — Rasi piebilda, pazeminādams balsi, — ka šeit jums paveras lieliska izdevība, kas noteikti atsver Svētā Paula krustu, kuru jūs man dosiet. Princis jums piešķirtu kā valdības atlīdzību glītu zemes gabalu sešsimt tūkstoš franku vērtībā, kuru viņš nošķirtu no sava domeņa, vai trīssimt tūkstoš franku gratifikāciju ekijos, ja jūs gribētu neiejaukties Fabricija del Dongo liktenī vai vismaz sarunāties ar viņu par to tikai citu klātbūtnē.

—   Gaidīju kaut ko labāku, — sacīja grāfs; — neiejaukties Fabricija liktenī nozīmētu izšķirties ar hercogieni.

—Protams, tā arī princis izteicās; starp mums runājot: viņš ir ļoti saniknots uz siņoru hercogieni. Un viņš baidās, ka jūs, tagad būdams atraitnis, nelūdzat kā atlīdzību par izšķiršanos ar šo piemīlīgo dāmu viņa māsīcas, vecās princeses Izotas, roku; viņai ir tikai piecdesmit gadu.

—   Viņš ir pareizi uzminējis, — grāfs izsaucās. — Mūsu žēlīgais kungs ir visasprātīgākais cilvēks savā valstī.

Nekad grāfam nebija iekritusi prātā dīvainā iedoma precēt šo veco princesi; nekas nebūtu piestāvējis sliktāk cilvēkam, ko galma ceremonijas garlaikoja līdz nāvei.

Viņš sāka rotaļāties ar savu tabakas kārbiņu uz neliela marmora galdiņa, blakus atzveltnes krēslam. Sai satraukuma kustībā Rasi saskatīja liela ieguvuma iespēju; acis viņam iestarojās.

—   Ar atļauju, grāfa kungs, — viņš izsaucās, — ja jūsu ekselence gribētu pieņemt vai nu zemi sešsimt tūkstoš franku vērtībā, vai gratifikāciju naudā, tad lūdzu neizvēlēties citu starpnieku kā mani. Es pat papūlēšos, — viņš piebilda, pazeminādams balsi, — lai gratifikāciju naudā palielina vai domeņa zemei pievieno krietnu meža stūri. Ja jūsu ekselencei labpatiktu ielikt mazliet piemīlības un atturības tai veidā, kādā runāsiet ar princi par to zeņķi, kas iespundēts, tad varbūt nacionālās atzinības piešķirto zemes gabalu varētu pārvērst hercogistē. Atkārtoju jūsu ekselencei: princis šobrīd nolād hercogieni, bet viņš ir gauži apjucis un pat tik tālu, ka man reizēm šķiet — tur slēpjas kāds noslēpums, ko viņš man neuzdrošinās uzticēt. īstenībā šeit var atrast zelta bedri; varu jums brīvi pārdot viņa intimākos noslēpumus, jo mani uzskata par jūsu zvērināto ienaidnieku. Īstenībā viņš ir saniknojies pret hercogieni, bet, tāpat kā mēs visi, arī viņš domā, ka jūs vienīgais varat novest pie laba gala visus slepenos nodomus par Milānu. Jūsu ekselence man atļaus atkārtot vārdu pa vārdam visu, ko valdnieks teica? — Rasi iekaisdams sacīja. — Bieži vārdu dažādā stāvoklī ir zināma izteiksme, kuru nekāds tulkojums nespētu atdarināt, un jūs varbūt tanī saskatīsiet vairāk, nekā es redzu.

—    Atļauju visu, — teica grāfs, izklaidīgi turpinādams dauzīt ar zelta tabakas dozi pa marmora galdu, — atļauju visu, un būšu atzinīgs. Mff

—    Dodiet man mantojamas dižciltības dokumentus, neatkarīgi no ordeņa krusta, un es būšu vairāk nekā apmierināts. Kad runāju ar princi par pacelšanu dižciltībā, viņš man atbild: Tāds blēdis kā tu, dižciltīgs! tad jau rīt jātaisa bodīte ciet, neviens Parmā vairs negribēs pieņemt dižciltību. Atgriežoties pie Milanas lietas, man jāteic, ka nav vēl pagājušas trīs dienas, kopš princis man sacīja: Vienīgi šis šķelmis spēj izsekot mūsu intrigu pavedienam; ja es viņu padzenu vai ja viņš seko hercogienei, tad man tikpat kā jāatsakās no cerībām kļūt kādu dienu par visas Italijas liberālo un pielūgto galvu.

Šos vārdus dzirdot, grāfs atelpoja: «Fabricijam nebūs jāmirst,» viņš nodomāja.

Rasi nekad visā mūžā nebija izdevies panākt intimu sarunu ar premjerministru: viņš bija kā bez prāta aiz laimes. Viņš jau redzēja tuvu to dienu, kad varēs atmest šo Rasi vārdu, kas visā zemē kļuvis par zemiskuma un ļaunuma sinonimu. Vienkāršā tauta sauca par Rasi niknus suņus, un nesen kareivji bija duelējušies tāpēc, ka viens bija nosaucis citus par Rasi. Un beidzot, nepagāja neviena nedēļa, kad šo nelaimīgo vārdu neiepina kādā dzēlīgā sonetā. Viņa dēlu, jaunu, nevainīgu, sešpadsmitgadīgu skolnieku, bija Rasi vārda pēc padzinuši no kafejnīcas.

Degoša atmiņa par visām viņa stāvokļa netīksmēm pavedināja viņu uz kādu neapdomību.

—       Man ir kāds lauku īpašums, — viņš sacīja grāfam, pievilkdams tuvāk savu krēslu pie ministra atzveltņa, — to sauc par Rivu, es gribētu kļūt barons Riva.

—   Kāpēc ne? — teica ministrs. Rasi staroja.

—   Labi, grāfa kungs, atļaušos zināmu nekautrību, iedrošināšos uzminēt jūsu vēlēšanos mērķi: jūs tiecaties iegūt princeses Izotas roku, un tā ir cildena godkāre. Ticis par radnieku, jūs esat pasargāts no nežēlastības un turat valdnieku pavadā. Neslēpšu, ka viņš šausmīgi baidās no šīm precībām ar princesi Izotu, bet ja jūs uzticētu savu lietu kādam veiklam un labi samaksātam cilvēkam, tad varētu nešaubīties par panākumiem.

—   Es, mans mīļais baron, gan par tiem šaubītos; jau iepriekš atsaucu pilnīgi visu, ko jūs manā vārdā varētu izteikt; bet tai dienā, kad šī ievērojamā savienošanās beidzot piepildīs manas vēlēšanās un dos man tik augstu stāvokli valstī, es jums no savas mantas piedāvāšu trīssimt tūkstoš frankus vai arī ieteikšu princim piešķirt jums tādu atzinības pierādījumu, kas jums pašam liksies vēlamāks par šo naudas summu.

Lasītājs atrod, ka šī saruna ir gara, un tomēr mēs viņam atlaižam vairāk nekā pusi no tās; tā turpinājās vēl divas stundas. Rasi atstāja grāfu, gluži apstulbis no laimes; grāfs palika ar lielām cerībām, ka Fabriciju varēs glābt, un stingrāk nekā jebkad noņēmies iesniegt demisiju. Viņš atrada, ka viņa cieņa jāatsvaidzina-ar tādu vīru ieiešanu valdībā kā Rasi un ģenerālis Konti. Viņš tīksminājās ar paredzamo iespēju atriebties princim: «Tas var likt aiziet hercogienei,» viņš iesaucās, «bet, pie joda, tam būs arī jāatsakās no cerības kļūt par Lombardijas konstitucionālo karali.» (Sī fantazija bija smieklīga; princim netrūka saprāta, bet, nepārtraukti sapņojot par to, viņš šai iedomā bija neprātīgi iemīlējies.)

Grāfs aiz prieka nevarēja valdīties, steidzoties pie hercogienes, lai atstāstītu viņai savu sarunu ar fiskalu. Bet durvis viņš atrada slēgtas: durvju sargs gandrīz neuzdrošinājās viņam atzīties, ka saņēmis šo rīkojumu no pašas kundzes mutes. Grāfs skumji atgriezās uz ministrijas palaco, tikko pārdzīvotā nelaime galīgi apdzēsa prieku, ko viņā bija iededzinājusi saruna ar prinča uzticības vīru. Tā kā viņam vairs netikās ne ar ko nodarboties, grāfs skumji klaiņāja pa gleznu galeriju, kad, pēc stundas ceturkšņa, saņēma šādu vēstulīti:

«Tā kā ir taisnība, mīļais un labais draugs, ka mēs vairs esam «tikai draugi, tad jūs drīkstat mani apmeklēt ne vairāk kā trīs «reizes nedēļā. Pēc piecpadsmit dienām samazināsim šo manai «sirdij joprojām dārgo apmeklējumu skaitu uz divām reizēm «mēnesi. Ja gribat man sagādāt patikšanu, tad dariet zināmu «mūsu šķiršanos atklātībai; un ja jūs gribētu atdot gandrīz «visu mīlestību, kāda man jebkad uz jums bijusi, tad izvēlieties «sev jaunu draudzeni. Par sevi varu teikt, ka man ir lieli izklai«dēšanās plāni: ceru daudz iet sabiedrībā, varbūt pat atradīšu «kādu gudru cilvēku, kas man liks aizmirst manas nelaimes. Bez «šaubām, kā draugam jums manā sirdī vienmēr paliks pirmā «vieta, bet es vairs negribu, lai saka, ka manu rīcību diktē jūsu «gudrība; it īpaši es gribu, lai visi skaidri zina, ka esmu zau«dējusi katru ietekmi uz jūsu nolēmumiem. Pāris vārdos, mīļais «grāf, ticiet, ka jūs vienmēr būsiet mans dārgākais draugs, bet «nekad nekas vairāk. Nelolojiet, es jūs lūdzu, domas par atgrie«šanos, viss ir galīgi pagājis. Mana draudzība jums piederēs «vienmēr.»

Tas bija par daudz grāfa drosmei. Viņš uzrakstīja skaistu, vēstuli princim, iesniedzot atkāpšanos no visiem amatiem, un adresēja to hercogienei ar lūgumu aizsūtīt to uz pili. Pēc mirkļa viņš saņēma atpakaļ savu demisiju, saplēstu četros gabalos, un uz viena balta laukumiņa hercogienei bija labpaticis uzrakstīt: «Nē, tūkstoškārt nē!»

Būtu grūti aprakstīt nabaga ministra izmisumu. «Piekrītu, viņai taisnība,» viņš ik mirkli sev sacīja. «Vārdu netaisnā prāva izlaišana ir briesmīga nelaime; tā varbūt nesīs nāvi Fabricijam, un arī mani tā novedīs tik tālu.» Ar nāvi sirdī grāfs, negribēdams ierasties valdnieka pilī, pirms nav turp aicināts, uzrakstīja ar paša roku motu proprio, ar ko Rasi tika iecelts par Svētā Paula ordeņa kavalieri un kas tam piešķīra mantojamu dižciltību; grāfs pievienoja puslappusi garu ziņojumu, kurā paskaidroja princim valstiskos iemeslus, kuri ieteic šo apbalvošanu. Viņš guva zināmu melancholisku prieku, izgatavojot no abiem rakstiem divas skaistas kopijas, kuras adresēja hercogienei.

Viņš nomaldījās dažādos pieņēmumos, mēģināja uzminēt, kā nākamībā dzīvos sieviete, ko viņš mīlēja. «Viņa pati nekā nezina,» viņš nodomāja. «Tikai viens ir skaidrs, ka viņa nekad neatkāpsies no man paziņotā lēmuma.» Viņa nelaimi vēl palielināja tas, ka viņš nevarēja hercogienes rīcībā atrast nekā nosodāma. «Viņa ir parādījusi man žēlastību, mani mīlēdama; viņa mani vairs nemīl pēc kļūdas, kas gan, patiesi, bijusi neapzināta, bet var radīt baigas sekas; man nav nekādu tiesību žēloties.»

Otrā rītā grāfs uzzināja, ka hercogiene atkal sākusi parādīties sabiedrībā; iepriekšējā vakarā tā bija ieradusies visās mājās,

kur bijusi pieņemšana. Kas ar viņu būtu noticis, ja viņš to kādā salonā būtu sastapis? Ko viņš tai būtu sacījis? kādā noskaņā to uzrunāt? un kā varētu ar to nerunāt?

Nākamā bija sēru diena; visapkārt izplatījās baumas, ka Fabriciju sodīs ar nāvi, pilsēta bija satraukta. Piebilda vēl, ka princis, ievērojot Fabricija augsto dzimumu, esot piekritis galvas nociršanai.

«Viņu nogalinu es,» grāfs sev sacīja; «nekad nevaru vairs cerēt, ka atkalredzēšu hercogieni.» Par spīti šim visai vienkāršam prātojumam, viņš nevarēja atturēties, lai reizes trīs nepieteiktos pie tās durvīm; taisnība, viņš devās turp kājām, lai netiktu ievērots. Savā izmisumā viņam pat radās drosme tai rakstīt. Divas reizes viņš bija licis ataicināt Rasi; fiskals neieradās. «Šis blēdis ir mani nodevis,» grāfs nosprieda.

Otrā dienā trīs lieli jaunumi satrauca Parmas augstāko sabiedrību un pat buržuāziju. Ka Fabriciju sodīs ar nāvi, bija drošāk nekā jebkad; tikai ar šo jauno ziņu pavisam nesaskanēja tas, ka hercogiene nelikās pārāk izmisusi. Izskatījās tā, ka viņai ir tikai pavisam mērena līdzjūtība savam jaunajam iemīļotam; tomēr viņa ar bezgalīgu prasmi izmantoja bālumu, kas bija radies no visai smagās neveselības, kura viņu skāra tai pašā laikā, kad Fabriciju arestēja. Pilsoņi šais sīkumos saskatīja lielas galma dāmas cieto sirdi. Tomēr pieklājības dēļ un it kā upurējot Fabricija velim, viņa bija izšķīrusies no grāfa Moskas. «Cik nemorali!» klaigāja Parmas jansenisti. Bet, lai cik neticami, hercogiene jau šķita labprāt uzklausām glītāko jauno galminieku glaimus. Ievēroja, starp citām dīvainībām, ka viņa bijusi ļoti līgsma sarunā ar grāfu Baidi, pašreizējo Raversi mīļāko, un krietni ķircinājusi to par biežajiem izbraucieniem uz Vellejas pili. Sīkburžuazija un tauta skuma par Fabricija nāvi, ko šie labie ļautiņi pierakstīja grāfa Moskas greizsirdībai. Galma sabiedrība daudz interesējās arī par grāfu, bet tikai lai pazobotos par viņu. Trešais lielais jaunums, ko mēs pavēstījam, patiesi nebija nekas cits kā grafa demisija; visi zobojās par smieklīgu mīļāko, kas piecdesmit sešu gadu vecumā upurēja lielisku vietu aiz bēdām, ka viņu atstājusi sieviete bez sirds, kurai jau sen labāk patīk kāds jauns cilvēks. Vienīgi arcbibīskapam bija tik daudz saprāta — vai drīzāk — tik daudz sirds, lai uzminētu, ka goda jūtas grāfam liedz palikt ilgāk par premjerministru tādā zemē, kur, ar viņu neaprunājoties, grasās nocirst galvu viņa protežētam jauneklim. Jaunā ziņa par grāfa demisiju izdziedināja ģeneraļa Fabija Konti ģikti, pie kā palca-

vēsimies vēlāk, kad runāsim par to, kā citadelē pavadīja laiku Fabricijs, kamēr visa pilsēta lauzīja galvu par viņa nāvessoda izpildīšanas stundu.

Otrā dienā atgriezās Bruno, uzticamais aģents, ko grāfs bija aizsūtījis uz Boloņu; grāfs bija pavisam aizkustināts tai mirklī, kad šis cilvēks ienāca viņa kabinetā; redzot viņu, grāfs atcerējās laimīgo stāvokli, kādā bija sūtījis viņu uz Boloņu, gandrīz saskaņā ar hercogieni. Bruno ieradās no Boloņas, kur nekā nebija izzinājis; viņš nebija varējis sarunāties ar Ludoviko, kuru Kastelnovo pilsētas galva bija paturējis turienes cietumā.

—    Sūtīšu jūs vēlreiz uz Boloņu, — grāfs teica Bruno. — Hercogienei sagādās skumju prieku, ja viņa uzzinās kaut ko sīkāk par Fabricija nelaimi. Dodieties pie žandarmērijas sardzes priekšnieka, kas komandē Kastelnovo posteni …

—    Tomēr nē! — grāfs izsaucās, pats sevi pārtraukdams. — Šo pašu mirkli dodieties uz Lombardiju un izdāļājiet naudu, lielos daudzumos, visiem mūsu aģentiem. Mans mērķis ir iegūt no visiem šiem ļaudīm ziņojumus ar saturu, kas varētu ļoti sadrosmināt.

Bruno labi saprata savas misijas mērķi un tūlīt sāka rakstīt apliecības. Kamēr grāfs viņam izteica pēdējos norādījumus, pienāca kāda viltus pilna, bet krāšņi uzrakstīta vēstule; varētu teikt, ka to raksta draugs draugam, lūdzot kādu pakalpojumu. Draugs, kas rakstīja, nebija neviens cits kā princis. Tā kā viņš esot dzirdējis par zināmiem demisijas plāniem, tad ļoti lūdzot savu draugu grāfu Mosku palikt ministrijā; to viņš prasot draudzības vārdā un tāpēc, ka tēvija esot briesmās, un pavēlot viņam kā priekšnieks. Viņš vēl piemetināja, ka *** karalis tikko esot atdevis viņa rīcībā divas sava nama ordeņa liellentes, no kurām vienu viņš paturot < sev un otru nosūtīšot savam dārgajam grāfam Moskam.

—   Šis lops dzen mani nelaimē! — saniknotais grāfs iekliedzās, galīgi pārsteigdams Bruno. — Viņš domā mani savaldzināt ar tām pašām liekulīgajām frāzēm, kuras mēs tik daudz reizes kopīgi esam sagudrojuši, lai noķertu kādu muļķi. — Viņš atteicās no piedāvātā ordeņa un atbildē izteicās par savu veselības stāvokli, kas dod tikai vājas cerības vēl sevišķi ilgi veikt grūtos darbus ministrijā. Grāfs bija saniknojies. Pēc īsa mirkļa pieteica fiskalu Rasi, ar ko viņš apgājās kā ar nēģeri.

—   Tā! tāpēc ka es jūs pacēlu dižciltībā, jūs sākat tēlot nekauņu! Kāpēc neatnācāt vakar, lai man pateiktos, kā to prasīja jūsu tiešais pienākums, blēža kungs?

Rasi stāvēja pāri apvainojumiem; šādā tonī princis viņu saņēma ik dienas; bet viņš gribēja būt barons un asprātīgi attaisnojās. Nekas nebija vieglāk.

—   Princis vakar visu dienu mani noturēja Die rakstāmgalda, nevarēju aiziet no pils. Viņa augstība lika man kopēt ar manu nelāgo prokurora rokrakstu veselu kaudzi diplomātisku aktu, kas bija tik muļķīgi un tik pļāpīgi, ka man šķiet, patiešām, viņa vienīgais nolūks bija mani aizturēt. Kad beigās varēju atvadīties ap pulksten pieciem, biju izsalcis kā vilks; viņš man pavēlēja doties taisnā ceļā mājās un vakarā nekur neiziet. Un tiešām, redzēju divus viņa īpašos spiegus, kurus es labi pazīstu, staigājam pa ielu līdz pašai pusnaktij. Šorīt, tikko man bija iespējams, liku atsūtīt pajūgu, kas mani aizveda līdz katedrales vārtiem. Izkāpu no pajūga ļoti lēnam, tad metos skriet, izsteidzos cauri baznīcai un te nu esmu. Jūsu ekselence šobrīd ir tas cilvēks, kuram vairāk par visu pasaulē vēlos sagādāt patikšanu.

—   Un mani, jokdara kungs, visas jūsu labāk vai sliktāk sagudrotās pasaciņas nemaz nav piemānījušas. Aizvakar jūs izvairījāties runāt ar mani par Fabriciju; es respektēju jūsu sirdsapziņu un zvērestus neizpaust noslēpumu, kaut gan zvēresti tādam cilvēkam kā jūs ir ne vairāk kā līdzeklis izvairīties. Šodien gribu dzirdēt patiesību. Kas tās par smieklīgām baumām, it kā šo jaunekli sodīšot ar nāvi par komedianta Džileti noslepkavošanu?

—   Neviens nevarēs labāk paskaidrot jūsu ekselencei šīs baumas, tāpēc ka es pats tās, pēc valdnieka pavēles, liku palaist; un es domāju, ka, varbūt, lai aizkavētu mani vakar jums izstāstīt šo gadījumu, viņš mani visu dienu noturēja kā gūstekni. Princim, kas mani neuzskata par muļķi, nevarēja būt šaubu, ka steigšos pie jums atnest krustu, lai padevīgi lūgtu jūs piespraust to man pogcaurumā.

—   Lietišķīgi! — uzkliedza ministrs. — Bez liekām runām!

—   Bez šaubām, princis labprāt būtu gribējis panākt nāves spriedumu siņoram del Dongo, bet, kā jau jūs bez šaubām zināt, viņš ir notiesāts tikai uz divdesmit gadiem ieslodzījumā; otrā dienā pēc sprieduma princis sodu pārvērta uz divpadsmit gadiem cietoksnī, ar gavēni pie maizes un ūdens katru piektdienu un ar citiem reliģioziem vingrinājumiem.

—   Taisni tāpēc, ka zināju tikai par cietumsodu, mani sabiedēja baumas par drīzo nāves sodu, kuras izplatījās pilsētā;

skaidri atceros grāfa Palancas nāvi, kuru jūs tik labi nomaskējāt.

—   Toreiz man vajadzēja dabūt ordeņa krustu! — iesaucās Rasi, nemaz neapmulsdams; — dzelzi vajadzēja kalt, kamēr tā bija karsta un kamēr šis cilvēks kāroja tā nāvi. Toreiz biju nejēga; bruņojies ar šo pieredzi, iedrošinos jums ieteikt šodien neimitēt mani. (Šis salīdzinājums sarunas dalībniekam likās tik bezgaumīgs, ka viņam bija krietni jāapvaldās, lai neiespertu ar kāju Rasi.)

—   Vispirms, — pēdējais turpināja ar īstu juriskonsulta loģiku un pilnīgu tāda cilvēka pašapziņu, kuru nekāds apvainojums nevar aizskart, — vispirms nevar būt ne runa par minētā del Dongo sodīšanu ar nāvi. Princis neiedrošināsies, laiki ir grozījušies. Un, beidzot, es, kas tagad esmu dižciltīgs un ar jūsu palīdzību ceru kļūt barons, es tur savu roku nepielikšu. Bez tam, kā jūsu ekselencei zināms, augsto spriedumu izpildītājs pavēles var saņemt tikai no manis, un es zvēru, ka bruņinieks Rasi nekad tādu neizteiks pret siņoru del Dongo.

—   Un jūs darīsiet prātīgi, —• teica grāfs un nomēroja viņu ar bargu skatienu.

—   Taisīsim atšķirību, — Rasi smaidīdams turpināja. — Es atbildu tikai par oficiālām nāvēm, un ja siņors del Dongo pēkšņi nomirtu ar kolikām, tad vainu nepierakstiet man. Nezinu kāpēc, princis ir ļoti noskaņots pret Sanseverinu (priekš trim dienām Rasi būtu teicis hercogiene, bet, tāpat kā visi pilsētā, arī viņš zināja par šķiršanos). — Titula izlaišana šādā mutē grāfu pārsteidza, un var iedomāties, kādu prieku tā viņam sagādāja; viņš uzmeta Rasi naida pilnu skatienu. «Dārgais eņģeli,» viņš tad nodomāja, «savu mīlestību varu tev parādīt, tikai akli pakļaušot tavām pavēlēm.»

—    Atzīšos jums, — viņš teica fiskalam, — ka neesmu sevišķi sajūsmināts par dažādām siņoras hercogienes kaprisēm. Bet tā kā viņa man ieteica šo dīkdieni Fabriciju, kam gan labāk būtu vajadzējis palikt Neapolē, nevis ierasties šeit un iejaukties mūsu darīšanās, tad tomēr man ir svarīgi, lai manā laikā viņu nesoda ar nāvi, un dodu jums savu vārdu, ka astoņas dienas pēc viņa iziešanas no cietuma jūs būsiet barons.

—   Tādā gadījumā, grāfa kungs, es būšu barons tikai pēc divpadsmit gadiem, tāpēc ka princis ir nikns un viņa naids pret hercogieni ir tik ass, ka viņš mēģina to apslēpt.

—   Viņa augstība ir pārāk laipns; kādēļ gan viņam jāslēpj savs naids, ja viņa premjerministrs vairs neprotežē hercogieni?

Tikai es nevēlētos, ka man pārmet ļaunprātību un it īpaši greizsirdību: tas biju es, kas hercogieni pārliecināja ierasties šai zemē, un ja Fabricijs cietumā nomirs, tad jūs nekļūsiet barons, bet varbūt tiksiet nodurts. Tagad pietiks blēņu, fakts ir tāds, ka aprēķināju savu bagātību un, kaut gan atradu, ka man ir tikko divdesmit tūkstoš liru rentes, tomēr esmu nolēmis ļoti padevīgi iesniegt valdniekam savu demisiju. Man ir zināmas cerības atrast nodarbošanos pie Neapoles karaļa; šī lielā pilsēta man sniegs izklaidēšanos, kas man šobrīd nepieciešama un ko nevaru atrast tik nožēlojamā nomalē kā Parma; es paliktu tikai tad, ja jūs man sagādātu iespēju iegūt princeses īzotas roku, un tā tālāk, un tā tālāk. — Saruna turpinājās šādā garā bezgalīgi. Kad Rasi piecēlās, grāfs ļoti vienaldzīgā izskatā sacīja viņam:

—   Jūs zināt: klīst baumas, ka Fabricijs mani krāpis, tādā nozīmē, ka bijis viens no hercogienes mīļākiem; es šīm tenkām neticu un, lai tās noliegtu, gribu, ka jūs nogādājiet Fabricijam šo maku.

—   Bet, grāfa kungs, — Rasi, paskatījies uz maku un sabijies, teica, — tur ir milzīga summa, un reglamenti…

—    Jums, mans mīļais, tā var šķist milzīga, — sacīja grāfs ar valdonīgu nicību. — Tāds buržuā kā jūs, iesūtīdams savam draugam cietumā naudu, uzskata sevi par izputinātu, ja iedod desmit cechinas; es gribu, lai Fabricijs saņemtu šos seštūkstoš frankus un lai pilī neviens nekā neuzzinātu par šo sūtījumu.

Tā kā pārbiedētais Rasi gribēja ko iebilst, grāfs nepacietīgi aizvēra aiz viņa durvis. «Šādi ļaudis varu saskata tikai nekaunībā,» viņš nodomāja. Tad lielais ministrs nodevās tik smieklīgai nodarbībai, ka mums ir zināmā mērā pagrūti to atstāstīt. Viņš piesteidzās pie sava rakstāmgalda, izņēma hercogienes miniaturportretu un pārklāja to kaisliem skūpstiem. «Piedod, mans dārgais eņģeli,» viņš izsaucās, «ka pats ar savām rokām neizsviedu pa logu šo nelieti, kas uzdrošinājās runāt par tevi ar zināmu familiaritati! Ja rīkojos ar šādu pārmērīgu pacietību, tad tikai, lai tev paklausītu! Bet viņam nekas netiks aizmirsts.»

Pēc garas sarunas ar portretu grāfam, kas krūtīs juta mirušu sirdi, pēkšņi iešāvās prātā smieklīga rīcība, un viņš tai nodevās ar bērnišķīgu kvēli. Viņš lika sev pasniegt galma uniformu ar ordeņiem un devās vizitē pie vecās princeses Izotas. Nekad mūžā viņš nebija pie tās ieradies citādi kā tikai ar jaungada apsveikumu. Viņš to sastapa suņu bara vidū, greznojušos svinīgi, pat ar dimantiem, it kā viņa taisītos ierasties galmā. Kad grāfs apliecināja zināmas bažas, ka traucējis viņas augstību, kas acīm redzami gatavojas iziet, augstība ministram atbildēja, ka Parmas princeses pienākums ir parādīties vienmēr šādi. Pirmo reizi kopš savas nelaimes grāfs izjuta jautrību. «Esmu labi darījis, šeit ierodoties,» viņš nodomāja, «un jau šodien man jāizsaka mana izskaidrošanās.»

Princese bija sajūsmināta, redzot ierodamies pie sevis vīrieti, kas bija izslavēts kā asprātīgs un pie tam vēl premjerministrs. Nabaga vecmeita nebija pieradusi šādus apmeklējumus. Grāfs iesāka ar veiklu ievadu, kurā aprādīja milzīgo distanci, kāda vienmēr šķirs vienkāršu augstmani no valdnieka ģimenes locekļa.

—   Ir zināma izšķirība, — teica princese. — Piemēram, Francijas karaļa meitai nav nekādu izredžu kādreiz sasniegt kroni; bet Parmas ģimenē tas tā nav. Tāpēc mums, pārējiem Farnezēm, vienmēr jāsaglabā zināma ārēja cieņa; un es, nabaga princese, kādu jūs mani redzat, nemaz nevaru sacīt, ka būtu absolūti neiespējams, ka reiz jūs varētu būt mans premjerministrs.

Šī neparedzēti dīvainā iedoma sagādāja nabaga grāfam otru pilnīgas jautrības mirkli.

Aizejot no princeses Izotas, kas bija dziļi pietvīkusi, uzklausot premjerministra kaislības atzīšanos, viņš sastapa galma ziņnesi: princis steigšus aicinot viņu ierasties pie sevis.

—   Esmu nevesels, — atbildēja ministrs, sajūsmināts par to, ka var izspēlēt kādu nelietīgu joku ar princi. — Ak vai, jūs mani iedzenat izmisumā, — viņš pikti izsaucās, — un tad gribat, lai jums kalpoju! Bet jums jāzina, mans princi, ka šai gadsimtā vairs nepietiek ar to, ka varu saņem no aizredzes: jābūt lielam prātam un stingram raksturam, lai sekmīgi būtu despots.

Kad bija aizsūtīts atpakaļ galma ziņnesis, kuru šā slimnieka lieliskā veselība ļoti pārsteidza, grāfs ar prieku apmeklēja divus galminiekus, kuriem bija vislielākā ietekme uz ģenerāli Fabiju Konti. Viens kas lika ministram nodrebēt un atņēma visu drosmi: par citadeles komandantu runāja, ka tas atbrīvojies no kāda kapteiņa, sava personīga ienaidnieka, ar aquetta di Perugia palīdzību.

Grāfs zināja, ka hercogiene kopš astoņām dienām izšķiedusi trakas summas, lai nostiprinātu slepenus sakarus ar citadeli, bet, pēc viņa domām, cerības uz panākumiem bija mazas; visu acis vēl bija pārāk atvērtas. Nestāstīsim lasītājam par visiem

, piekukuļošanas mēģinājumiem, kurus izdarīja nelaimīgā sieviete: viņa bija izmisusi, un viņai taču palīdzēja dažādi pilnīgi padevīgi aģenti. Bet mazos despotu galmos varbūt tikai viena veida darbs tiek veikts lieliski: tā ir politisko cietumnieku uzraudzība. Hercogienes zelts panāca tikai to, ka citadelē atlaida astoņus vai desmit dažādu dienesta pakāpju cilvēkus.

## XVIII

Tā hercogiene un premjerministrs ar visu savu lielo uzupurēšanos ļoti maz paveica cietumnieka labā. Princis bija sakaitināts, galms tāpat kā pārējā sabiedrība bija sadusmots pret Fabriciju un sajūsmināts redzot, ka viņam atgadījusies nelaime: viņš bija bijis pārāk laimīgs. Hercogiene šķieda zeltu pilnām riekšavām, tomēr nespēja spert ne soli tālāk citadeles novietnē; nepagāja neviena diena, kad markize Raversi vai kavalieris Riskara nepavēstītu ģenerālim Fabijam Konti kādu jaunu brīdinājumu. Viņa vājumu atbalstīja.

Kā mēs jau teicām, apcietināšanas dienā Fabriciju vispirms aizveda uz komandanta palaco. Tā bija glīta astoņpadsmitā gadsimtā pēc Vanvitelli zīmējumiem uzcelta māja, kas atradās simt astoņdesmit pēdu augstumā uz milzīgā apaļā torņa platformas.. Mazais palaco bija saslējies kā kamieļa kupris uz milzīgā torņa muguras; caur logiem Fabricijs redzēja laukus un lielā tālumā Alpus; ar acīm viņš sekoja, kā no citadeles pakājes plūda kalnu strautam līdzīgā Parma, kas četras jūdzes no pilsētas, pagriežoties pa labi, iegāžas Po upē. Straume veido it kā nepārtrauktu milzīgu baltu plankumu virkni zaļojošo lauku vidū; pāri tās labajam krastam viņa savaldzinātā acs skaidri saskatīja katru smaili milzīgajā sienā, kuru Alpi veido Italijas ziemeļos. Kalngali, kurus pat tagad, augusta mēnesī, sedza mūžīgais sniegs, šo izdegušo lauku vidū radīja it kā zināmu svaigumu ar atmiņām; acs varēja sekot katrai sīkākai kontūrai, kaut arī tās būtu vairāk nekā trīsdesmit jūdžu no Parmas citadeles. Šo plašo skatu no komandanta glītā palaco uz dienvidiem pārtrauca Farnezu tornis, kur steigā gatavoja istabu Fabricijam. Šo otru torni uzcēla, kā lasītājs varbūt atceras, uz lielā torņa platformas par godu princim troņmantniekam, kas pilnīgi pretēji Tezeja dēlam Hipolitam gan nebija noraidījis jaunās audžumātes laipnības. Princese mira pēc dažām stundām; princis atguva brīvību tikai pēc septiņpadsmit gadiem, uzkāpjot tronī pēc sava tēva nāves. Šis ārēji ļoti neglītais Farnezu tornis, kurā Fabricijam pēc trīs ceturtdaļstundām bija jāuzkāpj, paceļas piecdesmit pēdu augstumā pāri lielā torņa platformai, un uz tā izlikti daudzi zibeņnovedēji. Ar savu sievu neapmierinātajam princim, kas lika uzcelt šo no visām pusēm saredzamo torni, bijusi dīvaina iedoma iestāstīt saviem pavalstniekiem, ka tas pastāvējis jau kopš seniem laikiem; tāpēc arī to nosauca par Farnezu torni. Bija aizliegts runāt par tā celšanu, un no visām Parmas pilsētas daļām un no apkārtējiem līdzenumiem skaidri varēja saskatīt, kā mūrnieki liek akmeni uz akmens, būvējot šo piecstūraino celtni. Lai pierādītu, ka tā ir veca celtne, tad pāri divas pēdas platiem un četras pēdas augstiem ieejas vārtiem sienā ielaida lielisku bareljefu, kurā attēlots slavenais ģenerālis Aleksandrs Farneze, padzenot Indriķi IV no Parīzes. Šā tik skaistā vietā uzceltā torņa apakšstāvs ir vismaz četrdesmit pēdu garš, tikpat plats un pildīts ar zemām un resnām kolonām, jo pārmērīgi plašā telpa nav augstāka par piecpadsmit pēdām. To aizņem sardznīca, un vidū, apkārt vienai kolonai, uzvijas kāpnes; tās ir nelielas, ļoti vieglas, filigrāni izstrādātas dzelzs kāpnes, tikko divas pēdas platas. Pa šīm kāpnēm, kas drebēja zem cietumsargu soļiem, Fabricijs viņu pavadībā uzkāpa lieliskajā pirmajā stāvā, kurā bija plašas istabas ar vairāk nekā divdesmit pēdu augstiem griestiem. Kādreiz tās bijušas ļoti grezni mēbelētas jaunajam princim, kas tur pavadīja septiņpadsmit visskaistākos mūža gadus. Šā apartamenta vienā galā jaunajam cietumniekam parādīja ārkārtīgi krāšņu kapelu; sienas un griestu velvi viscaur noklāj melns marmors; tāda paša melna marmora cildeni veidotas kolonas rindojas gar sienām, tomēr tām nepieskaroties, un sienas greznotas ar daudziem milzīga apmēra, baltā marmorā smalki veidotiem galvaskausiem, kas katrs balstās uz diviem sakrustotiem kauliem. «Lūk, īsts naida izgudrojums, kas tomēr nevar nogalināt,» Fabricijs nodomāja, «un cik velnišķīga iedoma man to rādīt!»

Smalki dzelzī izstrādātas vieglas kāpnes, atkal vīdamās ap kolonu, veda šā cietuma otrā stāvā, un šais piecpadsmit pēdu augstajās otrā stāva istabās ģenerālis Fabijs Konti jau kopš gada pierādīja savu ģēniju. Vispirms viņa vadībā bija stingri aizrestojuši logus šais istabās, kuras kādreiz apdzīvoja prinča kalpotāji; tās ir vairāk nekā trīsdesmit pēdu virs akmens plāksnēm izliktās lielā apaļā torņa platformas. No tumša gaiteņa, kas stiepjas pa celtnes vidu, var nokļūt šais istabās, kurās katrā ir pa divi logiem; ļoti šaurajā gaitenī Fabricijs pamanīja citu aiz citas trīs durvis, kas bija veidotas no resniem dzelzs stieņiem un stiepās līdz griestu velvei. So skaisto izgudrojumu plāni, platuma un augstuma griezumi ģenerālim divus gadus bija sagādājuši katru nedēļu audienci pie viņa majestates. Kādā no šīm istabām ieslodzīts sazvērnieks nevarētu žēloties, ka ar viņu apietas necilvēcīgi, tomēr viņš nekādi nevarētu sazināties ar ārpasauli un pat ne pakustēties tā, ka to nepamana. Ģenerālis bija licis ievietot katrā istabā resnus ozola baļķus, izveidojot it kā trīs pēdas augstas laipas, un tas bija viņa galvenais izgudrojums, kas viņam sagādāja tiesības uz policijas ministra posteni. Uz laipām viņš bija licis uzcelt desmit pēdu augstu un ļoti skanīgu dēļu būri, kas pieskārās sienai tikai logu pusē. Trijās pārējās pusēs palika četras pēdas plats neliels gaitenis starp rupjo cietuma mūri, kas bija celts no milzīgiem akmens bluķiem, un būra dēļu sienām. Četras būra sienas bija veidotas no riekstkoka, ozola un egles dēļiem, kuri bija cieši sastiprināti ar dzelzs bultām un bezgalīgi daudzām naglām.

Vienā no šīm kopš gada veidotām istabām, ģenerālā Fabija Konti meistardarbiem, kas bija saņēmušas skaisto nosaukumu pasīvā paklausība, ieveda Fabriciju. Viņš piesteidzās pie logiem. No aizrestotiem logiem pavērās pasakains skats: tikai nelielu apvāršņa maliņu, pret ziemeļrietumiem, aizsedza komandanta jaukā divstāvu palaco jumta galerija. Celtnes apakšējo stāvu aizņēma pārvaldes biroji; Fabricija skatienu uzreiz pievilka kāds otrā stāva logs, pie kura bija piekarināti glīti būrīši ar daudziem dažādiem putniem. Fabricijs tīksminādamies klausījās viņu dziedāšanā un vēroja vakara krēslas pēdējos starus, kamēr cietumsargi darbojās viņam apkārt. Logs ar putnu būriem nebija tālāk par divdesmit piecām pēdām no viņa loga, bet atradās piecas vai sešas pēdas zemāk, tā ka viņš skatījās uz putniem no augšas.

Tonakt bija mēnesnīca, un mirklī, kad Fabricijs ienāca savā cietumā, spīdeklis majestātiski pacēlās pie apvāršņa labajā pusē, virs Alpu kalniem, ap Trevizo. Bija tikai ap pusdeviņiem vakarā, un apvāršņa otrā malā, pret rietumiem, sarkani oranžās dziesnas staros skaidri iezīmējās Vizo kalna un citu Alpu virsotņu apveidi, kas stiepās no Nicas uz Čeni kalnu un Turinu. Nedomājot vairs par savu nelaimi, Fabricijs bija šās cildenās ainavas aizkustināts un aizrauts. «Tātad šai burvīgajā pasaulē dzīvo Klelija Konti; ar savu nopietno, domīgo dvēseli viņa šo skatu izbauda dziļāk nekā jebkurš cits cilvēks. Šeit ir kā vientuļos kalnos simt jūdžu no Parmas.»

Vairāk nekā divas stundas Fabricijs pavadīja pie loga, apbrīnodams apvārsni, kas viņam aizkustināja dvēseli, un visai bieži uzmezdams skatienu jaukajam komandanta palaco; tad viņš pēkšņi iesaucās: — Bet vai tad tas ir cietums? Vai no tā esmu tik daudz baidījies? — Un mūsu varonis nevis saskatīja visur nepatikšanas un iemeslus sašutumam, bet ļāvās cietuma jaukumu valdzinājumam.

Baiga kņada pēkšņi ar varu atsauca viņa uzmanību īstenībā: viņa koka istaba, kas bija diezgan līdzīga būrim un it īpaši ļoti skanīga, tika spēcīgi satricināta; šo visneparastāko troksni papildināja suņa riešana un spalgi, aprauti kliedzieni. «Kas tad tas? vai tad es tik drīz jau varētu izbēgt?» Fabricijs brīnījās. Pēc brīža viņš smējās tā, kā varbūt nekad cietumā neviens nav smējies. Pēc ģenerālā pavēles reizē ar cietumsargiem bija uzsūtījuši arī ļoti niknu suni, kas bija domāts sevišķi svarīgu virsnieku apsardzībai un kam bija jāpavada nakts tik asprātīgi iekārtotajā telpā ap Fabricija būri. Sunim un cietumsargam bija jāguļ trīs pēdu platajā spraugā starp grīdas akmens plāksnēm un koka grīdu, uz kuras Fabricijs nevarēja paspert ne soli tā, ka netiktu dzirdēts.

Nu, un kad Fabricijs ieradās, pasivās paklausības istabu bija aizņēmušas kādas simt milzīgas žurkas, kuras tagad muka uz visām pusēm. Suns, spaniela pasugas un angļu foksterjera krustojums, nebija skaists, bet toties izrādījās ļoti veikls. Viņu bija piesējuši uz akmens plāksnēm zem koka būra grīdas; bet jūtot aizslīdam žurkas pavisam tuvu garām, viņš tik spēcīgi raustījās, ka viņam izdevās izvilkt galvu laukā no kakla saites. Un tad izcēlās šī apbrīnojamā kauja, kuras kņada atmodināja nemaz ne skumjos sapņojumos iegrimušo Fabriciju. Žurkas bija paglābušās no pirmajiem uzbrukumiem, iebēga koka istabā, suns uzlēca tām līdzi sešus kāpienus no akmens klona līdz Fabricija būdai. Un tad sākās vēl trakāks troksnis; būris līgojās līdz pašiem pamatiem. Fabricijs smējās kā traks un raudāja aiz smiekliem; cietumsargs Griļo, smiedamies ne mazāk, aizvēra durvis. Žurkas trenkājot, suni netraucēja neviena istablieta, jo telpā nekā nebija; medību suņa lēcienus varēja aizkavēt tikai dzelzs krāsniņa vienā būra kaktā. Kad suns bija uzveicis visus savus ienaidniekus, Fabricijs piesauca to klāt, paglāstīja, un viņam laimējās tam iepatikties. «Ja šis kādreiz redzētu mani rāpjamies pāri mūrim,» Fabricijs nodomāja, «tad gan nerietu.» Bet šī rafinētā politika viņam iešāvās prātā tikai nejauši; pašreizējā gara noskaņā viņš atrada savu laimi, rotaļādamies ar suni. Tas bija pavisam dīvaini, un viņš arī par to nepārdomāja, bet viņa dvēseles dziļumos valdīja prieks.

Pēc tam kad, draiskuļodamies ar suni, Fabricijs bija gluži aizelsies, viņš jautāja cietumsargam:

—   Kā jūs sauc?

—   Griļo, gatavs pakalpot jūsu ekselencei, cik to atļauj reglaments.

—   Nu, labi! mans mīļais Griļo, kāds zināms Džileti gribēja mani nogalināt lielceļa vidū, es aizsargājos un nodūru viņu; un ja vēlreiz tā gadītos, es viņu atkal nogalinātu. Bet kamēr esmu jūsu viesis, gribu iekārtoties cik iespējams līgsmi. Palūdziet savu priekšnieku atļauju un aizejiet uz palaco Sanseverinu pēc veļas; tālāk nopērciet man krietnu mēru nebioso d'Asti.

Tas ir diezgan labs putojošs vīns, ko ražo d'Alfjeri dzimtenē Pjemontā; to sevišķi iemīļojuši tās šķiras vīna cienītāji, pie kuriem pieder cietumsargi. Astoņi vai desmit no šiem siņoriem nodarbojās ar dažu antiku, bagātīgi zeltītu mēbeļu uznešanu Fabricija būrī no prinča pirmā stāva apartamenta. Visi bijībā uzklausīja un paturēja prātā vārdus par d'Asti vīnu. Un tomēr, par spīti visām pūlēm, Fabricija miteklis šo pirmo nakti palika nožēlojams; bet izskatījās tā, it kā viņu traucētu tikai labas nebioso pudeles trūkums. — Viņš izskatās kā lāga zēns, — cietumsargi aizejot sacīja. — Atliek tikai vēlēties, lai mūsu saimnieki ļauj viņam piegādāt naudu.

Palicis viens un mazliet atguvies no visas kņadas, nolūkodamies uz milzīgo apvārsni no Trevizo līdz Vizo kalnam, uz tik gari izstiepto Alpu ķēdi, sniegiem klātām virsotnēm, zvaigznēm un tā tālāk, Fabricijs sev sacīja: «Vai iespējams, ka tas būtu cietums? Un pati pirmā nakts cietumā! Tagad saprotu, ka Klelijai Konti ir tīkama šī vientulība gaisā; šeit cilvēks ir tūkstoš jūdzes pāri maziskumam un ļaunprātībām, kuras mūs tur lejā apņem. Ja putni, kas ir tur zem mana loga, pieder viņai, tad es viņu redzēšu … Vai viņa nosarks, mani ieraugot?» Apsvērdams šo svarīgo jautājumu, Fabricijs iemiga vēlā nakts stundā.

Bet jau no otras dienas, kas sekoja pirmajai cietumā pavadītai naktij, kurā viņš ne reizi netika satraukts, Fabricijam bija jāapmierinās tikai ar sarunām ar angļu suni Foksu; cietumsargs Griļo gan joprojām viņu uzlūkoja ļoti laipnām acīm, bet kāds jauns rīkojums viņu bija padarījis mēmu, un viņš arī neatnesa ne veļu, ne vīnu.

«Vai redzēšu Kleliju?» Fabricijs atmostoties sev jautāja. «Un vai šie putni pieder viņai?» Putni sāka klaigāt un čivināt, un tas bija vienīgais troksnis, ko varēja dzirdēt gaisā. Plašais klusums, kas valdīja augstumā, Fabricijam sniedza jaunu un svētlaimīgu izjūtu; aizrāvīgi viņš klausījās klusās, reizēm pārtrauktās un tik mundrās čalas, ar kurām viņa kaimiņi putni sveica dienu. «Ja tie pieder viņai, tad taču viņa parādīsies uz brīdi tai istabā, tur, zem mana loga.» Un, visu laiku vērojot milzīgās Alpu grēdas, pret kurām Parmas citadele šķita saslejamies kā augstāks veidojums pret pirmo stāvu, viņa skatieni ik mirkli atgriezās pie lieliskajiem citronu un sarkankoka būriem ar zeltītām stieplēm, kuri pacēlās ļoti gaišā istabā, kas noderēja putniem par mītni. Tikai vēlāk Fabricijs uzzināja, ka šī ir vienīgā istaba palaco otrajā stāvā, kurā no pulksten vienpadsmitiem līdz četriem bija ēna: to aizsedza Farnezu tornis.

«Cik ļoti būšu apbēdināts,» Fabricijs domāja, «ja pieticīgās, domīgās sejas vietā, ko sagaidu un kas varbūt nosarks mazliet, mani ieraugot, es ieraudzīšu tuklu vaigu — kādu istabeni, kurai uzdots apkopt putnus! Bet ja arī redzēšu Kleliju, vai viņa man veltīs kādu skatienu? Patiesi, man kaut kas jāatļaujas, lai viņa mani ievērotu; manā stāvoklī ir jābūt kādām privilēģijām. Bez tam mēs abi šeit esam pavisam vientuļi, tik tālu no pasaules! Esmu cietumnieks, šķietami tas, ko ģenerālis Konti un pārējie līdzīgie nožēlojamie sauc par saviem pakļautajiem . .. Bet viņai ir tik daudz gara vai, labāk sakot, dvēseles, kā grāfs Moska domā, ka var būt, tā viņš teic, ka viņa nicina sava tēva amatu; varbūt tas vieš viņā melancholiju. Cildens skumju cēlonis! Bet pēc tā visa es nevaru viņai būt tieši svešinieks. Cik pieticīgā piemīlībā viņa mani sveicināja vakarvakarā! Ļoti labi atceros, ka, sastopoties ar viņu pie Komo, es viņai teicu: Es kādu dienu ieradīšos aplūkot jūsu jaukās gleznas Parmā; vai tad jūs atcerēsieties šo vārdu: Fabricijs del Dongo? Vai viņa būtu aizmirsusi? Viņa toreiz bija tik jauna!

«Bet kas man iekrīt prātā,» Fabricijs izbrīnījies pārtrauca savu domu gaitu, «aizmirstu būt dusmīgs. Vai es būtu viens no lielajiem drosminiekiem, kādus senie laiki dažos piemēros ir parādījuši pasaulei? Vai, pats to nenojauzdams, esmu varonis? Kā, — es, kas tik ļoti baidījos cietuma, tagad, tur atrazdamies, aizmirstu būt skumjš! nu gan var sacīt, ka bailes bijušas simtreiz ļaunākas par nelaimi. Kā! man nepieciešams apdomāties, lai kļūtu drūms šai cietumā, kas, kā teica Blaness, var man ilgt desmit gadus vai desmit mēnešus. Vai tā būtu izbrīna par visu šo jauno apkārtni, kas mani izklaidē no īgnuma, kuru man vajadzētu izjust? Varbūt labā oma, kas neatkarīga no manas gribas un maz saprātīga, pēkšņi izbeigsies, varbūt vienā mirklī iekritīšu melnajā nelaimē, kāda man būtu jāizjūt.

«Katrā ziņā ir visai apbrīnojami, ka, atrodoties cietumā, ir jāpārdomā, lai kļūtu skumjš. Patiesi, jāatgriežas pie mana pieņēmuma, varbūt 'man tiešām ir liels raksturs.»

Fabricija sapņojumus pārtrauca citadeles galdnieks, kas nāca noņemt mēru logu aizsegam; šo cietuma telpu lietoja pirmo reizi, un bija aizmirsuši to papildināt ar būtisku sastāvdaļu.

«Tātad man tagad laupīs šo debešķīgo skatu,» Fabricijs nodomāja un mēģināja noskumt par zaudējumu.

—   Bet kā tad tā? — pēkšņi viņš iesaucās, uzrunājot galdnieku^— Es vairs neredzēšu skaistos putnus?

—   A! jaunkundzes putnus, kurus viņa tik ļoti mīl! — vīrs labsirdīgi atsaucās. — Paslēpti, pazuduši, projām tāpat kā viss pārējais.

Runāt galdniekam bija aizliegts tikpat stingri kā cietumsargiem, bet šis vīrs iežēlojās par cietumnieka jaunību; viņš tam izstāstīja, ka milzīgie aizsegi, atbalstīti uz divu logu pamatiem, paceļas uz augšu, attālinoties no sienas, un paver ieslodzītiem skatienu tikai uz debesi. To dara morāles labā, — galdnieks viņam teica, — lai cietumnieka dvēselē kāpinātu dziedinošas skumjas un vēlēšanos laboties. Ģenerālis, — galdnieks vēl piebilda,— izgudrojis arī, ka logiem jāizņem stikli un to vietā jāieliek eļļots papīrs.

Fabricijam ļoti patika sarunas epigrammiskais veids, kāds Itālijā ir ļoti rets.

—   Es ļoti gribētu sev vienu putnu, lai izklaidētos, mīlu tos neprātīgi; nopērciet man vienu no siņorinas Klelijas Konti istabenes.

—   Kā! jūs viņu pazīstat, — galdnieks iesaucās, — ja tik labi izrunājat viņas vārdu?

—   Kas gan nav dzirdējis runājam par šo slaveno skaistuli? Bet man ir arī bijis gods viņu vairākkārt sastapt galmā.

—   Nabaga siņorina šeit ļoti garlaikojas, — galdnieks turpināja, — viņa savu dzīvi pavada ar putniem. Šorīt viņa likusi nopirkt skaistus oranžkokus, kuri pēc viņas rīkojuma nolikti pie torņa durvīm, zem jūsu loga; ja nebūtu notekas, jūs tos varētu redzēt. — Šai atbildē bija Fabricijam vērtīgi vārdi; viņš atrada pieklājīgu veidu, lai iedotu galdniekam mazliet naudas.

—    Izdaru divkāršu pārkāpumu, — šis cilvēks sacīja; — sarunājos ar jūsu ekselenci un pieņemu naudu. Parīt, kad atgriezīšos logu aizsegu dēļ, man kabatā būs putns, un ja es nebūšu viens, tad izlikšos, ka tas man izsprūk. Ja varēšu, atnesīšu jums pat lūgsnu grāmatu; jūs droši vien ļoti ciešat, ka nevarat lasīt dievvārdu.

«Tātad šie putni pieder viņai,» Fabricijs nodomāja, tikko palika viens, «bet pēc pāris dienām es tos vairs neredzēšu.» To iedomājoties, viņa skatienos iegula nelaimes nokrāsa. Bet beigās, viņam par neizsakāmu prieku, pēc ilgas gaidīšanas un daudzkārtīgas skatīšanās, Klelija ieradās apkopt savus putnus. Fabricijs palika nekustīgs un bez elpas; viņš stāvēja, piespiedies tuvu klāt milzīgajām loga restēm. Viņš pamanīja, ka viņa nepaceļ acis uz viņu; bet viņas kustības bija mulsas, kā cilvēkam, kas jūt, ka viņu novēro. Pat ja nabaga meitene būtu gribējusi, viņa nespētu aizmirst smalko smaidu, ko bija redzējusi maldāmies uz apcietinātā lūpām, vakar, mirklī, kad žandarmi viņu aizveda no sardznīcas.

Kaut gan, kā varēja redzēt, viņa ļoti pūlējās apvaldīt savas kustības, tomēr, tuvodamās putnu istabas logam, viņa visai manāmi nosarka. Fabricijam, kas stāvēja piespiedies pie sava loga dzelzs restēm, pirmajā mirklī iešāvās prātā ļauties bērnišķībai un mazliet piesist ar roku pa restēm, lai radītu nelielu troksni; bet jau iedoma vien par šādu smalkjūtības trūkumu iedvesa šausmas. «Es būtu pelnījis, ka viņa astoņas dienas sūtītu savu istabeni apkopt putnus.» Tik smalkjūtīga iedoma Neapolē vai Novarā viņam ne reizes nebija radusies.

Viņš tai dedzīgi sekoja ar acīm. «Noteikti,» viņš sev teica, «viņa aizies, neapveltījusi ar skatienu šo nabaga logu, un tas taču ir viņai tieši pretim.» Bet, atgriežoties no istabas viņa gala, ko Fabricijs, stāvēdams augstāk, pilnīgi pārredzēja, Klelija nevarēja atturēties, ejot neuzmetusi viņam skatienu, un tā pietika, lai Fabricijs atrastu par pieļaujamu viņu sveicināt. «Vai mēs šeit abi neesam vieni visā pasaulē?» viņš apsvēra, lai iedrošinātu sevi. Uz sveicienu jaunava nepakustējās un nodūra acis; tad Fabricijs redzēja, ka viņa tās gausi paceļ. Acīm redzami picspiežoties, viņa sveicināja cietumnieku ar ļoti lēnu un ļoti atturīgu kustību; bet viņa nevarēja liegt runāt savām acīm: droši vien viņa pati neapzinājās, ka tās mirkli pauda visdziļāko līdzjutību. Fabricijs pamanīja viņu tik stipri nosarkstam, ka rožainā nokrāsa strauji izplatījās līdz pašiem pleciem, no kuriem tā, ienākot istabā, aiz karstuma bija noņēmusi melno mežģiņu šalli. Neviļais skatiens, ar kuru Fabricijs atbildēja uz viņas sveicienu, divkāršoja jaunavas apmulsumu. «Cik šī nabaga sieviete būtu laimīga,» nodomāja Klelija, atceroties hercogieni, «ja tā kaut mirkli varētu viņu redzēt tā, kā es redzu!»

Fabricijs bija mazliet cerējis, ka varēs viņu vēlreiz sveicināt, kad viņa ies projām; bet lai izvairītos no šās jaunās pieklājības parādīšanas, Klelija uzsāka labi apsvērtu pakāpenisku atkāpšanos, no būra uz būri, it kā beidzot viņai būtu jāapkopj tie putni, kas vistuvāki durvīm. Tad viņa izgāja. Fabricijs joprojām nekustēdamies skatījās uz durvīm, pa kurām viņa tikko bija izzudusi: viņš bija cits cilvēks.

Kopš šā brīža viņa domas bija pievērstas tikai tam, kā panākt, lai turpinātu viņu redzēt, pat kad būs uzlikuši šo briesmīgo aizsegu priekšā logam, no kura paveras skats uz komandanta palaco.

Iepriekšējā vakarā pirms gulētiešanas viņš bija uzņēmies garlaicīgās pūles, kā lielāko daļu tā zelta, kas viņam bija līdzi, noslēpt vairākās žurku alās, kuras greznoja viņa koka istabu. «Šovakar,» viņš nodomāja, «man jānoslēpj pulkstenis. Vai neesmu dzirdējis runājam, ka ar pacietību un robotu pulksteņa atsperi var griezt koku un pat dzelzi? Es varētu izzāģēt loga aizsegu.» Pulksteņa paslēpšana, kas vilkās stundām, viņam nemaz nelikās ilgs darbs; viņš pārdomāja dažādos veidus, kā sasniegt mērķi un ko viņš prot no galdnieka darbiem. «Ja es prasmīgi pie tā ķertos,» viņš sev sacīja, «tad varētu izgriezt četrstūrainu gabalu ozola dēlī, kas veidos aizsegu; gabalu pēc vajadzības izņemšu vai atkal ielikšu atpakaļ. Iedošu Griļo visu, kas man pieder, lai viņam labpatiktu nepamanīt šo mazo ierīci.» Fabricija visa laime kopš tā brīža saistījās ar iespēju veikt šo darbu, un viņš nedomāja ne par ko citu. «Ja tikai panāku, ka viņu varu redzēt, tad esmu laimīgs… Bet nē,» viņš pārlika, «arī viņai jāredz, ka es viņu redzu.» Visu nakti viņa galva bija piebāzta ar galdniecības izgudrojumiem, un varbūt ne reizes viņš neiedomājās par Parmās galmu, par prinča dusmām un tā tālāk. Atzīsimies arī, ka viņš pat neiedomājās par sāpēm, kādās hercogienei vajadzēja būt iegrimušai. Nepacietīgi viņš gaidīja nākamo dienu; bet galdnieks vairs neieradās. Droši vien cietumā to uzskatīja par liberālu. Bija parūpējušies atsūtīt kādu citu, ar īgnu seju, kas vienmēr atbildēja tikai ar ļaunu vēstījošu rūkoņu uz visām jaukajām lietām, ar kurām Fabricija asprātība pūlējās viņam tikt klāt. Vienu no daudzajiem hercogienes mēģinājumiem uzsākt saraksti ar Fabriciju bija atklājuši daudzie markizes Raversi spiegi; tā arī ik dienas brīdināja, biedēja un iekarsēja ģenerālā Fabija Konti pašmīlību. Katras astoņas stundas nomainīja sešus sargkareivjus apakšstāva lielajā zālē ar kolonām; bez tam komandants nolika sardzē pa cietumsargam pie visām trim dzelzs durvīm gaitenī, un nabaga Griļo, vienīgo, kas redzējās ar cietumnieku, nosodīja ar to, ka viņam ļāva iziet no Farnezu torņa tikai reizi pa astoņām dienām, par ko viņš izrādījās ļoti sašutis. Savu nelāgo omu viņš lika manīt Fabricijam, kas bija tik saprātīgs, ka atbildēja tikai ar šiem vārdiem: «Krietni daudz nebioso ā'Asti, mans draugs.» Un viņš tam deva naudu.

— Jā, patiesi, pat to, kas mums dod mierinājumu visās likstās, — Griļo sašutis iesaucās, bet tik klusu, ka cietumnieks viņu tikko sadzirdēja, — pat to mums liedz pieņemt, un man būtu no tā jāatsakās, bet es to ņemu. Starp citu, tā gan ir aizsviesta nauda; es jums nekā ne par ko nevaru pastāstīt. Bet jūs gan laikam esat savārījis jaukas lietas, visa citadele jūsu dēļ apgriezta ar kājām gaisā; siņoras hercogienes skaistie stiķi jau trim no mums sagādājuši atlaišanu.

«Vai loga aizsegs būs gatavs pirms pusdienas laika?» Tāds bija lielais jautājums, kas lika straujāk pukstēt Fabricija sirdij visu garo priekšpusdienu; viņš skaitīja katru stundas ceturksni, ko nosita citadeles pulkstenis. Beigās, kad bija jau bez ceturkšņa divpadsmit, aizsegs vēl nebija atnests; Klelija atkal ieradās apkopt savus putnus. Cietsirdīgā nepieciešamība bija tik tālu kāpinājusi Fabricija drosmi, un bailes neredzēt vairs Kleliju viņam šķita tik pārmērīgas, ka viņš uzdrošinājās, skatoties uz meiteni, izdarīt ar pirkstu aizsega pārzāģēšanas kustību; bet pamanījusi šo no cietumnieka puses tik dumpīgo kustību, viņa viegli pasveicināja un aizgāja.

«Kas tas?» Fabricijs brīnījās. «Vai tad viņa būtu tik nesaprātīga, lai saskatītu smieklīgu vaļību kustībā, ko diktējusi neatvairāma nepieciešamība? Gribēju lūgt, lai viņa, putnus kopjot, ir žēlīga un reizēm paraugās uz manu cietuma logu pat tad, kad to atradīs aizklātu ar milzīgu koka aizsegu; gribēju viņai norādīt, ka darīšu visu, kas cilvēka spēkos, lai viņu atkal redzētu. Lielais dievs! ja nu viņa rīt neatnāk, tās pārdrošās kustības iebiedēta!» Šīs aizdomas, kuras traucēja Fabricija miegu, pilnīgi piepildījās; otrā dienā Klelija nebija parādījusies līdz pulksten trim, kad Fabricija logiem beidzot pierīkoja divus milzīgus aizsegus. To atsevišķās daļas uzvilka no lielā torņa esplanades ar logu dzelzs restēm piesietu tauvu un trīšu palīdzību. Paslēpusies aiz savas istabas loga aizkara, Klelija gan bažīgi bija sekojusi katrai strādnieku kustībai; viņa ļoti iabi

bija redzējusi Fabricija nāvīgo nemieru, tomēr viņai nepietrūka drosmes turēt sev doto solījumu.

Klelija bija maza liberāļu sektante; agrā jaunībā viņa bija ņēmusi nopietni visas runas par liberālismu, kuras dzirdēja sava tēva sabiedrībā, kurš domāja tikai par savu karjeru; tad viņa sāka nicināt un pat izjust riebumu pret lunkano galminieka raksturu; tur arī bija cēlusies viņas nepatika pret laulību. Kopš Fabricija ierašanās meiteni mocīja sirdsapziņas pārmetumi: «Kāda es gan esmu!» viņa sev sacīja, «mana necienīgā sirds nostājas to ļaužu pusē, kuri grib nodot manu tēvu! Viņš man uzdrošinās rādīt kustību, ka izzāģēs durvis!… Bet visa pilsēta runā par viņa drīzo nāvi!» viņa tūlīt sev sacīja ar sāpēm sirdī. «Varbūt jau rīt ir liktenīgā diena! ja tādi briesmoņi pār mums valda, kas gan pasaulē nav iespējams! Kāds maigums, kāda varonīga līgsme šais acīs, kuras varbūt drīz aizvērsies! Dievs! Kādas sirds raizes gan moka hercogieni! Stāsta, ka viņa esot pilnīgā izmisumā. Es gribētu nodurt princi kā varonīgā Šarlote Kordē.»

Visu trešo apcietinājuma dienu Fabricijs plosījās dusmās, bet vienīgi tāpēc, ka nebija redzējis Kleliju. — Dusmas pret dusmām, man vajadzēja viņai pateikt, ka viņu mīlu, — Fabricijs izsaucās, jo pie šāda atklājuma viņš bija nonācis. «Nē, ne aiz dvēseles dižuma es nedomāju par savu cietumu un vēršu par meliem Blanesa pareģojumu: tik daudz goda man nemaz nepienākas. Pret savu gribu es domāju par maigas līdzjūtības pilno skatienu, ko Klelija man uzmeta, kad žandarmi mani veda projām no sardznīcas; šis skatiens ir izdzēsis visu manu pagājušo dzīvi. Kas gan būtu varējis man sacīt, ka atradīšu tik maigas acis tādā vietā un brīdī, kad manus skatienus bija aptraipījušas Barbones un siņora komandanta sejas! So zemisko radījumu vidū man pavērās debesis. Un kā gan nemīlēt šo skaistumu un nemēģināt to atkalredzēt? Nē, ne aiz dvēseles dižuma esmu vienaldzīgs pret sīkām likstām, ar kurām cietums mani apkrauj.» Fabricija iztēle, strauji aplūkojot visas iespējas, nonāca pie atbrīvošanas. «Bez šaubām, hercogienes draudzība darīs brīnumus manā labā. Bet par brīvību es viņai pateiktos tikai ar piespiestu smaidu; šīs vietas nav tādas, kurp atgriežas! reiz izkļuvis no cietuma, es gandrīz nekad vairs neredzēšu Kleliju. jo mēs piederam katrs citai sabiedrībai! Patiesi, kas gan man kait cietumā? Ja Klelijai labpatiktu man neuzkraut savas dusmas, ko gan vairāk varu debesīm izlūgties?»

Tās dienas vakarā, kad viņš nebija redzējis savu jauko kaimiņieni, viņam iešāvās prātā liela iedoma: ar rožu kroņa dzelzs krustu, kādus izdala visiem cietumniekiem, kad tie ienāk cietumā. viņš sāka — un ar panākumiem — zāģēt aizsegu. «Varbūt tā ir neprātība,» viņš sev sacīja pirms darba sākšanas. «Vai galdnieki, man klātesot, neteica, ka no rītdienas viņu vietā stāsies krāsotāji? Ko tie sacīs, atrodot loga aizsegu iezāģētu? Bet ja neizdaru šo neprātību, tad nevarēšu rīt viņu redzēt. Kā? Aiz paša vainas lai es paliktu vienu dienu viņu neredzējis, un vēl kad viņa mani atstāja sadusmota!» Fabricija pārgalvība guva atmaksu; pēc piecpadsmit stundu ilga darba viņš ieraudzīja Kleliju, un, viņam par lielāko laimi, tā kā jaunavai nebija aizdomu, ka viņš to varētu redzēt, tā ilgu laiku palika nekustīgi stāvam, ieurbusies ar skatienu loga aizsegā. Viņam bija laika atlikām lasīt Klelijas acīs maigākās līdzjūtības zīmes. Uz apmeklējuma beigām viņa acīm redzami piemirsa pat apkopt savus putnus, lai minūtēm ilgi nekustīga vērotu logu. Viņas dvēsele bija dziļi samulsusi; viņa atcerējās hercogieni, kuras bezgalīgais nelaimīgums viņai bija iedvesis tik dziļu līdzjūtību, un tomēr tagad viņa sāka to nīst. Viņa nespēja izprast dziļo melancholiju, kas ietvēra viņas būti, viņa sapīka pati par sevi. Divas vai trīs reizes šā apmeklējuma laikā Fabricijs nepacietībā mēģināja sapurināt aizsegu; viņam šķita, ka nevar būt laimīgs, kamēr nespēs apliecināt Klelijai, ka viņš to redz. «Bet ja viņa zinātu,» viņš iedomājās, «ka tik viegli varu viņu novērot, viņa, kas ir tik bikla un atturīga, bez šaubām slēptos no maniem skatieniem.»

Otrā dienā viņam bija vairāk laimes (kādos nožēlojamos apstākļos gan mīlestība nerod laimi!): kamēr Kielija skumji lūkojās uz lielo aizsegu, Fabricijam izdevās izbāzt cauri spraugai, ko viņš bija izzāģējis ar dzelzs krustu, nelielu stieples gabaliņu un rādīt ar to zīmes, kuras viņa acīm redzami saprata, vismaz tādā garā, ka. tās grib sacīt: «Esmu šeit un redzu jūs.»

Turpmākās dienās Fabricijam nelaimējās. Viņš gribēja izzāģēt milzīgajā aizsegā dēļa gabalu plaukstas lielumā, ko vajadzības gadījumā varētu atlikt atpakaļ un kas viņam ļautu redzēt un tikt saredzētam, tas ir, jel ar zīmēm likt saprast to, kas notiek viņa dvēselē; bet gadījās tā, ka mazais un ļoti nepilnīgais zāģītis, ko viņš bija izgatavojis no sava pulksteņa atsperes, izrobojot to ar krustu, zāģējot ļoti trokšņoja un darīja nemierīgu Griļo, kas sāka stundām ilgi uzkavēties viņa istabā. Ir taisnība, viņš gan iedomājās pamanām, ka Klelijas atturība mazinās, pieaugot materialajām grūtībām, kuras kavē sazināties; Fabricijs skaidri saskatīja, ka viņa vairs neizliekas noduram acis vai aplūkojam savus putnus, kad viņš mēģināja ar sava nožēlojamā stieples gabaliņa palīdzību viņai dot zīmi par savu klātbūtni; viņš ar prieku ievēroja, ka viņa nekad nekavējās ierasties putnu istabā tieši tad, kad sita trīs ceturkšņus pēc vienpadsmitiem, un viņam gandrīz radās aizdomas uzskatīt sevi par šās lielās noteiktības cēloni. Kāpēc? Šī iedoma nešķiet prātīga; bet mīlestība ievēro vienaldzīgai acij nesaredzamas noskaņas un smeļas tanīs bezgalīgus secinājumus. Piemēram, kopš Klelija vairs neredzēja cietumnieku, viņa gandrīz tūlīt, ienākot putnu istabā, pacēla acis uz logu. Tas notika tais drūmajās dienās, kad Parmā neviens vairs nešaubījās, ka Fabriciju drīz notiesās ar nāvi; tikai viņš pats to nezināja; bet Kleliju šī šausmīgā doma nepameta ne mirkli, un kā gan viņa varētu sev pārmest pārāk lielo interesi, kādu viņa izrādīja par Fabriciju? Viņš aizies bojā! uri par brīvības lietu! Jo tas bija pārāk nejēdzīgi, ka kādu del Dongo sodītu ar nāvi par zobena cirtienu komediantam. Nav noliedzams, ka šis tīkamais jauneklis bijis saistījies ar citu sievieti! Klelija bija dziļi nelaimīga, un, lai gan īsti neatzīdamās tai intereses veidā, kāds viņai bija par Fabricija likteni, viņa tomēr apņēmās: «Ja viņu vedīs uz nāvi, es noteikti iešu klosterī un nekad mūžā neatgriezīšos šai galma sabiedrībā, kas man riebjas. Pieklājīgie slepkavas!»

Fabricija cietumniecības astotajā dienā viņa piedzīvoja lielu kaunu: iegrimusi skumjās domās, viņa stingi vērās uz aizsegu, kas apslēpa cietumnieka logu; todien viņš vēl nebija parādījis nekādu klātbūtnes zīmi; pēkšņi no aizsega tika atņemts mazs gabaliņš, drūsku lielāks par plaukstu: viņš skatījās uz to ar līgsmu seju, un viņa saredzēja Fabricija acis, kas viņu sveicināja. Viņa nespēja izturēt šo negaidīto pārbaudījumu. Viņa strauji pievērsās saviem putniem un sāka tos apkopt; bet viņa tā drebēja, ka izšļakstīja ūdeni, ko tiem lēja, un Fabricijs skaidri varēja saskatīt viņas satraukumu; viņa nevarēja izturēt šo situāciju un skriešus aizbēga.

Šis mirklis bija skaistākais Fabricija mūžā, ne ar ko nesalīdzināms. Ar kādu sajūsmu viņš būtu atteicies no brīvības, ja to viņam pašreiz piedāvātu!

Nākamā diena hercogienei bija liela izmisuma diena. Pilsētā visi bija pilnīgi pārliecināti, ka Fabricija liktenis izlemts; Klelijai nebija skumjās drosmes izrādīt viņam cietsirdību, kuras nebija viņas sirdī, pusotras stundas viņa pavadīja putnu istabā, raudzījās uz visām viņa zīmēm un bieži viņam atbildēja,

vismaz ar sirsnīgākās un atklātākās līdzjūtības izteiksmi; dažubrīd viņa to atstāja, lai apslēptu savas asaras. Viņas sievišķīga koķetērija dziļi izjuta zīmju valodas nepilnību; ja viņi būtu sarunājušies, cik daudzos dažādos veidos viņa būtu varējusi mēģināt uzminēt to jūtu īsto raksturu, kādas Fabricijam bija pret hercogieni! Klelija gandrīz vairs nevarēja neko citu iedomāties, viņa ienīda siņoru Sanseverinu.

Kādu nakti Fabricijs nopietnāk pārdomāja par savu krustmāti; sev par lielu izbrīnu, viņš tikko atcerējās tās tēlu. Atmiņas, kādas viņš par to glabāja, bija pilnīgi pārmainījušās; šai stundā tā viņam bija piecdesmitgadīga.

— Lielais dievs! — viņš ar sajūsmu izsaucās, — kāds labais gars man iedvesa neteikt viņai, ka viņu mīlu! — Viņš gandrīz vairs nespēja saprast, kā varējis viņu uzskatīt par tik jauku. Sai ziņā atmiņas par mazo Marietu nebija tik jūtami mainījušās, tāpēc ka nekad viņš nebija iedomājies, ka mīlestībā uz Marietu kaut kā piedalās arī viņa dvēsele, turpretim viņš bieži bija ticējis, ka hercogienei viņa dvēsele pieder pilnīgi. A … hercogiene un Marieta viņam tagad šķita divas jaunas dūjas, kuru burvība bija nevarībā un nevainībā, kamēr Klelijas Konti cildenais tēls piepildīja visu viņa dvēseli, tas viņam gandrīz iedvesa šausmas. Viņš pārāk skaidri juta, ka viņa mūža laime spiedīs viņu cerēt uz komandanta meitu un ka tās varā ir padarīt viņu par nelaimīgāko cilvēku. Katru dienu viņš bezgala baidījās, ka kāda no viņa gribas neatkarīga nejaušība pēkšņi neizbeidz šo viņas tuvumā rasto savādo un tīkamo dzīvi; divus pirmos ieslodzījuma mēnešus tā viņu jau bija darījusi svētlaimīgu. Tas bija tai laikā, kad divas reizes nedēļā ģenerālis Fabijs Konti teica princim: «Varu jūsu augstībai dot savu goda vārdu, ka cietumnieks del Dongo nesarunājas ne ar vienu dzīvu dvēseli un pavada dienas dziļākā izmisumā vai arī guļ.»

Klelija ieradās divas vai trīs reizes dienā apraudzīt savus putnus, reizēm tikai uz mirkli: ja Fabricijs pats nebūtu tik ļoti iemīlējies, viņš būtu redzējis, ica viņu mīl; bet viņu šai ziņā mocīja nāvīgas šaubas. Kletiia bija likusi novietot putnu istabā pianinu. Piesitot taustiņus, lai instrumenta skaņas vēstītu viņas ierašanos un aizņemtu sargus, kuri pastaigājās zem viņas logiem, viņa ar acīm atbildēja uz Fabricija jautājumiem. Tikai uz vienu jautājumu viņa nekad nedeva atbildi un pat, īpašos gadījumos, metās bēgt un reizēm pazuda uz visu dienu; tas notika tad, kad Fabricija zīmes norādīja jūtas, kuras nebija pārāk grūti saprast: šai ziņā viņa bija nepielūdzama.

Tā, būdama gan iežņaugta visai nelielā būrī, Fabricija dzīve bija pārpilnīga; to visu aizņēma atrisinājuma meklēšana šādai svarīgai problēmai: vai viņa mani mīl? Tūkstoš allaž atsāktu, bet arī nemitīgi apšaubītu vērojumu rezultāts bija šāds: visas viņas apzinātās kustības saka nē, bet nepatvaļīgais viņas acu rotaļā šķiet nododam, ka viņa izjūt man draudzību.

Klelija ļoti cerēja, ka nekad nenonāks pie atzīšanās, un lai attālinātu šīs briesmas, viņa pārmērīgās dusmās bija noraidījusi kādu lūgumu, ko Fabricijs viņai vairākkārt bija sūtījis. Nabaga cietumnieka lietoto līdzekļu trūcībai būtu vajadzējis, man šķiet, izsaukt Klelija lielāku līdzjutību. Viņš gribēja ar to sarakstīties ar burtu palīdzību, kurus viņš uzvilktu uz plaukstas ar ogli, ko laimīgā kārtā bija atradis savā krāsnī; viņš būtu veidojis vārdus burtu pēc burta. Šis atradums būtu pavairojis sarunāšanās līdzekļus, dodams iešpēju pasacīt visu nepārprotami. Viņa logu šķīra no Klelijas apmēram divdesmit piecu pēdu atstatums; būtu pārāk pārdroši sarunāties pāri sargkareivjiem, kuri staigāja gar komandanta palaco. Fabricijs šaubījās, vai viņa mīl; ja viņam būtu bijusi pieredze mīlestībā, šaubas viņam būtu zudušas, bet nekad sieviete nebija nodarbinājusi viņa sirdi; starp citu, viņam nebija ne mazāko aizdomu -par kādu noslēpumu, kas viņu būtu iedzinis izmisumā, ja viņš to zinātu; visai nopietni cilāja jautājumu par Klelijas Konti precībām ar markizu Krēščenci, bagātāko cilvēku galmā.

## XIX

Ģeneraļa Fabija Konti godkāre neprātīgi pieauga, kopš premjerministra Moskas karjerā bija radušies sarežģījumi, kuri šķita vēstījam tā krišanu, un viņš sāka meitai izsacīt asus pārmetumus; viņš tai nemitīgi un ar dusmām atkārtoja, ka tā lauzīs viņa labklājībai kaklu, ja galu galā neizvēlēsies; kad divdesmit gadiem pāri, tad ir laiks izlemt; šim briesmīgajam savrupības stāvoklim, kurā viņas nesaprātīgā ietiepība iedzenot ģenerāli, beidzot esot jādara gals, un tā tālāk, un tā tālāk.

Tieši lai izvairītos no šiem pastāvīgajiem sliktas omas izpaudumiem, Klelija bija meklējusi patvērumu putnu istabā; tur varēja nokļūt tikai pa šaurām, ļoti neērtām koka kāpnēm, un ģikts tās darīja komandantam par nopietnu šķērsli.

Kopš vairākām nedēļām Klelijas dvēsele bija tik satraukta, viņa tik maz pati zināja, ko vajadzētu vēlēties, ka, gan neizteikdama tieši jāvārdu, viņa bija gandrīz ļāvusies saistīties. Vienā no niknuma lēkmēm ģenerālis bija izsaucies, ka viņš gan pratīs to aizsūtīt garlaikoties vienā no bēdīgākajiem Parmas klosteriem un ka tur tā varēs nīkt, kamēr tai labpatiks izvēlēties.

— Jūs zināt, ka mūsu ģimenē, kaut arī tā ir visai sena, tomēr kopā nesanāk ne seštūkstoš liru rentes, kamēr markiza Kreščenci gada ienākumi pārsniedz simttūkstoš ekiju. Galmā visi ir vienis prātis, ka viņam ir pats maigākais raksturs; nekad nevienam viņš nav devis iemeslu žēloties; viņš ir ļoti glīts, jauns vīrietis, prinča ļoti labi ieredzēts, un es saku, ka jābūt trakai, lai noraidītu viņa pagodinājumus. Ja šis noraidījums būtu pirmais, es varbūt varētu to paciest; bet jau piecas vai sešas partijas, labākās, kādas vien galmā ir, jūs esat noraidījusi, muļķīte tāda! Un kas ar jums notiktu, sakiet, lūdzu, ja mani pensionētu ar pus algas? kas tas maniem ienaidniekiem būtu par triumfu, redzot mani apmetamies kādā otrā stāva dzīvoklītī, mani, kas tik bieži esmu bijis tuvu ministra vietai! Nē, pie joda! man pietiks aiz labsirdības tēlot Kasandru! Vai nu jūs man sniegsiet kādus nopietnus iebildumus pret šo nabaga markīžu Kreščenci, kas ir bijis tik vēlīgs jūs iemīlēt, bez pūra tīkot jūs par sievu, piešķirot jums trīsdesmit tūkstoš liru kabatas naudas, no kuras pat es varētu iztikt; jūs man pateiksiet ko saprātīgu vai arī, pie joda! divos mēnešos jūs viņu apprecēsiet! …

Tikai viens vārds no visas šās runas Kleliju bija skāris, un tas bija draudi tikt ieliktai klosterī, tātad aizvestai no citadeles un tieši tādā brīdī, kad Fabricija dzīvība likās karājamies diedziņā, jo nepagāja neviens mēnesis, kad atkal pilsētā un galmā nesaceltos baumas par viņa drīzo nāvi. Lai kā apsvērdama, viņa nevarēja izšķirties par risku: kļūt šķirtai no Fabricija, un tieši tad, kad viņa drebēja par tā dzīvību! tas viņas acīs bija lielākais ļaunums, vismaz tiešākais.

Bet arī neattālināta no Fabricija, viņas sirds nesaskatīja laimes iespēju; viņa ticēja, ka hercogiene to mīl, un viņas dvēseli plosīja nāvīga greizsirdība. Nemitīgi viņa domāja par šās apbrīnotās sievietes priekšrocībām. Stingrā atturība, kādu viņa sev bija uzspiedusi attieksmē pret Fabriciju, zīmju valoda, kurā viņa to bija ierobežojusi, aiz bailēm no kādas neapvaldītas atklātības, viss šķita apvienojamies, lai nedotu viņai līdzekļus, ar ko iegūt kaut cik skaidrības par viņa attiecībām ar hercogieni. Tā no dienas dienā viņa izjuta aizvien nežēlīgāk nelaimi, ka Fabricija sirdī viņai ir sāncense, un ar katru dienu mazāk viņa uzdrošinājās ļauties iespējai dot viņam izdevību izteikt visu patiesību par to, kas notiek šai sirdī. Un tomēr, cik saldi būtu dzirdēt viņa patieso jūtu atklājumu! cik laimīga būtu Klelija, ja spētu izkliedēt briesmīgās aizdomas, kas saindēja viņas dzīvi!

Fabricijs bija vieglprātīgs; Neapolē viņam bija tāda slava, ka viņš diezgan bieži mainot mīļākās. Par spīti visai atturībai, kādu bija uzspiedusi jaunas dižciltīgas dāmas loma, kopš viņa bija kanonese un apmeklēja galmu, Klelija, nekad neizvaicājot, bet tikai vērīgi klausoties, bija uzzinājusi, kāda slava ir jaunekļiem, kuri cits aiz cita bija tīkojuši viņas roku; un, lūk, Fabricijs, salīdzināts ar visiem šiem jaunajiem vīriešiem, bija tas, kam piemita vislielākā vieglprātība sirdslietās. Viņš tagad bija cietumā, viņš garlaikojās, viņš lakstojās ap vienīgo sievieti, kas viņa tuvumā; kas gan ir vienkāršāk? un kas ir ikdienišķāk? un tas Kleliju skumdināja visvairāk. Pat ja no pilnīgas atzīšanās viņa uzzinātu, ka Fabricijs vairs nemīl hercogieni, vai viņa varētu uzticēties tā vārdiem? Pat ja viņa ticētu tā atzīšanās patiesīgumam, kādu uzticību viņa var veltīt tā jūtu pastāvībai? Un, beidzot, lai viņas sirdi gremdētu galējā izmisumā: vai Fabricijs jau nebija ticis diezgan tālu baznīcas karjerā? vai viņš jau negatavojās saistīties ar mūžīgiem solījumiem? vai šajā dzīves veidā viņu negaidīja godpilni amati? «Ja man būtu palicis kaut mazākais saprāta stariņš,» nelaimīgā Klelija sev sacīja, «vai man nevajadzētu aizbēgt? vai man nevajadzētu lūgties tēvu, lai viņš mani ieslēdz attālākā klosterī? Un, lai postu padarītu pilnīgu, tieši šīs bailes tikt attālinātai no citadeles un ieslēgtai kādā klosterī nosaka visu manu izturēšanos! Tieši šīs bailes spiež mani izlikties, liek man pretīgi un negodīgi melot, ka pieņemu markiza Kreščenci cildinājumus un atklātos uzmanības pierādījumus.»

Klelijai bija dziļi nosvērts raksturs; visā savā mūžā viņa ne reizes nevarēja sev pārmest kādu neapdomātu rīcību, un viņas izturēšanās šai gadījumā bija augstākā mērā neprātīga. No tā var spriest par viņas ciešanām!… Tās kļuva jo nežēlīgākas tāpēc, ka viņa neļāvās nekādām ilūzijām. Viņu pievilka cilvēks, ko neprātīgi mīlēja skaistākā sieviete galmā, sieviete, kas daudzējādi bija pārāka par viņu, Kleliju! Un pat ja šis cilvēks būtu brīvs, viņš nespēja nopietni mīlēt, turpretim viņa, un to viņa izjuta pārāk skaidri, savā mūžā mīlēs tikai reizi.

Tā Klelijas sirdi grauza niknākie pašpārmetumi katru dienu, kad viņa devās uz putnu istabu; bet kad viņa it kā pret pašas gribu tur bija ieradusies, viņas nemiers mainīja priekšmetu un kļuva mazāk nežēlīgs, sirdsapziņas pārmetumi izgaisa uz dažiem brīžiem. Ar neizsakāmi strauji pukstošu sirdi viņa vēroja mirkli, kad Fabricijs varēs atvērt paša izgatavoto novērošanas spraugu milzīgajā aizsegā, kas maskēja logu. Bieži cietumsarga Griļo klātbūtne istabā aizkavēja Fabriciju sarunāties ar savu draudzeni ar zīmju palīdzību.

Kādu vakaru ap pulksten vienpadsmitiem Fabricijs izdzirdēja visneparastākos trokšņus citadelē: nakti, uzgulstoties uz palodzes un izbāžot galvu pa novērošanas spraugu, viņam izdevās noskaidrot, ka troksnis ceļas uz lielajām kāpnēm, sauktām trīssimt kāpieni, kas no pirmā pagalma, apaļā torņa iekšienē, ved uz akmens esplanadi, kurā uzcelts komandanta palaco un Farnezu cietums, kur viņš pats ieslodzīts.

Apmēram vidū, simt astoņdesmit kāpienu augstumā, šīs kāpnes pagriezās no plaša pagalma dienvidu sienas uz ziemeļiem; tur atradās ļoti viegls un ļoti šaurs dzelzs tiltiņš, kura vidū stāvēja uzraugs. Šo cilvēku pēc ik sešām stundām nomainīja, un viņam vajadzēja piecelties un piespiesties pie tilta margām, lai kāds tiktu pāri tiltam, ko viņš apsargāja; un citas pieejas komandanta palaco un Farnezu tornim nebija. Pietika kādā slēdzenē divreiz apgriezt atslēgu, ko komandants nēsāja pie sevis, lai tiltu strauji nogremdētu vairāk nekā simt pēdu zemākā pagalmā. Ar šo vienkāršo piesardzību, tā kā visā citadelē citu kāpņu nebija un ik vakarus pusnaktī adjutants ienesa visu aku velkamās virves kabinetā, kurā varēja iekļūt tikai caur komandanta istabu, viņš savā palaco bija pilnīgi nepieejams, un tāpat arī Farnezu tornim neviena dzīva dvēsele nespēja piekļūt. To Fabricijs, ierodoties citadelē, lieliski bija ievērojis, un Griļo, kam kā visiem cietumsargiem patika lielīties ar savu cietumu, to vairākkārt viņam bija izskaidrojis; tā viņam nebija nekādu cerību izbēgt. Tomēr viņš atcerējās kādus abata Blanesa vārdus: «Mīļākais domā daudz biežāk par to, kā nokļūt pie savas iemīļotās, nekā vīrs par savas sievas uzraudzīšanu; cietumnieks domā daudz biežāk par bēgšanu nekā cietumsargs par durvju aizslēgšanu; tātad, lai kādi arī būtu šķēršļi, mīļākam un cietumniekam jāgūst panākumi.»

Tovakar Fabricijs ļoti skaidri sadzirdēja, ka daudzi cilvēki dodas pāri dzelzs tiltiņam, ko sauca arī par verga tiltu, jo kādreiz senāk kādam dalmaciešu vergam izdevies izbēgt, nogrūžot tilta sargu dziļumā.

«Vai nu kādu taisās nolaupīt no šejienes, vai arī varbūt nāk vest mani kārt; bet ar to var izcelties nekārtības, un tās man jāizmanto.» Viņš bija satvēris savus ieročus, viņš vilka laukā zelta gabalus no dažām paslēptuvēm, tad pēkšņi aprāvās.

— Cilvēks ir gan jocīgs dzīvnieks, — viņš iesaucās, — tas nu patiešām jāsaka! Ko teiktu neredzams skatītājs, kas novērotu manu sagatavošanos? Vai es nejauši gribētu izbēgt? Kas ar mani notiktu nākamajā dienā pēc atgriešanās Parmā? vai es nedarītu visu iespējamo, lai atkal nonāktu Klelijas tuvumā? Ja izcelsies kādas nekārtības, izmantošu tās, lai ielavītos komandanta palaco; varbūt man izdosies parunāties ar Kleliju, varbūt nekārtības ļaus man uzdrošināties noskūpstīt viņai roku. Ģenerālis Konti, pēc dabas ļoti neuzticīgs un ne mazāk godkārīgs, savu palaco liek apsargāt pieciem sargiem, pa vienam pie katra stūra un piektais pie durvīm, bet par laimi nakts ir ļoti tumša.

Vilka soļos Fabricijs piezagās pie Griļo un viņa suņa, lai paskatītos, ko tie dara: cietumsargs bija cieši aizmidzis vērša ādā, kas bija pakārta četrās virvēs un apņemta ar rupju tīklu; suns Fokss atvēra acis, piecēlās un miermīlīgi devās pretim Fabricijam, lai paluncinātos.

Mūsu cietumnieks klusu uzkāpa atpakaļ sešas pakāpes, kas veda uz viņa koka būri; troksnis kļuva tik skaļš pie Farnezu torņa pakājes un tieši pie torņa vārtiem, ka viņš baidījās, kaut tikai Griļo neatmostos. Fabricijs, bruņojies ar visiem saviem ieročiem, gatavs rīkoties, domāja, ka šī nakts viņam nesīs lielas dēkas, kad pēkšņi dzirdēja ieskanamies skaistāko simfoniju pasaulē: tā bija serenāde komandantam vai viņa meitai. Fabricijs sāka neprātīgi smieties: «Un es jau domāju par zobena cirtieniem! It kā serenāde nebūtu daudzkārt parastāka par nolaupīšanu, kurai cietumā būtu vajadzīgi kādi astoņdesmit cilvēki, vai pat par dumpi!» Muziķa bija lieliska, un Fabricijam, kura dvēsele kopš tik daudzām nedēļām nebija guvusi nekādu izklaidēšanos, tā likās burvīga. Tā viņā izraisīja maigas asaras; savā sajūsmā viņš raidīja skaistajai Klelijai visneatvairāmākās runas. Bet otrā dienā ap pusdienas laiku viņš to atrada tik melancholisku, drūmu un bālu, un tās skatienos viņš reizēm lasīja tik daudz dusmu, ka neuzdrošinājās tai jautāt par serenādi; viņš baidījās kļūt nesmalkjūtīgs.

Klelijas skumjām bija dziļš pamats, serenādi viņai bija nesis markizs Kreščenci; tik atklāts cildinājums zināmā mērā bija oficiāls saderināšanās paziņojums. Līdz pašai serenādes dienai un līdz pulksten deviņiem vakarā Klelija bija izrādījusi visskaistāko pretošanos, bet tad viņa bija kļuvusi vāja un padevusies tēva draudiem, ka bez kavēšanās tiks nosūtīta uz klosteri.

«Kā! es viņu vairs neredzēšu!» viņa bija domājusi raudādama. Velti viņas saprāts bija piebildis: «Neredzēšu vairs šo būti, kas man nesusi visādu nelaimi, neredzēšu vairs šo hercogienes mīļāko, neredzēšu vairs šo vieglprātīgo vīrieti, kam Neapolē bijušas desmit zināmas mīļākās, un viņš tās visas krāpis; neredzēšu vairs šo jauno godkāri, kas, ja izbēgs draudošam sodam, iestāsies garīgā ordenī! Tas būtu noziegums, ja es ārpus citadeles viņu vēl uzlūkotu, un viņa dabiskā nepastāvība man pataupīs kārdinājumu; jo — kas gan es viņam esmu? līdzeklis, lai dažas stundas savās cietuma dienās pavadītu mazāk garlaicīgi.» Bet šo paļājumu vidū Klelija pēkšņi atcerējās smaidu, ar kādu viņš uzlūkoja apkārtējos žandarmus, kad nāca ārā no cietuma biroja, lai dotos augšā Farnezu tornī. Asaras apmigloja viņas acis: «Mīļais draugs, ko gan es nedarītu tavā labā! tu mani pazudināsi, es to zinu, tāds ir mans liktenis; es pati sevi pazudinu nežēlīgā veidā, noklausoties to briesmīgo serenādi; bet rīt, ap pusdienas laiku, atkal redzēšu tavas acis!»

Un tieši nākamajā dienā pēc tam, kad Klelija bija nesusi tik lielu upuri jaunajam cietumniekam, ko viņa tik kaisli mīlēja; tieši nākamajā dienā pēc tam, kad, redzot visas viņa kļūdas, viņa tam bija ziedojusi savu dzīvi, Fabricijs bija izmisis par viņas saltumu. Ja viņš kaut vai ar nepilnīgo zīmju valodu Klelijas dvēselei būtu nodarījis pašu niecīgāko pārestību, tad viņa droši vien nebūtu varējusi apvaldīt asaras un Fabricijs būtu guvis apliecinājumu par viņas jūtām; bet viņam trūka drosmes, viņš pārāk baidījās aizvainot Kleliju, viņa to varētu sodīt pārāk bargi. Citiem vārdiem, Fabricijam nebija nekādas pieredzes emocijās, kādas sagādā sieviete, kuru mīl; tā bija izjūta, kādu viņš nekad nebija izbaudījis, pat ne tās visvājākajā noskaņā. Viņam vajadzēja astoņu dienu, lai pēc serenādes vakara atgūtu ierastās labas draudzības attiecības ar Kleliju. Nabaga meitene bruņojās ar bardzību, beigdamās vai nost aiz bailēm sevi nodot, un Fabricijam likās, ka ar katru dienu viņu attiecības kļuvušas mazāk labas.

Bija jau gandrīz trīs mēneši, kopš Fabricijs bija cietumā, bez jelkādas sazināšanās ar ārpasauli un tomēr nejuzdamies nelaimīgs; vienu rītu Griļo palika ļoti vēlu viņa istabā; Fabricijs nezināja, kā atbrīvoties no tā, viņš bija tuvu izmisumam;

pulkstenis bija jau sitis pusstundu pēc divpadsmitiem, kad viņš varēja atvērt abas pēdu augstās spraugas, kuras bija ierīkojis liktenīgajā aizsegā.

Klelija stāvēja pie putnu istabas loga, viņas acis bija pievērstas Fabricija logam; sasprindzinātie vaibsti pauda dziļāko izmisumu. Tikko ieraudzījusi Fabriciju, viņa tam pamāja, ka viss ir pagalam; viņa piesteidzās pie klavierēm, un, izlikdamās dziedam toreiz modē nākušās operas rečitativu, viņa tam pateica, teikumos, kurus saraustīja izmisums un bailes, ka viņu varētu saprast sargi, kas staigāja zem loga:

— Lielais dievs! jūs vēl esat dzīvs? Cik liela ir mana pateicība debesīm! Barbone, šis cietumsargs, kura nekaunību jūs sodījāt, ienākot cietumā, bija pazudis, viņa vairs nebija citadelē; aizvakar viņš atgriezās, un kopš vakardienas man radies iemesls ticēt, ka viņš tīko jūs noindēt. Viņš ložņā ap palaco virtuvi, kas piegādā jums ēdienu. Nekā droši nezinu, bet mana istabene domā, ka šis briesmīgais cilvēks ierodas palaco virtuvē tikai tādēļ, lai laupītu jums dzīvību. Tikko nenomiru aiz nemiera, neredzot jūs parādāmies, domāju, ka esat jau miris. Līdz jaunam ziņojumam atturieties no katras barības, es darīšu pat neiespējamo, lai nogādātu jums mazliet šokolādes. Ja debesīm labpatīk, ka jums ir kāds diegs vai arī jūs varētu no veļas izgatavot, lenti, tad katram gadījumam šovakar pulksten deviņos nolaidiet to pa savu logu līdz oranžkokiem; piesiešu tam auklu, ko jūs uzvilksiet augšā, un ar šās auklas palīdzību es piegādāšu jums maizi un šokolādi.»

Fabricijs kā dārgumu uzglabāja ogli, ko bija atradis savas istabas krāsnī; viņš steidzās izmantot Klelijas satraukumu, lai uzrakstītu uz plaukstas virteni burtu, kuri, secīgi parādoties, veidoja šādus vārdus:

«Mīlu jūs, un dzīve man vērtīga tikai tāpēc, ka jūs redzu; galvenais, atsūtiet man papīru un zīmuli.»

Kā Fabricijs bija cerējis, bezgalīgās bailes, kuras viņš lasīja jaunās meitenes sejā, neļāva viņai sarunu pārtraukt pēc pārdrošajiem vārdiem: es jūs mīlu; viņa apmierinājās ar to, ka izrādīja sapīkumu. Fabricijam netrūka asprātības, lai piemetinātu: «Tā kā šodien pūš stiprs vējš, es tikai nepilnīgi sadzirdu brīdinājumu, kuru jums labpatīk dziedot izsacīt, klavieru skaņas aizsedz balsi. Ko nozīmē, piemēram, inde, par kuru jūs runājat?»

Šo vārdu lasot, jaunās meitenes bailes atgriezās pilnīgi; viņa steigā sāka vilkt ar tinti lielus burtus uz lapām, kuras izrāva no grāmatas, un Fabricijs vai uzgavilēja līgsmē, beidzot redzot nodibinātu šo sazināšanās veidu, pēc kā viņš veselus trīs mēnešus velti bija tiecies. Viņš piesargājās atkāpties no nelielās viltības, kas bija devusi tik labus panākumus; viņš tiecās rakstīt burtus un ik mirkli izlikās, ka nespēj labi aptvert vārdus, kuru burtus Klelija vienu pēc otra turēja viņa acu priekšā.

Viņai bija jāatstāj putnu istaba, lai steigtos pie tēva; vairāk par visu viņa baidījās, ka tēvs nenāk viņu tur meklēt; viņa aizdomīgā daba nemaz nebūtu bijusi apmierināta ar putnu istabas loga tuvumu aizsegam, kas maskēja cietumnieka istabas logu. Klelijai pašai priekš dažiem mirkļiem, kad Fabricija neparādīšanās viņu gremdēja dziļā nemierā, bija iešāvies prātā, ka varētu sviest mazu, papīriņā ievīstītu akmentiņu uz aizsega augšdaļu; ja gadījums gribētu, ka tai mirklī sargs, kam uzdots apsargāt Fabriciju, nebūtu istabā, tad tas būtu drošs sarakstīšanās veids.

Mūsu cietumnieks steidzās izgatavot no veļas kaut ko līdzīgu lentei; un vakarā, mazliet pēc deviņiem, viņš skaidri sadzirdēja paklusus klauvējienus pa oranžkoku kastēm, kas stāvēja zem viņa loga. Viņš nolaida lenti, ar ko uzvilka augšā ļoti garu auklu, ar kuras palīdzību saņēma vispirms šokolādes krājumu un pēc tam, sev par lielu apmierinājumu, papīra vīstokli un zīmuli. Velti viņš vēlreiz nolaida auklu, viņš vairs nekā nesaņēma; laikam sargi bija tuvojušies oranžkokiem. Bet viņš bija gluži apreibis aiz prieka. Viņš steidzās uzrakstīt Klelijai bezgala garu vēstuli; tikko nobeidzis, viņš to piesēja pie auklas un nolaida lejā. Veselas trīs stundas viņš velti gaidīja, ka pēc tās ieradīsies, un vairākas reizes viņš to uzvilka atpakaļ, lai izdarītu grozījumus. «Ja Klelija nelasīs manu vēstuli šovakar,» viņš bažījās, «kad viņa vēl ir satraukta, domājot par indi, tad varbūt rīt no rīta viņa vairs negribēs ne zināt par vēstules saņemšanu.»

Bija noticis tā, ka Klelijai vajadzēja kopā ar tēvu doties lejā uz pilsētu; Fabricijs kaut ko līdzīgu bija arī iedomājies, dzirdot pēc pusnakts atgriežamies ģeneraļa pajūgu; viņš pazina tā zirgu soļus. Cik iiels bija viņa prieks, kad dažas minūtes pēc tam, kad bija dzirdējis ģenerāli pārejam laukumu un sardzi atdodam tam godu, viņš juta paraustām auklu, ko vēl joprojām turēja apvītu ap roku! Auklai piesēja lielu smagumu; divreiz viegli paraustīja, dodot zīmi uzvilkšanai. Bija diezgan grūti pārvilkt smagumu pār stipri liekto palodzes dzegu.

Priekšmets, ko viņš ar tik lielām pūlēm uzvilka, bija ar ūdeni piepildīta karafa, ievīstīta šallē. Nabaga jauneklis, kas tik ilgu laiku dzīvoja tik pilnīgā noslēgtībā, sajūsmināts apklāja šalli skūpstiem. Bet jāatsakās attēlot viņa aizkustinājumu, kad pēc tik daudz veltīgu cerību pilnām dienām viņš atrada nelielu papīra lapiņu, kas bija piesprausta ar adatu pie šalles.

«Dzeriet tikai šo ūdeni, pārtieciet no šokolādes, rīt darīšu «visu iespējamo, lai jums nogādātu maizi; iezīmēšu to no visām «pusēm ar tinti uzvilktiem krustiņiem. Briesmīgi to sacīt, bet < jums jāzina, ka varbūt Barbonem uzdots jūs noindēt. Kā jūs «neesat sajutis, ka tas, par ko jūs runājat savā ar zīmuli rak«stītā vēstulē, man var nepatikt? Es arī nebūtu jums rakstījusi, «ja jums nedraudētu ārkārtīgas briesmas. Tikko redzēju hercogieni, viņai iet labi un tāpat grāfam, bet viņa ir ļoti novājējusi; «nerakstiet man vairs par to; vai jūs gribat mani sadusmot?»

Uzrakstīt šās zīmītes priekšpēdējo rindu Klelijai nemaz nebija viegli. Galma sabiedrībā visi uzskatīja, ka siņora Sanseverina daudz draudzējas ar grāfu Baidi, ar šo tik skaisto vīrieti, markizes Raversi bijušo draugu. Drošs bija tas, ka viņš ļoti skandalozā veidā saķildojies ar šo markizi, kas sešus gadus viņam bijusi kā māte un nostiprinājusi viņa stāvokli sabiedrībā.

Klelijai bija vajadzējis nelielo zīmīti steigā uzrakstīt vēlreiz, jo pirmajā redakcijā tanī bija iespraucies kaut kas par jaunajiem mīlestības sakariem, par kuriem cilvēku ļaunprātība turēja hercogieni aizdomās.

— Cik zemiski no manis! — viņa bija izsaukusies. 1 — teikt Fabricijam ļaunu par sievieti, ko viņš mīl! …

Otrā rītā, jau ilgi pirms ausmas, Griļo ienāca Fabricija istabā, nolika tur diezgan smagu sainīti un nozuda, ne vārda nesacījis. Sainītī bija paliels maizes gabals, no visām pusēm izrotāts ar spalvu uzvilktiem krustiem; Fabricijs tos apklāja skīīpstiem: viņš bija iemīlējies. Blakus maizei atradās vīstoklis, vairākkārt papīrā ietīts; tajā bija seši tūkstoši franku cechinās; un beigās Fabricijs atrada jauku, pilnīgi jaunu breviaru; rokas rakstā, kuru viņš sāka pazīt, malā bija uzšņāpti šie vārdi:

«Inde! Piesargāties no ūdens, no vīna, no visa; pārtikt no «šokolādes, mēģināt dot apēst sunim pusdienas, pie kurām ne«drīkst pieskarties; nevajag izrādīt neuzticību, ienaidnieks mek«lētu citus līdzekļus. Nekādas neapdomības, dieva dēļ, nekādas «vieglprātības!»

Fabricijs steidzās iznīcināt mīļotās rakstu zīmes, kuras varētu Kleliju kompromitēt, un izrāva no breviara daudzas lapas, ar kurām uztaisīja vairākus alfabētus; katrs burts bija glīti uzvilkts ar vīnā saberzētu ogli. Burti bija jau nožuvuši, kad trīsceturtdaļ divpadsmitos Klelija parādījās divos soļos no putnu, istabas loga. «Tagad svarīgi būtu panākt,» Fabricijs nodomāja, «lai viņa piekristu tā izlietošanai.» Par laimi izrādījās, ka viņai daudz kas sakāms jaunajam cietumniekam par noindēšanas mēģinājumiem: bija nobeidzies kalpoņu suns, pēc tam kad bija ēdis Fabricijam domāto maltīti. Klelija pati vairs neizteica iebildumus pret alfabētu lietošanu, viņa pati bija izgatavojusi lielisku, ar tinti rakstītu. Saruna, kas ar šiem līdzekļiem sākumā nerisinājās diezcik veikli, turpinājās ne mazāk par pusotrām stundām, tas ir, visu laiku, cik ilgi Klelija varēja palikt putnu istabā. Divas vai trīs reizes, kad Fabricijs atļāvās aizliegtas lietas, viņa neatbildēja un uz pāris mirkļiem pievērsās savu putnu kopšanai.

Fabricijs panāca, ka vakarā, sūtot viņam ūdeni, viņa piegādāja pašas ar tinti uzrakstītu alfabētu, kas bija daudz labāk saredzams. Viņš nepalaida izdevību uzrakstīt krietni garu vēstuli, kurā piesargājās izsacīt maigas jūtas, vismaz tādas, kuras varētu viņu aizvainot. Viņam laimējās; vēstuli pieņēma.

Otrā dienā, sarunājoties ar alfabētu palīdzību, Klelija viņam neizteica pārmetumus; viņa tam paziņoja, ka noindēšanas briesmas mazinājušās. Barbonem uzbrukuši un to gandrīz nosituši puiši, kuri lakstojās ap komandanta palaco virtuvenēm; domājams, ka tas vairs neuzdrošināsies tuvoties virtuvei. Klelija atzinās, ka uzdrošinājusies nozagt no sava tēva pretindi Fabricijam; viņa to tam aizsūtīja; tagad tikai vajadzēja noraidīt katru barību, kurai būtu neparasta garša.

Klelija bija daudz izvaicājusi donu Čezari un tomēr nebija varējusi uzzināt., no kā nāk seši tūkstoši cechinu, kuras Fabricijs saņēmis. Katrā ziņā tā bija lieliska zīme: bardzība mazinājās.

Notikums ar indi bija bezgalīgi uzlabojis mūsu cietumnieka stāvokli; tomēr nekad viņam nebija izdevies iegūt ne mazāko atzīšanos ar mīlestības pieskaņu, bet viņš bija laimīgs par dzīvi lielākajā tuvībā ar Kleliju. Katru priekšpusdienu un bieži arī vakaros norisinājās garas sarunas ar alfabetiem; katru vakaru pulksten deviņos Klelija pieņēma garu vēstuli un reizēm atbildēja ar dažiem vārdiem. Viņa tam sūtīja avizi un pāris grāmatas; beidzot Griļo bija piedabūts tiktāl, ka pienesa Fabricijam maizi un vīnu, ko Klelijas istabene tam katru dienu piegādāja. Cietumsargs Griļo no tā bija secinājis, ka komandants nav vienis prātis ar cilvēkiem, kuri uzdevuši Barbonem'noindēt jauno monsiņoru, un par to viņš, tāpat kā visi viņa biedri, bija iīgsms, jo cietumā jau bija radies sakāmvārds: pietiek paskatīties monsiņoram del Dongo sejā, un viņš tūlīt dod naudu.

Fabricijs bija kļuvis ļoti bāls; pilnīgais kustību trūkums kaitēja viņa veselībai; un tomēr viņš vēl nekad nebija bijis tik laimīgs. Viņa un Klelijas sarunu tonis bija pilns tuvības un reizēm pat ļoti jautrs. Vienīgie mirkļi Klelijas dzīvē, kuros viņu nenomāca drūmi paredzējumi un pašpārmetumi, bija tie, ko viņa pavadīja sarunās ar Fabriciju. Kādu dienu viņa bija tik neapdomīga, ka pateica tam:

—   Apbrīnoju jūsu smalkjūtību; tā kā esmu komandanta meita, jūs man nekad nerunājat par vēlēšanos atgūt brīvību.»

—    Es gan piesargos vēlēties kaut ko tik aplamu, — Fabricijs atbildēja; — atgriezies Parmā, kā es jūs varētu atkalredzēt? Un dzīve man liktos nepanesama, kad nevarētu vairs jums izteikt visu, ko domāju… nē, ne jau nu tieši visu, jūs šai ziņā ievedāt stingru kārtību; un tomēr, kaut arī jūs esat barga, tomēr dzīvot, neredzot jūs ik dienas, būtu man daudz lielākas mocības nekā šis cietums! Nekad mūžā neesmu bijis tik laimīgs! .. . Vai tas nav dīvaini, ka laime mani gaidījusi cietumā?

—   Par to gan varētu parunāt, — atbildēja Klelija, un viņas seja pēkšņi kļuva ārkārtīgi nopietna un gandrīz drūma.

—   Kā! — Fabricijs iesaucās, gluži izbijies; — vai man jābaidās zaudēt toniecīgo vietiņu, ko esmu spējis iekarot jūsu sirdī un kas ir mans vienīgais prieks šai pasaulē?

—   Jā, — viņa teica, — man ir iemesls ticēt, ka jūs neizturaties godīgi ar mani, kaut gan sabiedrībā jūs uzskata par goda vīru; bet šodien negribu par to runāt.

Šis neparastais atklājums ienesa lielu samulsumu viņu sarunā, un bieži vienam vai otram sakāpa asaras acīs.

Ģeneralfiskals Rasi vēl joprojām ilgojās mainīt uzvārdu; tagadējais viņam derdzās, un viņš gribēja kļūt barons Riva. Grāfs Moska savukārt lika lietā visu savu veiklību, lai spēcinātu šai pērkamajā tiesnesī ilgas pēc barona titula, tāpat kā princim viņš mēģināja divkāršot negudro cerību kļūt reiz par Lombardijas konstitucionālo karali. Tie bija vienīgie līdzekļi, kurus viņš bija varējis izgudrot, lai aizkavētu Fabricija nāvi.

Princis teica Rasi:

—   Piecpadsmit dienu izmisuma un piecpadsmit dienu cerības, pacietīgi turpinot šo režimu, mēs beidzot uzveiksim tās lepnās sievietes raksturu; ar mainītu maigumu un bardzību pieradina pašus mežonīgākos zirgus. Dzelzs jātur karsta.

Un patiesi, piecpadsmit dienas Parmā arvien par jaunu izcēlās baumas, kuras vēstīja Fabricija drīzo nāvi. Šīs runas iegremdēja nelaimīgo hercogieni visdziļākajā izmisumā. Uzticīgi turēdamās pie apņemšanās neievilkt līdzi grāfu savā postā, viņa ar to sastapās tikai divas reizes mēnesī; bet par cietsirdību pret šo nabaga cilvēku viņa tika sodīta ar pastāvīga drūma izmisuma atgriešanos, kurā viņa pavadīja savas dienas. Velti grāfs Moska, apslāpēdams nežēlīgo greizsirdību, ko viņam iedvesa šā skaistuļa, grāfa Baidi, neatlaidība, rakstīja hercogienei, kad nevarēja viņu sastapt, un iepazīstināja viņu ar visām ziņām, par kurām viņam bija jāpateicas nākamā barona Rivas centībai. Lai spētu pretoties baigajām baumām, kādas nemitīgi klīda par Fabriciju, viņai būtu vajadzējis dzīvot kopā ar gara un sirds cilvēku, kāds bija Moska; bet Baidi, atstājot viņu pašas domām, ar savu niecību darīja viņas dzīvi briesmīgu, un grāfs nespēja viņu iepazīstināt ar savu cerību pamatojumiem.

Ar dažādiem diezgan asprātīgiem ieganstiem ministrs bija pratis noskaņot princi, lai tas piekrīt, ka visu diezgan sarežģīto intrigu archivu, ar kurām Raniss Ernests IV baroja savu pārmērīgi neprātīgo cerību kļūt par tās skaistās zemes konstitucionālo karali, novieto kādā draudzīgā pilī pašā Lombardijas centrā, Sarono apvidū.

Vairāk nekā divdesmit šo stipri kompromitējošo rakstu bija ar paša prinča roku rakstīti vai parakstīti, un gadījumā, ja Fabricija dzīvība būtu nopietni apdraudēta, grāfs bija nodomājis paziņot viņa augstībai, ka viņš izdos šos materialus kādai varenai personai, kas ar vienu vārdu varētu princi iznīcināt.

Grāfs Moska domāja, ka par nākamo baronu Rivu viņš valbāt drošs, jābaidās bija tikai no indes; Barbones mēģinājums bija viņu dziļi satraucis un pat tik tālu, ka viņš bija izšķīries par šķietami neprātīgu soli. Kādu rītu viņš devās uz citadeles vārtiem un lika pasaukt ģenerāli Fabiju Konti, kas nokāpa līdz bastionam virs vārtiem; tur, abiem draudzīgi pastaigājoties, Moska nevilcinājās, pēc neliela saldskāba un pienācīga ievada, ģenerālim pateikt:

— Ja Fabricijs aizietu bojā kaut kādā mīklainā veidā, tad šo nāvi varētu piedēvēt man; mani uzskatītu par greizsirdīgu, tas mani necienīgi apkaunotu, un esmu nolēmis no tā izvairīties. Tātad, lai nomazgātu negodu, ja Fabricijs ietu bojā slimībā, es jūs pats ar savu roku nogalinātu; par to varat būt drošs. Ģenerālis Fabijs Konti lieliski atbildēja un runāja par savu drošsirdību, bet grāfa skatiens neizgaisa viņam no atmiņas.

Pēc nedaudzām dienām, gluži it kā būtu sazinājies ar grāfu, fiskals Rasi sev atļāvās neapdomātu rīcību, kas pie tāda vīra bija visai dīvaina. Vispārības nicinājums, kas saistījās ar viņa vārdu, kurš bija gācis kalpot par palamu nelietim, viņu darīja slimu, kopš bija dibinātas cerības atbrīvoties no tā. Viņš aizsūtīja ģenerālim Fabijam Konti oficiālu kopiju no sprieduma, kas Fabriciju notiesāja uz divpadsmit gadiem ieslodzījumā. Pēc likuma to būtu vajadzējis darīt jau nākamajā dienā pēc Fabricija ierašanās cietumā; bet kaut kas pilnīgi nedzirdēts Parmā, šinī slepeno rīkojumu zemē, bija tas, ka tiesa atļāvās šādu rīcību bez īpašas valdnieka pavēles. Un patiesi, kā gan varētu lolot cerību — katras piecpadsmit dienas divkāršot hercogienes bailes un apvaldīt viņas lepno raksturu, pēc paša prinča vārdiem, ja no tieslietu kancelejas reiz' būs izsūtīta sprieduma oficiālā kopija? Dienu priekš oficiālā raksta saņemšanas no fiskala Rasi ģenerālis Fabijs Konti uzzināja, ka rakstvedis Barbone, mazliet pavēlāk atgriežoties citadelē, smagi piekauts; no tā viņš secināja, ka zināmā vietā vairs nedomā par atbrīvošanos no Fabricija; un aiz nelielas piesardzības, kas paglāba Rasi no viņa neprātīgās rīcības tūlītējām sekām, ģenerālis pirmajā audiencē pie prinča neminēja tam ne vārda par oficiālās spriedumā kopijas saņemšanu. Nabaga hercogienei par lielu apmierinājumu grāfs bija atklājis, ka Barbones neveiklais mēģinājums bijis tikai viņa paša atriebības izpaudums, un viņš bija licis sadot rakstvedim pirti, par kuru mēs jau runājām.

Fabricijs bija ļoti patīkami pārsteigts, kad pēc simt trīsdesmit piecām visai šaurā cietuma būrī pavadītām dienām labais garīdznieks dons Čezare kādu ceturtdienu ieradās pie viņa, lai izvestu viņu pastaigāties pa Farnezu torņa jumtu. Fabricijs tur nebija uzkavējies vēl ne desmit minušu, kad neparastajā svaigajā gaisā zaudēja samaņu.

Dons Čezare šo nelaimīgo starpgadījumu izlietoja par iemeslu, lai piešķirtu viņam katru dienu pusstundu pastaigas. Tā bija muļķība; šīs biežās pastaigas drīz vien atdeva mūsu varonim zaudētos spēkus.

Vairākkārt skanēja serenādes; bailīgais Fabijs Konti tās pacieta tāpēc, ka tās saistīja viņa meitu Kleliju, kuras raksturs viņu biedēja, ar markizu Kreščenci. Ģenerālis neskaidri sajuta, ka starp viņu un meitu nav nekādas saskares, un viņš allaž baidījās, ka tā neizdara kādu pārgalvību. Viņa varēja iebēgt klosterī, un viņš būtu atbruņots. Bez tam ģenerālis baidījās, vai tikai šī muziķa, kuras skaņas iespiedās visdziļākajos pagrabos, kuros bija iemesti paši ļaunākie liberāļi, nesatur signālus. Muziķi viņu kaitināja jau paši par sevi; tāpēc arī, tikko tie bija nobeiguši serenādi, tos ieslēdza komandanta palaco plašajās apakšstāva telpās, kurās dienā darbojās pārvaldes birojs, un durvis tiem atvēra tikai otrā rītā, kad bija jau liela diena. Komandants pats personīgi stāvēja uz verga tiltiņa, savā klātbūtnē lika tos izkratīt un atbrīvoja tikai pēc tam, kad vairākkārt bija atkārtojis, ka uz vietas pakārs katru no tiem, kas būs tik pārdrošs un uzņemsies kaut niecīgāko uzdevumu kādam cietumniekam. Un bija zināms, ka savās bailēs no krišanas nežēlastībā viņš bija vīrs, kas tur vārdu, tāpēc markizam Kreščenci nācās trīskārtīgi samaksāt muziķiem, kurus ļoti biedēja tāda cietumā pavadītā nakts.

Viss, ko hercogiene ar lielām pūlēm varēja panākt no šiem iebiedētajiem cilvēkiem, bija tas, ka viens no viņiem uzņēmās nogādāt vēstuli komandantam. Vēstule bija adresēta Fabricijam; tanī apraudāja likteni, ka vairāk nekā piecu mēnešu laikā, kurus viņš pavadījis cietumā, nevienam no viņa draugiem ārpusē nav izdevies kaut jel kādā veidā sazināties ar viņu.

Ieejot citadelē, uzpirktais muziķis metās ceļos ģenerālim Fabijam Konti pie kājām un atzinās, ka kāds nepazīstams garīdznieks tik neatlaidīgi prasījis, lai viņš uzņemas nogādāt siņoram del Dongo adresētu vēstuli, ka viņš nav uzdrošinājies atteikties; bet uzticīgs savam pienākumam, viņš steidzoties to atdot ekselences rokās.

Ekselencei tas ļoti glaimoja: viņš pazina līdzekļus, kādi bija hercogienes rīcībā, un ļoti baidījās no mistificēšanas. Savā priekā ģenerālis devās parādīt šo vēstuli princim, kās bija sajūsmināts.

— Tā manas pārvaldes stingrība beidzot mani atriebj! Šī augstprātīgā sieviete cieš jau piecus mēnešus! Bet tuvākajās dienās mēs uzcelsim ešafotu, un viņas trakā iztēle nevilcināsies iedomāties, ka tas domāts mazajam del Dongo.

## XX

Kādu nakti ap pulksten vieniem Fabricijs, gulēdams uz palodzes, bija izbāzis galvu pa aizsegā ierīkoto spraugu un vēroja zvaigznes un plašo apvārsni, kas atklājās no Farnezu torņa augstumiem. Viņa acis, klīstot pa laukiem Po upes lejteces un Feraras apvidū, nejauši ievēroja ļoti sīku, bet diezgan spilgtu guntiņu, kas šķita spīdam no kāda torņa. «Gaismu no līdzenuma nevar pamanīt,» Fabricijs nodomāja, «torņa biezums kavē to saskatīt no apakšas; tas būs signāls kādam attālam punktam.» Pēkšņi viņš ievēroja, ka gaisma ar ļoti nelieliem starplaikiem parādās un izdziest. «Kāda jauna meiča sarunājas ar savu mīļāko kaimiņu sādžā.» Viņš saskaitīja pēc kārtas deviņus uzliesmojumus: «Tas ir I,» viņš teica, «protams, I ir devītais burts alfabētā.» Pēc neliela starplaika parādījās četrpadsmit gaismas uzliesmojumi: «Tas ir N!»; tad, atkal pēc starplaika, tikai viens uzliesmojums: «Tas ir A; vārds ir Ina.»

Cik liels bija viņa prieks un pārsteigums, kad secīgie un vienmēr ar nelieliem starplaikiem šķirtie gaismas uzliesmojumi izveidoja šādus vārdus:

l'aa domā par tevi.

«Acīm redzams: Džina domā par tevi!»

Nevilcinādamies viņš atbildēja pa paša ierīkoto novērojamo spraugu, secīgi pieliekot un atraujot lampu:

Fabricijs tevi mīl!

Sazināšanās turpinājās līdz gaismai. Šī bija viņa gūstniecības simt septiņdesmit trešā nakts, un viņam paziņoja, ka kopš četriem mēnešiem katru nakti signalizēts. Bet katrs varēja viņus redzēt un saprast; jau no šās pirmās nakts sāka norunāt saīsinājumus: trīs ātri cits pakaļ citam sekojoši uzliesmojumi nozīmēs hercogieni; četri: princi; divi: grāfu Mosku; divi strauji uzliesmojumi, kuriem sekos divi lēni, nozīmēs bēgšanu. Vienojās nākotnē lietot vecmodīgo alfabētu alla monaca, kurā apzināti maina burtu kārtības skaitli, lai no malas neviens nevarētu saprast. A, piemēram, ir skaitlis 10, B — 3, tas ir, trīsreizējs secīgs lampas uzliesmojums nozīmē B, desmit secīgi uzliesmojumi A, un tā tālāk; tumsas mirklis atdala vārdus. Norunāja sazināties nākamajā dienā stundu pēc pusnakts, un hercogiene pati ieradās tornī, kas bija ceturtdaļjūdzi aiz pilsētas. Acis viņai pildījās asarām, skatot signālus, kurus raidīja Fabricijs, ko viņa tik bieži jau bija uzskatījusi par mirušu. Viņa pati teica tam ar lampas uzliesmojumiem: Mīlu tevi; drosmi, veselību, labu cerību. Vingrini spēkus savā istabā, tev būs nepieciešams tavu roku spēks. «Neesmu viņu redzējusi,» hercogiene sev sacīja, «kopš Faustas koncerta, kad viņš parādījās pie mana salona durvīm, ģērbies kā mednieks. Kas man toreiz būtu varējis pateikt, kāds liktenis mūs gaidīs!»

Hercogiene lika signalizēt Fabricijam, ka drīz viņu atbrīvos, pateicoties prinča žēlastībai (pēdējos trīs vārdus katrs varēja saprast); tad viņa atkal teica tam maigus vārdus; viņa nevarēja no tā atrauties. Tikai pēc tam, kad Ludoviko, kas, tāpēc ka bijis derīgs Fabricijam, bija kļuvis par viņas palīgu visās lietās, daudzkārt aizrādīja, viņa nolēma, jau dienai austot, pārtraukt signalizēšanu, kas varētu pievilkt kāda nelabvēļa skatienus. Vairākkārt atkārtotais vēstījums par viņa drīzo atbrīvošanu sagādāja Fabricijam dziļas skumjas. Klelija to ievēroja otrā dienā un izdarīja neprātību, jautājot viņam par cēloni.

—   Redzu, ka taisos sagādāt hercogienei kaut ko tādu, kas viņu dziļi neapmierinās.

—   Ko gan tādu viņa var no jums prasīt, ko jūs viņai atteiktu? — atjautāja Klelija dzīvā ziņkārē.

—   Viņa grib, lai es aizeju no šejienes, — Fabricijs atbildēja, — un tam es nekad nepiekritīšu.

Klelija nespēja atbildēt: viņa skatījās uz to, un viņai sāka ritēt gaužas asaras. Ja viņš būtu varējis uzrunāt meiteni tuvumā, varbūt tad būtu guvis atzīšanos jūtās, nezināšana par kurām viņam bieži laupīja drosmi; viņš skaidri juta, ka dzīve bez Klelijas mīlestības viņam varētu būt tikai rūgtu bēdu un nepanesamas garlaikošanās virkne. Viņam šķita, ka nav vairs vērts dzīvot, lai atrastu to pašu laimi, kas viņu interesēja, iekām viņš nebija iepazinis mīlestību, un kaut gan pašnāvība Itālijā tolaik vēl nebija modē, viņš tomēr par to domāja kā par glābiņu, ja liktenis viņu šķirtu no Klelijas.

Otrā dienā viņš saņēma no tās ļoti garu vēstuli.

«Mans draugs, jums jāzina patiesība: kopš jūs esat šeit, «Parmā visai bieži ir domājuši, ka jūsu pēdējā stunda tuvu. «Ir gan taisnība, ka jūs esat notiesāti tikai uz divpadsmit ga«diem cietoksnī, bet. par nelaimi, nav iespējams šaubīties, «ka ar jums saistās kādas visvarenas personas naids, un reižu «divdesmit esmu bailēs drebējusi, kaut tikai inde jūs neno«beidz; tāpēc izmantojiet katru iespēju, lai no šejienes izkļūtu. «Jūs redzat, ka jūsu labā neievēroju savus svētākos pienāku«rnus; par briesmu lielumu spriediet no lietām, kuras uzdrošinos «jums pateikt, kaut arī manā mutē tās ir tikai ļoti nevietā. Ja «tas noteikti vajadzīgs, ja nav nekāda cita ceļa glābiņam, tad «bēdziet. Ik mirklis, kuru pavadāt šai cietoksnī, var smagi ap«draudēt jūsu dzīvību; atcerieties, ka galmā ir kāda partija, «kuru nozieguma perspektiva nekad neaizkavēs sekot tās nodomiem. Un vai jūs neredzat, ka visus šās partijas projektus «nemitīgi izjauc grāfa Moskas pārākā veiklība? Nu, un tagad ir «atraduši drošu līdzekli, kā viņu izraidīt no Parmas, tas ir «hercogienes izmisums; un vai šo izmisumu visdrošāk ne«var radīt ar kāda jauna cietumnieka nāvi? Jau šiem vārdiem, «uz kuriem nevar neko atbildēt, jāliek jums saprast par jūsu «stāvokli. Jūs sakāt, ka esat man draudzīgs; bet vispirms pa«domājiet par nepārvaramajiem šķēršļiem, kādi stājas ceļā tam, «lai šīs jūtas starp mums kādreiz iegūtu zināmu noteiktību. «Mēs esam sastapušies jaunībā, esam snieguši palīdzīgu roku «nelaimes laikā; augstāka vara mani ir nolikusi šinī bardzības «vietā, lai mazinātu jūsu ciešanas, bet es izjustu mūžīgus pār«metumus, ja ilūzijas, kuras nekas neattaisno un nekad neat«taisnos, novestu jūs pie tā, ka jūs netvertu katru iespējamo «gadījumu, lai izrautu savu dzīvību no draudīgām briesmām. «Esmu zaudējusi dvēseles mieru ar cietsirdīgo neapdomību, ka «esmu ar jums apmainījusies dažām labas draudzības zīmēm. «Ja mūsu bērnišķīgā spēlēšanās ar alfabētiem novestu jūs pie «tik maz dibinātām ilūzijām, kuras jums var būt liktenīgas, tad «velti es mēģinātu atsaukties uz Barbones mēģinājumu, lai sevi «attaisnotu. Domājot jūs paglābjam no acumirklīgām bries«mām, es pati būtu jūs iedzinusi daudz draudīgākās un dro«šākās briesmās; un mana nepārdomība paliktu mūžam nepie«dodama, ja tā būtu radījusi jūtas, kuras var jūs novest pie «pretošanās hercogienes padomiem. Ieskatiet to, ko esmu «spiesta jums atkārtot: glābieties, es jums to pavēlu…»

Šī vēstule bija ļoti gara; dažas vietas, kā: es jums to pavēlu, ko mēs tikko pārrakstījām, dāvāja Fabricija mīlestībai jaukus cerības mirkļus. Viņam likās, ka Klelijas jūtas savos pamatos ir diezgan maigas, kaut arī tās izpaustas ar ievērojamu piesardzību. Citos mirkļos atkal viņš cieta aiz savas pilnīgās nezināšanas šajā kara veidā; Klelijas vēstulē viņš saskatīja tikai vienkāršu draudzību vai pat ļoti parastu cilvēcību.

Bet visumā tas, ko viņa Fabricijam vēstīja, nevienu mirkli negrozīja viņa nodomus: pat pieņemot, ka briesmas, kuras viņa attēloja, ir realas, vai tad acumirklīgas briesmas būtu pārāk dārga cena par laimi redzēt viņu katru dienu? Kā viņš dzīvotu, kad atkal būtu atradis patvērumu Boloņā vai Florencē? jo, bēgot no citadeles, viņš pat nedrīkstēja cerēt atļaujas dzīvot Parmā. Un pat ja prinča prāts tik ļoti pārgrozītos, ka atbrīvotu viņu (kas gan bija pavisam maz ticams, kopš Fabricijs bija kādai varenai grupai izvērties par līdzekli grāfa Moskas gāšanai), — kā viņš dzīvotu Parmā, kad viņu no Klelijas šķirtu viss tas naids, kas atdala abas partijas? Reizi vai divas mēnesī gadījums varbūt savestu viņus tais pašos salonos; bet, pat tad, kādā veidā viņi varētu sarunāties? Kā atkal atrast šo pilnīgo tuvību, kādu viņš tagad ik dienas vairākas stundas baudīja? kas būtu salona saruna, salīdzinot ar tām, kādas viņi veidoja ar alfabētiem? «Un pat ja man šī tīkamā dzīve un vienīgā laimes iespēja būtu jāpērk ar dažām sīkām briesmām, — kur te ir ļaunums? Un vai arī tā jau nav laime, ka tādā veidā atrodu niecīgu izdevību sniegt viņai manas mīlestības pierādījumu?»

Fabricijs Klelijas vēstulē saskatīja tikai izdevību lūgt sastapšanos ar viņu; tas bija visu viņa vēlēšanos vienīgais un pastāvīgais mērķis. Viņš bija runājis ar viņu tikai reizi un pie tam vienu mirkli, kad ieradās cietumā, un kopš tā laika bija pagājušas jau vairāk nekā divsimt dienas.

Viņš iedomājās vieglu satikšanās iespēju: lieliskais abats dons Čezare piešķīra Fabricijam pusstundu pastaigas Farnezu torņa terasē katru ceturtdienu dienas laikā, bet pārējās nedēļas dienās šī pastaiga, ko varētu pamanīt visi Parmas un apkaimes iedzīvotāji, un tad tā smagi kompromitētu komandantu, notika tikai tumsai iestājoties. Lai uzkāptu Farnezu torņa terasē, nebija citu kāpņu kā tikai tās, kuras veda no drūmi ar melnu un baltu marmoru izrotātās kapelas, ko lasītājs varbūt vēl atceras, uz nelielo zvanu torni. Griļo aizveda Fabriciju uz kapelu, atvēra durvis uz mazajām torņa kāpnēm: viņa pienākums būtu jauneklim turp sekot, bet, tā kā vakari -sāka mesties salti, cietumsargs ļāva viņam kāpt augšā vienam, ieslēdza viņu zvanu tornī, kas bija savienots ar terasi, un atgriezās savā istabā sildīties. Vai Klelija nevarētu kādu vakaru istabenes pavadībā ierasties melnā marmora kapelā?

Visa garā vēstule, ar kuru Fabricijs atbildēja Klelijai, bija tā aprēķināta, lai panāktu šo sastapšanos. Pie tam viņš pilnīgi vaļsirdīgi atzinās, it kā runa būtu par kādu citu personu, visos motivos, kuri viņu pavedina neatstāt citadeli.

«Es būtu ar mieru katru dienu simtreiz riskēt ar savu dzīvību, lai gūtu laimi sarunāties ar jums ar alfabētu palīdzību, kuri mūs tagad ne mirkli neaizkavē, un jūs gribat, lai es izdaru muļķību un aizeju trimdā uz Parmu vai varbūt uz Boloņu, vai pat Florenci! Jūs gribat, lai bēgu un attālinos no jums! Jums jāzina, ka tam man trūkst spēka; velti dotu jums goda vārdu, es nespētu to turēt.»

Lūgums par satikšanos noveda pie Klelijas nostbūtnes, kas ilga ne mazāk kā piecas dienas; šo piecu dienu laikā viņa ieradās putnu istabā tikai tais acumirkļos, kad zināja, ka Fabricijs nevar izlietot aizsegā ierīkoto spraugu. Fabricijs bija izmisis; no šās nostbūtnes viņš secināja, ka velti daži Klelijas skatieni viņā bija modinājuši neprātīgas cerības, viņš nekad tai nebija iedvesis citas jūtas kā vienīgi draudzību. «Tādā gadījumā,» viņš sev sacīja, «kam gan man dzīvība? lai princis man to atņem, būšu tam pateicīgs; viens iemesls vairāk, lai neatstātu citadeli.» Un tagad viņš ik nakti atbildēja mazās lampas signāliem tikai ar dziļu nepatiku. Hercogiene domāja, ka viņš kļuvis gluži traks, kad lasīja signālu ziņojumos, kurus Ludoviko viņai katru rītu atnesa, neizprotamos vārdus: negribu glābties; gribu šeit nomirt!

Šais piecās dienās, Fabricijam tik nežēlīgās, Klelija bija nelaimīgāka nekā viņš; jaunavā bija modusies doma, kas augstsirdīgai dvēselei sagādāja mokas: «Mans pienākums ir bēgt uz klosteri, tālu no citadeles; kad Fabricijs uzzinās, ka manis vairs te nav, un es to likšu Griļo un visiem cietumsargiem viņam pateikt, tad viņš izšķirsies par bēgšanas mēģinājumu. Bet aiziet klosterī nozīmētu apņemties uz visiem laikiem neredzēt Fabriciju; un atteikties viņu redzēt, kad viņš devis tik skaidru pierādījumu, ka jūtu, kuras viņu kādreiz saistījušas pie hercogienes, tagad vairs nav! Vai kāds jauns cilvēks spētu sniegt mīlestības pierādījumu, kas varētu vairāk aizkustināt? Pēc septiņu mēnešu ilga ieslodzījuma, kas smagi skāris viņa veselību, viņš atteicās atgūt brīvību. Vieglprātīgs radījums, tāds, par kādu galminieku valodas bija Fabriciju nomelnojušas Klelijas acīs,, būtu upurējis divdesmit mīļākās, lai izietu vienu dienu ātrāk no citadeles, un ko tāds nebūtu darījis, lai izkļūtu no cietuma, kurā katru dienu inde var darīt galu viņa dzīvībai!»

Klelijai pietrūka drosmes; viņa izdarīja ievērojamu kļūdu, nemeklējot patvērumu klosterī, kas tai pašā laikā viņai būtu devis dabisku līdzekli, lai izšķirtos ar markizu Kreščenci. Un kad jau šī kļūda bija pielaista, tad kā gan pretoties jauneklim, ķjis ir tik mīļš, tik dabisks, tik maigs, kas pakļauj savu dzīvību baigajām briesmām, lai gūtu pieticīgo laimi redzēt viņu no viena loga otrā? Pēc piecu dienu ilga briesmīga cīniņa, kam brīžiem piejaucās pašnicināšanas mirkļi, Klelija nolēma atbildēt uz Fabricija vēstuli, kurā viņš lūdzās laimi parunāties ar viņu melnā marmora kapelā. Īstenībā viņa atteicās, un visai skarbos vārdos; bet kops šā mirkļa viņas miers bija zudis; ik brīdi viņas iztēle atsauca acu priekšā Fabriciju, kas saindējies mirst; sešas vai astoņas reizes dienā viņa ieradās putnu istabā, viņai bija kaisla vēlēšanās pārliecināties pašas acīm, ka Fabricijs dzīvo.

«Ja viņš vēl ir cietoksnī,» Klelija sev sacīja, «ja viņš vēl padots visām briesmām, kuras Raversi partija varbūt auž pret viņu, lai gāztu grāfu Mosku, tad vienīgi tāpēc, ka biju tik gļēva un neaizbēgu klosterī! Kāds gan iemesls viņam būtu vēl šeit palikt, ja viņš droši zinātu, ka esmu aizgājusi uz visiem laikiem?»

Biklā un reizē tik augstprātīgā meitene apsvēra iespēju, ka cietumsargs Griļo varētu atteikties viņai pakalpot; vēl vairāk, viņa iztēloja visus pārspriedumus, kādus šis cilvēks varētu atļauties izteikt par viņas neparasto izturēšanos. Viņa pazemojās pat tik tālu, ka lika pasaukt Griļo un pateica tam drebošā balsī, kas nodeva visu viņas noslēpumu, ka tuvākās dienās Fabricijs atgūs brīvību, ka hercogiene. Sanseverina šais cerībās ļoti aktivi rīkojas un ka, bieži nepieciešama tūlītēja cietumnieka atbilde uz zināmiem izteiktiem priekšlikumiem, tādēļ viņa lūdz Griļo atļaut Fabricijam ierīkot loga aizsegā spraugu, lai viņa tam varētu ar zīmju palīdzību paziņot plānus, kurus viņa vairākas reizes dienā saņemot no siņoras Sanseverinas.

Griļo smaidīja un apliecināja viņai savu cieņu un padevību. Klelija viņam bija bezgala pateicīga par to, ka viņš nepiebilda ne vārda; bija skaidrs, ka viņš jau vairākus mēnešus labi zina visu, kas notiek.

Tikko cietumsargs bija aizgājis, Klelija deva signālu, kāds bija norunāts, lai izsauktu Fabriciju svarīgos gadījumos; viņa tam uzticēja visu, ko tikko bija darījusi. «Jūs gribat aiziet bojā no indes,» viņa piemetināja. «Ceru, ka man būs drosme, lai tuvākajās dienās atstātu savu tēvu un aizbēgtu uz kādu tālu klosteri. Esmu jums to parādā; tad, es ceru, jūs vairs nepretosieties plāniem, kurus varētu jums izteikt, lai izglābtu jūs no šejienes. Kamēr jūs esat šeit, es pārdzīvoju baigus un neprātīgus mirkļus; nekad savā mūžā neesmu palielinājusi kāda cilvēka nelaimi, bet man šķiet, ka es būtu vainīga, ja jūs mirtu. Jau par gluži svešu cilvēku līdzīga iedoma mani iedzītu izmisumā; spriediet paši, ko es pārdzīvoju, kad iedomājos, ka draugs, kura neprātības man dod nopietnu pamatu sūdzībām, bet kuru tomēr kopš tik ilga laika katru dienu redzu, šai pašā mirklī ir nāves mokās. Reizēm jūtu vajadzību no jums paša uzzināt, ka esat dzīvs.

Lai atbrīvotos no šīm briesmīgajām sāpēm, es tiktāl pazemojos, ka lūdzu žēlastību no pakļauta cilvēka, kas varēja man atteikt un vēl var mani nodot. Bet varbūt es būtu laimīga, ja viņš mani denuncētu tēvam; tai pašā mirklī es aizietu klosterī un nebūtu vairs jūsu nežēlīgo neprātību līdzzinātāja pret savu gribu. Ticiet man, ilgi tas tā nevar turpināties, jūs paklausīsiet hercogienes rīkojumiem. Vai esat apmierināts, cietsirdīgais draugs? es pati uzaicināju jūs piekrāpt manu tēvu! Pasauciet Griļo, pasniedziet viņam kādu dāvanu.»

Fabricijs bija tik ļoti iemīlējies, pats vienkāršākais Klelijas gribas izpaudums viņu tā biedēja, ka pat šis neparastais ziņojums viņam nedeva pārliecību, ka viņu mīl. Viņš pasauca Griļo, kam bagātīgi atlīdzināja par agrākajām laipnībām, un, runājot par nākamību, viņš tam apsolīja cechinu par katru dienu, kurā tas viņam atļaus lietot aizsegā ierīkoto spraugu. Griļo bija sajūsmināts par šo vienošanos.

— Teikšu jums, monsiņor, liekot roku uz sirds: vai gribat baudīt katru dienu savas maltītes tikai atdzisušas? Tas ir ļoti vienkāršs līdzeklis izvairīties no indes. Lūdzu tikai pilnīgu klusēšanu, cietumsargam viss jāredz un nekas nav jāpamana. Viena suņa vietā man būs vairāki, un jūs pats dosiet tiem nogaršot no katra ēdiena, kuru būsiet nodomājis ēst; vīnu es jums došu savējo, jūs pieskarsieties tikai tām pudelēm, no kurām es būšu dzēris. Bet ja jūsu ekselence grib mani uz visiem laikiem ..pazudināt, tad pietiek, ka tā uztic šos sīkumus kaut vai pašai siņorinai Klelijai: sieviete paliek vienmēr sieviete; ja rīt viņa ar jums sastrīdas, parīt, lai atriebtos, viņa izstāsta visu šo izgudrojumu savam tēvam, kuram nevajag lielāka prieka kā likt pakārt vienu cietumsargu. Pēc Barbones varbūt viņš ir pats ļaunākais cilvēks cietoksnī, un tieši tas padara jūsu stāvokli tik bīstamu; viņš prot rīkoties ar indi, varat būt droši, un viņš man nekad nepiedotu iedomu turēt trīs vai četrus mazus sunīšus.

Atkal atskanēja serenāde. Tagad Griļo atbildēja uz visiem Fabricija jautājumiem; viņš tomēr noņēmās būt saprātīgs un nenodot siņorinu Kleliju, kas, pēc viņa domām, taisīdamās precēties ar markizu Kreščenci, bagātāko cilvēku Parmas valstī, tomēr mīlinājās ar piemīlīgo monsiņoru del Dongo, cik to cietuma mūri atļāva. Viņš atbildēja uz visiem Fabricija jautājumiem par serenādi un tad pēkšņi neapdomīgi piebilda: «Domā, ka tas viņu drīz apprecēs.» Var iedomāties, kādu iespaidu šie vienkāršie vārdi darīja Fabricijam. Nakti lampas signāliem viņš atbildēja tikai, lai paziņotu, ka ir slims. Otrā rītā, pulksten sešos, tikko Klelija parādījās putnu istabā, viņš tai jautāja ceremoniālā pieklājībā, kāda starp viņiem bija pavisam neparasta, kāpēc tā viņam nav vienkārši pateikusi, ka mīl markizu Kreščenci un taisās to drīz precēt.

—   Tāpēc, ka visā tajā nav ne vārda patiesības, — Klelija nepacietīgi atbildēja. Bet patiesi, pārējais viņas atbildē bija mazāk skaidrs. Fabricijs vērsa uz to viņas uzmanību un izmantoja gadījumu, lai atjaunotu lūgumu par satikšanos. Klelija, redzot, ka apšauba viņas vaļsirdību, gandrīz tūlīt deva savu piekrišanu, liekot tomēr Fabricijam manīt, ka Griļo acīs viņa sevi pazemo uz visiem laikiem. Vakarā, kad bija iestājusies jau pilnīga tumsa, viņa istabenes pavadībā ieradās melnā marmora kapelā; viņa apstājās pašā vidū, blakus lampiņai. Istabene un Griļo nostājās trīsdesmit soļu no durvīm. Klelija, visa drebēdama, bija sagatavojusi skaistu runu: viņa bija nodomājusi neizteikt nekādu atzīšanos, kas viņu kompromitētu, bet kaislības loģika ir neaptverama; dziļā interese, kāda tai ir uzzināt patiesību, neļauj ievērot tukšu piesardzību, un tai pašā laikā neaprobežotā padevība, kāda tai ir pret mīlēto, atņem bailes viņu aizvainot. Fabriciju sākumā apžilbināja Klelijas skaistums: jau astoņus mēnešus viņš tik tuvu bija redzējis tikai cietumsargus. Bet marķīza Kreščenci vārds viņam atdeva visu niknumu, un tas pieauga, skaidri redzot, ka Klelija atbild tikai a.r apdomīgu piesardzību; arī Klelija pati manīja, ka viņa aizdomas palielina, nevis izkliedē. Šī izjūta viņu ļoti mocīja.

—   Jūs gan esat ļoti laimīgs, — viņa tam teica, sašutusi un ar asarām acīs, — ka esat licis man aizmirst, ko esmu pati sev parādā? Līdz pagājušā gada 3. augustam esmu izjutusi pret vīriešiem, kuri mēģinājuši man patikt, tikai pretīgumu. Bezgalīgi un, domājams, pārspīlēti esmu nicinājusi galminieku raksturu, visi, kas jutās laimīgi šai galmā, man nepatika. Turpretim neparastas īpašības es atklāju kādā cietumniekā, ko 3. 'augustā ieveda šai citadelē. Vispirms, pati to neapzinādamās, es pārdzīvoju visas greizsirdības mokas. Kādas burvīgas un man labi pazīstamas sievietes piemīlība bija dunča dūrieni manai sirdij, jo es toreiz domāju un mazliet vēl tagad domāju, ka viņa valdzina šo cietumnieku. Drīz vien markizs Kreščenci, kas bija lūdzis manu roku, kāpināja savu neatlaidību; viņš ir ļoti bagāts, un mums nav nekāda īpašuma. Es viņu noraidīju ar plašu, brīvu garu, bet tad mans tēvs izteica liktenīgo vārdu — klosteris; es sapratu, ka, ja atstāšu citadeli, nevarēšu vairs būt nomodā par tā cietumnieka dzīvību, kura liktenis mani interesēja. Manas piesardzības meistardarbs bija tas, ka līdz tam brīdim viņš pat nenojauta, cik baigas briesmas apdraud viņa dzīvību. Biju sev stingri apsolījusi nekad nenodot ne savu tēvu, nedz savu noslēpumu; bet šī apbrīnojami rosīgā, ar augstu saprātu, ar briesmīgu gribas spēku apveltītā sieviete, kas atbalsta cietumnieku, piedāvāja viņam, cik es noskārstu, bēgšanas iespējas; viņš tās atraidīja un gribēja mani pārliecināt, ka atsakās atstāt citadeli, lai neattālinātos no manis. Tad es izdarīju lielu kļūdu, piecas dienas es cīnījos; man tai mirklī būtu vajadzējis patverties klosterī un atstāt cietoksni: šis solis man sniegtu ļoti vienkāršu līdzekli, lai izšķirtos ar markizu Kreščenci. Bet man pietrūka drosmes atstāt cietoksni, un tagad es esmu pazudusī meita; esmu saistījusies pie vieglprātīga vīrieša: zinu taču, kā viņš Neapolē uzvedies; un kāds man pamats ticēt, ka viņš būtu mainījis savu raksturu? Ieslēgts stingrā cietumā, viņš veltīja savu uzmanību vienīgai sievietei, kuru varēja redzēt; tā bija izklaidējums viņa garlaicībā. Tā kā viņš ar to varēja sarunāties tikai ar zināmām grūtībām, tad šī izklaidēšanās pieņēma šķietamu kaislības izskatu. Šis cietumnieks, kas ar savu drosmi ieguvis sabiedrībā vārdu, tagad, ļaujoties diezgan draudīgām briesmām, lai joprojām varētu redzēt personu, kuru iedomājies mīlam, grib pierādīt, ka viņa mīlestība ir vairāk nekā vienkārša, pārejoša aizraušanās. Bet tikko viņš būs lielā pilsētā, atkal sabiedrības vilinājumu apņemts, viņš no jauna būs tas, kas vienmēr bijis, augstāko aprindu vīrietis, kas dzenas pēc izklaidēšanās un galantām dēkām; un viņa nabaga cietuma biedrene beigs savās dienas klosterī, vieglprātīgās būtes aizmirsta un ar nāvīgu nožēlu sirdī par savu atzīšanos.

Šo vēsturisko runu, no kuras sniedzam tikai galveno, kā jau var iedomāties, Fabricijs pārtrauca reižu divdesmit. Viņš bija dedzīgi iemīlējies; tāpat viņš bija caur un cauri pārliecināts, ka nekad nav pazinis mīlestību, pirms sastapa Kleliju, un ka viņa liktenis ir dzīvot tikai viņai.

Lasītājs, bez šaubām, var iedomāties jaukos vārdus, kurus viņa sacīja, kad istabene brīdināja siņorinu, ka pulkstenis nositis jau pusdivpadsmit un ka ģenerālis katru brīdi var atgriezties mājās; šķiršanās bija rūgta.

— Redzu jūs varbūt pēdējo reizi, — Klelija teica cietumniekam; — kāds solis, kas acīm redzami ir Raversi kliķes interesēs, var jums dot iespēju nežēlīgā veidā pierādīt, ka neesat nepastāvīgs. — Klelija atstāja Fabriciju, kas slāpa vai nost aiz elsām un bija pusdzīvs aiz kauna, ka nespēj tās pilnīgi noslēpt no istabenes un īpaši no cietumsarga Griļo. Otra sastapšanās būtu iespējama tikai tad, kad ģenerālis paziņotu, ka viņam vakars jāpavada sabiedrībā; un kopš Fabricija ievešanas cietumā, ievērojot interesi, kādu galminieku ziņkārībai tas iedvesa, ģenerālis uzskatīja par saprātīgu atrunāties ar gandrīz pastāvīgām ģikts lēkmēm, un izbraukumi pilsētā, kurus noteica gudrās politikas prasības, bieži tika izlemti tikai tai mirklī, kad viņš jau kāpa pajūgā.

Kopš vakara marmora kapelā Fabricija dzīve bija nepārtraukts līgsmes pārplūdums. Gan taisnība, ka viņa laimei ceļā vēl šķita stāvam lieli šķēršļi; bet galu galā viņam bija augstākais un mazcerētais prieks kļūt mīlētam no debesu būtes, kas piepildīja katru viņa domu.

Trešajā dienā pēc šās sastapšanās lampas signāli izbeidzās ļoti agri, gandrīz ap pusnakti; mirklī, kad tos pārtrauca, Fabricijam gandrīz pārsita galvu liela svina lode, kas, iemesta pa loga aizsega augšdaļu, saplēsa eļļotā papīra rūtis un iekrita istabā.

Šī krietni palielā lode nemaz nebija tik smaga, kā pēc tās apjoma varēja gaidīt. Fabricijam izdevās to viegli atvērt, un viņš tanī atrada hercogienes vēstuli. Ar rūpīgi pielabinātā archibīskapa starpniecību hercogienei bija izdevies piekukuļot kādu citadeles garnizona kareivi. Šis vīrs, veikls lingotājs, piemānīja kareivjus, kuri stāvēja sardzē pie komandanta palaco stūriem un durvīm, vai arī vienojās ar tiem.

«Tev jāglābjas ar virvēm. Es drebu, dodot tev šo savādo pa«domu, es vilcinos jau vairāk nekā pilnus divus mēnešus tev «sacīt šos vārdus, bet oficiālā nākotne apmācas no dienas «dienā vairāk, un var gaidīt visļaunāko. Starp citu, tūlīt atsāc «signālus ar lampu, lai apliecinātu mums, ka esi saņēmis šo «bīstamo vēstuli; signalizē P, B un G alla monaca, tas ir, četri, «divpadsmit un divi. Atelpošu tikai pēc tam, kad būšu redzē«jusi šo signālu. Esmu tornī, atbildēs ar N un O, septiņi un «pieci. Saņēmis atbildi, nesignalizē vairāk un nododies vienīgi «manas vēstules izprašanai.»

Fabricijs steigšus paklausīja un raidīja norunātos signālus, kuriem sekoja pieteiktās atbildes; tad viņš turpināja lasīt vēstuli.

«Var gaidīt visļaunāko; to man paskaidroja trīs cilvēki, ku~ «riem es visvairāk uzticos, pēc tam kad biju likusi viņiem zvērēt «pie Evaņģēlija, ka viņi man teiks patiesību, lai cik nežēlīga arī «tā man būtu. Pirmais no šiem cilvēkiem draudēja denunciato«ram chirurgam Ferarā, ka uzkritīs tam virsū ar atvāztu nazi «rokā; otrs tev sacīja, kad tu atgriezies no Beldžiratas, ka būtu «bijis daudz saprātīgāk izšaut no pistoles uz sulaini, kas dzie«dādams jāja pa mežu un veda pavadā skaistu, mazliet novā«jējušu zirgu; trešā tu nepazīsti: tas ir kāds lielceļu laupītājs, «viens no maniem draugiem, darbības cilvēks, ja vajadzīgs, un «drosmes viņam ir tikpat daudz, cik tev. Tieši tāpēc es jo sevišķi «viņam jautāju, kas tev būtu darāms. Visi trīs man sacīja (pie «tam nezinādami, ka esmu iztaujājusi abus pārējos), ka daudz «labāk ir riskēt ar kakla laušanu, nekā vēl vienpadsmit gadus «un četrus mēnešus pavadīt pastāvīgās bailēs no ļoti iespēja«mas noindēšanas.

«Veselu mēnesi tev tavā istabā jāvingrinās rāpties augšup un «lejup pa mezglainu virvi. Un tad kādā svētku dienā, kad citade«les garnizonam būs izsniegta vīna deva, tu mēģināsi lielo pasā«kumu; tev būs trīs zīda un kaņepāju virves, gulbja spalvas «resnumā, viena astoņdesmit pēdu gara, ar kuru nokāpt no tava «loga līdz oranžkokiem; otra trīssimt pēdu, un te nu gan ir «grūtības sakarā ar svaru, lai nokāptu simt astoņdesmit pēdas «no platā torņa augstuma; trešā trīsdesmit pēdu garā virve tev «noderēs nokāpšanai no vaļņa. Visu laiku pētīju lielo sienu no «austrumiem, tas ir, uz Feraras pusi: tur zemestrīces radīta «sprauga ir aizpildīta ar pretbalstu, veidojot slīpumu. Mans «lielceļu laupītājs man apgalvo, ka šai pusē varot nokāpt bez «pārāk lielām grūtībām, saņemot tikai pāris ieskrambājumus, «ja slidinoties lejup pa pretbalsta veidoto slīpumu. Svērtenis«kais attālums līdz pašai apakšai nav lielāks par astoņdesmit «pēdām, un šo pusi vismazāk apsarga.

«Un tomēr, visu apsverot, mans laupītājs, kas trīs reizes «izbēdzis no cietuma un ko tu iemīļosi, kad ar viņu iepazīsies, «kaut arī viņš necieš tavas kastas cilvēkus; mans lielceļu lau«pītājs tātad, tikpat veikls un kustīgs kā tu, domā, ka viņš labāk «nolaistos pa rietumu pusi, tieši iepretim nelielajam palaco, «kuru kādreiz apdzīvoja Fausta, ko tu tik labi pazini. Rāpties «pa šo pusi viņu pamudinātu tas, ka siena gan ir ar ļoti «mazu slīpumu, bet tomēr gandrīz viscaur apaugusi ar krūmi«ņiem; turir sīki kociņi, ne resnāki par mazo pirkstiņu, kuri «var pamatīgi nospraukt ādu, ja neuzmanās, bet pie tiem arī «ļoti labi turēties. Vēl šorīt aplūkoju rietumu pusi ar lielisku «tālskati: jāizvēlas tieši tā vieta, kur priekš diviem vai trijiem «gadiem iemūrēts balustradē jauns akmens. Svērteniski uz leju «zem šā akmens tu sākumā sastapsi pēdu divdesmit garu neap«augušu laukumu; tur jārāpjas ļoti lēnām (tu jūti, kā man sirds «dreb, dodot tev šos briesmīgos norādījumus, bet drosme ir «prasme izvēlēties mazāko ļaunumu, lai cik baigs tas arī vēl «būtu); pēc kailā laukuma tu atradīsi astoņdesmit vai deviņ«desmit pēdas krūmu biezokņa, kur redz lidināmies putnus, un «tālāk trīsdesmit pēdas, kur ir tikai zāle, lefkojas un klinšu, «puķes. Aiz tām, tuvojoties zemei, atkal krūmiem apaugušas «divdesmit pēdas un beigās pēdu divdesmit pieci vai trīsdesmit «augsts nesen nobalsināts gabals.

«Šai pusei par labu mani noskaņo arī tas, ka svērteniski, zem «balustradē iemūrētā jaunā akmens, ir koka būdiņa, ko uzcēlis «kāds kareivis savā dārzā un ko atjautīgais, citadelē nodar«binātais kapteinis grib piespiest nojaukt; tā ir septiņpadsmit «pēdu augsta, nosegta ar salmiem, un jumts pieskaras citadeles «lielajam mūrim. Tieši šis jumts mani vilina; briesmīgā nelai«mes gadījumā tas mazinātu kritiena spēku. Un kad tu reiz «būsi tur nokļuvis, tad atradīsies jau vaļņa ieplakā, kuru ap«sarga diezgan pavirši; ja tevi tur aizturētu, tad šauj un aiz«stāvies dažas minūtes. Tavam draugam no Feraras un otram «drosminiekam, ko saucu par lielceļa laupītāju, būs kāpnes, «un viņi nevilcināsies un uzrāpsies ne pārāk augstajā valnī, lai «steigtos tev palīgā.

«Valnis nav augstāks par divdesmit trim pēdām un ir ļoti «slīps. Es būšu šā pēdējā šķēršļa pakājē ar krietnu skaitu ap«bruņotu vīru.

«Ceru, ka varēšu vēl piecas vai sešas vēstules tev nogādāt «šādā pašā ceļā. Nemitīgi atkārtošu to pašu, tikai citos vārdos, «lai mēs pilnīgi saprastos. Vari iedomāties, kā man ir ap sirdi, «kad saku, ka cilvēks, kas būtu gribējis, ka tu nošauj sulaini, «un kas tomēr ir labākais cilvēks pasaulē un aiz nožēlām bei«dzas vai nost, domā, ka tu tiksi cauri ar lauztu roku. Lielceļa «laupītājs, kam šāda veida pasākumos ir lielāka pieredze, domā, «ka, ja tu rāpsies ļoti lēni un, galvenais, nesteigdamies, brīvība «tev nemaksās vairāk kā ieskrambājumus. Lielākā grūtība ir «tev piegādāt virves; vienīgi par to domāju jau piecpadsmit «dienas, kopš šis lielais plāns mani nodarbina katru mirkli.

«Es neatbildu uz tavu aplamību, vienīgo neasprātību, ko tu «savā mūžā esi izteicis: «Es negribu glābties!» Cilvēks, kas būtu «gribējis, ka tu nošauj sulaini, izsaucās, ka garlaicība tevi pa«darījusi traku. Neslēpšu tev, ka mēs baidāmies no ļoti draudī«gām briesmām, kuras varbūt pasteidzinās tavas bēgšanas dienu. «Lai tev vēstītu par šīm briesmām, lampa vairākas reizes pēc «kārtas signalizēs:

«Pilī izcēlies ugunsgrēks!

«Tu atbildēsi:

«Vai manas grāmatas sadegušas?»

Vēstulē bija vēl piecas vai sešas lappuses ar .sīkākām ziņām; tā bija rakstīta ar mikroskopiskiem burtiņiem uz ļoti plāna papīra.

«Tas viss ir ļoti skaisti un ļoti labi izgudrots,» Fabricijs sev sacīja. «Esmu grāfam un hercogienei parādā mūžīgu atzinību; viņi varbūt ticēs, ka man bijušas bailes, bet es nebēgšu. Vai kādreiz kāds ir glābies no turienes, kur ir bezgala laimīgs, lai steigtos uz briesmīgu trimdu, kur trūks visa kā, līdz pat gaisam, ko elpo? Ko es Florencē darīšu pēc viena mēneša? pārģērbšos, lai atgrieztos uz šejieni un ložņātu ap šā cietokšņa vārtiem, mēģinot notvert kādu skatienu!»

Otrā dienā Fabricijs pārdzīvoja bailes; ap pulksten vienpadsmitiem viņš bija pie sava loga, vērodams krāšņo ainavu un gaidīdams laimīgo mirkli, kurā varēs redzēt Kleliju, kad Grilo gluži bez elpas iesteidzās viņa istabā:

—   Atri! ātri! Monsiņor, metieties gultā, izliecieties, ka esat slims; trīs tiesneši kāpj augšā! Tie nāk jūs nopratināt; pirms atbildat, labi pārdomājiet; viņi gribēs jūs iepīt.

To sacīdams, Griļo steidzās aiztaisīt novērošanas spraugu aizsegā, aizgrūda Fabriciju uz gultu un uzmeta viņam virsū divus vai trīs mēteļus.

—   Sakiet, ka jums ir lielas sāpes, un runājiet maz, un it sevišķi lieciet atkārtot jautājumus, lai jums būtu laika apdomāties.

Trīs tiesneši ienāca. «Trīs no galerām izbēguši,» Fabricijs nodomāja, redzot zemiskās sejas, «nevis trīs tiesneši.» Tie bija garos, melnos mēteļos; tie svinīgi sveicināja un, ne vārda nerunādami, atsēdās uz trim krēsliem, kuri bija istabā.

—   Siņor Fabricij del Dongo, — uzrunāja vecākais, — mūs pie jums atvedis bēdīgs uzdevums. Esam ieradušies, lai jums paziņotu, ka mirusi viņa ekselence siņors markizs del Dongo, jūsu tēvs, otrais lielmažordoms, Lombardo-Venecijas karalistes majors, tādu un tādu ordeņu lielkrustu kavalieris un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk. — Fabricijs apraudājās; tiesnesis turpināja:

—   Siņora markize del Dongo, jūsu māte, ziņo jums šo vēsti ar rakstu; bet tā kā viņa ir pievienojusi nepienācīgus apsvērumus, tad tiesa ar vakardienas rīkojumu nolēmusi, ka jūs ar

viņas vēstuli iepazīstinās tikai daļēji, un šos izvilkumus siņors' rakstvedis Bona jums tūlīt nolasīs.

Lasīšanu beidzis, tiesnesis pienāca pie Fabricija, kas joprojām gulēja, un parādīja viņam mātes vēstulē vietas, kuru norakstus tikko bija nolasījis. Fabricijs vēstulē ieraudzīja vārdus: netaisns ieslodzījums, nežēlīgs sods par noziegumu, kas nemaz tāds nav, un viņš saprata, kāds bija tiesnešu apmeklējuma iemesls. Tad nu, nicinādams bezgodīgos tiesnešus, viņš tiem neteica vairāk kā tikai šos vārdus:

—   Esmu slims, siņori, beidzos vai nost aiz vājuma, un jūs mani atvainosiet, ka nevaru piecelties.

Kad tiesneši bija izgājuši, Fabricijs vēl ilgi raudāja un pēc tam apsvēra: «Vai esmu liekulis? Man likās, ka es viņa nemaz nemīlu.»

Šai dienā un nākamajās Klelija bija ļoti bēdīga; viņa to pasauca vairākas reizes, bet viņai bija tikko drosme pateikt tam dažus vārdus. Piektajā, pēc pirmās satikšanās, dienā no rīta viņa tam sacīja, ka vakarā ieradīsies marmora kapelā.

—   Varu jums teikt tikai nedaudzus vārdus, — ienākot viņa tam sacīja. Viņa tik stipri drebēja, ka viņai bija jāatbalstās pie istabenes. Aizsūtījusi to uz kapelas ieeju, viņa tikko saprotamā balsī turpināja: — Jūs man dosiet goda vārdu, ka klausīsiet hercogienei un mēģināsiet bēgt tai dienā, kad viņa jums pavēlēs, un tādā veidā, kādu viņa jums norādīs, vai arī rīt no rīta es aizbēgšu uz klosteri, un es jums zvēru, ka nekad savā mūžā ar jums nerunāšu ne vārda.

Fabricijs palika mēms.

—   Apsoliet, — Klelija teica, ar asarām acīs un pavisam satraukta, — vai arī mēs šeit sarunājamies pēdējo reizi. Jūs manu dzīvi esat padarījis briesmīgu: jūs šeit esat manis dēļ, un katra diena var būt pēdējā jūsu dzīvē. — Šai mirklī Klelija bija tik vārga, ka viņai vajadzēja atbalstīties uz milzīgā atzveltnes krēsla, kas kādreiz bija novietots kapelas vidū, ieslodzītā prinča lietošanai; viņa tik tikko nepakrita.

—   Kas man jāapsola? Fabricijs nomākti jautāja.

—   Jūs to zināt.

—   Tātad es zvēru, ka apzināti metīšos iekšā briesmīgā nelaimē un notiesāšu sevi uz dzīvi tālu no visa, kas man pasaulē mīļš.

—   Apsoliet noteiktākas lietas.

—       Zvēru paklausīt hercogienei un bēgt tai dienā, kad viņa

gribēs un kā viņa gribēs. Bet kas ar mani notiks, kad būšu tālu no jums?

—   Zvēriet, ka bēgsiet, lai ari kas notiktu.

—   Kā! Vai esat nodomājusi apprecēt markizu Kreščenci, tikko manis šeit vairs nebūs?

—   Ak dievs! ko gan jūs domājat par manu dvēseli? .. . Bet zvēriet, vai arī man ne mirkli nebūs miera dvēselē.

—   Labi, es zvēru, ka bēgšu no šejienes tai dienā, kurusiņora Sanseverina man norādīs, lai arī kas līdz tam laikam te notiktu.

Panākusi šo solījumu, Klelija bija tik vārga, ka viņai nācās aiziet, kad bija pateikusies Fabricijam.

—    Viss bija sagatavots, rīt agri es būtu bēgusi, — viņa tam sacīja, — ja jūs būtu iespītējies palikt. Es būtu jūs pašreiz redzējusi pēdējo reizi mūžā, biju devusi madonnai solījumti. Tagad, tikko varēšu iziet no savas istabas, došos aplūkot briesmīgo mūri zem jaunā balustrades akmens.

Otrā dienā viņš Kleliju atrada tik bālu, ka tā viņam sagādāja raizes. Tā viņam pateica no putnu istabas loga:

—    Būsim bez ilūzijām, dārgais draugs; tā kā mūsu draudzība ir grēcīga, tad es nešaubos, ka mums gadīsies nelaime. Jūs var atklāt bēgšanas mēģinājumā, un jūs būsiet pazudināts uz visiem laikiem, ja ne ļaunāk; un tomēr jāklausa cilvēka saprātam, kas mums pavēl mēģināt visu. Lai norāptos pa platā torņa ārmalu, jums vajadzīga stipra virve vairāk nekā divsimt pēdu garumā. Lai arī kā es pūlos, kopš zinu hercogienes projektu, tomēr esmu varējusi sagādāt tikai virves, kuras kopā ir tikko piecdesmit pēdu garas. Pēc komandanta dienas pavēles sadedzināja visas virves, kādas vien citadelē bija atrodamas, un katru vakaru noņem aku virves, kuras bez tam vēl ir tik nestipras, ka bieži pārtrūkst, velkot savu vieglo nastu. Bet lūdziet dievu, lai tas man piedod; es nododu savu tēvu, un es strādāju, izdzimusī meita, lai sagādātu viņam nāvīgas bēdas. Lūdziet dievu par mani un, ja jūsu dzīvība būs glābta, dodiet solījumu, ka veltīsiet katru mirkli viņa slavai.

—    Lūk, kas man ienācis prātā: pēc astoņām dienām es iziešu no citadeles, lai piedalītos vienas markiza Kreščenci māsas kāzās. Vakarā, kā jau pienākas, atgriezīšos mājās, bet darīšu visu iespējamo, lai atgrieztos tikai ļoti vēlu, un varbūt Barbone neiedrošināsies mani pārāk pētīt. Markiza māsas kāzās ieradīsies visas lielākās galma dāmas un, bez šaubām, arī siņora Sanse-

verina. Dieva vārdā! panāciet, lai viena no šīm dāmām man iedod nelielu saini ar stingrām, ne pārāk resnām virvēm. Kaut arī man draudētu tūkstoš nāves, es lietošu pat visbīstamākos līdzekļus, lai iedabūtu šo saini ar virvēm citadelē, par spīti visam, ak vai! Ja mans tēvs par to kaut ko uzzinās, es jūs vairs nekad neredzēšu; bet lai arī kāds liktenis mani gaidītu, es māsas draudzības robežās būšu laimīga, ja varēšu palīdzēt jūsu glābšanā.

Tanī pašā vakarā, sazinoties ar lampas palīdzību, Fabricijs paziņoja hercogienei par vienreizējo iespēju iegādāt citadelē pietiekošu virvju daudzumu. Bet viņš lūdza, lai to tur noslēpumā, pat no grāfa Moskas, kas hercogienei likās ļoti dīvaini. «Viņš ir traks,» hercogiene nodomāja, «cietums viņu ir pārvērtis, viņš visu uzņem traģiski.» — Otrā dienā lingotāja iesviestā svina lode atnesa cietumniekam vēstis par vislielākām iespējamām briesmām; persona, kas uzņemas ienest virves citadelē, tā bija sacīts, viņam patiesi un burtiski izglābjot dzīvību. Fabricijs steidzās paziņot šīs vēstis Klelijai. Tā pati svina lode atnesa Fabricijam sīku zīmējumu, kas attēloja rietumu mūri, pa kuru viņam bija jārāpjas lejā no platā torņa, laukumā starp bastioniem; no turienes pēc tam būtu diezgan viegli izglābties, jo, kā zināms, valnis nebija augstāks par divdesmit trim pēdām. Plāna mugurpusē ar sīku, smalku rokrakstu bija uzrakstīts lielisks sonets: kāda augstsirdīga dvēsele uzaicināja Fabriciju bēgt un neļaut sakropļot savu dvēseli un novārdzināt savu miesu vienpadsmit gūstniecības gadiem, kuri viņam vēl jāizcieš.

Seit kāds nepieciešams sīkums, kas arī pa daļai izskaidros hercogienes drosmi ieteikt Fabricijam tik bīstamu bēgšanu, spiež mūs pārtraukt stāstījumu par pārgalvīgo pasākumu.

Kā katra partija kas nav pie varas, arī Raversi partija nebija sevišķi vienprātīga. Kavalieris Riskara ienīda fiskalu Rasi, ko viņš vainoja, ka tas zaudējis kādu viņam svarīgu prāvu, kurā gan pēc patiesības Riskaram nebija taisnība. No Riskaras princis saņēma anonimu ziņojumu, ka citadeles komandantam oficiāli piesūtīts Fabricija sprieduma noraksts. Markize Raversi, partijas veiklā galva, bija ļoti sašutusi par tik nepareizu rīcību un tūlīt darīja to zināmu savam draugam ģeneralfiskalam; viņa tur nekā sevišķa neatrada, ka tas grib gūt kādu labumu no ministra Moskas, kamēr Moska vēl ir pie varas. Rasi bezbailīgi ieradās pilī, gan domādams, ka tiks cauri ar dažiem kājas spērieniem; princis nevarēja iztikt bez veikla juriskonsulta, un Rasi bija licis izraidīt kā liberāļus kādu tiesnesi un kadu advokatu, vienīgos cilvēkus, kuri būtu varējuši stāties viņa vietā.

Princis, galīgi saniknots, apkrāva viņu ar apvainojumiem un devās virsū, lai sistu.

—   Nu jā, rakstvedis pārskatījies, — Rasi pilnīgi aukstasinīgi atbildēja; — lieta saskan ar likumu, to vajadzēja darīt jau nākamajā dienā pēc siņora del Dongo ieslodzīšanas citadelē. Pārāk centīgais rakstvedis būs domājis, ka aizmirsis to padarīt, un devis man sūtījumu parakstīt kā tīri formālu lietu.

—    Un tu iedomājies, ka es noticēšu tik neveikliem meliem? — saniknotais princis izsaucās. — Saki labāk, ka esi pārdevies tam blēdim Moskam, un tāpēc viņš tev iedevis krustu. Bet, pie joda, šoreiz tu netiksi cauri ar sitieniem: nolikšu tevi uz apsūdzēto sola un ar negodu padzīšu.

—    Neiesaku jums sēdināt mani uz apsūdzēto sola, — Rasi droši sacīja; viņš zināja, ka tas ir īstais līdzeklis, lai princi nomierinātu. — likums ir manā pusē, un jums nav otra Rasi, kas prastu to sagrozīt. Jūs mani neatcelsiet, tāpēc ka ir mirkļi, kad jūs kļūstat bargs; tad jums slāpst asiņu, un tai pašā laikā jūs gribat sev saglabāt saprātīgo itāliešu cieņu; jūsu godkārei šī cieņa ir sine qua non. Beidzot, — jūs mani atsauksiet atpakaļ pie pirmā nežēlīgā darba, kurš jūsu raksturam būs bijis nepieciešams, un, kā parasts, es jums pagādāšu kārtīgi sastādītu spriedumu no bailīgiem tiesnešiem, diezgan lādzīgiem ļautiņiem, un tas apmierinās jūsu kaislības. Atrodiet savā valstī otru tik derīgu cilvēku kā mani!

To pateicis, Rasi aizbēga; viņš paņēma līdzi vienu labi notēmētu sitienu ar līnealu un piecus vai sešus kājas spērienus. Izgājis no pils, viņš aizbrauca uz savu muižu Rivā; viņš mazliet baidījās no dunča dūriena pirmajā dusmu brīdī, bet nemaz nešaubījās, ka nepaies ne piecpadsmit dienu, kad ziņnesis viņu jau aicinās atpakaļ uz galvaspilsētu. Uz laukiem viņš pavadīja laiku, organizējot līdzekļus drošai sarakstei ar grāfu Mosku. Viņš bija neprātīgi iemīlējies barona titulā un uzskatīja, ka princis pārāk augstu vērtē šo kādreiz tik augsto lietu, dižciltību, lai to viņam jebkad piešķirtu; turpretim grāfs, kas bija ļoti •lepns uz savu izcelšanos, cienīja tikai tādu dižciltību, kura sniedzās tālāk atpakaļ par 1400. gadu.

Ģeneralfiskals nebija vīlies savos paredzējumos: viņš tikko astoņas dienas bija pavadījis savā muižā, kad kāds prinča draugs, kas tur nejauši bija ieradies, ieteica viņam nevilcināties un atgriezties Parmā. Princis viņu saņēma smiedamies, bet tad kļuva ļoti nopietns un lika viņam zvērēt pie evaņģelija, ka nevienam neizpaudis, ko tas viņam uzticēs. Rasi zvērēja ar ļoti nopietnu seju, un princis ar naidā liesmojošu skatienu izsaucās, ka viņš vairs nav kungs savā zemē, kamēr Fabricijs del Dongo paliek dzīvs.

—   Es nevaru, — viņš piebilda, — ne padzīt hercogieni, ne paciest viņas klātbūtni; viņas skatieni mani aizvaino un traucē man dzīvot.

Ļāvis princim gari izskaidroties, Rasi, tēlodams ārkārtēju apmulsumu, beidzot izsaucās:

—    Jūsu augstībai tiks paklausīts, bez šaubām, bet lieta ir šausmīgi grūta: tas ne pēc kā neizskatīsies, ka sodīs kādu del Dongo ar nāvi par kāda Džileti nogalināšanu; jau tas bija grūts darbs — izspiest no šā notikuma divpadsmit gadus citadelē. Bez tam man ir aizdomas, ka hercogiene atradusi trīs zemniekus, kuri strādāja Sangviņas izrakumos un stāvēja grāvja malā tai brīdī, kad nelietis Džileti uzbruka del Dongo.

—   Un kur ir tie liecinieki? — sadusmotais princis jautāja.

—   Paslēpti Pjemontā, es domāju. Vajadzētu kādu konspirāciju pret jūsu augstības dzīvību .. .

—   Sis līdzeklis ir savā ziņā bīstams, — teica princis, — tas liek par kaut ko padomāt.

—   Un tomēr, — Rasi liekuļoti nevainīgi sacīja, — tas ir viss mans oficialais arsenals.

—   Atliek inde .. .

—   Bet kas to iedos? Vai tas nejēga Konti?

—   Nu, kā dzird, tas nebūtu viņa pirmais mēģinājums …

—   Vajadzētu viņu saniknot, — Rasi turpināja; — bez tam, toreiz, kad viņš ekspedēja uz aizsauli kapteini, viņam vēl nebija trīsdesmit gadu un viņš bija iemīlējies un daudz mazāks zaķpastala nekā šodien. Protams, valsts interešu labā visiem jāpiekāpjas, bet tā pēkšņi un pirmajā acumirklī es neredzu neviena cita, kas varētu izpildīt valdnieka rīkojumu, kā vien kādu zināmu cietuma rakstvedi, vārdā Barbone, kuru siņors del Dongo nogāza no kājām ar pļauku tai dienā, kad ieradās cietoksnī.

Kad princis reiz bija iekarsis, saruna izvērtās bezgalīga; viņš to nobeidza, piešķirot savam ģeneralfiskalam vienu mēnesi laika; Rasi gribēja divus. Otrā dienā viņš saņēma slepenu gratifikāciju — tūkstoš cechinu. Trīs dienas viņš pārdomāja; ceturtajā viņš nāca pie apsvēruma, kas viņam šķita neapšaubāms: vienīgi grāfs Moska ir cilvēks, kas turēs vārdu, tāpēc ka, pataisot mani par baronu, viņš man nedod nekā tāda, ko viņš cieni; secundo, brīdinot viņu, es sev varbūt aiztaupu noziegumu, par kuru man jau gandrīz samaksāts iepriekš; tertio, es atriebju pirmos pazemotājus sitienus, kurus saņēmis kavalieris Rasi. Otrā naktī viņš izstāstīja grāfam visu sarunu ar princi.

Grāfs slepeni hercogienei pierādīja daudz uzmanības; viņas pašas mājā tas gan viņu allaž redzēja tikai reizi vai divas mēnesī, bet gandrīz katru nedēļu, un kad viņš prata atrast izdevību runāt par Fabriciju, hercogiene Kekinas pavadībā ieradās pavēlu vakarā uz pāris mirkļiem grāfa dārzā. Viņa prata piekrāpt pat savu kučieri; kas viņai bija padevīgs; tas domāja, ka viņa apmeklē kādu namu kaimiņos.

Saprotams, ka grāfs, izdzirdējis fiskala šausmīgo atzīšanos, tūlīt deva hercogienei norunāto signālu. Kaut gan bija jau nakts vidus, viņa lika Kekinai uzaicināt grāfu ierasties uz pāris mirkļiem. Grāfs par šo šķietamo tuvību bija sajūsmināts kā iemīlējies, un tomēr viņš vilcinājās hercogienei pateikt visu; viņš baidījās viņu redzēt kļūstam sāpēs bezprātīgu.

Pēc tam, kad bija mēģinājis ar pusvārdiem saudzīgāk pateikt liktenīgo vēsti, grāfs beigās tomēr viņai izstāstīja visu; uzglābāt noslēpumu, kuru hercogiene lūdza atklāt, bija pāri viņa spēkiem. Kopš deviņiem mēnešiem briesmīgā nelaime bija ļoti ietekmējusi šo kvēlo dvēseli, bija to nocietinājusi, un hercogiene nesāka vaimanāt vai sūdzēties.

Otrās dienas vakarā viņa lika dot Fabricijam lielo briesmu signālu.

Pilī izcēlies ugunsgrēks.

Viņš ļoti pareizi atbildēja:

Vai manas grāmatas sadegušas?

Tai pašā naktī hercogienei laimējās likt nogādāt vēstuli svina lodē. Tas bija astoņas dienas pēc markiza Kreščenci māsas kāzām, kurās hercogiene izdarīja ļoti lielu pārsteidzību, par kuru pastāstīsim savā vietā.

## XXI

Savu nelaimju laikā, jau gandrīz priekš gada, hercogiene bija piedzīvojusi neparastu sastapšanos: kādu dienu, kad viņai bija luna, kā turienieši mēdz sacīt, viņa pēkšņi pievakarē bija devusies uz savu pili Sakā, kas atrodas aiz Kolorno, uz pakalna, kurš paceļas pāri Po upei. Viņai patika izdaiļot šo muižu; viņa mīlēja plašo mežu, kas vainago pakalnu un sniedzas līdz pašai pilij. Viņa lika tur ierīkot takas gleznainos virzienos.

—   Kādu dienu ļaundari jūs nolaupīs, skaistā hercogiene, — princis viņai reiz sacīja. — Ir neiespējami, ka mežs, kurā zina jūs pastaigājamies, paliek vientuļš. — Princis uzmeta skatienu grāfam, kura greizsirdību viņš iedomājās uzkurinām.

—   Es nebaidos, gaišā augstība, — hercogiene vientiesīgā izskatā atbildēja, — kad pastaigājos savos mežos; mani iedrošina doma: neesmu nevienam ļauna darījusi, kas gan varētu mani ienīst? — Šo atbildi uzskatīja par pārdrošu, tā atgādināja apvainojumus, kurus izsacīja Parmas liberāļi, visai nekaunīgi ļaudis.

Tās pastaigas dienā, par kuru mēs runājam, hercogienei iešāvās prātā prinča brīdinājums, pamanot kādu slikti ģērbušos cilvēku, kas viņai iztālēm sekoja mežā. Kādā neparedzētā pagriezienā, ko hercogiene, turpinot pastaigu, izdarīja, nepazīstamais nokļuva tik tuvu, ka viņa sabijās. Pirmajās izbailēs viņa sauca savu medību pārzini, ko bija atstājusi tūkstoš soļu nostāk, pils puķu terasē. Svešnieks paguva pienākt vēl tuvāk un metās viņai pie kājām. Viņš bija jauns, ļoti skaists vīrietis, bet drausmīgi nabadzīgi ģērbies; viņa drānām bija pēdu gari plīsumi, bet acis dvesa kvēlās dvēseles uguni.

—   Esmu uz nāvi notiesāts, esmu ārsts Ferante Palla, mirstu badā ar saviem pieciem bērniem.

Hercogiene bija ievērojusi, ka viņš ir briesmīgi novājējis; bet viņa acis bija tik skaistas un tik pilnas maigas jūsmas, ka tās atvairīja domu par noziegumu. «Palagi,» viņa nodomāja, «būtu vajadzējis uzgleznot tādas acis savai katedrales gleznai — svētajam Jānim tuksnesī.» Domu par Jāni Kristītāju viņai iedvesa neticamais Ferantes kalsnums. Hercogiene viņam iedeva trīs cechinas, kuras viņai bija makā, un atvainojās, ka var piedāvāt tik maz, jo tikko samaksājusi kādu lēsi savam dārzniekam. Ferante sajūsmināti pateicās. — Ak vai, — tas viņai sacīja, — agrāk es dzīvoju pilsētā, redzēju skaistas sievietes; bet kopš, pildot savus pilsoņa pienākumus, esmu sevi notiesājis uz nāvi, es dzīvoju mežos, un sekoju jums nevis lai izlūgtos dāvanu vai jūs aplaupītu, bet kā mežonis, ko apbūris eņģeļa daiļums. Tik sen neesmu redzējis divas skaistas, baltas rokas-

—   Piecelieties taču, — hercogiene tam sacīja, jo tas vēl joprojām bija palicis ceļos.

—   Ļaujiet man tā palikt, — Ferante viņai sacīja; — šis stāvoklis man pierāda, ka es pašreiz nezog'u, un mani nomierina; jo jums jāzina, ka es nododos laupīšanai, lai pārtiktu, kopš mani kavē nodarboties manā arodā. Bet šai mii'klī esmu vienkāršs mirstīgais, kas pielūdz cildenu skaistumu. — Hercogiene saprata, ka viņš ir mazliet jucis, bet nemaz nebaidījās; šā cilvēka skaistajās acīs viņa saskatīja kvēlu un labu dvēseli, un, bez tam, viņai patika neparastas sejas.

—   Tātad esmu ārsts, un es lakstojos ap Parmas aptiekara Sarazina sievu; viņš mūs pieķēra un to padzina, kopā ar trim bērniem, par kuriem gluži saprātīgi domāja, ka tie ir mani, nevis viņa. Tagad mums to ir vēl divi klāt. Māte un pieci bērni dzīvo pēdīgā nabadzībā, tādā kā būdā, ko es pats ar savām rokām uzcēlu jūdzi no šejienes, mežā. Jo man jāpiesargās no žandarmiem, un nabaga sieviete negrib šķirties no manis. Mani notiesāja uz nāvi un pilnīgi pamatoti: esmu sazvērnieks. Es ienīstu princi, viņš ir tirāns. Nebēgu tāpēc, ka nebija naudas. Manas nelaimes ir vēl daudz lielākas, man jau tūkstoš reižu vajadzēja nonāvēties; es vairs nemīlu nelaimīgo sievieti, kas man devusi šos piecus bērnus un manis dēļ pazudinājusies. Es mīlu kādu citu. Bet ja nonāvēšos, pieci bērni un māte tieši nomirs badā. —