# Lisjēns Levēns

Stendāls

Stendāls

Lisjēns Levēns

Romāns

Ievērojamā franču rakstnieka (1793—1812) romāna darbība notiek Jūlija monarhijas laikā — revolucionārās Francijas pārejas laikmetā uz pēcrevolūcijas Franciju, kur nostiprinās naudas un biržas vara.

Politiskā satīra un skaudri tvertas laikmeta ainas mijas ar romantiskas mīlestības lolojumu, ar šo jūtu smalku analīzi.

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Tulkojums latviešu valoda, noformējums, izdevniecība «Zvaigzne», 1969

Mākslinieks Māris Ozoliņš

Stendāls Lisjēns Levēns: Romāns /No franču vai. lulk. S. Jaunarāja; L. Andrejeva piev.; S. Lieļajevas, M. Tolmačeva piezīmes; Maksl.M. Ozoliņš.- li: Zvaigzne, 1989—527 lpp.:ģīm.

PIRMAIS PRIEKŠVĀRDS

Šis darbs uzrakstīts vienkārši un bez viltus, nemēģinot dot jelkādus mājienus, pat pūloties no tiem izvairīties. Taču autors ir pārliecināts, ka, izņemot varoņu kaislību attēlojumu, romānam jābūt spogulim.*

Ja policija šī romāna publicēšanu uzskata par bīstamu, pagaidīsim desmit gadu.

1836. gada 2. augustā

OTRAIS PRIEKŠVĀRDS

Rasīns bijis gļēvs un blēdīgs liekulis, jo attēlojis Neronu, tāpat kā Ričardsons, šis puritāniskais un skaudīgais iespiedējs, neapšaubāmi bijis apbrīnojams siržu lauzējs: viņš radījis Lovelasu.* Tas, kurš sarakstījis romānu, ko taisāties lasīt, ak, labvēlīgo lasītāj, ir republikānis, kas apbrīno Robespjēru un Kulonu. Taču reizē viņš dedzīgi vēlas dinastijas vecākā zara atgriešanos un Luija XIX valdīšanu. Izdevējs apgalvoja, ka man piedēvēšot visus šos jaukumus — nevis aiz ļaunprātības, bet tālab, ka XIX gadsimta franči lasot tik maz iedziļinās. Tādus viņus padarījušas avīzes.

Tiklīdz romānists, pirms apliecina simpātijas saviem varoņiem, atzīstas, ka tēlo mūslaiku sabiedrības paražas, lasītājs sev jautā: «Pie kādas partijas šis cilvēks pieder?» Atbildu: «Autors ir tikai mērens 1830. gada hartas piekritējs.»* Tāpēc viņš iedrošinājies līdz pēdējam sīkumam patiesīgi atveidot republikāņu sarunas un leģitīmistu sarunas, neapvellot abas pretējās partijas ar lielāku bezjēdzību nekā tā, kāda tām īstenībā raksturīga, un neradot karikatūras — tas būtu bistams paņēmiens, jo tad ikvienas partijas piederīgais uzskatītu autoru par pretējās partijas fanātisku piekritēju.

Autors ne par kādiem pasaules labumiem nebūtu ar mieru dzīvot demokrātijā, kāda nodibināta Amerikā* tāpēc vien, ka viņš labprātāk meklē iekšlietu ministra vēlību, nekā tiecas pēc stūra bodītes īpašnieka vēlības.

Patiesībā vissmieklīgākie no pretējām partijām ir tieši tie, kuri palikuši pēdējā vietā. Un vai gan nav bēdīgs laiks, kad visparastākā romāna izdevējs neatlaidīgi pieprasa autoram šādu priekšvārdu. Ak, cik daudz jaukāk būtu bijis piedzimt divarpus gadsimtu agrāk, Anrī IV valdīšanas laikā, 1600. gadāl Vecums ir kārtības draugs un baidās no it visa. Mūsu 1600. gadā dzimušais varonis būtu viegli pielāgojies Luija XIV cildenajam despotismam un valdībai, ko tik lieliski tēlo hercoga de Sensiinona* nelokāmais ģēnijs. Viņš bija patiess, bet viņu sauca par ļaunu.

Vai gadījumā, jfr šī nenozīmīgā romāna autors būtu spējis piekļūt patiesībai, viņš saņemtu tādus, pašus pārmetumus? Viņš ir darījis visu iespējamo, lai tie nekādā ziņā nebūtu pelnīti. Tēlojot personāžu, viņš ļāvies mākslas jaukajām ilūzijām un viņa dvēsele bijusi tālu no naida postīgajām domām. Ja vajadzētu izvēlēties starp diviem cilvēkiem, no kuriem viens būtu galējs republikānis, bet otrs — galējs leģitīinists, autora slepenās simpātijas iemantotu patīkamākais no viņiem. Kopumā leģitīmistain būtu labākas manieres un viņš zinātu vairāk smieklīgu anekdošu; republikānim būtu dedzīgāka sirds un uzvedībā viņš būtu vienkāršāks un jauneklīgāks. Novērtējis šīs pretējās īpašības, autors, kā viņš jau teica, dotu priekšroku patīkamākajam no abiem, un viņu politiskajiem uzskatiem šajā vērtējumā nebūtu nekādas nozīmes.

TREŠAIS PRIEKŠVĀRDS

Reiz dzīvoja cilvēks, kas saslima ar drudzi un iedzēra hinīnu. Vēl turēdams glāzi roka un zāļu rūgtuma dēļ viebdamies, viņš pameta skatienu spogulī un ieraudzīja, ka ir ne tikai bāls, bet pat zaļgans. Viņš uzreiz nolika glāzi un piesteidzās pie spoguļa, lai to sadauzītu.

Varbūt tads pats liktenis piemeklēs šos sējumus. Sev par nelaimi, tie nevēsta par to, kas noticis pirms gadsimta, varoņi ir mūsdienu cilvēki, manuprāt, viņi pi [1] diviem vai trim gadiem vēl bija dzīvi. Un vai autors vainīgs, ja vieni ir pārliecināti leģitīmisti, bet otri runā kā republikāņi? Vai autoram neatliek vienīgi būt reizē leģitīmistam un republikānim?

Taisnību sakot, kad nu autors būtu spiests izteikt tik nopietnu atzīšanos, viņš ļaunākajā gadījuma paziņotu, ka justos ļoti nelaimīgs, ja vajadzētu pakļauties Ņujorkas valdībai. Viņam labāk patīk meklēt Gizo kunga nekā sava kurpnieka labvēlību.* Deviņpadsmitajā gadsimtā demokrātija neizbēgami noved pie viduvēju, prātīgu un, literāri izsakoties, aprobežotu un banālu cilvēku valdīšanas literatūrā.

1836. gada 21. oktobri

Reiz Parīzē dzīvoja ģimene, kurai tās galva bija iedvesis vulgāras idejas, un tas bija ne likai gudrs cilvēks, bet arī zināja, ko grib.

Lords Bairons*

Labvēlīgo lasītāj, ieklausieties, kā es jūs nosaucu. īstenībā, ja neesat labvēlīgs, gatavs ar laipnību uzņemt manus vārdus un vērot, kā rīkojas nopietnās personas, kuras jums tēloju, ja neesat ar mieru piedot autoram gan svinīga cildenuma*, gan tikumisku mērķu trūkumu utt., uti., neiesaku turpināt lasīšanu. Šis stāsts rakstīts, paturot prātā nelielo skaitu lasītāju, kurus nekad neesmu redzējis un nekad neredzēšu, un tas mani ļoti skumdina: es tik labprāt pavadītu vakarus kopā ar viņiem!

Cerībā, ka šie lasītāji mani sapratīs, es, atzīstos, neesmu spiests glaimot ļaunvēlīgai kritikai. Lai es spētu būt galants, akadēmisks, daiļrunīgs utt., būtu nepieciešams talants, kāda man nav, tam vēl vajadzētu pievienot simt piecdesmit lappušu perifrāžu, un ari šīs simt piecdesmit lappuses būtu patikušas vienīgi nopietnajiem vīriem, kuru sūtība ir ienīst tādus rakstniekus kā es, kas stādos jums priekšā dziļā padevībā. Šīs cienījamās personas ir pietiekami gandējušas manu likteni reālajā dzīvē, lai es varētu paciest, ka tās sabojā man prieku, kad rakstu Zilajai bibliotēkai*.

Palieciet sveiks, draudzīgo lasītāj, un padomājiet, kā nodzīvot mūžu bez naida un bailēm.

Čivitavekijā 1837. gadā

STENDĀLS

LISJĒNS LEVĒNS

.

.

## I nodaļa

Lisjēnu Levēnu padzina no Politehniskās skolas, jo kādu dienu, kad viņam kopā ar biedriem vajadzēja atrasties mājas arestā, viņš bez atļaujas bija izgājis pastaigāties: tas notika vienā no slavenajām 1832. vai 1834. gada jūnija, aprīļa vai februāra dienām*.

Daži diezgan neprātīgi, bet ar lielu drosmi apveltīti jaunekļi iedomājās, ka spēs gāzt no troņa karali, un Politehniskajai skolai (tā iemantojusi Tilēriju valdnieka* nelabvēlību) tika stingri norādīts neizlaist audzēkņus no telpām. Nākamajā dienā pēc pastaigas Lisjēnu izslēdza par republikānismu. Sākumā viņš jutās stipri noskumis, bet pēc tam divus gadus mierināja sevi ar domu, ka vairs nav jāstrādā divpadsmit stundu dienā. Viņš ļoti patīkami pavadīja laiku pie sava tēva — dzīves baudītāja un bagāta baņķiera —, kuram Parīzē bija lepni iekārtota māja.

Levēna kungs, tēvs, viens no slavenā nama «Van Peterss, Levēns un Co» biedriem, pasaulē baidījās tikai no divām lietām: no garlaicīgiem cilvēkiem un drēgnuma. Viņš nekad neīgņojās, nekad nerunāja ar dēlu nopietni un, kad dēls bija atstājis skolu, piedāvāja tam strādāt kantori vienu vienīgu dienu nedēļā — ceturtdienās, kad pienāca lielais pasts no Holandes. Par katru nostrādātu ceturtdienu kasieris izmaksāja Lisjēnam divsimt franku, laiku pa laikam dzēsa ari viņa sīkos parādus, par ko Levēna kungs mēdza sacīt:

Dēls ir pašas dabas dots kreditors.

Šad tad viņš par savu kreditoru pazobojās.

Vai zināt,— viņš reiz sacīja,— ko mēs rakstītu uz jūsu marmora kapakmena Pērlašēzas kapsētā*, ja mūs piemeklētu nelaime jūs zaudēt? «Siste, viator!* Te atdusas Lisjēns Levēns, republikānis, kas divus gadus sīksti karojis ar cigāriem un jauniem zābakiem.»

Brīdī, kad viņu sastopam, šis cigāru ienaidnieks nepavisam vairs nedomā par republiku, kuras nodibināšanās pārāk kavējas. [2] «turklāt,» viņš pratoja, «ja frančiem patīk, ka pār viņiem, bungas rībinādama, valda monarhija, kāpēc viņi jātraucē? Vairākumam acīmredzot ir pa prātam salkanais liekulības un melu sajaukums, ko dēvē par reprezentatīvo valdibu.»"

Tā kā vecāki nepavisam netīkoja Lisjēnu pārāk iegrožot, viņš savas dienas vadīja mātes salonā. Levēna kundze, vel jauna un glīta, baudīja vislielāko cieņu; sabiedrībā viņu uzskatīja par ārkārtīgi gudru. Taču stingrs tiesnesis varētu viņai pārmest pārspīlētu smalkjūtību un pārliecīgu nicinājumu pret skaļu runāšanu un mūsu veiksmīgo jauno ļaužu nekaunību.

Viņas lepnais un savdabīgais prāts nemaz neturēja par vajadzīgu izteikt savu nicinājumu un, pamanījis kaut mazāko vulgaritāti vai samākslotību, noslēdzās nesatricināmā klusēšanā. Levēna kundze varēja kļūt ienaidniece pavisam nevainīgām lietām tāpēc vien, ka pirmoreiz par tām bija uzzinājusi sarunā ar pārāk skaļiem cilvēkiem.

[1] Ta šķiet varonim, kas ir neprātīgs un labosies.

[1] To saka republikānis.

Levēna kunga rīkotās pusdienas bija slavenas visā Parīzē un bieži — nevainojamas. Noteiktās dienās viņš pieņēma naudīgus vai karjeras kārus cilvēkus, taču šie kungi nepavisam nepiederēja pie viņa sievas sabiedrības. Tādējādi Levēna kunga arods viņas salonu it nemaz nebojāja; nauda tajā netika uzskatīta par vienīgo tikumu, to pat — neticami!— neuzskatīja par lielāko vērtību. Šajā viesistabā, kuras iekārta maksāja simttūkstoš franku, nevienu neienīda (dīvains pretstats!), taču labprāt smējās un izdevīgā gadījumā izzoboja katru klīrību, netaupot ari karali un arhibīskapu.

Kā redzat, tādas sarunas nevarēja palīdzēt karjeras ceļā un laba stāvokļa iekarošanā. Par spīti šai neērtībai, kas atbaidīja ne mazums cilvēku, kuru trūkumu salonā neviens nenožēloja, ļoti daudzi tīkoja iekļūt Levēna kundzes izmeklētajā sabiedrībā. Ja Levēna kundze vēlētos savu salonu padarīt vieglāk pieejamu, tas nāktu modē, taču tajā pieņēma vienīgi tos, kas atbilda ļoti daudziem noteikumiem. Levēna kundzes vienīgais mērķis bija izklaidēt vīru, kas bija divdesmit gadu vecāks par viņu un, kā stāstīja, ļoti labās attiecībās ar operas jaunkundzēm. Par spīti šim netikumam, Levēna kundze, lai cik patīkams noskaņojums valdīja viesistabā, jutās īsti laimīga vienīgi tad, kad redzēja tur savu laulāto draugu.

Sabiedrībā pastavēja uzskats, ka Lisjēns ir elegants, vienkāršs un prot visai smalki iznesties, taču ar to uzslavas aprobežojās: par gudru viņu neturēja. Dedzīgā vēlēšanās darboties, gandrīz militārā audzināšana Politehniskajā skolā un tiešums spriedumos viņam pilnīgi laupīja izlikšanās spēju. Viņš vislabprātāk darīja to, kas tajā brīdī viņam patika, un daudz nedomāja par citiem.

Viņam bija žēl Politehniskās skolas zobena,* jo Grandē kundze, ļoti glīta sieviete, kura guva lielus panākumus jaunajā galmā, bija teikusi, ka viņam tas piestāv. Turklāt viņš augumā bija paslaiks un lieliski sēdēja seglos. Lisjēna skaistie, tumši blondie mati jauki ietvēra diezgan nepareizi veidoto seju, kuras vaibsti bija pārāk rupji tēsti un pauda vaļsirdību un dzīvīgumu. Taču jāatzīst, ka viņa manierēs nebija nekāda stīvuma, viņš nemaz neatgādināja Žimnāza teātra* pulkvedi, vēl mazāk tajās bija jauna sūtniecības atašeja cienīguma un aprēķinātās augstprātības. Itin nekas viņa uzvedībā neliecināja, ka viņa tēvam pieder desmit miljoni. Tā mūsu varoņa ārienē nebija vērojams nekas no modes, kura Parīzē nozīmē trīs ceturtdaļas skaistuma. Beidzot — un šajā svinīgi stīvajā laikmetā to nevar piedot — Lisjēns izskatījās bezrūpīgs un vieglprātīgs.

— Kā tu izšķied iespējas, ko dod tavs apskaužamais stāvoklis!— reiz viņam teica brālēns Ernsts Develruā, jauns zinātnieks, kurš guva spožus panākumus «Revue de …» un par kuru jau bija nodotas trīs balsis Morāles zinātņu akadēmijas* locekļu vēlēšanās.

Tā Ernsls runāja, sēdēdams Lisjēna kabrioletā, pēc tam kad bija palūdzis aizvest sevi vakariņās pie N. kunga, 1829. gada liberāļa* ar debešķīgi cildenām domām, kurš tagad bija savācis vietas ar četrdesmit tūkstošiem franku un sauca republikāņus par cilvēku dzimuma kaunu.

Ja tu būtu mazdrusciņ nopietnāks, ja nesmietos par katru muļķību, tēva salonā un pat citur tevi varētu uzskatīt par vienu no labākajiem Politehniskās skolas audzēkņiem, kas izslēgti pārliecības dēļ. Palūkojies uz savu skolasbiedru Kofā kungu, kuru padzina tāpat kā tevi un kurš ir nabags kā ījabs* un kuru tava māte sākumā pieņēma savā salonā tikai aiz žēlastības; vai viņš tomēr nebauda visu šo miljonāru un Francijas pēru cieņu? Viņa noslēpums ir viegli atminams, un katrs varētu rīkoties tieši tāpat: šis cilvēks savelk nopietnu seju un nerunā ne vārda. Izliecies taču reizēm mazliet drūmāks! Visi vīrieši tavos gados cenšas gūt jel kādu ievērību, bet tu, nabaga zēn, to būtu sasniedzis īsā laikā un bez kādām pūlēm! Tomēr tu ar vieglu sirdi no tās atsakies. Uz tevi paskatoties, šķiet, ka esi tīrais bērns, vēl ļaunāk — apniierinaLs bērns. Tevi jau sak katrā vārdā pārzobot, es tevi brīdinu, un, par spīti tēva miljoniem, tevi neviens neņem par pilnu; tev nav nekādas patstavibas, tu esi tikai patīkams skolnieks. Divdesmit gadu vecumā tas ir gandrīz smieklīgi, un, lai aina būtu pilnīga, tu stundām ilgi noņemies ar savu tualeti, un tas ir zināms.

Lai izpatiktu tev,— Lisjēns sacīja,— vajadzētu tēlot kādu lomu, vai ne? Turklāt melanholisku cilvēku! Ko gan sabiedrība dotu man pretī par garlaikošanos? Un šis mokas būtu jācieš katru mīļu brīdi. Vai lad nevajadzētu, ne aci nepamirkšķinot, noklausīties marķīza D. kunga garos pratuļojumus par politisko ekonomiju un abata R. kunga žēlabas par lielajām briesmām, kas slēpjas civilkodeksa priekšrakstā par mantojuma sadalīšanu starp bērniem?* Pirmkārt, šie kungi varbūt paši nesaprot, ko runa, otrkārt — tas šķiet ticamāk —, viņi no sirds uzjautrinātos par vientiešiem, kas viņu vārdus uztvertu nopietni.

Nu labi, apgāz viņu prātojumus, uzsāc diskusiju, publika būs tavā pusē. Kurš saka, lai tu viņiem piekriti? Tikai esi nopietns, tēlo cienījamu lomu!

Droši vien nepaietu pat nedēļa, un cienījamā cilvēka loma kļūtu par manu īsto seju. Ko es iesāktu ar sabiedrības atzinību? Es no sabiedrības neko neprasu. Es nedotu pat trīs luidorus, lai iekļūtu tavā akadēmijā; vai nupat neredzējām, kā tika ievēlēts B. kungs?

Bet sabiedrība agrāk vai vēlāk prasīs tev norēķinus par vietu, ko tēva miljonu dēļ tā piešķīrusi jau iepriekš. Ja tava neatkarība cilvēkiem nepatiks, gan viņi atradīs ieganstu tev sariebt. Kādā jaukā dienā viņiem ienāks prātā nobīdīt tevi pēdējā vietā. Tu būsi pieradis pie laipnas uzņemšanas; es skaidri varu iztēloties tavu izmisumu, bet tad jau būs par vēlu. Tad tev radīsies nepieciešamība piederēt pie kādas grupas, kura vajadzības gadījumā tevi atbalstītu, un tu kļūsi par jāšanas sporta dedzīgu cienītāju; manuprāt, būt akadēmiķim tomēr nav gluži tik muļķīgi.

Sprediķis beidzās, jo Ernsts izkāpa pie divdesmit vietu īpašnieka un renegāta durvīm. «Ir gan dīvains tas mans brālēns,» Lisjēns prātoja. «Gluži tāds pats kā Grandē kundze, pēc kuras domām, man katrā ziņā jāapmeklē dievkalpojumi: tas esot nepieciešams, it sevišķi tad, ja lemta liela bagātība, bet nav dižciltīga vārda. Pie velna! Es būtu galīgi traks, ja nodotos kaut kam tik garlaicīgam! Kuram gan Parīzē gar mani ir kāda daļa?»

Sešas nedēļas pēc Ernsta Develruā sprediķa Lisjēns staigāja pa savu istabu; viņš uzmanīgi vēroja dārgā turku paklāja rakstu; Levēna kundze bija likusi grīdsegu aiznest no savas istabas uz dēla istabu, kad viņš bija saaukstējies. Tā paša iemesla dēļ Lisjēns tika ieģērbts dīvainos un krāšņos ar zeltu izrotātos zilos rītsvārkos un siltās aveņsārtās kašmira biksēs.

Šādi ietērpies, viņš laimīgi smaidīja. Ik pēc nosoļota loka jaunais cilvēks pameta īsu mirkli sānis uz dīvānu; uz dīvāna bija nolikta zaļa uniforma ar aveņkrāsas apmalojumiem, un šai uniformai bija apakšleit- nanta uzpleči.

## II nodaļa

Levēna kungam, slavenajam baņķierim, kas rīkoja sevišķi smalkas, gandrīz nevainojamas pusdienas viscienījamākajai sabiedrībai, tomēr bija daudz draugu, lai gan viņš nebija nedz morālists, nedz godkārīgs, nedz iedomīgs, bet tikai untumnieks un savdabis. Taču jāatzīst par nopietnu kļūdu apstāklis, ka draugi netika izraudzīti tā, lai vairotu un paplašinātu jau iemantoto cieņu sabiedrībā. Pirmām kārtām viņi piederēja pie tiem asprātīgajiem dzīves baudītājiem, kuri no rīta gan nopietni nodarbojas ar savas mantas vairošanu, bet vakarā zobojas par visiem, iet uz operu un nekādā gadījumā nemēģina aizskart valsts varu un tās izcelšanos, jo tad vajadzētu dusmoties, izteikt sašutumu un noskumt.

Šie draugi bija teikuši varenajam ministram, ka Lisjēns nav nekāds Hempdens*, amerikāniskās brīvības fanātiķis, nav no tiem, kuri atsacītos maksāt nodokļus, ja budžets nav apstiprināts, ka viņš gluži vienkārši ir divdesmit gadus sasniedzis jauneklis un domā tāpat kā visi. Tālab pēc trīsdesmit sešām stundām Lisjēns bija kļuvis par apakšleit- nantu 27. ulānu pulkā, kura formas tērpu rotāja aveņkrāsas apmalojumi un kurš turklāt bija izslavēts ar savu spožumu un drosmi.

«Vai man vajadzētu nožēlot, ka neesmu ticis devītajā pulkā, kur arī bija brīva vieta?» Lisjēns gudroja, priecīgu prātu aizsmēķēdams tievu cigāru, ko bija uztinis ar tikko no Barselonas atsūtītu lakricas papīru.

«Devītajam apmalojumi ir narcišu dzelteni… tādi izskatās priecīgāki … jā, bet nav tik cildeni, tik skarbi, tik militāri… Ak — militāri! Pārstāvju palātas algotos pulkus taču nekad nesūtīs karāl Galvenais — lai uniforma labi izskatītos ballē, un narcišu dzeltenā krāsa ir priecīgāka …

Kāda tur starpība! Toreiz, kad iestājos Politehniskajā skolā un uzvilku savu pirmo uniformu, man bija gluži vienalga, kādā krāsā tā ir; es domāju par lieliskām baterijām, kas tiek vienā mirklī ierīkotas, prūšu artilērijas viesuļugunij trakojot. .. Kas zina? Varbūt divdesmit septītais ulānu pulks kādu dienu stāsies pretī brašajiem nāves huzāriem, par kuriem Napoleons tik atzinīgi raksta savā Jēnas biļetenā . . .* Bet, lai cīņā rastu īstu prieku,» viņš piemetināja, «pašai tēvijai jābūt patiesi ieinteresētai, jo, ja runa ir tikai par to, kā izpatikt dubļos rūcējiem*, kas sveštautiešus padarījuši tik nekaunīgus [3] , tas nav gluži neko vērts.» Un Lisjēna acis nobālēja viss prieks par spītēšanu briesmām un varonību kaujās. Ai/, mīlestības uz uniformu viņš mēģināja pasapņot par dienesta labumiem: iegūt augstāku pakāpi, apbalvojumus, naudu . . . «Nu jā, kāpēc tad tūlīt neaplaupīt kādu vācieti vai spānieti kā N. vai N.?»

No dziļā pretīgumā sašķiebtajām lūpām izkrita cigāra gals un noripoja uz mātes dāvinātā skaistā paklāja; viņš steidzīgi pacēla smēķi; tagad tas jau bija pavisam cits cilvēks — riebums pret karu bija izgaisis.

«Ha,» viņš domāja, «nedz Krievija, nedz citas tīri despotiskās valstis nekad mums nepiedos tās trīs dienas.* Un tad karot būs skaisti.»

Pārliecinājies, ka viņam nav bail no pazemojošiem sakariem ar tiem, kuri labprāt pagrābj kroņa kasē, viņš atkal paraudzījās uz dīvānu, kur armijas drēbnieks nesen bija nolicis apakšleitnanta formas tērpu. Par karu viņš sprieda pēc lielgabalnieku apmācībām Vensenas mežā.*

Varbūt viņu ievainos! Viņš jau iztēlojās sevi kādā Švābijas vai Itālijas būdiņā;* burvīga jaunava, kas runā svešā valodā, sākumā viņu kopj aiz žēlsirdības, bet vēlāk . . . Kad divdesmit gadu veca jaunekļa fantāzija bija izbaudījusi visu laimi, ko var dot vientiesīgas un svaigas zemnieces mīlestība, viņš pievērsās jaunai galminiecei, ko uz Sēzijas ieleju izraidījis nīgrs vīrs.* Vispirms viņa atsūtīja savu kambarsulaini ar šarpiju ievainotajam jauneklim un pēc dažām dienām ieradās pati ciema mācītājam zem rokas.

[1] Jaunais cilvēks vēl nav atbrīvojies no savas agrākās partijas valodas: tā runā republikānis.

«Nē jel,» Lisjēns atsāka, raukdams uzacis un piepeši atcerēdamies zobgalības, ar kādām kopš vakardienas viņu apbēra Levēna kungs, «es karošu vienīgi ar cigāriem; es kļūšu par armijas kafejnīcas pastāvīgu apmeklētāju slikti bruģētas mazpilsētas nožēlojamā garnizonā; vakara izpriecai man būs biljarda partija un alus, no rītiem reizēm tukša

Šaudīšanās pret netīrīgiem, badā mirstošiem strādniekiem. Un pie tam mani vēl nogalinās kā Pirru* ar naktspodu (nelaimīga nejaušība), ko pa sestā stāva logu izmetīs bezzobaina vecene! Kāda slava! Mana dvēsele nonāks diezgan kutelīgā stāvoklī, kad viņpasaulē to stādīs priekšā Napoleonam.

«Bez šaubām,» viņš man sacīs, «jūs cietāt izsalkumu, ja bijāt ar mieru uzņemties tādu arodu?»—«Nē, ģenerāl, es domāju, ka atdarinu jūs!» Un Lisjēns skaļi iesmējās. «Mūsu valdītāji pārāk nedroši turas seglos, lai uzdrīkstētos uzsākt īstu karu. Vienā jaukā rītā kāds Ošarn līdzīgs kaprālis* izies ierindas priekšā un teiks kareivjiem: «Mīļie draugi, soļosim uz Parīzi un iecelsim tādu pirmo konsulu, kas neļaus Nikolajam sevi piesmiet.»»

«Bet es gribētu, lai kaprālim veicas,» viņš turpināja filozofēt, atkal aizdedzinādams cigāru. .. «Tiklīdz nācija saniknojas un iemīl slavu — ardievu, brīvība! Žurnālistu, kurš iedrošinātos apšaubīt pēdējās kaujas biļetenu, uzskatītu par nodevēju, par ienaidnieka sabiedroto, viņu noslepkavotu, kā to dara Amerikas republikāņi. Un vēlreiz mēs zaudētu brīvību slavas kāres dēļ. Burvju loks … Un tā līdz bezgalībai.»

Kā redzam, mūsu apakšleitnants nav gluži brīvs no pārliecīgas prātošanas sērgas, kas mūsdienu jaunatnei sasaista rokas un kājas un padara to līdzīgu vecai sievai. «Lai kā būtu,» viņš piepeši nolēma, pielaikodams uniformu un raudzīdamies spogulī, «viņi visi apgalvo, ka vajag par kaut ko kļūt. Nu labi, es kļūšu par ulānu; kad iemācīšos šo amatu, tad jau redzēs.»

Vakarā viņš pirmo reizi mūžā uzģērba mundieri ar uzplečiem un Tilēriju sargkareivji atdeva viņam godu. Lisjēns aiz prieka vai noreiba. Ernsts Develruā, īsts intrigants, kas pazina visus, aizveda viņu pie 27. ulānu pulka apakšpulkveža Filoto kunga, kurš pa ceļam uz Nansī bija iegriezies Parīzē.

Kādas Buluā ielas viesnīcas ceturtā stāva istabā Lisjēns, kura sirds pukstēja alkās pēc varoņa, ieraudzīja druknu vīru viltīgu skatienu un kuplu, gaišu, rūpīgi sasukātu vaigubārdu. Viņš gluži apstulba aiz pārsteiguma. «Augstais dievs,» viņš domās izsaucās, «tas taču ir īsts Lejasnormandijas prokurors!» Lisjēns plati ieplestām acīm stāvēja pretī Filoto kungam, kas veltīgi lūdza, lai viņš ir tik laipns un apsēžas. Brašais Austerlicas un Marengo zaldāts* ik pēc teikuma pamanījās iestarpināt vārdus «mana uzticība karalim» vai «nepieciešamība apspiest dumpiniekus».

Pēc desmit minūtēm, kas Lisjēnam šķita garas kā vesels gadsimts, viņš laidās lapās; jauneklis drāzās tādā ātrumā, ka Develruā tikko spēja sekot.

— Augstais dievs! Un tas esot varonis?—- viņš iesaucās, pēkšņi apstādamies.— Tas taču ir īsts žandarmu virsnieks! Skaidri redzams, ka tirāns, kam maksā par līdzpilsoņu slepkavošanu un kas ar to vēl lepojas!

Nākamais akadēmiķis uz visu raudzījās citādi un nemaz ne tik augstprātīgi.

Ko tu rauc degunu, it kā tev būtu pasniegta sastāvējusies Strasbūras pastēte? Vai tu gribi vai negribi būt kaut kas sabiedrībā?

Augstais dievs! Kāds nelietis!

Šis apakšpulkvedis ir simtreiz vairāk vērts nekā tu; tas ir zemnieks, kas, strādādams ar zobenu tā labā, kurš maksā, izplēsis sev štāba virsnieka uzplečus.

Bet tik neaptēsts, tik pretīgs! .. .

Tas ir tikai vēl viens tikums: šis vīrs ir piespiedis sev piešķirt tagadējo dienesta pakapi tos, kuricin, viņu uzlūkojot, metas nelabi, ja vien tic ir augstāk vērtējami par pašu pulkvedi. Un vai tu, republikāņa kungs, savā mūžā esi nopelnījis kaut santīmu? Tu esi papūlējies piedzimt* tikpat ka prinča pēcnācējs. Tas tev dod iztikas līdzekļus; ko tu bez tiem iesāktu? Vai tev nav kauns, ka savos gados nespēj nopelnīt ne tik, cik maksā cigārs?

Bet tāds stulbenis! . ..

Stulbenis vai ne, viņš tik un tā ir tūkstošreiz pārāks par tevi; viņš ir kaut ko darījis, bet tu neesi ne pirkstu pakustinājis. Pastrīdēsimies vēlāk, vai ir stulbs vai nav cilvēks, kurš izmanto stiprākā kaislības un liek samaksāt tos četrus sū, kas ir cigāra cena, un, būdams spēcīgāks par gļēvajiem naudiniekiem, nolaupījis šos četrus sū,— bet viņš ir stiprs, viņš ir īsts vīrs. Viņu var nicināt, bet pirmām kārtām ar viņu jārēķinās. Turpretī tu esi tikai bērns, ar ko nerēķinās nevienā gadījuma, bērns, kas salasījies grāmatās skaistas frāzes un tās jauki atkārto ka loma iejuties labs aktieris; bet, kad vajag rīkoties,— nekas neiznāk. Pirms atļaujies nicināt neaptēsto overņieti, kurš, par spīti nepievilcīgajam izskatam, nav vairs nekāds ielas stūra tirgonis, bet pieņem cieņas apliecinājuma vizītē Lisjēnu Levēna kungu, patīkamu jaunu parīzieti un miljonāra dēlu, padomā, kāda starpība ir starp viņa svaru un tavu nozīmi. Varbūt Filoto uztur savu tēvu, vecu zemnieku, bet tevi uztur tēvs.

AI', tu pavisam drīz kļūsi par institūta locekli!— Lisjēns izsaucās, izradīdams izmisumu, turpretī es esmu tikai muļķis. Tev ir taisnība, cs to rrd/u un jutu, bet mani var vienīgi nožēlot! Man ir pretīgas tās durvis, pa kuram jāliek iekša, pie to sliekšņa ir pārāk daudz mēslu. Paliec sveiks!

Un Lisjēns devās prom. Ar gandarījumu viņš redzēja, ka Ernsts nepavisam netaisās sekot; viņš skriešus ieskrēja istabā un nikni nometa formas tērpu uz grīdas. «Dievs vien zina, ko tas mani vēl piespiedīs darīt!»

Pēc pāris minūtēm Lisjēns iegāja pie tēva un viņu apkampa asarām acis.

A, es redzu gan, kas tev lēcies,— Levēna kungs ļoti pārsteigts sacīja.— Tu esi paspēlējis simt Iuidoru, es tev iedošu divus simtus, bet man nepatīk veids, kādā tu man tos lūdž; man negribētos redzēt asaras leitnanta acīs; vai gan brašam karavīram nevajag pirmām kārtām domāt par to, kādu iespaidu viņa izskats atstāj uz apkārtējiem?

Mūsu veiklais radinieks Develruā nolasīja man sprediķi; viņš tikko pierādīja: mana vienīgā vērtība pasaulē ir tā, ka esmu papūlējies piedzimt par gudra cilvēka dēlu. Ar savu prātu nekad neesmu nopelnījis ne tik, cik maksā viens cigārs; bez jums es būtu nabagmājā utt.

Tātad tu nelūdz divsimt Iuidoru?— Levēna kungs jautāja.

Ar jūsu laipnību jau esmu saņēmis daudz vairāk, nekā man pienākas, utt., utt. Kas es būtu bez jums?

Nu, zini, lai velns tevi rauj!— Levēna kungs sparīgi atcirta. — Varbūt tu piepeši esi sadomājis kļūt par sensimonistuT* Cik tad tu būsi garlaicīgs!

Lisjēna satraukums, ko viņš nespēja noslēpt, galu galā sāka uzjautrināt viņa tēvu.

Es pieprasu,— Levēna kungs, dēlu pēkšņi pārtraucis, sacīja, jo pulkstenis sila deviņi,— lai tu tūlīt ej uz manu ložu operā. Tur tu atradīsi jaunkundzes, kuras ir simtiem reižu vērtīgākas par tevi, jo, pirmkārt, viņas nav pūlējušās izdevīgi piedzimt un, otrkārt, ik vakaru, kad dejo, nopelna piecpadsmit līdz divdesmit franku. Es pieprasu, lai tu ielūdz viņas vakariņās manā vārdā, kā mans pilnvarotais, vai dzirdi? Tu viņas aizvedīsi uz «Rocher de Gancale», kur iztērēsi vismaz divsimt franku, citādi atsacīšos no tevis, pasludināšu tevi par sensimonistu un aizliegšu rādīties man acīs pusgadu! Cik briesmīgs sods tas būtu mīlošam dēlam!

Lisjēnu gluži vienkārši bija pārņēmis maiguma uzplūds pret tēvu.

Vai tad jūsu draugi mani uzskata par sausiņu?— viņš atbildēja pietiekami prātīgi.— Zvēru, ka lieliski iztērēšu jūsu divsimt frankus.

Lai slavēts dievs! Un iegaumē, ka nekas nevar būt nepieklājīgāk kā tik pēkšņi ielauzties ar visādām nopietnām runām pie nabaga vīra, kam uz pleciem jau sešdesmit pieci gadi, nav nekādas vajadzības pēc vētrainām jūtām un kas nav devis tev ne mazāko ieganstu izrādīt dedzīgu mīlestību. Lai velns tevi parauj! Nekad tu nebūsi nekas vairāk kā pliekans republikānis. Es brīnos, kā tu vēl neesi uzaudzējis taukainus matus un netīru bārdu.

Lisjēns jutās aizskarts savā patmīlībā un izturējās pieklājīgi pret dāmām, kuras sēdēja tēva ložā. Vakariņu laikā viņš daudz runāja un laipni dzirdīja viņas ar šampanieti. Kad jaunais cilvēks beidzot bija aizvadījis operas jaunkundzes mājās un stundu pēc pusnakts fiakrā viens brauca atpakaļ, viņš brīnījās par jūtelības lēkmi, kas bija uznākusi vakara sākumā. «Nedrīkst ļauties pirmajam jūtu uzbrāzmoju- mam,»* viņš prātoja. «Es tiešām neko skaidri nezinu par sevi; mana sirsnība tēvu tikai nepatīkami pārsteidza… To nevarēja nepamanīt; man vajag darboties, turklāt pamatīgi. Nu, tad dosimies uz pulku!»

Nākamajā rītā septiņos viņš pilnā uniformā viens pats ieradās apakšpulkveža Filoto nemājīgajā istabā. Tur Lisjēns veselas divas stundas vīrišķīgi izrādīja mājastēvam laipnību; viņš visiem spēkiem pūlējās pierast pie karavīram piedienīgas uzvedības, jo iedomājās, ka viņa nākamajiem biedriem ir-tāds pats tonis un sliktas manieres kā Filoto. Tā bija neticama maldīšanās, bet tai netrūka sava labuma. Tas, ko Lisjēns redzēja, viņam riebās līdz nāvei. «Un tomēr es tikšu tam pāri,» viņš drosmīgi apņēmās. «Es neapsmiešu tādu uzvedību, es to atdarināšu.»

Apakšpulkvedis runāja par sevi, turklāt daudz; viņš sīki izklāstīja, kā ieguvis pirmos uzplečus pirmajā Ēģiptes kaujā pie Aleksandrijas mūriem;* stāsts bija brīnišķīgs, ļoti patiess un Lisjēnu dziļi aizkustināja. Bet piecpadsmit Restaurācijas gados salauztā vecā karotāja taisnīgums nepavisam nesacēlās, redzot, kā Parīzes švīts vienā paņēmienā ierodas pulkā jau ar leitnanta pakāpi, un, tā kā, varonībai noplokot, viņa galvā bija ielavījusies spekulācijas kāre, Filoto acumirklī aprēķināja, ko varētu no jaunekļa iegūt; viņš apjautājās, vai Lisjēna tēvs nav deputāts.

Filoto kungs noraidīja Levēna kundzes ielūgumu pusdienās, kuru Lisjēns viņam nodeva, taču dienu vēlāk mierīgi pieņēma jūrasputu pīpi ar ļoti masīvu gravēta sudraba galviņu; Filoto saņēma to no Lisjēna rokām ka paradu, nebilzdams neviena pateicības vārda.

«Tas nozīmē,» viņš pēc Lisjēna aiziešanas nosprieda, aizvērdams istabas durvis, «ka švīta kungs, pulkā nonācis, bieži lūgs atvaļinājumu, lai Šķiestos ar naudu kaimiņpilsētā .. . Un,» viņš piebilda, svārstīdams rokā pīpi, lai noteiktu tās sudraba apkalumu svaru, «jūs saņemsiet savus atvaļinājumus, Levēna kungs, turklāt ar manu starpniecību; es neatdošu tādu klientu citiem: tāds varbūt palaiž vējā piecsimt franku mēnesī; tēvs būs senāk bijis vai nu kara komisārs, vai apgādnieks, šī nauda nozagta nabaga zaldātam … Konfiscēt!» viņš smaidīdams prātoja. Un, noslēpis pīpi zem krekliem, viņš noglabāja kumodes atvilktnes atslēgu.

## III nodaļa

Kļuvis par huzāru 1794. gadā astoņpadsmit gadu vecumā, Filoto bija piedalījies visos revolūcijas karagājienos;* pirmos sešus mēnešus viņš cīnījās ar sajūsmu, dziedādams «Marseljēzu». Bet Bonaparts pasludināja sevi par konsulu, un nākamā apakšpulkveža atjautīgais prāts aptvēra, ka viņš bijis pārsteidzīgs, tik daudz dziedādams «Marseljēzu». Tā viņš pulkā bija pirmais leitnants, kurš ieguva krustu. Burbonu valdīšanas laikā Filoto saņēma pirmo komūniju un tika Goda leģiona* virsniekos. Tagad, kad pulks pārvietojās no Nantes uz Lotringu, viņš bija ieradies uz trim dienām Parīzē, lai atgādinātu par sevi dažiem dienesta pakāpē zemākiem draugiem. Ja Lisjēnam būtu kāda jēga par sabiedrības paražām, viņš ieminētos par tēva ietekmi kara ministrijā. Taču tādām lietām viņš nepievērsa nekādu uzmanību. Kā jaunam zirgam, kas baidās no visa, viņam priekšā rēgojās neesošas briesmas, tomēr viņš saņēma drosmi tās pārvarēt.

Uzzinājis, ka Filoto kungs nākamajā dienā ar diližansu dosies uz pulku, viņš lūdza atjauju piebiedroties. Levēna kundze, pagalam izbrīnījusies, noraudzījās, kā visas lādes tiek celtas ārā no dēla kalešas, kuru viņa bija likusi piebraukt pie sava loga, u-n nestas uz diližansu.

Pirmajās kopīgajās pusdienās pulkvedis, ieraudzījis, ka Lisjēns paņem avīzi, priekšnieciskā tonī aizrādīja:

Divdesmit septītajā pulkā pastāv pavēle, kas virsnieku kungiem aizliedz lasīt avīzes publiskās vietās; izņēmums ir vienīgi ministrijas avīze.

Pie velna avīzi!— Lisjēns jautri iesaucās.— Spēlēsim šovakar domino uz punšu, ja tikai zirgi vēl nav aizjūgti diližansam priekšā.

Lai cik jauns Lisjēns bija, viņam pietika prāta zaudēt sešas partijas pēc kārtas, un, diližansā kāpdams, lāga Filoto bija gaužām apmierināts. Viņš pieņēma, ka šim švītam ir galva uz pleciem, un sāka skaidrot, kā izturēties pulkā, lai neizskatītos pēc zaļknābja. Vēlamā uzvedība bija gandrīz pilnīgs Lisjēnam pierastās izsmalcinātās pieklājības pretstats. Jo, pēc Filoto kunga domām, un šai ziņā viņš bija vienis prātis ar mūkiem, izsmalcināta pieklājība ir tikai vājuma pazīme; vajag vispirms stāstīt par sevi un savām priekšrocībām, vajag tās pārspīlēt. Mūsu varonis skumji un vērīgi klausījās Filoto runās, līdz apakšpulkvedis ieslīga dziļā miegā, un tad Lisjēns varēja pēc sirds patikas nodoties sapņiem. Visumā viņš bija laimīgs, ka var darboties un redzēt ko jaunu.

Aiznākamajā dienā sešos no rīta abi kungi trīs Ijē attālumā no Nansī panāca pulku pārgājienā; viņi lika apturēt zirgus, un diližanss viņus ar visu mantību atstāja lielceļa malā.

Lisjēnu, kas bija pārvērties vienā vienīgā redzē, pārsteidza drūmais un pastulbais cienīgums, kas iegūla apakšpulkveža tuklajā sejā, kad ulāns atvēra apģērbu lādi un pasniedza viņam uniformu ar lieliem uzplečiem. Filoto pavēlēja dot Lisjēnam zirgu, un abi kungi steidzās pakaļ puikam, kas viņu pārģērbšanās laikā turpināja ceļu. Septiņi vai astoņi virsnieki palika arjergardā, veidojot apakšpulkveža goda svītu, un Lisjēnu tieši viņiem stādīja priekšā pirmajiem; viņaprāt, virsnieku izturēšanās bija ļoti vēsa. Viņu sejas gan nekādu drosmi iedvest nevarēja.

«Tad lādi ir cilvēki, ar kuriem kopā man būs jādzīvo!» Lisjēns nodomāja, un sirds viņam sažņaudzās kā mazam bērnam. Viņš bija pieradis pie sejām, kurās staro laipnība un vēlēšanās patikt, pie cilvēkiem, ar kādiem viņš pārmija vārdus Parīzes salonos, un viņam pat sāka likties, ka šie kungi grib viņu taisni iebaidīt. Jauneklis runāja pārāk daudz, un neviens vārds netika uzklausīts bez iebildumiem vai nelabvēlības, tāpēc viņš mitējās.

Veselu stundu Lisjēns klusēdams jāja kreisajā pusē kapteinim, tā eskadrona komandierim, kurā viņš bija norīkots; apakšleitnanta vaibsti bija salti — vismaz viņš cerēja, ka tā ir, bet sirds — dziļi aizkustināta. Viņš pilnīgi aizmirsa virsniekus, tiklīdz pārtrauca nepatīkamo sarunu. Viņš vēroja ulānus un juta, ka viņu pārņem prieks un apbrīns. Tie taču ir bijušie Napoleona līdzgaitnieki, tie taču ir franču kareivji! Ar naivu un dedzīgu uzmanību viņš vēroja pēdīgo sīkumu.

Ma/.liet attapies no aizrautības, viņš nodevās pārdomām. «Nu esmu sasniedzis stāvokli, kas tiek uzskatīts par viscildenāko un sola daudz aizraujoša. Politehniskā skola būtu mani uzcēlusi zirgā artilēristu rindās*, bet tagad esmu nokļuvis pie ulāniem. Vienīgā atšķirība,» viņš smaidīdams piebilda, «ir tā, ka es nevis spoži pārvaldu savu amatu, bet nezinu itin neko!» Blakus jājošais kapteinis pamanīja šo drīzāk maigo nekā zobgalīgo smaidu un aizvainojās. «Nekas,» Lisjēns turpināja, «tā sāka arī Dezē un Sensirs*, varoņi, kurus nav aptraipījis hercoga tituls.»'

Lisjēnu izklaidēja ulānu tērzēšana. Tās bija gluži parastas sarunas par ļoti nabadzīgu cilvēku dienišķajām vajadzībām: par pavalgu, vīna cenām utt., utt. Bet atklātā valoda, runātāju stingrais un taisnprātīgais raksturs, kas izpaudās kairā vārdā, veldzēja jaunekļa dvēseli kā augstu kalnu gaiss. Tajā jautās kaut kas vienkāršs un tīrs, gluži atšķirīgs no siltumnīcas atmosfēras, kādā viņš visu laiku bija dzīvojis. Lisjēns vienā mirklī izjuta šo starpību un — mainīja pasaules uztveri. Ikviena teiktā vārda tonis te pauda ļoti patīkamu, bet īstenībā ļoti piesardzīgu un biklu laipnību un šķita jautri sakāpi: «Es pasmejos par visu un paļaujos tikai uz sevi.»

«Lūk, viņi ir visatklātākie un patiesīgākie cilvēki,» Lisjēns domāja, «un varbūt arī vislaimīgākie! Kāpēc viens no viņu komandieriem nevarētu būt tāds pats? Tāpat kā viņi, es esmu patiess, un man nav nekādu slepenu nodomu; man nebūs citas vēlēšanās kā gādāt par viņu labklājību; galu galā man ir vienaldzīgs viss, tikai sava pašcieņa ne. Bet ar šīm svarīgajām personām, kuras runā tik skarbi un pašapmierināti un saucas par maniem biedriem,— ar tām man ir kopīgi vienīgi uzpleči.» Viņš pašķielēja uz kapteini sev pa labi un uz leitnantu, kas jāja pa labi no kapteiņa. «Šie kungi ir pilnīgs pretstats ulāniem; viņi visu mūžu spēlē komēdiju; viņi varbūt nebaidās tikai no nāves; tie ir no tas pašas sugas, pie kādas pieder mans brālēns Develruā.»

Lisjēns atkal ieklausījās ulānu sarunās un darīja to ar prieku; drīz viņa dvēsele aizklīda iedomu tālēs; viņš no sirds baudīja savu brīvību un augstsirdību, redzēja tikai dižus darbus darāmus un skaistas briesmas pārvaramas. Viņam vairs nešķita, ka vajag dzīt intrigas un dzīvot tā, kā dzīvo Develruā. Kareivju parupjās valodas viņa ausīs skanēja kā brīnišķa mūzika, dzīve tēlojās rožaina.

Piepeši starp divām ulānu rindām, kas jāja nevērīgā solī, uz brīvā ceļa vidus parādījās auļojošs adjutants. Viņš pusbalsī pateica dažus vārdus apakšvirsniekiem, un Lisjēns redzēja, ka ulāni zirgos saslienas. «Tagad viņi izskatās pavisam braši,» jaunais cilvēks nodomāja.

Lisjēns nespēja apvaldīt tik spējas jūtas, viņa jauneklīgajā, vientiesīgajā sejā atspoguļojās gandarījums un labsirdība un varbūt mazliet ziņkāres. Tā bija kļūda. Viņam vajadzētu palikt vienaldzīgam vai, vēl labāk, savilkt seju tādā izteiksmē, kādu no viņa gaidīja vismazāk. Kapteinis, kuram kreisajā pusē Lisjēns jāja, uzreiz nosprieda: «Šis smalkais jaunais cilvēks tūlīt uzdos man jautājumu, un es ar veiklu atbildi likšu manīt, kur ir viņa īstā vieta.» Bet Lisjēns ne par kādu naudu nebūtu kaut ko vaicājis šiem nebiedriskajiem biedriem. Viņš pūlējās pats noprast, kāda ir pavēle, kas vienā mirklī padarījusi visus ulānus tik spraunus un garā ceļa vaļību pārvērtusi par īsti kareivisku iznesību.

Kapteinis gaidīja jautājumu; beidzot viņš vairs nevarēja izturēt jaunā parīzieša nepārtraukto klusēšanu.

— Ieradies galvenais inspektors, ģenerālis grāfs N., Francijas pērs,— viņš beidzot sacīja skarbi un augstprātīgi — tā, ka īsti nevarēja saprast, vai teiktais zīmējas taisni uz Lisjēnu.

Lisjēns, it kā viņu būtu iztraucējis kāds troksnis, vienaldzīgi paskatījās uz kapteini. Kapteiņa mute bija sašķiebta briesmīgā grimasē, piere lielmanīgi saraukta, acis raudzījās sānis, taču nepavisam nebija pievērstas tieši leitnantam.

«Ir nu gan āksts!» Lisjēns nodomāja. «Acīmredzot tāds ir tas militārais tonis, par kuru man tik daudz stāstīja apakšpulkvedis Filoto. Patiesi, es nepārņemšu tik rupjas un neaptēstas manieres tāpēc vien, lai izpatiktu šiem kungiem; palikšu svešinieks viņu vidū. Varbūt tas man maksās dažu labu zobena cirtienu, bet tik tiešām es neatbildēšu, ja mani uzrunās tādā tonī.» Kapteinis gan gaidīja no Lisjēna kādus apbrīna vārdus, piemēram: «Vai tas ir slavenais grāfs N., ģenerālis, kas ar tādu cieņu pieminēts Lielās armijas biļetenos?»

Taču mūsu varonis nezaudēja modrību: viņa sejas izteiksme joprojām bija tāda, it kā viņš būtu spiests ost sliktu smaku. Pēc mokoša klusuma brīža kapteinis, aizvien niknāk raukdams uzacis, nevarēja nepiebilst:

Tas ir grāfs N., kas tik braši cīnījās pie Austerlicas. Viņa pajūgs tūlīt brauks garām. Pulkvedis Malērs de Senmegrēns, veikls vīrs, ieslidinājis ekiju pēdējās pasta stacijas kučieru kabatā; viens no viņiem tikko atauļoja; ulāni ierindu neveidos, tas izskatītos pēc iepriekš apsvērtas rīcības. Bet palūkojiet, cik labs iespaids inspektoram paliks par pulku! Ir jārūpējas par pirmo iespaidu … Re, šķiet, ka šie vīri sēž zirgos kā izlieti …

Lisjēns atbildēja vienīgi ar galvas mājienu; viņš kaunējās par viņam iedotā klepera soli, lika ķēvei manīt piešus, tā pametās sānis un gandrīz vai paklupa. «Es izskatos pēc klostera kalpa,» viņš nodomāja.

Pēc desmit minūtēm Lisjēns izdzirda smagi piekrautu ratu rīboņu; tur brauca grāfs N., pajūgs ripoja starp divām ulānu rindām un drīz vien nok|uva blakus Lisjēnam un kapteinim. Taču kungi nevarēja slaveno ģenerāli saskatīt, jo viņa milzīgā Berlīnes kariete bija bāztin piebāztā ar visādām mantām.

Lāde pie lādes, nolāpīts!—kapteinis nikni noburkšķēja.— Šis kustas tikai tad, ja apkrāvies ar šķiņķiem, ceptiem tītariem un pastētēm! Un nezin cik pudelēm šampanieša!

Mūsu varonis bija spiests atbildēt. Kamēr viņš nododas rūgtajai nepieciešamībai pieklājīgi pārmīt dzēlības ar kapteini Anriē, lūgsim atjauju bridi pasekot ģenerālleitnantam grāfam N., Francijas pērām, kuram togad bija uzdots inspicēt 3. kaujas divīziju.

Brīdī, kad viņa kariete uzbrauca uz pacejamā tilta Nansī*— divīzijas dislokācijas vietā, septiņi lielgabala šāvieni pavēstīja ļaudīm lielo notiku mu.

Lielgabala šāvieni atkal pacēla Lisjēna dvēseli debesīs.

Pie inspektora durvīm nostādīja divus sargkareivjus, un divīzijas komandieris ģenerālleitnants barons Taranss lika pajautāt, vai viņu pieņems tūlīt vai nākamajā diena.

Tūlīt, velns pārāvis! vecais ģenerālis atbildēja.— Vai tad te domā, ka man nospļauties par saviem dienesta pienākumiem?

Grāfs N. sīkumos vēl saglabāja Sambras un Mēzas armijas* paradumus — tajā viņš bija licis pamatus savai slavai. Šie paradumi tobrīd bija sevišķi dzīvi, jo ceļa posmā starp piecām vai sešām pēdējām pasta stacijām viņš pazina pozīcijas, ko reiz bija ieņēmusi armija, kuras tīro slavu neaptraipīja ne puteklītis.

Kaut arī ģenerālis nepavisam nebija fantazētājs, kas padodas ilūzijām, viņš pats jutās pārteigts par joprojām tik spilgtajām 1794. gada atmiņām. «Kāda atšķirība starp 1794. gadu un 183… gadu! Augstais dievs! Kā toreiz mēs zvērējām ienaidu pret monarhiju! Un no visas sirds! Jaunie apakšvirsnieki, kurus N. man tā piekodināja uzmanīt, toreiz bijām mēs paši. . . Tad cīņas notika ik dienas, amats bija patīkams, karojām ar prieku. Bet tagad jāiztop maršalam, jātiesā pēru palātā.»*

Ģenerālis bija diezgan glīts sešdesmit piecus vai sešus gadus vecs vīrs, slaids, kalsns, staltu stāju; viņam vēl bija skaists augums un dažas sirmi blondo, rūpīgi kopto rnatu cirtas apveltīja ar pievilcību gandrīz pilnīgi kailo galvu. Seja pauda nelokāmu vīrišķību un lielu apņēmību paklausīt, taču, starp citu, šajos vaibstos no domas nebija ne miņas.

Otrreiz šo seju uzlūkojot, tā patika jau mazāk, trešo reizi redzot, tā šķita gandrīz parasta, tajā bija jaušama tāda kā divkosības atēna; varēja redzēt, ka impērija un tās verdziskums atstājuši tajā savas pēdas. Laimīgi tie varoņi, kas miruši pirms 1804. gada!* Sambras un Mēzas armijas senie tēli likās tādi kā atmiekšķējušies Tilēriju priekšistabās un Dievmātes katedrāles ceremonijās. Grāfs N. bija pieredzējis, kā izsūtīja ģenerāli Delmasu pēc šāda slavena dialoga: «Skaista ceremonija, Deimas! Patiešām lieliska,» imperators sacīja, atgriezdamies no Dievmātes katedrāles.

«Jā, ģenerāl, trūkst tikai to divu miljonu vīru, kuri gāja nāvē, lai gāztu to, ko jūs cejat augšā!»

Nākamajā dienā Delmass tika izsūtīts ar pavēli uzturēties vismaz četrdesmit ljē attālumā no Parīzes.

Kad kambarsulainis pieteica baronu Teransu, ģenerālis N., ietērpies parādes uniformā, staigāja pa salonu. Iztēlē viņš vēl dzirdēja lielgabalu zalves pret Valensēnas aplencējiem.* Viņš žigli aizgainīja atmiņas, kuru dēļ varētu zaudēt piesardzību, 1111 par godu lasītājam, kā mēdz klaigāt avīžu puikas, piedāvādami karaļa runu sesijas atklāšanā, atstāstīsim dažas vietas no divu ģenerāļu sarunas — viņi viens otru tikpat kā nepazina.

Barons Teranss ienāca, neveikli atdodams godu; viņš bija gandrīz sešas pēdas garš un pēc stājas atgādināja Franškontē zemnieku. Vēl vairāk, kaujā pie Hānavas, kur Napoleonam vajadzēja pārraut uzticamo sabiedroto — bavāriešu loku aplenkumu,* lai atgrieztos Francijā, pulkvedis Teranss, kurš ar savu bataljonu sedza slaveno ģenerāļa Druo bateriju, tika ievainots, zobens pāršķēla viņam abus vaigus un nocirta gabaliņu deguna. Tas viss tika šā tā saglābts, tomēr skaidri redzamas pēdas palika, un milzīgā rēta sejā, ko izvagoja pastāvīgas neapmierinātības grumbas, vērta ģenerāļa izskatu ļoti kareivīgu. Karā viņš bija apbrīnojami drošsirdīgs, bet, kad sākās Napoleona valdīšana, viņa pašpārliecība izgaisa. Nansī Teranss baidījās no katra nieka un par visu vairāk — no avīzēm, tāpēc arī bieži sacīja, ka liks apšaut advokātus. Bailes nonākt publiskā apsmieklā viņu pastāvīgi vajāja kā murgs. Sājs joks avīzē, kurai nebija vairāk par simt lasītājiem, brašo karotāju galīgi satracināja. Bija vēl citas bēdas: Nansī neviens neievēroja viņa uzplečus. Turklāt 183… gada maija jukās viņš bija krietni piežmiedzis pilsētas jaunatni un domāja, ka nu viņu neieredz.

Šis kādreiz laimīgais vīrs stādīja priekšā savu adjutantu, kas tūlīt pat atstāja telpu. Teranss izklāja uz galda divīzijas grupējumu un hospitāļu izvietojuma plānu; krietna stunda pagāja militāru lietu pārrunāšanā. Ģenerālis iztaujāja baronu par kareivju un apakšvirsnieku noskaņojumu, un no tā palika vairs tikai solis līdz jautājumam par sabiedrības noskaņojumu. Taču jāatzīst, ka 3. divīzijas komandiera atbildes liktos garas, ja tās atstāstītu, ievērojot visus militārā stila jaukumus; mēs te apmierināsimies ar spriedumiem, ko grāfs un Francijas pērs izsecināja no provinces ģenerāļa rūgtuma pilnajiem vārdiem.

«Tas nu ir cilvēks, kuru varētu nosaukt par pašu godīguma iemiesojumu,» grāfs domāja. «Viņš nebaidās nāves; viņš pat sūdzas — un no skaidras sirds — ka nedraud nekādas briesmas; taču viņš ir demoralizējies, un, ja viņam vajadzētu stāties pretī dumpiniekiem, bailes no nākamās dienas avīzēm padarītu viņu vai traku.»

Esmu spiests katru dienu norīt kādu apvainojumu,— barons atkārtoja.

Nerunājiet par to tik skaļi, dārgo ģenerāl. Divdesmit par jums vecāku ģenerāļu kāro pēc jūsu vietas, un maršals vēlas, lai visi būtu apmierināti. Es jums ka labam biedram pateikšu dažus varbūt pārlieku asus vaidus. Pirms nedēļas, kad atvadījos no ministra, viņš man sacīja: «Tikai pēdīgais muļķis neprot novīt sev ligzdiņu provincē.»

Es gribētu redzēt, kā maršala kungs justos,— barons nepacietīgi atsāka,— starp bagātiem un vienotiem aristokrātiem, kas ņirgājas par mums katru mīļu dienu, un pilsoņiem, kuru priekšgalā ir lapsiski viltīgie jezuīti, katras kaut cik turīgas sievietes garīgie vadoņi. No otras puses, visi pilsētas jaunekļi, kuri nepieder pie aristokrātijas vai ticīgajiem, ir fanātiski republikāņi. Ja mans skatiens pie kāda no viņiem nejauši apstājas, viņš man rada bumbieri* vai kādu citu dumpības zīmi. Pat koledžas puišeļi man rada bumbierus; kad jauni cilvēki mani ierauga divsimt soļu attālumā no sargkareivjiem, viņi mani nežēlīgi izsvilpj un pēc tam anonīmās vēstulēs piedāvā gandarījumu līdz ar neķītrām apsaukām, ja es to nepieņemšu… Un anonīmajai vēstulei ir pievienota papīra strēmele ar rakstītāja vārdu un adresi. Vai Parīzē esat kaut ko tādu redzējis? Un, ja mēģinu apvainojumu norīt, visi par to jau runā, dod mājienus. Vēl vakar Ludvigs Rollera kungs, ļoti drošsirdīgs atvaļināts virsnieks, kura sulainis nejauši tika nošauts 3. aprīļa nemieros, izaicināja mani uz divkauju ar pistolēm ārpus divīzijas izvietojuma robežām. Un vakar visa pilsēta spriedelēja par šo nekaunību.

Vēstuli vajag nodot karaliskajam prokuroram; vai jūsu karaliskais prokurors nav pietiekami enerģisks?

Tas ir pats sātans: ministra radinieks un pilnīgi drošs, ka tiks uz augšu pirmajā politiskajā prāvā. Biju tāds muļķis, ka dažas dienas pēc dumpja aizgāju viņam parādīt sevišķi niknu anonīmu vēstuli, ko tikko

Iiiju saņēmis; tas, velns parāvis, notika pirmo reizi manā mūžā! «Kas tad, jūsuprāt, man ar šo papīreli jādara?» viņš man bezrūpīgi vaicāja. «Es pats taču lūgtu aizstāvību jums, ģenerāl, ja mani tā apvainotu, vai arī pats izrēķinātos.» Reizēm man tā vien gribas uzplāt ar zobenu pa šo neliešu aizmugures žurku nekaunīgajiem mūļiem!

Tad amats pagalam!

Ak, ja es varētu viņus apšaudīt ar kartečām. . .— vecais brašais ģenerālis sacīja, smagi nopūzdamies un paceldams skatienu pret debesīm.

Tur esmu ar jums pilnīgi vienis prātis,— Francijas pērs atbildēja.— Tādas vienmēr ir bijušas manas domas; taisni Senroša lielgabaliem Bonaparts varēja pateikties par mierīgu valdīšanu.* Un vai Flerona kungs, jūsu prefekts, neziņo ministram par sabiedrības noskaņojumu?

Tam nav nekādas nozīmes, tas skribelē augas dienas; prefekts ir tīrais puika, divdesmit astoņus gadus vecs vējgrābslis, kurš manā priekšā izliekas par politiķi; viņš vai plīst aiz uzpūtības un ir bailīgs kā zaķis. Veltīgi es viņam skaidri un gaiši saku — atstāsim prefekta un ģenerāļa sāncensību laimīgākiem laikiem: mūs abus mīda dubļos itin visi un katru dienu. Vai bīskapa kungs, piemēram, ir bijis pie mums atbildes vizītes? Aristokrāti nekad neiet uz jūsu ballēm un neielūdz jūs savējas. Ja saskaņa ar instrukcijām mēs ģenerālajā padomē izmantojam par ieganstu kādu lietišķu darīšanu, lai sveicinātu aristokrātu, viņš mums atbild tikai pirmajā reizē, otrreiz jau aizgriež galvu. Republikāniskā jaunatne mūs izsvilpj, acis skatīdamās. Nu, bet prefekts to noliedz; aiz dusmām sarkans kā biete viņš man atbild: «Runājiet pats par sevi, mani neviens nav izsvilpis.» Bet nepaiet ne nedēļa, kad viņš, ja iedrošinājies iziet uz ielas vakara krēslā, tiek izsvilpts pāris soļu attālumā.

Bet vai esat par to pilnīgi pārliecināts, ģenerāl? Iekšlietu ministrs man rādīja desmit Flerona kunga vēstules, kurās viņš stāvokli apraksta tā, it kā tūlīt tūlīt varētu gaidīt samierināšanos ar leģitimistu partiju. G. kungs, N. prefekts, pie kura aizvakar pusdienoju, ir ļoti labās attiecībās ar šiem ļaudīm, to es redzēju pats savām acīm.

Velns lai parauj, es tam ticu; tas ir izdarīgs vīrs un lielisks prefekts, draugs visiem manīgajiem zagļiem un pats nozog divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus franku gadā, taču pieķerts netiek, un par to departamentā viņu cienī. Bet jums var rasties aizdomas, ka es apmeloju mūsu prefektu; vai atļausiet pasaukt šurp kapteini B.? Jādomā, jūs viņu pazīstat? Viņam vajag būt priekšistabā.

Tas, ja nemaldos, ir novērotājs, kas atsūtīts uz simt septīto pulku, lai informētu par garnizona noskaņojumu?

Tieši tā; viņš te ir tikai trīs mēnešus; lai viņš neuzrautos savā pulkā, es viņu nekad nepieņemu pa dienu.

Ienāca kapteinis B. Viņu ieraudzījis, barons Teranss katrā ziņā gribēja pāriet uz blakus istabu; kapteinis ar daudziem piemēriem apstiprināja nelaimīgā ģenerāļa žēlabas. «Šajā nolādētajā pilsētā jaunatne ir republikāniska, aristokrātija — ļoti vienota un dievbijīga. Gotjē kungs, liberālās avīzes redaktors un republikāņu vadonis,— uzņēmīgs un veikls. Dipuarjē kungs, kas atrodas aristokrātijas priekšgalā,— slīpēts pirmās šķiras blēdis un rosīgs pēc velna. Un, beidzot, visi ņirgājas par prefektu un ģenerāli; abi ir pilnīgi atstumti, ar viņiem neviens nerēķinās. Bīskaps ik pa laikam pasludina ticīgajiem, ka pēc trim mēnešiem mēs tiksim gāzti. Esmu priecīgs, grāfa kungs, ka varu nolikt pilnvaras. Ļaunākais ir tas — ja par visu to mazliet skaidrāk aizraksta maršalam, viņš liek atbildēt, ka mums pietrūkstot centības. Viņam tas būtu ērti gadījumā, ja mainītos dinastijas …

Pietiks, mans kungs!

Piedodiet, ģenerāl, esmu nomaldījies no īstā temata. Te jezuīti valda pār aristokrātiju tāpat ka par kalpiem, galu galā — pār visiem, kuri nav republikāņi.

Cik Nansī ir iedzīvotāju? jautaja ģenerālis, kam šie prātojumi šķita pārāk vaļsirdīgi.

Astoņpadsmit tūkstoši, neieskaitot garnizonu.

Cik jums te ir republikāņu?

īsti nelokāmu — trīsdesmit seši.

Tātad divi uz tūkstoti. Un cik no viņiem ir gudri?

Viens vienīgs — Gotjē, mērnieks un avīzes «L'Aurore» redaktors. Tas ir trūcīgs virs, kas lepojas ar savu nabadzību.

Un jus nevarat tikt galā ar trīsdesmit pieciem pienapuikām un iebāzt cietuma vienu gudrinieku?

Pirmām kurlam, ģenerāļa kungs, te pieder pie labā toņa būt dievbijīgam; bet tiem, kuri nav dievbijīgi, ir modē atdarināt republikāņus visas viņu piedauzības. Te ir kafejnīca «Monilor», kur pulcējas visa opozīcijas jaunatne — īsts deviņdesmit trešā gada klubs. Ja šiem kungiem iet garām četri vai pieci kareivji, viņi pusbalsī uzsauc: «Lai dzīvo armija!» Ja parādās kāds apakšvirsnieks, viņš tiek sveicināts, viņš tiek uzrunāts, viņu grib pacienāt. Ja tas turpretī ir valdībai uzticīgs virsnieks, tāds ka es, tad japacieš visvisādi netieši apvainojumi. Nupat pagājušajā svētdienu es gāju garām šai kafejnīcai «Monitor»; visi reizē pagrieza man muguru ka zaldati paradē; man briesmīgi gribējās viņiem iespert… zināt jau, pa kuru vietu.

Tas būtu drošs līdzeklis tikt atvaļinatam, līdzko pienāktu nākamais pasts. Vai jums daudz maksā?

Ik pēc sešiem mēnešiem saņemu tūkstoš franku papīrnaudā. Gar kafejnīcu «Monitor» gāju aiz izklaidības, parasti apmetu piecsimt soļu likumu, lai izvairītos no šīs nolādētās vietas. Un padomājiet tikai — vii- nieks, kas ievainots pie Drēzdenes un pie Vaterlo, ir spiests slapstīties no nožēlojamiem aizmugures žurkām!

Kopš slavenajām dienām* aizmugures žurkas vairs nav nožēlojami,— grāfs rūgti sacīja.— Taču atmetīsim visu personisko,— viņš piebilda, atsaukdams baronu Teransu no blakus istabas un pavēlēdams kapteinim palikt.— Kas ir Nansī partiju vadoņi?

Ģenerālis atbildēja:

De Ponlevē un de Vasinjī kungi ir atzīti karlistu* vadītāji, Šarla Desmitā pilnvarotie; taču īstais vadītājs ir viens nolāpīts intrigants — doktors Dipuarjē (viņu sauc par doktoru, jo viņš ir ārsts). Oficiāli viņš ir tikai karlistu komitejas sekretārs. Jezuīts Rejs, lielvikārs, ir garīgais vadonis visām pilsētas sievietēm, sākot ar visaugstāko dāmu un beidzot ar piparbodnieci; tas viss nokārtots uz to labāko. Jūs redzēsiet, vai pusdienās, ko prefekts jums par godu sarīkos, ieradīsies kaut viens cilvēks, kas nebūtu algots ierēdnis. Pajautājiet, vai jel vienu valdībai uzticīgu personu, kas viesojas pie prefekta, pieņem de Šastlē un d'Okenkūra kundzes vai de Komersī kundze.

Kas ir šīs dāmas?

Viņas pieder pie ļoti bagātas un ļoti lepnas aristokrātijas. D'Okenkūra kundze ir pilsētas skaistākā sieviete un dzīvo ar plašu vērienu. De Komersī kundze varbūt ir vēl daiļāka par d'Okenkūra kundzi, bet galīgi neprātīgā, zināmā mērā līdzīga de Stāla kundzei,* viņa nemitīgi slavina Šarlu Desmito, tāpat kā dāma no Ženēvas bez mitas sludināja pret Napoleonu.* Es biju komandieris Ženēvā, un šī dulnā toreiz mums sagādāja daudz nepatikšanu.

Un de Šastlē kundze?— grāfs N. ziņkāri jautāja.

Tā ir kāda maršala atraitne, vēl pavisam jauna, bet jau tuva Šarla Desmitā galmam. De Šastlē kundze savā salonā sludina morāli, un visa pilsētas jaunatne ir stāvā sajūsmā par viņu; vēl nesen kāds pareizi domājošs jauneklis spēlē zaudēja milzīgu summu, un de Šastlē kundze iedrošinājās apmeklēt viņu mājās. Vai ne, kaptein?

Tieši ta, ģenerāl; es nejauši pagadījos jaunā cilvēka mājas alejā. De Šastlē kundze viņam iedeva trīs tūkstošus zelta franku un ar dimantiem rotātu suvenīru, ko viņai bija dāvinājusi Angulēmas hercogiene un ko jaunais cilvēks ieķīlāja Strasbūrā. Man ir Strasbūras komisāra vētule.

Pietiek šo sīkumu,— grāfs teica kapteinim, kas jau vēra vaļā biezu portfeli.

Vēl ir,— ģenerālis de Teranss atsāka,— de Pijlorānu, de Ser- pjēru un de Mariljī nami, kur monsenjoru bīskapu pieņem kā augstāko pavēlnieku, un velns lai parauj, ja jel kāds no mums tur kādreiz būtu rādījis degunu. Vai zināt, kur vakarus pavada prefekta kungs? Pie pārtikas tirgotājas Beršī kundzes, un tai salons ir istaba aiz veikala. To viņš ministrijai vis neraksta. Man ir vairāk cieņas, es neeju nekur un liekos gulēt jau astoņos.

Kā jūsu virsnieki pavada vakarus?

•»— Gan kafejnīcā, gan ar meičām, nav itin nevienas godīgas sievietes, mēs te dzīvojam ka izstumtie. Šie sātani — ģimeņu tēvi — uzmana cits citu kā policisti, aizbildinādamies ar savu liberālismu; te labi klājas vienīgi artilēristiem un inženierkaraspēka virsniekiem.

Ja, un kāds te ir viņu noskaņojums?

Nolāpīti republikāņi, ideologi! Kapteinis varētu jums pasacīt, ka viņi abonē «National», «Charivari», visas draņķīgās avīzes, un ka viņi klaji izsmej manus rīkojumus par preses izdevumiem. Viņi savas avīzes pasūta ar kāda Darnē iedzīvotāja starpniecību — ir tāds miests sešas lje no šejienes. Es varētu apzvērēt, ka medību izjādēs viņi satiekas ar Goljē.

Kas viņš ir par cilvēku?

Republikāņu vadonis, par kuru jums jau ieminējos; galvenais redaktors dumpīgajai avīzei, kura saucas «L'Aurore» un kuras galvenais uzdevums ir padarīt mani smieklīgu. Pērngad viņš man piedavaja duelēties ar zobeniem, un nepatīkamākais ir tas, ka viņš ir valdības ierēdnis; viņš strādā par kadastra mērnieku, un es nevaru piespiest, lai viņu nomaina. Kaut gan dažu labu reizi esmu aizrādījis, ka viņš aizsūtījis «National» simt septiņdesmit deviņus frankus, kad tai pēdējoreiz vajadzēja maksāt soda naudu maršala Neija* dēļ .. .

Nerunāsim par to,— grāfs N. nosarkdams sacīja; un viņš tikai ar lielām pūlēm atbrīvojās no barona Teransa, kas rada atvieglojumu, izkratot sirdi.

## IV nodaļa

Kamēr barons Teranss tēloja Nansī bēdīgo ainu, 27. ulānu pulks pilsētai tuvojās, šķērsodams visskumīgāko līdzenumu pasaulē; zeme bija tik sausa un akmeņaina, ka, šķiet, tajā nekas nevarēja izdīgt. Vienas lje attālu no pilsētas Lisjēns pamanīja tikai trīs kokus, turklāt tas, kas auga ceļmalā, bi ja galīgi nonīcis un nesasniedza ne divdesmit pēdu garumu. Stipri tuvo apvārsni izroboja kailu pakalnu rinda; nogāžu gravās šur tur bija redzami vārgulīgi vīna dārzi. Ceturdaļlje attālumā no pilsētas lielceļu iezīmēja divas sērīgi sakrupušu vītolu rindas. Pretimnākošie zemnieki izskatījās nožēlojami un nomākti. «Te nu ir tā skaistā Francija!» Lisjēns nodomāja. Vēl vairāk tuvojoties pilsētai, pulks aizjāja garām lietderīgajiem, bet netīrajiem iestādījumiem, kas tik bēdīgā veidā liecināja par civilizācijas panākumiem: lopkautuvei, eļļas spiestuvei utt. Aiz šiem jaukumiem pletās plaši kāpostu stādījumi, bet nekur neredzēja neviena krūmiņa.

lU-id/ot ceļš strauji pagriezās un pulks nonāca pie pirmajām |)<K ictinājumu būvēm, kas atradās Parīzes pusē un izskatījās ārkārtīgi /cīnās, kā zemē iegrimušas. Pulks apstājās, apsardze to pārlūkoja. Aizmirsām pateikt, ka vienu ljē iepriekš strauta malā ulāni nokāpa no zirgiem un saposās. Dažos mirkļos pazuda dubļu traipi, uniformas un zirglietas atguva visu spožumu.

27. ulānu pulks iegāja Nansī 183 … gada 24. martā pusdeviņos no rīta, laiks tad bija drūms un auksts. Pulkam pa priekšu drasēja lielisks muzikantu korpuss, kas guva milzīgu ievērību turienes pilsoņu un grizešu vidū: trīsdesmit divi taurētāji, ģērbušies sarkanās drānās, jāja baltos zirgos un pūta, ka vai ausis krita ciet. Vēl vairāk — seši taurētāji pašā priekšgalā bija nēģeri, un galvenais taurētājs augumā sasniedza gandrīz septiņas pēdas.

Spiedzīgi skaļā harmonija, šķiet, ļoti iejūsmināja pilsētas skaistules, it īpaši jaunās strādnieces, kas mežģīņu lakatiem ap galvu stāvēja pie visiem logiem, tiesa, savs nopelns tur bija ari taurētāju sarkanajiem, ar zella tresēm apgreznotajiem mundieriem.

Nansī, labi nocietinātā pilsēta, Vobāna mākslas darbs,* Lisjēnam derdzas. Šķila, ka netīrība un nabadzība visās malās cīnās par piiuiiic.tbam, un iedzīvotāju sejas pilnīgi atbilda ēku drūmībai. Lisjēns visapkarl redzēja tikai augļotāju vaibstus, zemiskus, viltīgus un ļaunus ģīmjus. «Šie ļaudis doma vienīgi par naudu un tās iegūšanas līdzekļiem,» viņš ar riebumu nosprieda. «Tada pati, bez šaubām, ir ari Amerika, kuru liberāļi mums tā cildina.»

Jaunais parīzietis, pieradis pie dzimtās pilsētas pieklājīgi laipnajām sejām, jutās nelaimīgs. Šaurajās, slikti bruģētajās un līkajās ieliņās acīs dūrās vienīgi briesmīga netīrība; pa vidu tām tecēja duļķains ūdens, kas viņam šķita izkusis šīferis.

Lisjēnam labajā pusē jājošā ulāna zirgs paklupa un nošķieda ar melno, smirdīgo šķidrumu kleperi, ko viņam bija licis iedot apakšpulkvedis. Mūsu varonis pamanīja, ka šis gadījums sagādā lielu prieku visiem jaunajiem biedriem, kas vien bija tuvumā. Viņu ļaunvēlīgie smaidi apcirpa Lisjēna iztēles spārnus: viņš kļuva nikns.

«Vispirms,» viņš domāja, «man jāpatur prālā, ka te nav kara nometne un nekāds ienaidnieks neatrodas ceturtdaļljē attālumā no šejienes. Turklāt neviens no šiem kungiem, katrā ziņā tie, kam mazāk par četrdesmit gadiem, nav ienaidnieku pat redzējis — tāpat kā es. Tātad šie ir tikai zemiski, aiz garlaicības ieviesušies paradumi. Te nav arī jaunu, bravūrīgu, vieglprātīgu un dzīvespriecīgu virsnieku, kādus redz Žimnāza teātrī, te ir vienīgi apnicības mākti tukšinieki, kas labprāt uzjautrinātos uz mana rēķina; viņi izturēsies pret mani slikti līdz brīdim, kad pieveikšu kādu divkaujā, un labāk darīt to nekavējoties, lai drīzāk būtu miers. Bet vai tas resnais apakšpulkvedis varētu būt mans sekundants? Šaubos, dienesta pakāpe viņam to liegtu; viņam jābūt pilnīgi nevainojamam . .. Kur ņemt sekundantu?»

Lisjēns pavērās augšup un ieraudzīja lielu namu, kas nelikās tik nožēlojams kā visi tie, gar kuriem pulks līdz šim bija jājis; augstas baltas mūra sienas vidū žilbēja papagaiļzaļas žalūzijas. «Cik kliedzoši krāsu salikumi patīk šiem blēžiem provinciešiem!»

Lisjēns bija iegrimis ne visai glaimojošās pārdomās, kad ievēroja papagaiļzaļās žalūzijas mazliet paveramies: logā paradījās jauna blonda sieviete brīnumainiem matiem un nicīgu sejas izteiksmi: viņa noskatījās, kā garām aizdrasē pulks. Ieraudzījis skaisto seju, Lisjēns acumirklī aizmirsa skumjās domas, viņa dvēsele atdzīvojās. Izgaisa viss — Nansī māju netīrās, nolupušās sienas, melnie dubļi, biedru skaudība un greizsirdība, neizbēgamās divkaujas, sliktais bruģis, uz kura slīdēja varbūt ar nodomu viņam iedotais kleperis. Sastrēgums zem arkas ielas galā piespieda pulku apstāties. Jaunā sieviete aizvēra logu un lūkojās ārā, pusnoslēpusies aiz izšūta muslīna aizkariem. Viņai varēja būt divdesmit četri vai divdesmit pieci gadi. Lisjēns saskatīja sievietes acīs neparastu izteiksmi; ko tā pauda — vai ironiju, naidu vai tikai jaunību un zināmu noslieci par visu zoboties?

Otrais eskadrons, pie kura Lisjēns piederēja, atsāka jājienu; Lisjēns, neatraudams skatienu no papagaiļzaļā loga, piecirta piešus, zirgs paslīdēja, paklupa un nometa viņu zemē.

Jāpieceļas, pamatīgi jāiebelž kleperim ar zobena maksti, jāielec seglos — tas viss arī tika izdarīts acumirklī, taču uzreiz apkārt nodārdēja skaļi smiekli. Lisjēns pamanīja, ka dāma ar pelnaini gaišajiem matiem vēl smaida, kad viņš jau atkal bija zirga mugurā. Pulka virsnieki smējās, bet tīšām, kā deputātu palātas centra locekļi, kad ministram liek izteikts kāds pamatots pārmetums.

Lai nu kā, bet žiperīgs puisis,— teica vecs seržants ar sirmām ūsām.

Ar šito kleperi neviens vel nav lik labi jājis,— kāds no ulāniem piebalsoja.

Lisjēns kļuva sarkans kā vēzis un pūlējās izskatīties mierīgs.

Tiklīdz pulks bija novietojies kazarmā un dienesta pienākumi izpildīti, Lisjēns ar savu ādaini straujos rikšos devās uz zirgu pastu.

Cienītais kungs,— viņš teica pasta priekšniekam,— kā redzat, esmu virsnieks, bet — bez zirga. Šis mirla, ko pulkā man iedeva varbūt tieši tādēļ, lai pazobotos, mani jau ir nosviedis zemē, ko arī jūs pats redzat.— Un viņš nosarkdams palūkojās uz sakaltušo dubļu bālganajiem plankumiem, kas klāja kreiso piedurkni pie pleca.— Ar vārdu sakot, cienītais kungs, vai jums pilsētā ir pārdodams zirgs? Man tas vajadzīgs nekavējoties.

Pie velna, cienītais, tā nu ir jauka izdevība iepīt jūs ķezā. Tomēr es to nedarīšu,— Bušāra kungs, pasta stacijas priekšnieks, sacīja.

Tas bija drukns vīrs cienīgu stāju, zobgalīgu sejas izteiksmi un urbīgu skatienu; runādams viņš aplūkoja eleganto jauno cilvēku, mēģinādams novērtēt, par cik luidoriem varētu paaugstināt pārdodamā zirga isto cenu.

Jūs, cienītais, esat kavalērijas virsnieks un, bez šaubām, pazīstat zirgus.

Lisjēns neatbildēja nekādas plātīgas muļķības, un pasta stacijas priekšnieks uzdrīkstējās piemetināt:

Atļaušos jums pajautāt: vai esat karojis?

Kad Lisjēns izdzirda jautājumu, ko varēja uzskatīt par izsmieklu, viņa atklātā seja acumirklī satumsa.

Runa nav par to, vai esmu vai neesmu karojis,— viņš ļoti vēsi atcirta,— bet gan par to, vai jums, pasta stacijas priekšniekam, ir kāds pārdodams zirgs.

Uzreiz sapratis, ka ķēris par augstu, Bušāra kungs pirmajā mirklī jau gribēja atstāt jauno virsnieku tukšā, bet stacijas priekšniekam nebija pa spēkam palaist gar degunu izdevību nopelnīt desmit Iuidoru un, galvenais, brīvprātīgi atsacīties no izredzes pamatīgi izpļāpāties. Jaunībā viņš bija dienējis un virsniekus Lisjēna gados uzskatīja par bērniem, kas spēlē pieaugušos.

Mans kungs,— Bušārs atsāka medainā balsī, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis, es vairākus gadus biju brigadieris un pēcāk seržants pirmaja kirasieru pulka, turklāt 1814. gadā pie Montmirailas* tiku ievainots, pildot dienesta pienākumus, tāpēc arī runāju par karu. Bet diemžēl manējie zirgi tādi zirģeļi vien ir — desmit līdz divpadsmit Iuidoru vērtība, tie nav tāda švītīga un lepnīga virsnieka cienīgi, kāds esat jūs, tie derīgi tikai braucieniem no stacijas līdz stacijai, ar vārdu sakot, tīrie kleperi. Bet, ja protat valdīt zirgu,— un par to es nešaubos (šai mirklī Bušāra kunga skatiens pievērsās elegantās uniformas kreisajai, ar sakaltušiem dubļiem klātajai piedurknei, un viņa tonis neviļus atkal kļuva zobgalīgs), ja jūs protat valdīt zirgu, jums atliek tikai vienoties ar Flerona kungu, mūsu jauno prefektu: viņam ir angļu ķēve, kas nopirkta no kāda pie mums dzīvojoša lorda un ko lietpratēji labi pazīst: lieliski vēzīši, izcilas lāpstiņas, tā maksā trīstūkstoš franku un nometusi zemē Flerona kungu tikai četras reizes tā vienkāršā iemesla dēļ, ka prefekts nav iedrošinājies kāpt tai mugurā vairāk nekā četras reizes. Pēdējo kritienu mēs noskatījāmies nacionālās gvardes parādē, un daļa gvardu ir veci karotāji, tādi kā es, seržants …

Iesim, mans kungs,— Lisjēns īgni teica.— Es to pērku uz vietas.

Lisjēna apņēmīgais tonis, runājot par pirkumu trīstūkstoš franku

vērtībā, un noteiktība, ar kādu viņš pārtrauca pļāpāšanu, iejūsmināja kādreizējo apakšvirsnieku.

Iesim, leitnanta kungs,— viņš atbildēja ar visu vēlamo cieņu. Un pasta priekšnieks devās ceļā tūlīt, kājām sekodams Lisjēna vecajai ķēvei, no kuras jauneklis nebija nokāpis. Vajadzēja aiztikt Iadz prefektūrai attālā pilsētas nostūri blakus pulvera noliktavai piecu minūšu gājumā no pēdējām dzīvojamām mājām; tas bija vecs klosteris, ko viens no pēdējiem impērijas prefektiem bija labi piemērojis dienesta vajadzībām. To ēkas spārnu, kur mita prefekts, ieskāva angļu dārzs. Abi kungi nonāca pie dzelzs vārtiem. No pirmā stāva, kur atradās kancelejas, viņus sūtīja uz citām durvīm — tās bija izrotātas ar kolonnām, un pa tām varēja nokļūt greznajās otrā stāva telpās, ko apdzīvoja Flerona kungs. Bušāra kungs piezvanīja; ilgu laiku neviens neatsaucās. Beidzot iznāca ļoti nevaļīgs un ļoti elegants kambarsulainis, kas viņus ieveda nesakoptā salonā. Tiesa gan, pulkstenis vēl bija tikai viens. Kambarsulainis cienīgā nopietnībā atkārtoja parastās frāzes par ārkārtējām grūtībām, ar kādām saistīta vizīte pie prefekta, un Lisjēns jau sāka dusmoties, kad Bušāra kungs izteica visspēcīgos vārdus:

Mēs esam ieradušies naudas lielā, kas interesēs prefekta kungu.

Šķila, ka sulainis jutas ai/vainots savā cieņā; taču viņš palika nekustīgi stāvam.

Nu, pie velna, mēs esam atnākuši, lai jūs varētu tikt vaļā no Laras, kas lik lieliski sviež ārā no segliem prefekta kungu,— kādreizējais seržants pebilda.

To izdzirdis, kambarsulainis lūdza kungus pagaidīt un steidzīgi izmetās ārā.

Desmit minūtes vēlāk Lisjēns nolūkojās, kā salonā bezgala nopietni iesoļo četrarpuspēdu garš jauns cilvēks, kas dīvainā kārtā izskatījās pēc piesardzīga pedanta. Tā vien šķita, ka viņš jūt sevišķu cieņu pret saviem skaistajiem, neparasti gaišajiem, gandrīz bezkrāsainajiem matiem. Arkārtigi smalkie un pārlieku garie mati bija pāršķirti nevainojami taisnā celiņa, kas pec vācu modes sadalīja pieri divās pilnīgi vienādās daļās. Tiklidz Lisjēns ieraudzīja šo vīreli, kas soļoja kā uz atsperēm un pūlējās izskatīties reizē graciozs un valdonīgs, viņa dusmas izgaisa un uznāca traka vēlēšanās smieties; viņam vajadzēja krietni saņemties, lai savaldītos. «Šī prefekta galva,» viņš nodomāja, «ir īsta Lūkasa Kranaha Kristus sejas kopija. Lūk, te nu ir viens no tiem briesmīgajiem prefektiem, par kuriem katru rītu gaužas liberālās avīzes!»

Lisjēns vairs nedusmojās par ilgo gaidīšanu; viņš vēroja mazo uzpūtīgo radījumu, kas tuvojās diezgan lēni, ik soli palēkdamies; tas izskatījās pēc savā garā nesatricināma cilvēka, kam vienaldzīgas visas pasaulīgās norises. Lisjēns tā iegrima vērošanā, ka brīdi valdīja klusums.

Flerona kungam glaimoja paša radītais iespaids, turklāt uz karavīru! Beidzot viņš apvaicājās, kā varētu Lisjēnam pakalpot; bet vārdi tika izteikti tik kārkstoši un tādā tonī, it kā viņš izaicinātu atbildēt rupji.

Lisjens visiem spēkiem pūlējās nesmieties, prefektam acīs skatoties. N' laimīgā kārtā viņš atcerējās kādu deputātu Fleronu. Šis radījums varētu būt cienīgs dēls vai mazdēls tam Flerona kungam, kas raudāja aizkustinājuma asaras, pieminēdams mūsu cienījamos ministrus.

Šis atmiņas mūsu jaunajam varonim bija vēl pārlieku svaigas: viņš .saka smieties pilnā kaklā.

Cienītais kungs,— viņš beidzot sacīja, aplūkodams mājas tērpu, savā veidā vienreizīgu apģērba gabalu, kurā jaunais prefekts cēli tinās,— cienītais kungs, esmu dzirdējis, ka jums esot pārdodams zirgs. Es velētos to apskatīt un stundas ceturksni izmēģināt, maksāju skaidrā naudā.

Cienīgais prefekts izlikās kaut ko pārdomājam; viņš it kā nemaz lāgā nepamanīja jaunā virsnieka smieklus. Viņaprāt, svarīgākais bija parādīt, ka viņam par notiekošo nav ne vismazākās intereses.

Cienītais kungs,— viņš beidzot sacīja, kā nolēmis noskaitīt no galvas iekaltu mācību gabalu,— svarīgās un steidzamās lietas, ar kurām esmu pār mēru apkrauts, baidos, ir bijušas par iemeslu nepieklājībai. Man radušās bažas, vai tikai jūs neesat bijis spiests mani gaidīt, par ko es justos ļoti vainīgs.

Viņš izplūda laipnībās. Cukurainās frāzes aizņēma diezgan ilgu laiku. Tu ka prefekts netaisījās runu beigt, mūsu varonis, kuram nevainojami pieklājīgā c ilvēka slava rūpēja mazāk, atļāvās atgādināt sava nāciena iemeslu.

Es, ka tas man pieklājas, cienu prefekta kunga darbu; es vēlētos redzēt pārdodamo zirgu un izmēģināt to prefekta kunga grūma klātbūtnē.

Tas ir angļu zirgs,— prefekts atsāka gandrīz intīmā tonī,— labs un krietni pārbaudīts pusasiņu dzīvnieks, ko esmu ieguvis no milorda Linka, kurš jau sen dzīvo mūsu pusē; lietpratēji zirgu labi pazīst, taču man jāatzīstas,— viņš piebilda, acis nodurdams,— ka šobrīd to kopj vienīgi franču mājkalpotājs; es norīkošu Perrēnu jums izpalīdzēt. Varat gan iedomāties, ka es neesmu nodevis šo dzīvnieku neprašu rokas un ka neviens cits no maniem ļaudīm neiedrošinās tam tuvoties.

Kad jaunais maģistrāts bija smalkā stilā izteicis rīkojumus, kuros pats uzmanīgi klausījās, viņš ciešāk ietinās savā ar zeltu izšūtajā mājas tērpā un sakārtoja uz pieres dīvainu cepuri, kas atgādināja vieglās kavalērijas cilindru un draudēja kuru katru brīdi novelties uz grīdas. Visas šīs ikdienišķās darbības tika izdarītas lēnām, un tajās vērīgi nolūkojās pasta stacijas priekšnieks Bušārs, kura zobgalīgā izteiksme izvērtās grīnā un patiešām nekaunīgā smīnā. Taču jebkura jūtu izrādīšana bija gluži veltīga. Prefekta kungs nebija paradis uzlūkot tādus ļautiņus un, kad bija pārliecinājies, ka viņa tērps ir kārtībā, atsveicinājās no Lisjēna, pamāja ar galvu Bušāram, uz to pat skatienu nepamezdams, un devās atpakaļ uz saviem apartamentiem.

Un šitāds sīks sienāzis nākamsvētdien pieņems parādi!— Bušārs iesaucās.— Vai tur nav jāpaliek trakam?

Bušāra kungam, kurš juta niknumu pret jauniem ļaudīm, kas sabiedrībā tikuši tālāk par Montmirailas apakšvirsniekiem, drīz atkal radās iemesls papriecāties. Līdzko angļu zirgs pamanīja, ka ticis ārā no staļļa, kuru atstāja retāk, nekā gribētu, tas sāka auļot apkārt pagalmam un ērmīgi lēkt gaisā; galvu augsti izslējis, dzīvnieks palēcās ar visām četrām kājām reizē, it kā gribētu tikt augšā platānās, kas auga ap prefektūras pagalmu.

Zirglops nav slikts,— Bušārs mākslotā vienaldzībā teica, tuvodamies Lisjēnam,— bet nedz prefekta kungs, nedz viņa kambarsulainis varbūt veselu nedēļu nav iedrošinājušies to izlaist no staļļa, tāpēc nebūtu vis prātīgi …

Lisjēnu pārsteidza slēptais prieks, kas dzalkstīja pasta stacijas priekšnieka šaurajās ačelēs. «Ir pilnīgi skaidrs, ka mani izmetīs no segliem divreiz dienā; tādam nu jābūt manas karjeras sākumam Nansī.» Bušārs iegrāba sietā auzas un apturēja zirgu, taču Lisjēnam tikai ar milzīgam pūlēm izdevās uzkāpt tam mugurā un to savaldīt.

Viņš izjāja no pagalma auļos, bet drīz vien pārgāja riksī. Pārsteigts par Laras skaisto un spēcīgo gaitu, viņš nebēdāja, ka liek zobgalīgajam pasta stacijas priekšniekam gaidīt. Lara noskrēja pamatīgu Ijē un atgriezās prefektūras pagalmā tikai pēc pusstundas. Kambarsulaini aizkavēšanās bija galīgi pārbiedējusi. Taču pasta stacijas priekšnieks no sirds cerēja, ka redzēs zirgu atgriežamies vienu pašu. Ieraudzīdams to ar jātnieku seglos, viņš vērīgi nopētīja Lisjēna uniformu; nekas neliecināja par kritienu. «Nu, tad šis nav gluži tāds lutausis kā tie citi,» Bušārs nosprieda.

Lisjēns noslēdza darījumu, nenokāpdams no zirga. «Nansī nedrīkst mani vēlreiz redzēt tā nolādētā klepera mugurā.» Bušārs, kuram tādu baiļu nebija, ierausās pulka zirga seglos. Kambarsulainis Perrēna kungs abus pavadīja līdz kasei, kur Lisjēns paņēma naudu no galvenā kasiera.

Redziet, mans kungs, es ļauju sevi izmest no segliem tikai reizi dienā,— Lisjēns teica Bušāram, kad viņi atkal bija vieni.— Esmu izmisis, ka nokritu zem logiem ar papagaiļzaļām žalūzijām — tur lejā pirms arkas .. . pie ieejas pilsētā, kur atrodas savrupnamam līdzīga māja.

A, Pompu ielā,— Bušārs sacīja.— Un pie mazākā loga, bez šaubām, stāvēja skaista dāma?

Jā, cienītais, un viņa smējās par manu kļūmi. Ir ļoti nepatīkami tā iesākt dienestu garnizonā, turklāt pirmajā garnizonā, jūs kā karavīrs jau nu to sapratīsiet; ko gan par mani pulkā runās? Bet kas ir tā dāma?

Tā bija divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus veca sieviete ar pelnaini blondiem matiem gandrīz līdz zemei, vai ne?

Un ar ļoti skaistām, bet neizdibināmām acīm.

- Tā ir de Šastlē kundze, ap kuru luncinās visi lepnie aristokrāti, jo viņai pieder miljoni. Viņa visās malās žēlot žēlojas par Šarla Desmitā bēdīgo likteni, un, ja es būtu tā mazā prefekta dienestā, es viņu ieslodzītu cietumā, mūsu novads beigu beigās vēl kļūs par otru Vandeju.* Tā ir karsta ultrarojālistu piekritēja,- viņa gribētu vai no zemes virsas noslaucīt visus, kas kalpojuši tēvijai. Viņa ir marķīza de Ponlevē meita, viņš — viens no mūsu visfanātiskākajiem ultrarojālis- tiem un,— Bušars klusāk piebilda,— arī viens no Šarla Desmitā emisāriem šajā provincē. Tas lai paliek starp mums, es negribu kļūt par uzrādītāju.

Varat būt bez bailēm.

Pēc Jūlija dienām viņi te sabrauca izrādīt savu neapmierinātību. Viņi apgalvo, ka gribot nomērdēt badā vienkāršos parīziešus, laupot tiem darbu; bet marķīzs nav nekāds gudrais vīrs. Viņa labā roka ir doktors Dipuarjē, mūsu novada galvenais dakteris. Dipuarjē kungs ir smalks blēdis, viņš vazā aiz deguna gan de Ponlevē kungu, gan arī de Pijlorana kungu, Šarla Desmitā otro emisāru,— te sazvērnieki rīkojas visu acu priekšā. Un vēl ir abats Olīvs, spiegs …

Bet, dārgo Bušar, Lisjēns smiedamies viņu pārtrauca,— es neapšaubu, ka šis abats Olīva kungs spiego — tā dara tik daudzi! Taču es jūs lūdzu — pastāstiet vēl mazliet par to skaisto sievieti — de Šastlē kundzi!

Ak par to skaisto sievieti, kura smējās, kad nokritāt no zirga? Viņa ir redzējusi vēl dažu labu izlidojam no segliem! Viņas vīrs bija viens no Šarla Desmitā personiskajiem brigādes ģenerāļiem, turklāt virskambarkungs vai adjutants; ar vārdu sakot, augsts kungs, kas te ieradās pec Jūlija dienām un vai mira nost aiz bailēm. Viņam mūžīgi rādījās, ka tauta izgājusi ielās, kā viņš man nezin cik reižu teica, bet citādi bija lāga vīrs, nemaz nebija lielmanīgs, izturējās taisni laipni. Kad viņam no Parīzes atbrauca kādi ziņneši, viņš gribēja, lai pastāvīgi turu pastā priekš viņa gatavībā divus zirgus, un par to viņš brangi mak'.aja. Ja, mans kungs, jums jāzina, ka no šejienes līdz Reinai pārtiešām tikai deviņpadsmit ljē. Tas bija kalsns gara auguma cilvēks bālu seju; viņu pastāvīgi tirdīja bailes.

Un viņa atraitne?— Lisjēns smiedamies vaicāja.

Viņai piederēja nams Senžermēna priekšpilsētā Bābeles ielā — ir gan nosaukums!* Jums, mans kungs, to vajadzētu pazīt. Viņa ļoti vēlētos atgriezties Parīzē, bet tēvs tam pretojas un mēģina viņu sanaidot ar visiem draugiem; viņš grib meitu apvest ap stūri, nudien! Redziet, Šarla Desmitā valdīšanas laikā, kad vara bija jezuītu rokās, de Šastlē kungs, ļoti dievbijīgs cilvēks, ar kādu aizdevumu nopelnīja miljonus, viņa atraitnei pieder rente no visas šīs naudas, un de Ponlevē kungs grib revolūcijas gadījumā to sagrābt savos nagos.

Katru ritu de Šastlē kungs lika iejūgt zirgus, lai brauktu uz baznīcu, kas atrodas piecdesmit soju attālumā no viņa mājas; angļu kariete, kura maksāja vismaz desmittūkstoš franku, uz bruģa ne drusku nerībēja; viņš apgalvoja, ka tā jārīkojas tautas dēļ. Šai ziņā viņš bija ļoti lepnīgs, svētdienās lielajā dievkalpojumā ieradās, vienmēr ģērbies parādes mundierī ar sarkanu lenti pār krūtīm, un viņu pavadīja četri sulaiņi lepnās livrejās un dzelteniem cimdiem rokās. Un tomēr mirdams viņš saviem kalpotājiem nenovēlēja neko, jo, kā bija teicis vikāram, kas atradās pie nāves gultas, tie visi esot jakobiņi. Taču kundze, kas palika šai pasaulē un no daudz kā baidījās, apgalvoja, ka vīrs tikai aizmirsis to ierakstīt testamentā; viņa lika izmaksāt nelielas pensijas vai arī paturēja kalpotājus pie sevis un reizēm par tīro sīkumu iedod viņiem četrdesmit franku. Viņa Ponlevē namā aizņem visu otro stāvu; tur jūs viņu redzējāt; taču tēvs pieprasa, lai viņa maksā īri. De Šastlē kundze maksā četrtūkstoš franku, kaut gan marķīzs par mājas otro stāvu nebūtu varējis dabūt no īrnieka vairāk par simt luidoriem. Tas ir br icsinīgs skopulis; bet citādi viņš ar visiem sarunājas ļoti laipni; viņš apgalvo, ka piedzīvosim jaunu republiku un jaunu emigrāciju, ka aristokrātiem un svētajiem tēviem ripos galvas utt. Un de Ponlevē kungs pirmās emigrācijas laika esot dzīvojis galīgā trūkumā. Stāsta, Ilamburgā viņš strādājis par grāmatsējēju, un tagad aiz dusmām kļūst gluži sarkans, ja viņa klātbūtnē piemin grāmatas. Skaidrs, ka viņš cer vajadzības gadījumā pārtikt no meitas rentes; tāpēc viņš negrib meitu izlaist 110 acīm, viņš teicis vienam manam draugam . ..

Bet cienītais,— Lisjēns sacīja,— kāda man daļa gar šī veča smieklīgajam dīvainībām? Pastāstiet par de Šastlē kundzil

Pie viņas piektdienās sanāk visi, kuriem viņa sprediķo gluži kā priesteris. Mājkalpotāji stāsta, ka viņa runājot tikpat kā eņģeļu mēlēs; kundzes vārdus saprotot itin visi; dažudien viņa tos saraudinot. Tīrie stulbeņi, es viņiem saku. Ši sieviete nikni ienīst tautu; ja tas būtu viņas spēkos, viņa mūs visus ieslodzītu Senmišcla kalnā.* Bet citādi viņa šos lutina, un šie mīl savu kundzi.

Sulainis stāsta, ka viņa ļoti nosodot tēvu, jo tas negribot saieties ar jaunāko brāli, Mecas karaliskās tiesas prezidentu, kurš nodevis zvērestu; to vecais sauc par aptraipīšanos; šajā sabiedrībā nepieņem nevienu mēreno. Šitais švītīgais prefekts, kurš jums pārdeva zirgu, norij apvainojumus kā ūdeni; viņš neiedrošinās spert soli de Šastlē kundzes namā, tā viņam visu pateiktu skaidri un gaiši. Kad prefekts ieradās vizītē pie d'Okenkūra kundzes, mūsu viselegantākās dāmas, viņa izkāpa pa logu uz ielas un lika viņam pasacīt, ka kundzes nav mājās… Bet piedodiet, es aizmirsu, ka kungs pats ir mērenais .. .

Pēdējais teikums izdevās veikli, un tikpat veikla bija arī Lisjēna atbilde:

Cienītais kungs, jūs sniedzat man ziņas, un es tās uzklausu kā informāciju par ienaidnieka ieņemtām pozīcijām. Bet nu palieciet •.veiks, uz redzēšanosl Kāda ir šejienes labākā viesnīca?

«Pie tris imperatoriem» Veco jezuītu ielas trīspadsmitajā numurā, bet to būs grūti atrast, man iznāk pa ceļam un es uzskatīšu par godu pats jūs turp aizvest.

«Nu gan par daudz samuldējos,» pasta stacijas priekšnieks nodomāja. «Jāpastāsta jaunajam vējgrābslim par mūsu dāmām.»

De Šastlē kundze ir visdīvainākā no viņām,— Bušārs turpināja vaļīgā tonī kā vienkāršs vīrs, kas grib slēpt apjukumu.— Var sacīt, ka d'Okenkūra kundze ir skaistāka par viņu, bet de Šastlē kundzei bijis viens vienīgs mīļākais, huzāru apakšpulkvedis Tomā de Bizāns de Sisils, kura vietā esat ieradies. Viņa vienmēr liekas sērīga un savāda, izņemot brīžus, kad iedegas Anrī Piektā* dēļ. Viņas kalpotāji stāsta, ka de Šastlē kundze reizēm liekot iejūgt zirgus, bet pēc stundas, tā arī nekur neaizbraukusi, pavēlot tos izjūgt. Kā jau redzējāt, viņai ir sevišķi skaistas acis, turklāt tādas, kuru skatiens izteic visu, ko vien viņa vēlas; taču d'Okenkūra kundze ir daudz jautrāka un asprātīgāka, viņa aizvien atrod kaut ko jocīgu pasakāmu. D'Okenkūra kundze tur vīru zem tupeles, viņš ir izbijis, Jūlija dienās ievainots kapteinis, manuprāt, visai krietns cilvēks. Nudien, pie mums te visi ir krietni ļaudis. Bet viņa dara, kas vien ienāk prātā, un bez kādām ceremonijām katru gadu maina mīļāko. Pašlaik viņas dēļ savu mantu putina d'Antēna kungs. Es viņam bez mitas izīrēju zirgus izbraukumiem uz Birelvileras mežu, kuru redzat tur, ielejas galā; un dievs vien zina, kas tajā mežā tiek darītsl Mani pasta puiši mūždien tiek piedzirdīti tā, ka nespēj vairs nedz ko redzēt, nedz dzirdēt. Atgriezušies viņi ne velna nevar pastāstīt.

Bet kur jūs redzat mežu?— Lisjēns vaicāja, vērdamies visskumīgākajā ainavā pasaulē.

Ljē attālumā no šejienes ir lielisks biezs mežs; tā ir skaista vieta. Tur atrodas kafejnīca «Zaļais mednieks», kura pieder vāciešiem un kur vienmēr spēlē mūzika; tā ir mūsu Tivolī.. .*

Lisjēns tā sakustējās zirgā, ka pļāpa satraucās; viņam šķita: upuris jau slīd ārā no rokām — un kāds upuris! Lielisks jauns cilvēks no Parīzes, tikko ieradies pilsētā — tam vajag klausīties!

Katru nedēļu skaistā gaišmate — de Šastlē kundze,— viņš steidzīgi atsāka,— kura drusciņ pasmējās, kad jūs nokritāt vai, pareizāk sakot, nokrita jūsu zirgs, bet tā ir pavisam cita lieta, ar vārdu sakot, viņa katru nedēļu noraida kādu precību piedāvājumu. De Blansē kungs, brālēns, kas vienmēr ir kopā ar viņu, de Goello, vislielākais intrigants, īsts jezuīts, nudien! Grāfs Ludvigs Rollers, brašākais no šejienes dižciltīgajiem,— viņi visi palikuši ar garu degunu. Bet viņa nav vis tāda muļķe, lai precētu provincieti! Glābdamās no garlaicības, viņa drosmīgi, kā jau teicu, stājās nelikumīgā laulībā ar divdesmitā

huzāru pulka apakšpulkvedi Tomā de Bizānu de Sisilu. Viņš gan bija mazliet par daudz ieķēries viņā, bet tas nekas, viņš bija rāms, turklāt, kā stāsta, viens no Francijas slavenākajiem aristokrātiem. Vēl ir marķīze de Pijlorāna un de Senvensāna kundze, kuras neatļaujas neko; un vispār mūsu pilsētā dāmas nevēlas pārkāpt tikumību. Šajā ziņā viņas ir velnišķīgi stingras, un man jums jāsaka, mīļais kungs, ka, par spīti visai cieņai, ko pret jums jūtu es, kurš neesmu bijis nekas vairāk kā kirasieru apakšvirsnieks (tiesa, desmit gados esmu piedalījies desmit karagājienos),— ar vārdu sakot, es šaubos, vai de Šastlē kunga atraitne, kuras vīrs bija brigādes ģenerālis un nupatējais mīļākais — apakšpulkvedis, vēlēsies pieņemt godinājumus no vienkārša apakšleit- nanta, lai cik patīkams viņš būtu. Jo,— stacijas priekšnieks līdzjūtīgā balsi piebilda,— pie mums tikumiem nav liela svara, te visu izšķir dienesta pakāpe un izcelšanās.

«Tāda gadījumā esmu visneizdevīgākajā stāvoklī,» Lisjēns nodomāja.

— Palieciet sveiks, mans kungs,— viņš teica Bušāram, palaizdams Laru rikšos.— Aizsūtīšu kādu ulānu pēc zirga, kas paliks jūsu stallī, un ar labvakaru!

Jaunais cilvēks tālumā bija pamanījis viesnīcas «Pie trīs imperatoriem» milzīgo izkārtni.

«Tomēr es viņu krietni aizķēru, viņu kopā ar visiem mērenajiem,» Bušārs nosprieda, smīnēdams bārdā. «Turklāt dabūju četrdesmit franku dzeramnaudas, ko izdalīt pasta puišiem: kaut tā notiktu biežāk]»

## V  nodaļa

Bušāra kungam bija vairāk pamata smīnēt, nekā viņam pašam likās; kad šis vīrs ar urbīgo skatienu bija Lisjēnu atstājis un jaunais cilvēks varēja netraucēti nodoties pārdomām, viņš pavisam sašļuka. Jauneklim šķita, ka tāds iesākums — kritiens no zirga kavalērijas pulkā — ir briesmīga nelaime. «To nekad neaizmirsīs; ik reizi, kad parādīšos uz ielas, kaut turēšos sfeglos kā vecs ulāns, ļaudis teiks: «A, tas ir jaunais parīzietis, kas tik jocīgi novēlās no zirga, kad pulks ienāca pilsētā.»»

Mūsu varonis bija Parīze parastās audzināšanas upuris — tā tik vien attīsta kā patmīlību, bagātu cilvēku dēliem lemto bēdīgo daļu. Iesākot gaitas pulkā, Lisjēns bija uzkurinājis savu patmīlību; viņš jau bija gatavs divkaujai; bija gatavs visu darīt viegli un drošu roku, pierādīt drosmi utt. Taču notika tieši pretējais — apsmiekls un pazemojums nāca pār viņa galvu no augstā loga, pie kura stāvēja jauna sieviete, novada visdižciltīgākā dāma, fanātiska ultrarojāliste un pļāpa, kura gan pratīs apsmiet mēreno. Ko tik visu viņa sarunās!

I r.jons nespēja aizmirst smaidu, kādā pavērās viņas lūpas, kad viņš, dubļiem notašķījies, piecēlās un nikni iezvēla zirgam ar zobena maksti. « t ik muļķīgi — sist tādu mirlu ar zobena maksti! Un vēl dusmās! Kā l.u ueņirdz? Kurš katrs jātnieks var pakrist,— bet tik nikni belzt! Ļaut U) noprast, ka kritiens iegrūdis izmisumā! Vajadzēja palikt bezkaislīgam, izrādīt pretējo tam, ko no manis gaidīja, kā mēdz teikt tēvs . .. Varu iedomāties, ka šai de Šastlē kundzei nāks smiekli, ja kādreiz gadīsies viņu sastapt un viņa mani pazīs! Bet jums es iesaku ņirgāties paklusām, pulka zobgaļu kungi!»

Tadu nepatīkamu domu tirdīts, Lisjēns, kas bija sastapis savu sulaini vislepnākās viesnīcas «Pie trīs imperatoriem» istabās, divas stundas centīgi nodevās karavīra tualetei, jo domāja: «Viss atkarīgs no iesākuma, un man daudz kas ir labojams.»

«Mundieris pieguļ kā uzliets,» viņš prātoja, skatīdamies divos spoguļos, kurus bija licis novietot tā, lai varētu sevi aplūkot no galvas līdz kājām. «Tomēr de Šastlē kundzes smejošās acis, šīs acis, kas mirdz tādā šķelmībā, saskatīs dubļus uz kreisās piedurknes.» Un viņš skumīgi paraudzījās uz ceļojuma uniformu — tā bija nomesta uz krēsla un, par spīti rūpīgai sukāšanai, uz tās pārāk skaidri manīja nelaimīgā kritiena pēdas.

Pēc ilgas pošanās, kura, viņam nezinot, bija īsta izrāde viesnīcas ļaudīm un saimniecei, kas Lisjēnam bija aizdevusi savu lielo spoguli, viņš izgāja pagalma un tikpat kritiski aplūkoja Laru. Viņš atzina tas izskatu par apmierinošu, vienīgi labās pakaļkājas nagu lika no jauna nospodrināt savā klātbūtnē. Beidzot viņš ielēca seglos ar triku meistara vieglumu, nevis ar karavīra noteiktību un nopietnību. Viņam pārāk gribējās pierādīt pagalmā sanākušajiem viesnīcas kalpotājiem, ka viņš seglos turas nevainojami. Lisjēns pajautāja, kā nokļūt līdz Pompu ielai, un devās ceļā straujos rikšos. «Laimīgā kārtā,» viņš domāja, «de Šastlē kundzei, ģenerāļa atraitnei, vajadzētu prast to novērtēt.»

Taču papagaiļzaļās žalūzijas bija cieši jo cieši aizdarītas, un Lisjēns veltīgi jādelēja turp un atpakaļ. Tad viņš devās pie apakšpulkveža Filoto pateikties un apjautāties, kādus pienākumus pieklājība prasa 110 apakšleitnanta, kas pirmo dienu atrodas pulkā.

Viņš ieradās divās vai trīs desmitminūšu pieklājības vizītēs un izturējās ledaini šalli, kā jau pieklājas — it īpaši divdesmit gadu vecam jauneklim, un šī teicamas audzināšanas liecība guva visus vēlamos panākumus.

Tiklīdz Lisjēns bija ticis galā ar vizītēm, viņš devās uz vietu, kur no rīta bija nokritis. Strauji viņš piejāja pie de Ponlevē nama un tieši tur palaida zirgu sīkos, graciozos riksīšos. Vairākkārtīga pavadas paraustīšana, kas nezinātājam nemaz nebija pamanāma, mudināja prefekta zirgu, kurš jutās pārsteigts par jātnieka pārdrošību, izdarīt spējas kustības — tās lietpratējiem šķiet īsti burvīgas. Taču veltīgi Lisjēns turējās zirgā stalti un pat mazliet stīvi: zaļās žalūzijas palika aizvērtas.

Kā īsts karavīrs viņš nopētīja logu, aiz kura jaunā sieviete bija smējusies; tam bija gotisks ietvars, un tas bija mazāks par citiem; logs atradās liela, acīmredzot ļoti veca, bet pēc provinces labākās gaumes likumiem nesen nokrāsota nama otrajā stāvā. Tajā bija plati skaisti logi, bet trešajā vēl palikuši tādi ar šķērskokiem. Šo pusgotisko namu ietvēra grezns nesen kalts dzelzs režģu žogs gar Altāra ielu, kas taisnā leņķī krustojās ar Pompu ielu. Virs durvīm Lisjēns lasīja zelta burtiem tumšpelēkā granītā iegravētus vārdus: «De Ponlevē savrupnams».

Kvartāls šķita padrūms un Altāra iela — viena no skaistākajām, bet tukšākajām pilsētā; daudzās vietās tā bija apaugusi ar zāli.

«Cik vienaldzīgs man būtu šis drūmais nams,» Lisjēns domāja, «ja taja nedzīvotu jauna sieviete, kura par mani smējusies, turklāt pamatoti!»

«Bet pie velna provincieti! Kur šajā stulbajā pilsētā ir pastaigu vieta? Pameklēsim!» Lisjēns straujajā zirgā izjādelēja Nansī krustu šķērsu nepilnos trīs stundas ceturkšņos - pilsētiņa bija nožēlojamu mājeļu kopa ar nocietinājumu mūriem visapkārt. Lai cik viņš meklēja, vienīgā pastaigu vieta, kuru varēja atrast, bija garens laukums, ko abos galos šķērsoja smirdoši grāvji, kur saplūda pilsētas netīrumi; apkārt tam nīkuļoja kāds tūkstotis zemu, rūpīgi apcirptu vēdekļveida liepiņu.

«Vai pasaulē iedomājama vēl bēdīgāka vieta par šo pilsētu?» mūsu varonis atkārtoja ik reizi, kad atklāja ko jaunu, un sirds viņam sažņaudzās.

Dziļajā riebumā bija arī sava daļa nepateicības, jo, kamēr Lisjēns jādelēja pa zemes vaļņiem un ielām, viņu ievēroja d'Okenkūra kundze, dc Pijlorana kundze un pat Beršī jaunkundze — pilsonības skaistumka- raliene. Viņa sacīja: «Re, tas gan ir patiešām glits jātnieks!»

Citā reizē Lisjēns pavisam mierīgi varētu pastaigāties pa Nansī inkognito, bet tajā dienā visa sabiedrība — gan augstākā, gan zemāka, gan vidējā — bija satraukta: provincē pulka ierašanās ir milzīgs notikums. Parīziešiem nav ne jausmas par tādām jūtām, tāpat kā par daudzām citām. Kad ierodas pulks, tirgotājs sapņo par veikala uzplaukumu, cienījama ģimenes māte — par kādas savas meitas izdošanu pie vīra; vajag tikai iepatikties klientiem. Dižciltīgie jautā: «Vai šajā pulkā ir kāds, kas pieder pie slavenas dzimtas?» Garīdznieki: «Vai visi kareivji ir baudījuši pirmo komūniju?» Kāda simta dvēseļu pirmā iesvētīšana atstātu labu iespaidu uz monsenjoru bīskapu. Grize- tes nepārņem tik dziļas jūtas kā ta Kunga kalpus, taču tās varbūt ir dedzīgākas.

Kamēr Lisjēns pirmo reizi jāja pa pilsētu, meklēdams pastaigu vietu, mazliet bravūrīgā pārdrošība, ar kādu viņš valdīja labi pazīstamo un ļoti tramīgo prefekta kunga zirgu, tā pierādīdams, ka ir to nopircis, modināja daudzos cilvēkos cieņu. «Kas ir šis apakšleitnants,» viņi prātoja, «kurš, tikko ieradies mūsu pilsētā, nopērk zirgu par tūkstoš ekijiem?»

Starp tiem, kurus sevišķi pārsteidza nupat atbraukušā apakšleitnanta iespējamā bagātība, taisnības labad vispirms jānosauc Silviāna Beršī jaunkundze.

Māt, māt!— viņa iesaucās, ieraudzīdama visā pilsētā slaveno prefekta zirgu.— Tā ir prefekta kunga Lara, bet šoreiz jātnieks nav nobijies. ,

Tam jābūt ļoti bagātam jauneklim,— Beršī kundze atbildēja. Un drīz vien šī doma nodarbināja gan mātes, gan meitas prātus.

Tajā pašā dienā visa Nansī dižciltīgā sabiedrība sapulcējās pusdienās pie d'Okenkūra kunga, ļoti turīga jauna cilvēka, kuram jau ir bijis tas gods tikt iepazīstinātam ar lasītāju. Tika svinēta kādas trimdā izsūtītas princeses dzimšanas diena. Līdzās ducim muļķu, kas mīlēja pagātni un baidījās no nākotnes, ir jāpiemin septiņi vai astoņi agrākie virsnieki, jauni un degsmes pilni cilvēki, kuri vairāk par visu ilgojās pēc kara un nespēja mierīgu prātu pakļauties revolūcijas sekām. Pēc Jūlija dienām atstājuši armiju, viņi nedarīja neko un tādēļ jutās gaužām nelaimīgi. Viņus nepavisam neiepriecināja uzspiestā dīkā dzīve, kurā viņi garlaikojas; un apnicīgā dzīvības vilkšana nevērta viņus iecietīgus pret tagadējās armijas jaunajiem virsniekiem. Sliktais garastāvoklis maitāja arī diezgan gudrus ļaudis un izpaudās vienmēr klaji izrādītā nicināšanā.

Jādams pa pilsētu, lai iepazītu apkārtni, Lisjēns trīs reizes nodefilēja gar dc Sova-d'Okenkūra savrupnamu, kura dārzs aizšķērsoja ceļu uz nocietinājumiem; tajā laikā sabiedrība atstāja maltītes galdu; viņu nopētīja visi viscienījamākie — vai nu izcelsmes, vai arī nevainojamu principu ziņā. Viszinīgākie soģi — apakšpulkvedis de Vasinjī, trīs brāļi Rolleri, de Blansē kungs un d'Antēns — abi kavalērijas kapteiņi, de Goello, Mirsē un de Lanfora kungi — katrs bilda savu vārdu. Todien nabaga jaunie ļaudis garlaikojās mazāk nekā parasti. Pulka ierašanās no rīta deva viņiem iemeslu sarunām par karu un par zirgiem — šiem diviem vienīgajiem tematiem, par kuriem līdz ar akvareļglezniecību īstam muižniekam provincē bija atļauts kaut ko zināt; vakarā viņiem uzsmaidīja laime tuvumā apskatīt un pamatīgi nokritizēt jaunās armijas virsnieku.

Prefekta zirgs gan laikam ir pagalam pārsteigts par tik pārdrošu jātnieku,— d'Antēna kungs, d'Okenkūra kundzes draugs, sacīja.

Sis kundziņš nav nekāds pieredzējušais kavalērisls, kaut arī labi turas seglos,— bilda de Vasinjī kungs. Tas bija ļoti skaists četrdesmit gadus vecs vīrietis ar parupjiem vaibstiem un nepārvaramas garlaicības izteiksmi sejā pat tad, kad viņš jokoja.

Acīmredzot tas ir viens no tiem mēbeļu tirgotāju vai sveču fabrikantu dēliem, kuri sevi dēvē par Jūlija varoņiem,— noteica de

Goello kungs, kalsns un stīvs liela auguma jauns cilvēks, kam seju jau klāja skaudības grumbas.

Cik atpalicis jūs esat, nabaga Goello!— iesaucās de Pijlorāna kundze, vietējā asprāte.— Nelaimīgie Jūlija varoņi sen vairs nav modē;* šis te drīzāk būs dēls kādam resnam pērkamam deputātam.

Vienam no tiem daiļrunīgajiem ampelmaņiem, kuri, sastājušies rinda aiz ministriem, pēc signāla, ko dod ministra mugura, sauc «cst!» vai skaļi smejas par katordznieku uztura uzlabošanu,— sacīja de Lanfora kungs, de Pijlorāna kundzes draugs, kas ar skaisto, lēnām izsacīto teikumu izvērsa un ilustrēja savas gudrās draudzenes domu.

Viņš būs prefekta zirgu uz pāris nedēļām noīrējis par augsto nomu, ko tēvs saņem no pils,— de Sanreāla kungs sacīja.

Pietiks! Ja par cilvēkiem grib runāt, tie labāk jāpazīst!— pulkvedis dc Vasinjī iejaucās.

— Skudrai devība nav dabā, Tāds tai vienīgs netikums .. .*

drūmais Ludvigs Rollers traģiska balsī noskandēja.

Bet, kungi, jums tomēr jāvienojas: kur gan viņš ņēmis naudu, ko maksā šis zirgs?—de Sova-d'Okenkūra kundze vaicāja.— Jūsu aizspriedumi pret jauno sveču fabrikantu taču nebūs tik lieli, lai jūs apgalvotu, ka šobrīd viņš nesēž zirga mugurā.

Nauda, nauda!— d'Antēna kungs iesaucās.— Kas gan var būt vieglāk? Tētiņš būs no tribīnes vai budžeta komisijā aizstāvējis Žiskē šauteņu* iepirkšanu vai kādu citu militāru pasūtījumu! [4]

Ir jādzīvo pašiem un jāļauj dzīvot citiem,— de Vasinjī kungs izteica dziļu politisku domu. Lūk, to mūsu nabaga Burboni nekad nemācēs! Vajadzēja ļaut, lai pierijas visi jaunie pļāpīgie un nekaunīgie plebeji, kurus tagad dēvē par talantīgiem. Kurš gan varētu šaubīties, vai N., N. un N. kungs nebūtu tāpat pārdevušies Sarlam Desmitajam, kā pārdodas šim te? Un pat par lētāku cenu, jo viņi nejustos tik apkaunoti. Labākā sabiedrība būtu viņus pieņēmusi un ielūgusi savos salonos, tas pilsonim ir visaugstākais sapnis, ja atkritušas bažas par pusdienām.

[1] Ta runā ultrarojalists; kuram citam gan ienāktu prata apšaubīt nevainojamo godīgumu pasūtījuma līgumu noslcgšanā7

Dieva dēļ! Nu jau esam iestiguši lielajā politikā,— de Pijlorāna kundze sacīja.

La'i viņš būtu kas būdams — Jūlija varonis, galdnieka vai resnvēdera dēls,— de Sova-d'Okenkūra kundze atsāka,— viņš tomēr ļoti graciozi sēž seglos. Un tāpēc, ka viņa tēvs ir pārdevies, viņš vairīsies runāt par politiku un būs sabiedrībā patīkamāks nekā de

Vir.injt, kas aizvien skumdina draugus ar savām nozēlām un mūžīgajiem pareģojumiem. Vajadzētu aizliegt nopūtas, vismaz pēc pusdienām.

Patīkams jauneklis sveču fabrikants, galdnieks — vienalga, kas, sacīja puritāniskais Ludvigs Rollers, liela auguma jauns cilvēks gludi pieglaustiem melniem matiem un drūmu seju.— Es jau piecas minūtes vēroju šo kundziņu un esmu ar mieru derēt, uz ko vien vēlaties, ka viņš tikai nesen stājies dienestā.

Tātad viņš nav nedz Jūlija varonis, nedz sveču fabrikants,— dzīvi iesaucās d'Okenkūra kundze,— jo kopš slavenajām dienām jau pagājuši trīs gadi un viņam ir pieticis laika atgūt pašapziņu. Tas būs dēls kādam lāga resnītim, vienam no tādiem, kādi bija de Villēla kunga trīs simti;* ir pat iespējams, ka viņš iemācījies lasīt un rakstīt un prot uzvesties salonā gluži tāpat kā jebkurš cits.

Viņš nemaz neizskatās vulgārs,— de Komersī kundze piebilda.

Bet viņš nebūt neturas seglos tik droši, kā jums labpatīk domāt, kundze,— Ludvigs Rollers aizkaitināts attrauca.— Viņš sēž stīvi un nedabiski; ja viņa zirgs mazliet paklups, jātnieks izlidos no segliem.

Un tad tas šodien notiks jau otro reizi!— de Sanreāla kungs iesaucās uzvarētāja tonī kā nejēga, kurš nav pieradis, ka viņu uzklausa, un kuram ir kas interesants pastāstāms. De Sanreāla kungs bija visbagātākais un visresnākais turienes muižnieks; viņš tobrīd piedzīvoja sev tik reto prieku redzēt visu skatienus pievēršamies sev un ilgi to izbaudīja, pirms saņēmās stāstīt, kā Lisjēns nokritis ar visu zirgu. Tā kā viņš jauko stāstu nemitīgi putroja, vēlēdamies padarīt to asprātīgu, viņam sāka uzdot jautājumus, un tā de Sanreāla kungam radās patīkamā iespēja sākt visu no gala, taču viņš nemitīgi pūlējās padarīt notikuma varoni smieklīgāku, nekā tas īstenībā bija.

Jūs varat sacīt, ko gribat,— de Sova-d'Okenkūra kundze iesaucās, kad Lisjēns trešo reizi jāja gar viņas nama logiem,— tas ir burvīgs jauneklis! Un, ja vīram nebūtu par mani noteikšana, es viņu ielūgtu pie sevis uz kafiju kaut vai tikai tādēļ, lai jums iespītētu …

D'Okenkūra kungs uztvēra šos vārdus nopietni, un viņa rāmā, dievbijīgā seja šausmās nobāla.

Kā, mana dārgā! Svešu cilvēku! Nezināmas izcelsmes cilvēku, varbūt pat strādnieku!— viņš lūdzošā balsī teica savai skaistajai otrai pusei.

. — Nu labi, es upurēšos jūsu labā,— viņa attrauca, zobodamās par vīru. Un d'Okenkūra kungs maigi paspieda sievas roku.

Bet jūs, tik dūšīgs un tik zinošs cilvēks,— viņa pievērsās Sanreā- lam,— kur jūs saklausījāties tenkas par slaikā un glītā jaunekļa kritienu?

To uzzināju ne no viena cita kā no doktora Dipuarjē,— Sanreāls atbildēja, stipri aizskarts par māijenu uz viņa druknumu,— ne no

viena cita kā no doktora Dipuarjē, kas bija pie de Šastlē kundzes tieši tai brīdi, kad jūsu iedomātais varonis nožāvās kā pēdīgais muļķis.

Vai nu viņš ir varonis, vai nav, bet skauģus jau iemantojis, un tas ir labi sākts; katrā ziņā man labāk patiktu būt apskaustai nekā skaudīgai. Vai tā viņa vaina, ka viņš neizskatās pēc Bakha, kas atgriežas no Indijas,* vai tā pavadoņiem? Pagaidiet, pēc divdesmit gadiem viņš droši varēs turēties pretī kuram katram. Ilgāk es jūsu valodās neklausos,— d'Okenkūra kundze sacīja un devās uz viesistabas pretējo galu atvērt logu.

Dzirdot atveram logu, Lisjēns pagrieza galvu uz tā pusi, un Larai uznāca trakulības lēkme, kas gan zirgu, gan jātnieku spieda pāris minūtes uzkavēties labvēlīgās sabiedrības uzmanības lokā. Kad Lisjēns bija pajajis garām logam, zirgs, acīmredzpt pret viņa gribu, strauji pakāpās atpakaļ.

«Ta nav šorīt redzētā jaunā sieviete,» Lisjēns, mazliet vīlies, nodomāja un lika tobrīd stipri satrauktajam zirgam turpināt ceļu sīkiem solīšiem.

Āksts! Ludvigs Rollers sacīja, dusmās atiedams no loga,— Tas droši vien būs kads Frankoni trupas* staļļa puisis, ko Jūlijs pārvērtis par varoni.

Bet vai viņam tiešām mugurā ir divdesmit septītā pulka uniforma?— Sanreāls ieminējās lietpratēja tonī.— Divdesmit septītā mundierim vajadzētu būt citādiem apmalojumiem.

Izdzirdusi šos interesantos un gudros vārdus, visa sabiedrība sāka runāt, un diskusija par apmalojumiem aizņēma veselu pusstundu. Ikviens no kungiem vēlējās parādīt savas zināšanas šajā kara zinātnes jomā, kas tik cieši saskārās ar drēbniekmākslu un kādreiz sagādāja daudz prieka vienam lielam karalim — mūsu laikabiedram.*

Sabiedrība no apmalojumiem jau bija pārgājusi uz monarhijas principu un dāmas garlaikojās, kad de Sanreāla kungs, kas uz brīdi bija nozudis, aizelsies atgriezās.

Man ir jaunumi!— viņš iesaucās, vēl durvīs stāvēdams un tikko spēdams atvilkt elpu. Tai pašā mirklī monarhijas princips nožēlojamā kārtā tika aizmirsts, bet Sanreāls piepeši kļuva mēms: viņš bija pamanījis ziņkārību d'Okenkūra kundzes acis, tāpēc vārdi bija no viņa vilkšus jāizvelk, lai uzzinātu pieminētos jaunumus. Prefekta staļļa puisis agrāk bija kalpojis pie de Sanreāla, un dedzīgā vēlēšanās izdibināt vēsturisko patiesību bija dižciltīgo marķīzu aizvedusi līdz pat prefektūras staļļiem, un tur viņa agrākais mājkalpotājs sīki jo sīki izstāstījis visus darījuma noslēgšanas apstākļus. Bet gluži nejauši no šī cilvēka viņš uzzinājis, ka, pēc visa spriežot, auzu cenas celsies. Jo prefekta palīgs, kura pārziņā bija cenas, pavēlējis tūlīt pat papildināt prefekta kunga krājumus un pats, būdams bagāts zemes īpašnieks, paziņojis, ka savas auzas vairs nepārdos. To izdzirdīs, dižciltīgais

Markizs pilnīgi mainīja domu gaitu, viņš bija laimīgs, ka aizgājis uz pi« tūru, un jutās gandrīz kā aktieris, kurš, tēlodams lomu uz skatuves, uzzina, ka viņa mājā izcēlies ugunsgrēks. Sanreālam bija pārdodamas auzas, un provincē pat mazākās naudas intereses ņem virsroku pār visām citām: tad aizmirst viskutelīgāko sarunu, atstāj neievērotu visaizraujošāko skandālu. Atgriežoties d'Okenkūra namā, Sanreālu visvairāk nodarbināja doma, ka nedrīkst bilst ne pušplēsta vārda par auzām; starp viesiem bija vairāki bagāti zemes īpašnieki, kas varētu no tā gūt labumu un pirmie pārdot auzas.

Pa to laiku, kad Lisjēnam bija tas gods reizē izraisīt visas Nansī labākās sabiedrības skaudību, jo kļuva zināms, ka viņš nopircis zirgu par simt divdesmit luidoriem, jaunais cilvēks dziļā riebumā par pilsētas neglītumu skumīgi novietoja zirgu prefektūras stallī, ko Flerona kungs uz dažām dienām bija nodevis viņa rīcībā.

Nākamajā dienā pulkvedis Malērs de Senmegrēns stādīja visam pulkam priekšā Lisjēnu — apakšleitnantu. Pēc parādes Lisjēns devās pārbaudīt kazarmu; tikko viņš bija atgriezies viesnīcā, trīsdesmit seši taurētāji sarīkoja viņam pie logiem jauku rīta koncertu. Viņš veikli izkūlās no visām drīzāk nepieciešamajām nekā patīkamajām ceremonijām.

Lisjēns bija salts ka ledus, tomēr — nepietiekami; vairākas reizes viņa lupu kaktiņos pavīdēja ironisks smīns, kas nepalika nepamanīts; piemēram, kad pulkvedis Malērs, apkampdams Lisjēnu pulka priekšā, tik neveikli vadīja savu zirgu, ka tas mazliet attālinājās no Lisjēna zirga, bet Lara, apbrīnojami klausīga vieglam pavadas pievilcienam un jātnieka kājas kustībai, līgani sekoja pulkveža zirga kļūmīgajam solim.

Tā kā pulka komandieris tiek apskausts vēl vairāk nekā Parīzes švīts, kas ierodas jau kā apakšleitnants, ulāni pamanīja veiklo manevru, un tas mūsu varonim sagādāja lielu godu.

— Un tad vēl runā, ka šiem angļu zirgiem nav jutīgas lūpas!— sacīja seržants Larozs, tas pats, kurš iepriekšējā dienā bija aizstāvējis Lisjēnu pēc kritiena.— Tās šķiet nejūtīgas vienīgi tiem, kuri neprot rīkoties ar pavadu. Šis zaļknābis vismaz māk turēties seglos, var redzēt, ka viņš ir vingrinājies, pirms iestājies mūsu pulkā,—seržants,cienīgi piebilda.

Šo cieņas pierādījumu 27. pulkam ar labpatiku pieņēma visi, kas atradās blakus runātājam.

Taču brīdī, kad Lisjēns veikli manevrēja ar savu zirgu līdzi pulkveža zirgam, viņa sejai neviļus pārslīdēja ironisks smaids. «Ak tu nolāpītais republikāni, to es tev pieminēšu,» pulkvedis nodomāja; un tā Lisjēns ieguva ienaidnieku, kas augstā stāvokļa dēļ varēja viņam sagādāt daudz nepatikšanu.

Kad jaunais apakšleitnants beidzot bija ticis vaļā no virsnieku laipnībām, dežūras kazarmā, trīsdesmit sešiem taurētājiem utt., utt.,

viņš jutās bezgala bēdīgs. Viņa dvēselē valdīja viena vienīga doma: «Tas viss ir stipri pliekani; viņi runā par karu, par ienaidnieku, varonību un godu, bet ienaidnieku nav redzējuši veselus divdesmit gadus! Un mans tēvs domā, ka skopais parlaments nekad nebūs ar mieru maksāt par kaut cik nopietnu karu. Kam tad mēs esam derīgi? Varam tikai izrādīt centību tāpat kā pērkamie deputāti.»

Domādams šo dziļo domu, Lisjēns galīgā mazdūšībā atlaidās uz provinces dīvāna, kuram zem viņa-svara salūza viens roku balsts; viņš saniknots pielēca kājās un salauzīja veco mēbeli gabalu gabalos.

Vai nebūtu bijis labāk reibt aiz laimes, kā Lisjēna vietā būtu reibis jauns provinciālis, kura audzināšana nav izmaksājusi simttūkstoš franku? Varbūt pastāv viltus civilizācija? Tad mēs vēl neesam gluži sasnieguši pilnīgu civilizāciju! Un mēs augu dienu vingrināmies asprātībā par bezgalīgām neērtībām, kas pavada tās pilnveidošanu!

## VI nodaļa

Nākamajā dienā Lisjēns noīrēja dzīvokli Lielajā laukumā pie labības tirgotāja Bonāra kunga un vakarā no tā paša Bonāra kunga uzzināja jaunumus, ko bija pastāstījusi markitante, kura apgādāja ar degvīnu apakšvirsniekus: pulkvedis Filoto pasludinājis sevi par viņa labvēli un aizstāvējis pret pulkveža Malēra dc Scnmegrēna ne visai glaimojošajiem izteicieniem.

Lisjēna dvēselē krājās rūgtums. To sekmēja viss: pilsētas neglītums, netīrās kafejnīcas, pilnas virsnieku, kuri valkāja tādu pašu uniformu ka viņš; un starp tik daudzām sejām nebija nevienas, kas paustu pat ne labvēlību, bet vismaz pieklājību, kāda Parīzē raksturīga kuram katram. Viņš apmeklēja Filoto kungu, bet tas vairs nebija tas cilvēks, ar kuru viņš bija kopā braucis šurp. Filoto bija Lisjēnu aizstāvējis; un, lai liktu to manīt, runāja ar viņu cienīgā un klaji aizbildnieciskā tonī, kas galīgi sabojāja inūsu varoņa jau tā slikto omu.

«Un tas viss jāiztur, lai nopelnītu deviņdesmit deviņus frankus mēnesī,» viņš domāja. «Kas tad ir jāizcieš cilvēkiem, kuriem pieder miljoni! Kā!» viņš nikni turpināja prātošanu. «Man jāatrodas kāda aizbildnībā! Turklāt tada cilvēka, kuru es negribētu sev pat par sulaini!» Bet velns nav tik melns, ka to mālē. Ja dzīvokļa saimnieks būtu cienījams parīzietis, viņi ar Lisjēnu — nocietinājušos, sarūgtinātu un nīgru, kāds jaunais cilvēks tobrīd bija,— nepārmītu ne desmit vārdu gadā. Taču druknajam Bonāra kungam piemita tikai viens briesmīgs netikums — naudkāre; citādi viņš bija saticīgs, pieklājīgs, izpalīdzīgs, ja vien neradās iespēja nopelnīt četrus sū par labības mēru. Bonāra kungs tirgojās ar labību. Viņš lika novietot jaunā viesa istabā dažas glīta. mēbeles, un notika tā, ka jau pēc pāris stundām viņi tērzēja ar lielu patikšanu.

Bonāra kungs ieteica Lisjēnam iegādāties stipros dzērienus pie Beršī kundzes. Ja cienījamais tirgonis nebūtu devis tādu padomu, parīzietim nemūžam neienāktu prātā vienkārša doma, ka apakšleitnantam, ko uzskata par bagātu un kas tikko sācis dienēt pulkā, ir jāpaspīd ar dzērienu krājumiem.

— Beršī kundzei, cienītais, ir ļoti skaista meita, Silviānas jaunkundze; pie viņas pastāvīgi iepirkās pulkvedis Bizārs. Viņai ir lieliska tirgotava — tur pie kafejnīcām; un iepērkoties mēģiniet atrast kādu ieganstu parunāt ar Silviānas jaunkundzi. Tā ir mūsu, pilsoņu, daiļava,— viņš piemetināja nopietnā tonī, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa tuklo seju.— Nemaz nerunājot par krietnumu, ar kādu viņa apveltīta un kāda pietrūkst citām, viņa droši varētu sacensties glītumā ar d'Okenkūra, de Šastlē, de Pijlorāna kundzēm un daudzām citām.

Lādzīgais Bonāra kungs bija tēvocis Gotjē kungam, turienes republikāņu vadonim, bez kura ietekmes viņš nemūžam nebūtu atļāvies tik dzēlīgus vārdus, taču Lotringas amerikāniskās avīzes «L'Aurore» jaunie redaktori bieži iegriezās viņa mājā patērzēt pie punša kausa un ieskaidrot, ka viņam daudzkārt jājūtas aizvainotam par rīcību, ko atļaujas bagātie zemes īpašnieki, kuri pārdod viņam labību. Kaut arī jaunie ļaudis apgalvoja, ka ir dedzīgi republikāņi, un paši ticēja saviem vārdiem, sirds dziļumos viņi jutās aizskarti, redzot, ka dzelzs siena viņus šķir no dižciltīgām sievietēm, kuru daiļumu un valdzinošo burvību viņi varēja apbrīnot vienīgi pastaigas laikā vai baznīcā; viņi atriebās, palaizdami visādas nevalodas par šo dāmu apšaubāmo tikumību, turklāt netīrās tenkas gluži vienkārši savāca no viņu mājkalpotājiem, jo provincē starp naidīgajām šķirām nav cita, kaut netieša sazināšanās līdzekļa.

Taču atgriezīsimies pie mūsu varoņa. Bonāra kunga padomam klausīdams, viņš paņēma zobenu un cepuri un devās pie Beršī kundzes. Viņš nopirka kasti ķiršu degvīna, kasti konjaka, kasti ruma ar 1810. gada datumu; visu to viņš darīja uzsvērti nevērīgi, neizrādīdams nekādu interesi par cenām,— lai satrauktu Silviānas jaunkundzes iztēli. Lisjēns ar labpatiku pārliecinājās, ka viņa žesti, kas būtu Žimnāza teātra pulkveža cienīgi, droši sasniedz iecerēto mērķi. Tikumīgā Silviāna Beršī tūlīt bija klāt; pa lūciņu, kas bija ierīkota istabas grīdā virs veikala, viņa ieraudzīja, ka pircējs, kas liek apgriezt otrādi visu tirgotavu, nav neviens cits kā jaunais virsnieks, kurš iepriekšējā dienā bija redzēts Laras — prefekta slavenā zirga — mugurā. Pilsonisko aprindu skaistumkaraliene visžēlīgi uzklausīja dažus pieklājīgus viņai teiktus Lisjēna vārdus. «Viņa patiešām ir daiļa,» jaunais cilvēks nosprieda, «tikai nav manā gaumē. Junonas statuja*, ko pēc antīkās skulptūras veidojis mūsdienu tēlnieks: pietrūkst vienkāršības un smalkuma, formas ir smagnējas, taču apveltītas ar vācisku svaigumu. Lielas rokas, lielas kājas, ļoti pareizi vaibsti un bezgaldaudz klīrlbas, kas vāji slēpj pārāk vlzīgu iedomību. Un šie ļautiņi vēl apvainojas par sabiedrības dāmu augstprātību!» Lisjēnam sevišķi uzkrita vulgāri majestātiskā kustība, ar kādu jaunkundze mēdza atmest galvu, acīmredzot atgādinādama, ka viņai pūrā ir divdesmittūkstoš ekiju. Iedomādamies par garlaicību, kas gaida viņu mājās, Lisjēns ievilcināja veikala apmeklējumu. Silviānas jaunkundze pamanīja savas burvības varu un nosliecās diezgan veikli pateikt viņam dažas nodeldētas patiesības par virsniekiem un briesmām, ko slēpj šo kungu laipnības. Lisjēns atbildēja, ka briesmas draudot arī no pretējās puses, ka viņš to skaidri pats jūtot, utt., utt. «Šī jaunkundze visu to laikam iemācījusies no galvas,» viņš nosprieda, «jo, lai cik pliekani tie būtu, šie smukie teikumi viņas parastajā valodā tomēr izceļas.» Tāds bija apbrīns, ko viņam iedvesa Nansī daiļava Silviānas jaunkundze, un, kad viņš izgāja no veikala, pilsētiņa viņam rādījās vel jo drūmākā gaismā. Lisjēns domīgi sekoja savām trim kastēm grādīgo, ka izteicas Silviānas jaunkundze. «Tagad atliek tikai atrast piemērotu ieganstu un vienu vai divas kastes aizsūtīt apakšpulkvedim Filoto.»

Vakars šim jaunajam cilvēkam, kas bija uzsācis visspožāko un dzīvespriecīgāko karjeru pasaulē, likās briesmīgs. Viņa sulainis Obrī bija ilgus gadus nokalpojis Lisjēna tēva mājā; šis vīrs iedomājās izlikties par pedantu un dot padomus. Lisjēns pavēlēja viņam otrā rītā atgriezties Parīzē un aizvest Levēna kundzei kasti ar cukurotiem augļiem.

Izteicis šos rīkojumus, Lisjēns izgāja no mājas. Debesis klāja mākoņi, pūla as.s ziemeļu vējš. Mūsu apakšleitnants bija uzvilcis parādes mundieri, jo viņam vajadzēja pārraudzīt kazarmu; turklāt starp daudzajiem pildāmajiem pienākumiem viņam minēja arī to, ka nedrīkst ne sapņot par civilista redingotu, ja nav saņemta pulkveža īpaša atļauja to uzģērbt. Viņam atlika vienīgi kājām staigāt pa nocietinātās pilsētas netīrajām ielām un ik pēc divdesmit soļiem uzklausīt nekaunīgu uzkliedzienu: «Kas nāk?» Viņš smēķēja cigāru pēc cigāra: pēc divu stundu ilgām tādām izpriecām viņš sāka meklēt kādu grāmatnīcu, taču nevarēja to atrast. Grāmatas viņš pamanīja vienā vienīgā veikala un steidzīgi iegāja tajā; tās bija «Kristīga cilvēka dienas»,* ko pārdošanai bija izlicis siera tirgotājs netālu no kādiem pilsētas vārtiem.

Lisjēns pagāja garām vairākām kafejnīcām; to logi bija apsvīduši no apmeklētāju elpas, un viņš neiedrošinājās iegriezties kādā no tām, jo iedomājās, cik tur ir briesmīga smirdoņa. Viņš dzirdēja smieklus krodziņos un pirmo reizi iepazina skaudību.

Tovakar viņš iedziļinājās pārdomās par valdīšanas formām, par priekšrocībām, pēc kādām vajadzētu censties, utt., utt. «Ja te būtu

teātris, es mēģinātu savaldzināt kādu dziedātāju; varbūt viņa savās laipnībās nebūtu tik neveikla kā Silviānas jaunkundze un vismaz nemēģinātu mani apprecēt.»

Nekad vēl viņš nākotni nebija skatījis tādās tumšās krāsās. Katru gaišāku ainu apēnoja šāds spriedums, kas šķita neapgāžams: «Tā es pavadīšu vismaz vienu vai divus gadus, un, lai gudrotu ko gudrodams, vienmēr darīšu to pašu, ko daru šobrīd.»

Kādā no turpmākajām dienām apakšpulkvedis Filoto pēc mācībām gāja garām mājai, kur bija apmeties mūsu varonis, un ieraudzīja pie durvīm Nikolā Flamē, kas bija norīkots Lisjēnani par zirgu puisi. (Viņa angļu zirgs vienkārša kareivja kopšanā! Tāpēc Lisjēns desmitreiz dienā gāja uz stalli.)

Nu, ko tu teiksi par leitnantu?

Labs cilvēks, pulkvedi, ļoti devīgs, tikai priecīgs gan neizskatās.

Filoto kāpa augšā pa trepēm. ,

Atnācu pārlūkot jūsu mitekli, dārgais pulka biedri; jo esmu jūsu krusttēvs, kā mēdza teikt Brešinī*, kad es biju brigadieris, vēl pirms Ēģiptes karagājiena, jo par seržantu kļuvu tikai Abukirā, kur komandēja Mirats*, un divas nedēļas vēlāk — par apakšleitnantu.

Taču atgādinājums par varoņdarbiem paslīdēja Lisjēnam gar ausīm; izdzirdis vārdu «krusttēvs», viņš nodrebēja, tomēr tūlīt saņēmās.

Labi, krusttētiņ,— viņš jautri atbildēja, — jutos glaimots par tādu godu, taču pie manis ciemojas trīs cienījamas radinieces, ar kurām man ir tas gods jūs iepazīstināt. Tās ir trīs kastes: pirmā — atraitne Kiršvasere no Švarcvaldes …

Ņemu to sev,— Filoto atsaucās, gardi iesmiedamies. Un, piegājis pie atvērtās kastes, viņš paņēma krūku.

«Man pat nevajadzēja pūlēties un meklēt ieganstu,» Lisjēns nodomāja.

Taču, pulkvedi, šī godājamā radiniece ir zvērējusi nekad nešķir- ties no savas māsas, kas saucas Konjaka jaunkundze, dzimusi 1810. gadā, vai saprotat?

Velns ar ārā, nevaru iedomāties lielāku asprāti par jums! Jūs patiešām esat lāga zēns!— Filoto iesaucās.— Esmu pateicību parādā draugam Develruā, kas mani ar jums iepazīstināja.

Nav iemesla sacīt, ka mūsu cienījamais pulkvedis būtu tieši skops, taču viņam nekad neienāktu prātā izdot naudu par divām kastēm dzērienu, un viņš no sirds priecājās, ka tās tikpat kā no gaisa nokritušas. Nogaršodams te ķiršu degvīnu, te konjaku, viņš ilgi tos salīdzināja un stipri atmaiga.

Taču parunāsim nopietni, tieši tādēļ pie jums atnācu,— viņš noslēpumainā sirsnībā piebilda, smagi iezveldamies dīvānā.— Jūs šķiežaties ar naudu: trīs dienās esat nopircis trīs zirgus; es to nenosodu: jauki, jauki, ļoti jauki! Bet ko sacīs daži jūsu biedri, kuriem ir tikai

viens zirgs un tas pats bieži ar trim kājām?— pulkvedis jautāja, rešņi iesmiedamies.— Vai zināt, ko viņi sacīs? Viņi jūs nosauks par republikāni; tieši tā viņi mūs sit,— apakšpulkvedis viltīgi turpināja.— Un vai zināt, kā jāatbild? Ar skaistu Luija Filipa portretu, kurā viņš redzams zirga mugurā un kuru greznā zeltītā rāmī jūs pakārsiet virs kumodes, goda vietā; nu, visu labu, man ir tas gods!— Un viņš smagi pierausās kājās.— Gudram cilvēkam pietiek ar vienu vārdu, un jūs pēc muļķa neizskatāties; man ir tas gods!— tāds bija pulkveža parastais sveiciens.

Nikolā, Nikolā, pasauc man kādu no tiem blandoņiem, kas slaistās pa ielu, lai viņš aiznes tās divas kastes uz manu dzīvokli — tu jau zini, Mecas ielas ceturtajā numurā. Un papūlies viņu pavadīt, tikai pielūko — nesāc man stāstīt, ka viena krūka saplīsusi, tādus jokus tu, puis, netaisi! Taču man. liekas,— Filoto teica Lisjēnarrj,— dieva dāvana paliek dieva dāvana, bet kas saplīsis, tas saplīsis; es labāk sekošu soļus divdesmit aiz viņiem, izlikdamies, ka neko neredzu. Paliec sveiks, dārgais pulka biedri!— Un, ar cimdoto roku rādīdams uz sienu virs kumodes, piemetināja:

Klausiet man — tur vajag pakārt skaistu Luiju Filipu!

Lisjēnam jau šķita, ka viņš ticis no viesa vaļā, bet Filoto atkal

parādījās durvīs. —

Jā, un nekādas draņķīgas grāmatas jūsu lādēs, nekādus sliktus žurnālus, it sevišķi — brošūras. Neko no sliktās preses, kā mēdz teikt Markēns.— Šo vārdu izrunājis, Filoto paspēra četrus soļus uz Lisjēna pusi un klusām turpināja:— Tas garais bakurētainals leitnants, kas ieradies pie mums no Parīzes.— Un, piedūris plaukstu ar cieši kopā saliktiem pirkstiem pie lūpu kaktiņa, piebilda:— No viņa baidās pats pulkvedis; bet nu pietiks. Ne jau velti dievs mums devis ausis, vai ne?

«Galu galā viņš ir lādzīgs,» Lisjēns nodomāja. «Gluži tāpat kā Beršī jaunkundze — viņš man tīri labi patiktu, ja no viņa nemestos šķērma dūša. Ķiršu degvīna kaste man lieti noderēja.» Un viņš izgāja no mājas, lai nopirktu, cik vien iespējams, lielu karaļa Luija Filipa portretu.

Pēc stundas ceturkšņa Lisjēns atgriezās, viņam sekoja strādnieks, kas nesa milzīgu ģīmetni, ko apakšleitnants bija uzgājis jau ielogotu un sagatavotu ar Flerona kunga gādību tikko ieceltam policijas komisāram. Lisjēns domīgi nolūkojās, kā tiek iedzīta sienā nagla un pakārts portrets.

«Tagad saprotu tēva gudros vārdus, ko viņš man tik bieži ir teicis: varētu domāt, ka tu neesi dzimis parīzietis, tik ļoti tu atšķiries no šiem ļaudīm, kuru viltīgais prāts nekad nepaceļas pāri lietderīgiem mērķiem. Tev notikumi un cilvēki šķiet lielāki, nekā tie patiesībā ir, un visus sarunu biedrus tu pataisi par labiem vai ļauniem varoņiem. Tu izstiep savus tīklus pārāk augstu, kā Tukidids saka par beotiešiem.»* Un Lisjēns atkārtoja vārdus grieķu valodā, kuru es nezinu.

«Parīzieši,» tēvs vēl sacīja, «ja dzird runājam par nelietību vai nodevību, kas palīdzējusi kādam iedzīvoties, iesaucas: «Bravo, tas ir Taleirāna* cienīgs paņēmiens!» un apbrīno to.

Es prātoju par visādiem smalkiem, viltīgiem un gudriem paņēmieniem, kā panākt, lai ļaudis aizmirstu manu republikāņa slavu un liktenīgos vārdus «no Politehniskās skolas padzītais». Bet pilnīgi pietika ar ietvaru piecdesmit četru franku vērtībā un litogrāfiju par pieciem frankiem; lūk, kas vajadzīgs šiem ļaudīm! Filoto tādas lietas saprot labāk par mani. Tāds ir ģeniāla cilvēka īstais pārākums par parastību; daudzu sīku izdarību vietā viņš apmierinās ar vienu vienīgu skaidru un pārsteidzošu soli, kas dod atbildes uz visiem jautājumiem. «Ļoti iespējams,» viņš nopūzdamies piebilda, «ka par apakšpulkvedi kļūšu visai vēlu» utt.

Par laimi, Lisjēns, kas taisījās nostādīt sevi zemāk par visiem, uz tuvējā ielas stūra izdzirda atskanam taures pūtienu, un viņam vajadzēja steigties uz kazarmām, kur bailes no skarbiem priekšnieku aizrādījumiem darīja viņu visai uzmanīgu.

Vakarā, kad jaunais cilvēks pārradās mājās, Bonāra kunga kalpone pasniedza viņam divas vēstules. Viena no tām bija rakstīta uz bieza skolas papīra un ļoti rupji aizzīmogota. To atvēris, Lisjēns lasīja: Nansī, Mertas departaments, 18… gada …martā

«Apakšleitnant Zaļknābja kungs!

Brašie ulāni, kas pierādījuši varonību divdesmit kaujās, nav radīti tam, lai viņus komandētu Parīzes švīts: piesargies, ka tev neuzbrūk visādas sodības; iesi kur iedams, dabūsi pa ādu; žigli savāc mantiņas un lasies prom; to iesakām tevis paša labā. Trīci un drebi!»

Sekoja trīs paraksti: Šasbodē, Direlāms, Fumualekāns.

Lisjēns pietvīka sarkans kā gaiļa sekste un niknumā drebēja. Tomēr viņš atvēra arī otro vēstuli. «Tā būs no kādas sievietes,» viņš nodomāja, «jo rakstīta ļoti rūpīgi un uz visai skaista papīra.»

«Cienītais kungs!

Jūtiet līdzi godīgiem cilvēkiem, kuri sarkst par to, ka viņiem tādā ceļā jādara zināmas savas domas. Ne jau cēlas sirds priekšā mūsu vārdiem jāpaliek nezināmiem — pulks mudžēt mudž no nodevējiem un spiegiem. Cildenais karavīra arods pārvērsts par spiegošanas skolu! Tāda ir patiesība — vienai lielai nodevībai* seko tūkstoš sīku nelietību! Iesakām Jums, cienītais kungs, pašam pavērot, vai pieci leitnanti un apakšvirsnieki — D., R., Bl. un Bi. kungi, visi eleganti un, šķiet, piederīgi pie cienījamākajām sabiedrības aprindām — tādēļ baidāmies, ka viņi varētu Jums iepatikties —, vai tie nav okšķeri, kas uzglūn cilvēkiem ar republikāniskiem uzskatiem? Mēs no visas sirds esam šo svēto patiesību pusē; pienāks diena, kad savas pārliecības dēļ liesim asinis, un iedrošināmies cerēt, ka arī Jūs esat gatavs īstajā laikā un vietā nest upuri. Kad pienāks lielā atmodas diena, rēķinieties, cienītais kungs, ar draugiem, kas ar Jums var salīdzināties vienīgi līdzcietībā pret nabaga Franciju.

Marcijs, Publijs, Jūlijs, Marks, V indekss, kurš nonāvēs Markēnu,— visu šo kungu vārdā.»

Šī vēstule gandrīz pilnīgi izdzēsa nekrietnības un derdzīguma iespaidu, ko bija radījusi pirmā. «Uz slikta papīra rakstītās lamas,» Lisjēns sprieda, «ir anonīma vēstule no 1780. gada, kad par kareivjiem Parīzes krastmalā vervēja blēžus un padzītus sulaiņus; otrā ir 183 … gada anonīma vēstule.

Publijs! Vindekss! Nabaga draugi, jums būtu taisnība, ja jūsu būtu simt tūkstoši; bet jūsu varbūt ir divi tūkstoši, izkaisīti pa visu Franciju, un tādi ka Filoto, Malērs un pat Develruā pavēlēs jūs likuma vārdā nošaut, ja jūs parādīsiet savu īsto seju, un milzīgs vairākums būs viņu pusē.»

Visas Lisjēna izjūtas kopš ierašanās Nansī bija tik drūmas, ka, nevarēdams izdomāt neko labāku, viņš saka prātot par republikāņu vēstījumu. «Būtu gudrāk, ja viņi visi kāptu kuģī un dotos uz Ameriku . .. Bet vai es brauktu viņiem līdzi?» Par šo jautājumu viņš domāja ilgi un satraukti.

«Nē,» beidzot viņš sev atzinās, «kāpēc lolot veltīgas ilūzijas? Tādas piederas tikai muļķiem! Manī nav tik daudz nelokāmas pārliecības, lai es spētu domāt kā šis Vindekss. Amerikā mani mocītu garlaicība, jo tur ļaudis varbūt ir nevainojami taisnīgi un saprātīgi, taču dzenas tikai pēc dolāriem. Viņi man stāstītu par savām desmit govīm, kurām pavasari atnesīsies desmit teļi, turpretī man patīk spriest par de Lamnē kunga daiļrunību vai Malibrāna kundzes talantu, salīdzinot to ar Pasta* kundzes dotībām; es nevaru dzīvot kopā ar cilvēkiem, kam sveša domas izsmalcinātība, lai cik tikumīgi viņi butu; simtreiz labāk tad dodu priekšroku izvirtuša galma smalkajām paražām. Vašingtons mani garlaikotu līdz nāvei, tad labāk atrodos kādā salonā kopā ar de Taleirāna kungu. Tātad ar cieņu pašam pret sevi man vēl nepietiek; es nevaru iztikt bez vecās civilizācijas izpriecām…

Bet tad, nelga tāds, paciet arī šīs vecās civilizācijas augļus — izvirtu- šās valdības; vienīgi muļķis vai bērns var pūlēties īstenot pretējas vēlēšanās. Mani šausmina amerikāņu garlaicīgais veselais saprāts. Stāsti par jauno ģenerāli Bonapartu, uzvarētāju kaujā uz Arkolas tilta*, mani iejūsmina; man tie ir tikpat kā Homērs, Taso* un vēl simtreiz vairāk. Amerikāņu labie tikumi man šķiet neiedomājami pliekani, un, kad lasu viņu izcilo vīru darbus, man rodas viena vienīga vēlēšanās: nekad nesastapt tos sabiedrībā. Šī paraugzeme man rādās kā stulbas un egoistiskas viduvējības triumfs, un tai jāizdabā, lai paliktu dzīvs. Ja es būtu zemnieks ar četrsimt Iuidoru kapitālu un pieciem bērniem, es, bez

Šaubām, nopirktu un apstrādātu divsimt arpānu zemes Cincinatas apkaimē,— bet kas man kopīgs ar tādu zemnieku? Vai līdz šim esmu nopelnījis tik, cik maksā viens cigārs?

Arī brašos apakšvirsniekus nesajūsminātu Pasta kundzes spēle; viņi negūtu baudu no sarunas ar de Taleirāna kungu, par visu vairāk viņi vēlas kļūt kapteiņi; viņuprāt, īstā laime ir tieši tāda. Bez šaubām, ja runa ir tikai par kalpošanu tēvijai, viņi šos amatus varbūt ir pelnījuši simtreiz vairāk nekā tie, kuri tos ieņem un no kuriem daudzi ieradušies armijā tāpat kā es. Viņi gluži pamatoti cer, ka republika viņus padarītu par kapteiņiem, un jūtas spējīgi ar varonīgu rīcību pierādīt, ka ir tāda paaugstinājuma cienīgi. Bet vai es gribu kļūt par kapteini? Patiesību sakot, nē. Es nezinu, ko gribu. Es tikai nespēju iedomāties ikdienas dzīves priekus nekur citur kā tādā salonā, kāds ir manai mātei.

Tātad es nemaz neesmu republikānis, taču man derdzas Malēram un Markēnam līdzīgu cilvēku zemiskums. Kas tad es īsti esmu? Laikam jau tikai sīkalītis. Develruā gan zinātu man uzkliegt: «Tu esi laimes luteklis, jo tēvs tev ir iedevis parādzīmi Mertas galvenajam nodokļu piedzinējam!» Patiešām, naudas ziņā mani kalpotāji ir pārāki par mani; es drausmīgi ciešu, kopš pelnu deviņdesmit deviņus frankus mēnesī.

Bet ko gan ciena pasaulē, kuru sāku iepazīt? Cilvēku, kas sarausis vairākus miljonus, un tādu, kurš nopircis avīzi, lai tā viņu cildinātu astoņus vai desmit gadus pēc kārtas. (Vai tāds nav de Šatobriāna kunga nopelns?*) Ja kādam pieder bagātība kā man, vai viņam augstākā laime nav iegūt gudra cilvēka slavu gudras sievietes acīs? Taču tad man vajadzētu lakstoties ap sievietēm, man, kas tā nicina mīlestību un vēl jo vairāk — iemīlējušos vīrieti.

Vai gan de Taleirāna kungs nesāka savu karjeru ar to, ka trāpīgi atbildēja uzpūtīgi lepnajai hercogienei de Gramonai? Es sabiedrībā nespēju saskatīt nekā cieņas vērta, vienīgi neprāta sistos republikāņus; visos man pazīstamajos godājamajos vīros ir sava daļa blēdības. Republikāņi varbūt ir traki, bet viņi vismaz nav zemiski.»

Tālāk par šādu secinājumu Lisjēns savos spriedumos nelika. Gudrs cilvēks būtu viņam teicis: «Sasniedziet dzīvē kaut ko, tad redzēsiet lietas arī no citas puses; pagaidām gluži vienkārši apmierinieties ar to, ka nevienam nenodarāt ļaunumu! Jūs vēl esat pārāk maz pieredzējis, lai spriestu par tik svarīgiem jautājumiem; nogaidiet un neko neņemiet pārāk pie sirds!»

Tāda padomdevēja Lisjēnam nebija, un, gudram vārdam pietrūkstot, viņš maldījās kā pa miglu.

«.. . Tātad mana vērtība būtu atkarīga no kādas sievietes vai simt labi audzinātu sieviešu sprieduma? Kas gan var būt smieklīgāks! Cik nicīgi esmu izturējies pret mīlestības valgos kritušiem vīriešiem, pret brālēnu Edgaru, kas savu laimi un pat pašcieņu padarījis atkarīgu no tā, ko domā jauna sieviete, kura visu rītu pavadījusi pie Viktorīnas*, apspriezdama kādu tērpu vai zobodamās par cienījamu cilvēku, tādu kā Monžs*, tikai viņa necilā izskata dēļ!

Taču, no otras puses, pieglaimoties vienkāršajiem ļaudīm, kā tas jādara Amerikā, es arī nespētu. Man vajadzīgas izsmalcinātas paražas, Luija Piecpadsmitā netikumiskās valdīšanas augļi;* un kāds tad ir tāda laikmeta ievērojamākais cilvēks? Kāds hercogs de Rišeljē, kāds Lozāns, kura memuāri attēlo tā laika dzīvi.»

Šīs pārdomas Lisjēnu ārkārtīgi satrauca. Runa bija par viņa svētumu: vīrišķību un godu, un bez vīrišķības nebija laimes. «Augstais dievs! Kas man varētu dot padomu? Kur ir mana vieta no cilvēka patiesās vērtības viedokļa? Vai atrodos saraksta vidū vai pašās beigās? … Un Filoto, par spīti manam nicinājumam pret viņu, ir iemantojis godpilnu vietu; viņš drosmīgi cīnījies Ēģiptē; viņu atalgojis Napoleons, kas zināja karavīra īsto vērtību. Lai ko Filoto darītu tagad, tas viņam paliek, neviens viņam nevar atņemt šo godu: «Drosmīgs vīrs, ko Napoleons Ēģiptē iecēlis par kapteini.»»

Patiesības meklēšana bija nopietna, dziļa un, galvenais, mokoša. Lisjēnam piemita patmīlība, un patmīlību nemitīgi urdīja lieliskā audzināšana.

Dažas dienas pēc anonīmo vēstuļu saņemšanas, kad Lisjēns gāja pa kādu tukšu ielu, viņš sastapa divus slaidus apakšvirsniekus cieši piegulošās uniformās; viņi bija ģērbušies ar lielu rūpību, un viņu sveicienā bija kaut kas neparasts. Lisjēns pa gabalu noskatījās uz viņiem un drīz ieraudzīja abus it kā tīši pagriežamies atpakaļ. «Vai nu es dziļi maldos, vai arī šie kungi varētu būt Vindekss un Jūlijs: viņi tur nostājušies, goda jūtu mudināti, it kā parakstīdamies zem anonīmās vēstules. Šodien es esmu tas, kurš kaunas, man gribētos izkliedēt viņu maldus. Es cienu viņu pārliecību, viņu godkāres pamatā ir krietnums. Taču es dodu priekšroku Francijai, nevis Amerikai; nauda man nenozīmē visu, un demokrātija ir pārāk skarba manām izjūtām.»

## VII nodaļa

Pārdomas par republiku nomāca Lisjēnu vairākas nedēļas. Patmīlība, labākajā sabiedrībā pieņemtās audzināšanas rūgtais auglis, bija viņa bende. Būdams bagāts un šķietami laimīgs, viņš nodevās izpriecām bez kādas degsmes kā tāds jauns puritānisks protestants. Tikai retumis viņš ļāvās jūtām un aizvien bija pārliecināts, ka jāievēro vislielākā piesardzība. «Ja tu tūlīt metīsies pie kājām kādai sievietei,» tēvs reiz teica, «viņa nekad tevi necienīs.» Ar vārdu sakot, sabiedrība, kas deviņpadsmitajā gadsimtā dod tik maz prieka, viņu biedēja. Tāpat kā lielākajai daļai viņa laikabiedru, ko varēja sastapt Bafa operas* balkonā, bērnišķīga patmīlība, milzīgas un nerimstošas bailes pārkāpt kādu no mūsu civilizācijas iedibinātajiem tūkstoš sīkajiem uzvedības likumiem bija izspiedušas no Lisjēna sirds Šarla X laika jauno franču dedzīgo aizrautību. Viņš bija bagāta cilvēka dēls, un vajadzēja paiet gadiem, lai izlīdzinātu šo vainu, ko lielākā daja cilvēku tā apskauda.

Atzīsim, ka Lisjēna patmīlība pastāvīgi tika ievainota; viņa dzīvesveids bija tāds, ka astoņas līdz desmit stundas dienā vajadzēja atrasties starp cilvēkiem, kas par vienīgajiem jautājumiem, par kuriem viņš atļāvās ar tiem runāt, zināja vairāk nekā viņš. Ik brīdi Lisjēna biedri ar pieklājīgu dzēlību, kāda raksturīga atriebīgai patmīlībai, lika manīt savu pārākumu. Šajos kungos rūga dusmas, nojaušot, ka Lisjēns viņus uzskata par muļķiem. Tad nu vajadzēja redzēt, cik augstprātīgi viņi nolūkojās uz Lisjēnu, kad tas nezināja pateikt, cik ilgs pēc noteikumiem ir staļļa puiša bikšu vai cepures valkāšanas laiks.

Lisjēns palika salts un stings starp biedriem, kas dzīvi žestikulēja un smaidīja ar pieklājīgu ironiju; viņš tos uzskatīja par ļauniem cilvēkiem, pietiekami skaidri nesaprazdams, ka šāda uzvedība ir tikai sīka atmaksa par viņa izšķērdību. «Galu galā,» jauneklis prātoja, «šie kungi var man ieriebt vienīgi tad, ja es pārāk daudz runāšu vai darbošos; atturēšanās tagad ir mana devīze, darboties iespējami mazāk — mans kaujas plāns.» Lisjēns smīkņāja, gandrīz vai svinīgi lietojot sava jaunā amata terminus, un, tā kā ne ar vienu nesarunājās vaļsirdīgi, bija spiests smieties, sarunājoties pats ar sevi.

Tajās astoņās līdz desmit stundās, kuras ik dienas vajadzēja strādāt, lai nopelnītu deviņdesmit deviņus frankus, Lisjēnam nebija iespējams runāt ne par ko citu kā vienīgi par mācībām, pulka atskaitēm un zirgu cenām, kur galvenais jautājums bija tāds: vai kavalērijas pulkam vajadzētu tos pirkt tieši no audzētājiem vai arī būtu izdevīgāk, ja valdība pati gādātu par zirgu sākotnējo dresūru kroņa zirgaudzētavās. Ja pirktu tādā veidā, zirgs maksātu deviņdesmit divus frankus, bet daudzi nobeidzas, utt., utt.

Apakšpulkvedis bija norīkojis vecu leitnantu, Goda leģiona virsnieku, mācīt Lisjēnam augstāko kara mākslu, bet brašais vīrs uzskatīja par savu pienākumu skandināt skaistas frāzes — un kādas frāzes! Lisjēns, nevarēdams pieklājīgā kārtā tikt no šā leitnanta vaļā, sāka kopā ar viņu lasīt garlaicīgu savārstījumu —«Francijas uzvaras un iekarojumi». Taču drīz vien Gotjē kungs viņam ieteica maršala Guvjona-Sensira lieliskos memuārus. Lisjēns izraudzījās stāstus par kaujām, kurās drosmīgais karotājs bija piedalījies, un tas viņam gan klāstīja paša pieredzēto, gan, aizkustināts līdz asarām, klausījās grāmatā nodrukātus savas jaunības notikumus. Vecais leitnants bija debešķīgs, vientiesīgā garā runādams par to varonības pilno laiku, kad nebija ne mazākās liekulības. Vienkāršais zemnieks sevišķi lieliski attēloja kauju vietas un neskaitāmus sīkumus, ko mums līdzīgi cilvēki nebūtu paturējuši atmiņā, bet viņa mutē tas viss skanēja tik patiesi, ka iededza Lisjēna mīlestību uz republikas armijām viskvēlākā entuziasma liesmās. Sirsnīgas atklātības brīžos leitnants ļoti jocīgi stāstīja par satraukumiem, kas pulkā izcēlušies negaidītu paaugstinājumu dēļ utt., utt.

Šīs mācībstundas, kuras Lisjēns atstāja mirdzošām acīm, viņa biedri vēroja ar izsmieklu. Divdesmit gadu vecs vīrietis ļauj sevi mācīt kā bērnu, turklāt skolotājs ir vecs zaldāts, kas pat runāt neprot bez kļūdām! Bet Lisjēna prātīgā atturība un ledainā nopietnība mulsināja zobgaļus un pasargāja viņu no tiešiem sabiedrības sprieduma izpaudumiem.

Lisjēns savā uzvedībā nesaskatīja nekā nosodāma, taču jāatzīst, ka būtu grūti pieļaut vēl vairāk kļūdu. Pat dzīvokļa izvēle bija viena vienīga aplamība. Parasts apakšleitnants izraugās mājokli, kāds pienāktos apakšpulkvedim! Jo vajag atkārtot to, ko runāja itin visi. Dzīvokli pie lādzīgā Bonāra kunga pirms viņa bija īrējis marķīzs Tomā de Bizans de Sisils, apakšpulkvedis huzāru pulkā, kuru nupat bija nomainījis 27. huzāru pulks.

Lisjēns visu to nesaprata; viņu uzņēma vairāk nekā vēsi, un to viņš izskaidroja ar plaisu, kas vienmēr pastav starp neaptēstajiem un labu audzināšanu baudījušajiem. Ikvienu labvēlības apliecinājumu viņš būtu atraidījis kā viltīgas lamatas, taču no slēptā, bet vienprātīgā naida, ko varēja lasīt visu acīs, viņam sažņaudzās sirds. Lasītājs tiek lūgts jaunekli tomēr neuzskatīt par galīgu muļķi: tā bija vēl ļoti jauna sirds. Pastavīgs spriegs darbs, aizrautīga interese par zinātni, brīvības mīlestība un agras jaunības dabiskā augstsirdība Politehniskajā skolā nobīdīja malā ļaunas kaislības un skaudību. Turpretī pulkos valdīja visgarlaicīgākā dīkdienība; ar ko lai nodarbojas pēc pusgada, kad amata pienākumi vairs neaizņem necik laika?

Četri pieci jauni virsnieki, kuru manieres bija patīkamākas un kuru uzvārdi nebija anonīmajā vēstule minētajā spiegu sarakstā, varētu mūsu varonī radīt zināmu vēlēšanos tuvināties; taču šie cilvēki izrādīja viņam varbūt vēl lielāku vai vismaz krasāk izpaustu vēsumu; labvēlību viņš sastapa vienīgi dažu apakšvirsnieku skatienos — tie Lisjēnu vienmēr steidzīgi un ar īpašu izteiksmi sveicināja, it sevišķi tad, ja sastnpa attālā ielā.

Apakšpulkvedis Filoto bija norīkojis Lisjēnam par skolotāju ne vien veco leitnantu Žubēru, bet ari kadu seržantu, lai tas ierādītu, kā manevrēt ar vadu, eskadronu un pulku.

— Jums vajadzēs,— Filoto sacīja,— šim brašajam vecajam vīram maksāt vismaz četrdesmit franku mēnesī.

Un Lisjēns, kura nomāktā sirds jau bija gatava nodibināt draudzību ar Filoto kungu, kas galu galā bija redzējis Dezē, Klēberu, Mišo un piedzīvojis Sambras un Mēzas skaistās dienas,* uzzināja, ka lādzīgais

I ilolo, ko viņš vēlētos uzskatīt par varoni, piesavinās pusi no .seržantam paredzētajiem četrdesmit frankiem.

Lisjēns lika uztaisīt milzīgu egles koka galdu un mazas riekstkoka figūriņas, kas bija izgrieztas kā divi kopā salikti spēļu kauliņi un apzīmēja pulka jātniekus. Pēc seržanta pavēles viņš lika šiem zaldātiem manevrēt divas stundas dienā; tie bija gandrīz vai visjaukakie brīži.

Pamazām vien Lisjēns pierada pie tādas dzīves. Visas jaunā apakšleitnanta izjūtas zaudēja spilgtumu, nekas viņam vairs nesagādāja ne mokas, ne prieku, un viņš neredzēja nekādu izeju. Viņam riebās visi cilvēki, un reizēm viņš bija pretīgs arī pats sev. Ilgu laiku viņš atsacījās svētdienās pusdienot kopā ar sava dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu, labības tirgotāju. Reiz viņš uzaicinājumu pieņēma un pilsētā atgriezās kopā ar Gotjē kungu, kuru lasītājs jau pazīst kā republikāņu vadoni un avīzes «L'Aurore» galveno redaktoru. Gotjē bija spēcīgs jauns cilvēks augumā kā Hērakls, skaistiem gaišiem pārāk gariem matiem, taču tā bija vienīgā vaļība, kādu viņš atļāvās; vienkāršā izturēšanās, milzīgā enerģija, ar kādu Gotjē ķērās pie katra darba, un neapšaubāmā godprātība paglāba no jebkādas banalitātes. Turpretī pārējo republikāņu raksturīgākā īpašība bija visuzbāzīgākā un vispliekanākā vulgaritāte. Viņš bija nopietns un pilnīgi godīgs cilvēks, kurš vairāk par visu ienīda melus. Taču cauri fanātiskajai iedomai par Franciju, kas pati sevi pārvaldīs, varēja nojaust labu sirdi. Pa ceļam Lisjēns ar patiku salīdzināja viņu un Flerona kungu, pretējās partijas galvu. Gotjē nepavisam neblēdījās un pilnīgi iztika ar saviem kadastra mērnieka ienākumiem. Taču «L'Aurore» viņam izmaksāja piecsimt vai sešsimt franku gadā un vēl dažu mēnesi cietuma.

Pēc pāris dienām Gotjē Lisjēnam šķita vienīgais ievērības vērtais cilvēks visā Nansī. Milzīgo augumu, kas atgādināja viņa tēvoča Bonāra stāvu, vainagoja ģēnija galva skaistiem gaišiem, brīnumcirtainiem matiem. Reizēm Gotjē iedegās īstā daiļrunībā, sevišķi tad, kad apcerēja Francijas laimīgo nākotni un labos laikus, kad visi valsts pienākumi tiks pildīti bez atalgojuma, kad maksa par šo darbu būs vienīgi gods.

Daiļrunība Lisjēnu aizkustināja, bet Gotjē nekādi neizdevās iznīdēt viņa sīksto aizspriedumu pret republiku — pret nepieciešamību izdabāt sīkiem ļautiņiem.

Pēc sešas nedēļas ilgas gandrīz sirsnīgas draudzības Lisjēns nejauši uzzināja, ka Gotjē ir lielisks ģeometrs; šis atklājums viņu sajūsmināja: kāda atšķirība no Parīzes! Lisjēnam ārkārtīgi patika augstākā matemātika. Nu viņš pavadīja augus vakarus, ar Gotjē pārrunādams Furjē idejas par Zemes siltumu, Ampēra atklājumu pareizību*un, beidzot, fundamentālo jautājumu: vai pieradums analizēt liedz saskatīt izmēģinājuma apstākļus utt.

Esiet piesardzīgs,— Gotjē viņam sacīja,— esmu ne tikai ģeo- metrs, bet lielākā mērā — republikānis un viens no «L'Aurore» redaktoriem. Ja ģenerālis Teranss vai jūsu pulkvedis Malērs de Senmegrēns uzzinās par mūsu sarunām, man viņi jaunas nepatikšanas vairs nevarēs sagādāt, jo visu ļaunumu, kādu vien spējuši, man ir jau nodarījuši, bet jums viņi atņems dienesta pakāpi vai izsūtīs jūs uz Alžīriju kā noziedznieku.

Patiesībā tā man, iespējams, būtu īsta laime,— Lisjēns atbildēja,— jo, ja runājam ar mums abiem tīkamās matemātikas precizitāti, manu sodu nekas vairs nevar padarīt smagāku; manuprāt, daudz nepārspīlējot, varu sacīt, ka esmu sasniedzis garlaicības augstāko pakāpi.

Gotjē nepavisam nebija uz mutes kritis, kad centās Lisjēnam pierādīt amerikāņu demokrātijas priekšrocības; Lisjēns ļāva viņam pēc sirds patikas izrunāties un tad atklāti atzinās:

Jūs, dārgais draugs, mani patiešām nomierināt; esmu pārliecinājies: ja es butu apakšleitnants nevis Nansī, bet gan Cincinatā vai Pit.sburga, es garlaikotos vēl briesmīgāk, un, redzot lielāku nelaimi par to, kas uzbrukusi pašam, cilvēks, kā jau zināt, gūst mierinājumu — varbūt vienīgo, kāds man iespējams. Lai varētu pats nopelnīt deviņdesmit deviņus frankus mēnesī un sevi cienīt, es atstāju pilsētu, kur visai patīkami pavadīju laiku.

Kas jūs spieda to darīt?

Es no brīvas gribas metos šajā peklē.

Nu, tad tieciet no tās ārā, bēdziet!

Parīze man tagad vairs nebūtu tāda kā agrāk; atgriezies tur, es vairs nebūtu tas, kas biju, pirms uzģērbu šo liktenīgo zaļo mundieri: jauneklis, no kura dienās varbūt kaut kas vēl iznāks. Tagad mani uzskatītu par cilvēku, kas nav derīgs nekam, kas nespēj būt pat apakšleitnants.

Kāda jums daļa, ko domā citi, ja vien pats īstenībā jūtaties labi?

Ak vai! Esmu apveltīts ar patmīlību, ko jūs, gudrais draugs, nespējat saprast; mans stāvoklis būtu neciešams; es neprastu atbildēt uz dažu labu zobgalību. Karš ir vienīgā izdevība, kādu varu iedomāties, lai tiktu ārā no slazda, kurā kā pēdīgais nejēga pats esmu ieskrējis.

Lisjēns iedrošinājās uzticēt mātei šo grēksūdzi un pastāstīja par jauno draudzību, bet ļoti lūdza, lai vēstuli atsūta atpakaļ; māti un dēlu vienoja visvaļsirdīgākā draudzība. Viņš rakstīja: «Nevis mana nelaime, bet mans sarūgtinājums palielinātos, ja par mani sāktu zoboties tēvs vai patīkamie cilvēki, kuru trūkuma dēļ redzu dzīvi tikai tumšā krāsā.»

Lisjēnam par laimi, viņa attiecības ar Gotjē kungu, ar kuru viņš pa vakariem satikās pie Bonāra kunga, nesasniedza pulkveža Malēra ausis. Taču komandiera nelabvēlīgā attieksme pret viņu vairs nebija nekāds noslēpurns. Varbūt šis brašais vīrs pat vēlējās, lai kāds duelis atbrīvotu pulku no jaunā republikāņa, kuram bija pārāk spēcīgi labvēļi, lai uzdrīkstētos viņu klaji aizskart.

Kadu rītu pulkvedis lika viņu pasaukt, un Lisjēnu ieveda augstmaņa kabinetā tikai pēc tam, kad viņš krietnus trīs stundas ceturkšņus bija gaidījis netīrā priekšistabā starp divdesmit pāriem zābaku, ko spodrināja trīs ulāni. «Tas ir tīšām,» viņš nodomāja, «bet es varu izjaukt nelabo nodomu vienīgi tā, ja izlikšos neko nemanām.»

Man ir darīts zināms, cienītais kungs,— lūpas sakniebdams, pulkvedis uzsvērti prasīgā tonī sacīja,— man ir ziņots, ka jūs ieturat savā dzīvoklī lepnas maltītes, un es to necietīšu. Vai jūs esat bagāts vai ne, jums jāēd pansijā par četrdesmit pieciem frankiem kopā ar leitnantu kungiem — jūsu biedriem. Palieciet sveiks, cienītais kungs, tas ir viss, kas man bija jums sakāms.

Lisjēnam sirds niknumā dauzījās; nekad neviens ar viņu nebija runājis tādā tonī. «Tātad pat ēdienreizēs man būs jāatrodas blakus šiem laipnajiem biedriem, kuru vienīgais prieks, kad esam kopā, ir pazemot mani ar savu pārākumu. Patiešām, es varētu sacīt kā Bomaršē: «Mana dzīve ir cīņa. Nu labi,» viņš smiedamies iesaucās, «es to izturēšu! Develruā nepiedzīvos to prieku atkārtot, ka tik vien esmu papūlējies kā piedzimt; es viņam atbildēšu, ka pūlos ari dzīvot.» Un Lisjēns uz karstām pēdām devās samaksāt par pansiju mēnesi uz priekšu; vakariņas viņš ēda kopā ar visiem, un viņa izturēšanās tik tiešām bija apbrīnojami salta un nicīga.

Aiznākamajā dienā pulksten sešos viņš ieraudzīja ienākam to pulka apakšvirsnieku adjutantu, kuru uzskatīja par pulkveža uzticības personu un kurš komandierim kalpoja ar miesu un dvēseli. Šis cilvēks, "izlikdamies labvēlīgs, sacīja:

Leitnantu un apakšleitnantu kungiem bez pulkveža atļaujas nav brīv aiziet no pilsētas tālāk par divām ljē.

Lisjēns neatbildēja ne vārda. Aizskartais adjutants uzpūtīgi piedā- vaja atstāt sarakstu ar pazīmēm, pēc kurām uz dažādiem ceļiem vieglāk noteikt divu ljē apļa robežu. Jāpiebilst, ka pretīgajā, neauglī- gajā un sausajā līdzenumā, kur Vobāna ģēnijs novietojis Nansī, pazemi pakalni sākas tikai trīs ljē attālumā no pilsētas. Ko gan visu Lisjēns būtu devis, lai varētu izmest adjutantu pa logu!

Cienītais kungs,— viņš vientiesīgi jautāja,— vai apakšleitnanti, uzkāpuši seglos, lai dotos izjādē, drīkst palaist zirgus rikšos vai tikai soļos?

Cienītais kungs, jūsu jautājumu darīšu zināmu pulkvedim,— aiz dusmām piesarkušais adjutants atbildēja.

Pēc ceturtdaļstundas atauļoja ziņnesis un atnesa Lisjēnam šādu rīkojumu:

«Apakšleitnants Levēns tiek apcietināts uz divdesmit četrām stundām par pulkveža pavēles izsmiešanu. i ,

Malērs de Senmegrēns.»

«Galilejieti, tu neko neiespēsi pret mani!»* Lisjēns iesaucās.

Sī pēdējā liksta iedvesa viņam jaunu dzīves sparu. Nansī bija tik drausmīga, karavīra amatam Lisjēna uztverē bija visai attāla līdzība ar Flerisu un Marengo, taču viņam, lai tas maksātu ko maksādams, vajadzēja pierādīt tēvam un Develruā, ka viņš spēj tikt pāri visām nepatikšanām. ,f ,

Tajā dienā, ko Lisjēns pavadīja arestā, pulka augstākie virsnieki savā vientiesībā mēģināja apciemot d'Okenkūra, de Šastlē, de Pijlorāna, de Marsiljī kundzes un vēl citas, kuras, kā viņi zināja, bija apmeklējuši daži 20. huzāru pulka virsnieki. Nemocīsim lasītāju, minot neskaitāmos iemeslus, kas šo soli pārvērta par neiedomājamu aplamību, kādu nepie|autu pat visnenozīmīgākais parīzietis.

Pie politiskā ziņā mēreni noskaņota pulka piederošie virsnieki vizītēs tika pieņemti ar tādu klaju nekaunību, kas līdz sirds dzi|umiem iepriecināja mūsu arestēto varoni. Sīkumi, kas saistījās ar šo pieņemšanu, pēc viņa domām, darīja godu dāmu asprātībai.

De Marsiljī un de Komersī kundzes, dāmas jau stipri gados, ieraudzīdamas virsnieku kungus ienākam salonā, izlikās tik pārbijušās, it kā viņu priekšā būtu parādījušies 1793. gada teroristi. Pie de Pijlorāna un d'Okenkūra kundzēm pieņemšana norisēja citādi; viņu mājkalpotāji acīmredzot bija saņēmuši rīkojumu paņirgāties par 27. pulka augstākajiem virsniekiem, jo, kad tie promiedami Šķērsoja priekšistabu, tos pavadīja skaļi smiekli D'Okenkūra kundze un de Pijlorāna kundze savā bezgalīgajā pārsteigumā attapa izteikt vienīgi dažus vārdus, bet tie bija tik zobgalīgi, ka gandrīz jau robežojās ar rupjību, kas varētu mest ēnu uz sabiedrības cilvēku, kurš tos lieto. Pie de Šastlē kundzes, kuras kalpotāji bija labāk izdresēti, kungus gluži vienkārši nelaida iekšā.

— Nu jā, un pulkvedim tas viss bija kā pīlei ūdens,— Filoto sacīja, kad nakts jau bija satumsusi un viņš, neviena nepamanīts, varēja ierasties mierināt Lisjēnu apcietinājumā.— Vai tad pulkvedis, kad mēs gājām prom no d'Okenkūra kundzes, kura visu laiku smējās mums tieši sejā, neteica, ka īstenībā esam uzņemti ar prieku un patiku, bez ceremonijām — kā mīļi draugil Nolāpīts! Tajos labajos laikos, l&d mēs šķērsojām Franciju no Maincas līdz Baijonai, lai iesoļotu Spānijā,* mēs gan zinātu, kā tādām kundzītēm izdauzīt logus! Viena nolādēta vecene, grāfiene de Marsiljī, kurai droši vien ir deviņdesmit gadu, mums piedāvāja glāzi vīna kā tādiem ormaņiem, kad piecēlāmies un taisījāmies iet prom.

Ticis ārā no aresta, Lisjēns uzzināja vēl daudz citu sīkumu. ļļļU/inirsām pateikt, ka Bonāra kungs viņu bija ievedis piecos vai sešos cienījamu pilsoņu namos. Tur viņš sastapa to pašu klīrību, kas bija raksturīga Silviānas jaunkundzei, un to pašu māksloto labsirdību. Sev par lielu nepatiku, viņš saprata, ka pilsoniskajās ģimenēs vīri uzrauga cits cita sievas — bez šaubām, ne jau uz kādas vienošanās pamata, bet vienīgi aiz nenovīdības un ļaunuma. Divām vai trim dāmām, kā viņi paši tās dēvēja, bija ļoti skaistas acis, un šīs acis bija Lisjērm pagodinājušas ar daiļrunīgiem skatieniem; bet kā lai sievietes sastop vienatnē? Turklāt gan ap viņām, gan viņās pašās bija tik daudz izlikšanās! Cik bostona partiju jāizspēlē ar viņu vīriem un, galvenais, eik nedrošas ir cerības uz panākumieml Lisjēnam nebija nekādas pieredzes, tāpēc viņš vakaros labprātāk garlaikojās vientulībā, nekā spēlēja bostonu ar vīru kungiem, kuri aizvien papūlējās viņu nosēdināt ar muguru pret glītāko sievieti salonā. Nabaga sieviešu atpalicība bija neiedomājama. Līdzekļi ir ierobežoti, vīri lasa avīzes, kuras abonē vairāki kopā un kuras viņu otrās puses nekad nedabū redzēt. Viņu loma aprobežojas vienīgi ar bērnu dzemdēšanu un to kopšanu slimību reizēs. Tikai svētdienās, pastaigādamās vīriem zem rokas, viņas izrāda spilgtas kleitas un šalles, ar kurām tie atalgo savas laulātās draudzenes par mātes un sievas pienākumu uzticīgu pildīšanu.

Lisjēna attiecības ar Silviānu Beršī jaunkundzi bija pastāvīgākas vienīgi tāpēc, ka viņu bija ērtāk sastapt — pietika ieiet veikalā. Mūsu varonis šajā ziņā bija vienis prātis ar prefekta kungu, kas uzsvērtā cukurainā pieklājībā ik vakaru klauvēja pie dzērienu veikala sētas durvīm; departamenta augstākais ierēdnis, tirgotavā neapstādamies, devās uz tālākajām telpām. Tur viņš nonāca pie viena no departamenta lielāko nodokļu maksātājiem, kā pats papūlējās rakstīt savam ministram.

Lisjēns pie Silviānas jaunkundzēs neiegriezās biežāk kā vienreiz nedēļā un ik reizi, no viņas atvadīdamies, sev nosolījās iet uz turieni ne agrāk kā pēc mēneša. Kādu laiku viņš veikalu apmeklēja ik dienas. Lādzīgā Filoto stāsts un dusmas, tāpat arī neveiksmes, ko piedzīvoja augstākie virsnieki, kuru rīcības veids radīja nepārvaramu plaisu starp viņiem un Lisjēnu, iesvēla mūsu varonī pretestības garu. «Šeit ir sabiedrība, kas nevēlas pieņemt ļaudis, kuri valkā tādu pašu mundieri kā es, tāpēc pamēģināsim iekļūt tajā. Varbūt viņi galu galā ir tikpat garlaicīgi kā pilsoņi, bet par to vēl ir jāpārliecinās; man vismaz paliks tas prieks, ka esmu pārvarējis šķērsli; jāpalūdz tēvam ieteikuma vēstules.»

Taču nebija nemaz tik viegli rakstīt tēvam nopietnā tonī. Ārpus sava kantora Levēna kungs vēstules nemaz neizlasīja līdz galam, ja tās nebija pietiekami uzjautrinošas. «Jo vieglāk viņam ir ko izdarīt, jo drīzāk viņam ienāks prātā izspēlēt ar mani kādu joku. Viņš kārto aristokrātiskās priekšpilsētas notāra Bonpēna kunga biržas jautājumus, un šis kungs vada visu partijai paredzēto līdzekļu vākšanu provincē un to nosūtīšanu uz Spāniju. Pietiktu ar dažiem Bonpēna kunga vārdiem, un mani spoži uzņemtu visu Lotringas aristokrātu narnos.» Paturēdams prātā šo domu, Lisjēns aizrakstīja tēvam.

Taču no gādīgā tēva viņš saņēma nevis nepacietīgi gaidīto milzīgo sūtījumu, bet pavisam īsu vēstulīti, kas bija uzrakstīta uz tik maza papīra gabaliņa, kāds vien iespējams.

«Mīļo apakšleitnant, Jūs esat jauns, Jūs uzskata par bagātu, Jūs, bez šaubām, domājat, ka esat glīts, vismaz Jūsu zirgam jābūt skaistam, ja jau tas maksā simt piecdesmit Iuidoru. Un tur, kur atrodaties, zirgs ir vairāk nekā puse vira vērtības. Jums jābūt vēl nožēlojamākam par visparastāko sensimonistu, ja neesat pratis atdarīt Nansī muižnieķeļu piļu vārtus. Lieku galvu ķīlā, ka Melinē (Lisjēna sulainis) ir ticis tālāk par Jums un viņa vienīgās grūtības ir izvēlēties, kur pavadīt vakaru. Dārgo Lisjēn, studiate la matematicd*un kļūstiet gudrāks. Jūsu māte jūtas labi, tāpat ka Jūsu padevīgs kalps

Fransuā Levēns.»

Saņēmis tādu vēstuli, Lisjēns bija gatavs vai zemē ielīst. Un, lai viņa kauns būtu pilnīgs, vakarā, atgriežoties no pastaigas, kas nedrīkstēja būt tālāka par divām ljē, uz ielas kādas tirgotavas priekšā viņš ieraudzīja Melinē, kurš sēdēja sieviešu vidū,un bariņā skanēja jautri smiekli.

«Mans tēvs ir gudrs,» jaunais cilvēks nodomāja, «bet es esmu muļķis.»

Gandrīz tajā pašā brīdī viņš ieraudzīja lasāmkabinetu, kur tika iedegtas eļļas lampas; viņš lika aizvest zirgu uz stalli un iegāja veikaliņā, lai atbrīvotos no uzmācīgajām domām un mazliet izklaidētos. Nākamajā rītā septiņos pulkvedis Malērs viņu izsauca pie sevis.

Mans kungs,— komandieris svarīgi teica,— es zinu, ka pastāv republikāņi, un tā ir Francijas nelaime; taču es nevaru pieļaut, ka viņi atrodas pulkā, kuru man uzticējis karalis.

Lisjēns pārsteigts viņu uzlūkoja.

Nav vērts liegties, mans kungs,— pulkvedis turpināja,— jūs savu laiku pavadāt Šmita lasāmkabinetā Pompu ielā pretī Ponlevē savrupna- main. Man darīts zināms, ka tas ir anarhijas perēklis, ko apmeklē Nansī niknākie jakobīņi. Jūs neesat kaunējies saistīties ar plukatām, kas tur pulcējas katru vakaru. Jūs redz bez gala defilējam gar šo bodīti, un jūs apmaināties ar zīmēm ar tās apmeklētājiem. Varētu pat domāt, ka jūs esat tas anonīmais ziedotājs no Nansī, par kuru ministrs ziņojis baronam Teransa kungam, ka tas aizsūtījis astoņdesmit frankus «National» soda naudas vācējiem.

Labāk cietiet klusu!— pulkvedis nikni uzbrēca, kad viņam šķita, ka Lisjēns savukārt grib bilst kādu vārdu.— Ja jūs, sev par nelaimi, mēģināsiet atzīties tādā muļķībā, es būšu spiests jūs sūtīt uz štābu Mecā, bet es nevēlos pazudināt jaunu cilvēku, kurš jau reiz ir sabojājis savu karjeru.

Lisjēns bija pārskaities. Kamēr pulkvedis runāja, viņam divas vai trīs reizes uznāca kārdinājums paņemt spalvu no platā, ar tinti notraipītā un stipri netīrā egles galda, pie kura kā aiz barjeras stāvēja rupjais un vulgārais despots, un uzrakstīt ziņojumu par aiziešanu no armijas. No tāda soļa viņu atturēja doma par tēva zobgalībām; dažas minūtes vēlāk viņam šķita, ka vairāk vīrieša cienīgi būs piespiest pulkvedi atzīt, ka vai nu tas ir piemānīts, vai arī pats grib mānīties.

Pulkvedi,— Lisjēns teica dusmās drebošā balsī, taču tīri labi valdīdamies,— tiesa, esmu izslēgts no Politehniskās skolas; mani nosauca par republikāni, bet es biju tikai trakulis. Es neesmu tur mācījies neko citu kā augstāko matemātiku un ķīmiju. Nepavisam neesmu studējis politiku, un man ir nopietni iebildumi pret visām valdīšanas formām. Tāpēc man nevar būt savs uzskats par to, kas visvairāk būtu piemērots Francijai …

Kā, mans kungs, jūs iedrošināties apgalvot, ka nesaprotat, ka vienīgi karaļa vara …

Te izlaidīsim trīs lappuses, ko brašais pulkvedis bērtin nobēra un ko pirms dažām dienām bija izlasījis kādā valdības uzturētā avīzē.

«Es runāju pārāk augstā tonī ar šo zobenoto spiegu,» Lisjēns nodomāja un ilgā sprediķa laikā sāka gudrot, kā pavisam skopos vārdos pasacīt labi daudz.

Tajā lasāmkabinetā vakar iegāju pirmo reizi mūžā!— viņš beidzot iesaucās.— Esmu ar mieru dot piecdesmit Iuidoru tam, kurš pierādīs pretējo!

Te runa nav par naudu,— pulkvedis nīgri attrauca,— ir jau pietiekami labi zināms, ka jums tās ir daudz, un jūs pats to droši vien zināt vislabāk. Vakar, mans kungs, Smita lasāmkabinetā jūs lasījāt «National» un nepaņēmāt rokās nedz «Le Journal de Paris», nedz «Les Dēbats»,* kas atradās galda vidū.

«Tur ir bijis smalks novērotājs,» Lisjēns nodomāja. Viņš ņēmās stāstīt visu, ko tur darījis, un, attēlodams savu rīcību sīki jo sīki, piespieda pulkvedi nenoliegt,

ka viņš, Lisjēns, vakar patiešām lasījis avīzi publiskā vietā pirmo reizi, kopš ieradies pulkā;

ka Šmita lasāmkabinetā viņš pavadījis tikai četrdesmit minūtes;

ka visu šo laiku viņš lasījis vienīgi lielo sešsleju rakstu par Mocarta «Donu Žuanu», ko viņš piedāvājās pierādīt, atstāstot galvenās rakstā izteiktās domas.

Pēc divu stundu ilgas sarunas un pulkveža sarīkotas piekasīgas pratināšanas Lisjēns atstāja Malēra kabinetu gluži bāls aiz dusmām, jo komandiera nelabvēlīgie nodomi bija acīm redzami, taču mūsu apakšleitnants jutās ļoti iepriecināts, ka bija atspēkojis visus apsūdzības punktus.

«Labāk es savu mūžu pavadītu kopā ar tēva sulaiņiem,» Lisjēns niknojās, vārtos uzelpodams. «Kāds nelietis!» viņš sev atkārtoja neskaitāmas reizes dienā. «Bet draugi visu mūžu turēs mani par muļķi, ja divdesmit gadu vecumā un ar skaistāko zirgu pilsētā es cietīšu fiasco mēreni noskaņotā pulkā, kur nauda tātad nozīmē visu. Taču katram gadījumam, ja man pulks tomēr būtu jāatstāj, vajadzīgs kaut kas, ko Parīzē pieminēt, un tāpēc nepieciešama divkauja. Tāds ir paradums, sākot dienēt pulkā; tā vismaz domā mūsu salonos, un tik tiešām — ja arī zaudēšu dzīvību, zaudējums nebūs liels.»

Pēcpusdienā, kad bija beigusies zirgu sukāšana kazarmas pagalmā, viņš teica dažiem virsniekiem, kuri izgāja uz ielas reizē ar viņu:

Spiegi, kas te mudžēt mudž, mani nosūdzējuši pulkvedim vispliekanākajā no visiem grēkiem — viņi grib mani pataisīt par republikāni. Es tomēr domāju, ka man ir stāvoklis sabiedrībā un zināma bagātība, ko zaudēt. Es gribētu izdibināt, kurš ir sūdzētājs, lai, pirmkārt, attaisnotos viņa priekšā un, otrkārt, pāris reižu viņu noglaudītu ar jājampātagu.

Brīdi valdīja nāves klusums, pēc tam sākās sarunas par ko citu.

Kad vakarā Lisjēns atgriezās no pastaigas, sulainis pasniedza viņam rūpīgi salocītu vēstuli; viņš to atvēra un ieraudzīja vienu vienīgu vārdu: «Renegāts.» Tajā brīdī Lisjēns varbūt bija visnelaimīgākais cilvēks visos armijas ulānu pulkos.

«Vienīgi tā viņi kārto visas lietas! Gluži kā bērni,» viņš beidzot nolēma. «Kas šiem nabaga jaunajiem ļaudīm ir teicis, ka es spriežu tāpat kā viņi? Vai tad es pats zinu, ko domāju? Es būtu pēdīgais muļķis, ja gribētu vadīt valsti, jo nespēju taču vadīt pats savu dzīvi.» Pirmo reizi Lisjēnam pazibēja doma par pašnāvību; pārliecīgā garlaicība vērta viņu ļaunu, viņš vairs neredzēja pasauli tādu, kāda tā īstenībā bija. Piemēram, pulkā dienēja astoņi vai desmit ļoti patīkami virsnieki; viņš palika akls, neredzēja viņu labās īpašības.

Nākamajā dienā Lisjēns runāja par republikānismu vēl ar diviem vai trim virsniekiem.

Mīļais draugs,— viens no viņiem sacīja,— jūs ar savu nemitīgo atkārtošanos sākat mums apnikt; kāda, pie velna, mums daļa par to, ka esat mācījies Politehniskajā skolā, ka esat no tās padzīts, ka esat apmelots? Man arī ir savas klapatas, pirms sešiem gadiem sastiepu cīpslas, bet es ar to biedriem neuzmācos.

Lisjēns būtu varējis palaist gar ausīm apvainojumu uzmācībā. Kopš pirmajām dienām pulkā viņš pūlējās sev iestāstīt: «Es te neesmu tādēļ, lai mācītu labas manieres visiem slikti audzinātajiem cilvēkiem, kas šeit dien; pretspars jādod vienīgi tad, ja kāds mani pagodina ar lielāku rupjību, nekā te parasts.» Uz apsūdzību uzmācībā viņš, brīdi padomājis, atbildēja:

Laikam jau reizēm tiešām esmu uzmācīgs, tas ar mani var atgadīties, es jums pilnīgi ticu, mans kungs; taču nepavisam nedomāju Jaut sevi apsūdzēt republikānismā; savus vārdus gribu apliecināt ar zobena cirtienu, un es būtu jums ļoti pateicīgs, mans kungs, ja jūs piekristu divkaujai ar mani.

Šķita, ka šie vārdi iedveš nabaga jaunajiem ļaudīm dzīvību; Lisjēns acumirkli ieraudzīja ap sevi kādus divdesmit virsniekus. Divkauja bija necerēti laimīgs gadījums visam pulkam. Tā notika tajā pašā vakarā ļoti skumīgā un ļoti netīrā nocietinājumu stūrī. Virsnieki duelējās ar zobeniem, un abi pretinieki tika ievainoti, taču ne tik smagi, ka valstij draudētu kāda zaudējums. Lisjēnu trāpīja smags cirtiens pie labā pleca. Viņš atļāvās pajokot par savu brūci, taču, bez šaubām, neveiksmīgi, jo neviens joku nesaprata. Viņa sekundants jutās aizskarts, pajautāja, vai ievainotajam vajadzīga palīdzība un, saņēmis noraidošu atbildi, atstāja viņu turpat.

Lisjēns apsēdās uz akmens, bet, kad gribēja piecelties, sajuta, ka nav vairs spēka, un drīz vien viņam kļuva slikti; bija jau gandrīz pilnīgi tumšs. No nemaņas Lisjēnu pamodināja kluss troksnis; viņš atvēra acis un ieraudzīja kādu ulanu, kas smiedamies lūkojās uz viņu.

Re, kur mūsu milords, piesūcies kā ods,— ulāns sacīja.— Lai mani noliek uz beidzamo, es patiešām nodzeru visu naudu, tomēr nekad man nav izgājis tik greizi kā milordam. Pie velna, viņam nudien ir vairāk skanošā nekā man; un, ja viņš iedomājas nodzert visu, viņš viegli var pārspēt ulānu Žerāru Meniēlu.

Lisjēns skatījās ulānā, nespēdams izrunāt ne vārda.

Cienījamo leitnant, jums laikam ir pagrūti tikt uz priekšu; vai jums labpatiktu, ka uzslienu jūs kājās?

Meniēls neiedrošinātos tā pavilkt uz zoba virsnieku, ja nebūtu viņu noturējis par piedzērušu, bet viņš no visas sirds smējās, redzēdams milordu, kā Lisjēnu dēvēja kareivji, tādā stāvoklī, ka tas nevarēja noturēties taisni, un kā jau īsts francūzis priecājās par iespēju tā parunāt ar komandieri. Lisjēns skatījās viņā un beidzot saņēmies sacīja:

Palīdziet, lūdzu!

Meniēls satvēra apakšleitnantu zem padusēm un palīdzēja viņam piecelties stāvus. Meniēls juta, ka kreisā roka kļūst slapja, un ieraudzīja, ka tā ir asiņaina.

Tādā gadījumā apsēdieties,— viņš teica Lisjēnam.

Ulāna balsī skanēja cieņa un sirsnība. «Pie velna,» viņš nodomāja, «tas nav no dzēruma, tas ir no pamatīga zobena cirtiena.»

Leitnant, vai gribat, lai aiznesu jūs mājās? Esmu stiprs. Bet papriekš jāizdara kas cits: atjaujiet novilkt jums mundieri un pārsiet brūci.

Lisjēns neatbildēja, un Meniēls vienā mirklī novilka viņam formas svārkus, saplēsa kreklu, norāva tam piedurkni, iztaisīja no tās pārsēju, uzlika pie paduses un stingri savilka ar savu mutautu; tad viņš aizskrēja uz tuvāko krodziņu, atgriezās ar mēriņu degvīna un ar to saslapināja pārsēju. Nedaudz degvīna palika pāri, to viņš iedeva Lisjēnam iedzert.

Neejiet prom,— apakšleitnants sacīja.

Pēc brīža viņš jau spēja turpināt:

Lai tas paliek noslēpums. Aizejiet uz manu dzīvokli, lieciet iejūgt zirgu kalešā, kāpiet iekšā un atbrauciet man pakaļ. Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, ja par šo starpgadījumu neviens neuzzinās, it īpaši pulkvedis ne.

«Galu galā tas milords nav nekāds muļķis,» Meniēls prātoja, iedams pēc pajūga. Ulāns jutas lepns. «Es izrīkošu tos uzpūtīgos sulaiņus greznajās livrejās,» viņš nodomāja. Meniēls bija nicinājis Lisjēnu, bet viņš atrada to ievainotu un vīrišķīgi paciešam savu nelaimi, un ulāns viņu apbrīnoja tikpat stipri un nepamatoti, kā pirms stundas ceturkšņa bija nicinājis.

## VIII nodaļa

Ticis kalešā, Meniēls nevis izplūda līdzjūtības apliecinājumos, bet gan centas Lisjēnu uzjautrināt — ne tik daudz ar teiktā jēgu kā ar toni.

Es jums, mans biedri, lūdzu dot godavārdu, ka nevienam nestāstīsiet par redzēto.

Dodu jums visādus vārdus, kādus vien vēlaties, bet vēl labāk būtu, ja kungs padomātu, vai man gribēsies sagādāt nepatikšanas apakšpulkveža Filoto mīlulim.

Meniēls devās mekiēt pulka ķirurgu, bet tas nebija atrodams; ulāns palika pie ievainotā, ko gan nepavisam nemocīja sāpes. Lisjēnu pārsteidza dabiskais saprāts, ar kādu bija apveltīts Meniēls,— nabaga velns visu uzņēma jautru garu un iemitinājās pie mūsu varoņa. Garlaicības pārmāktais, stīvu un klirīgu ļaužu sabiedrību apnikušais Lisjēns, kas vēl nebija paspējis īsti novērtēt vienkārša kareivja raksturu, nu vairs nekāvās ar drūmām domām, bet labprāt klausījās Meniēla nebeidzamajos stāstos.

Pulka ķirurgs, Ševaljē Bilārs, kā viņš pats mēdza sevi godāt, diezgan lādzīgs Augstajos Alpos dzimis šarlatāns, ieradās otrā dienā agri no rīta. Zobens bija trāpījis netālu no artērijas. Ševaljē Bilārs pārspīlēja

briesmas, kuru īstenībā nemaz nebija, un apmeklēja slimnieku divas trīs reizes dienā. Brašā apakšleitnanta bibliotēkā, kā to sauca ševaljē, bija atrodami lieliski izdevumi, tādi kā 1810. gada ķiršu degvīns, divpadsmit gadu vecs konjaks, Mārī Brizāras ražots Bordo anīsa degvīns, uz zālītēm nostādināts Dancigas degvīns utt., utt. Ševaljē Bilārs, kuram patika lasīšana, pavadīja pie ievainotā augas dienas un viņu stipri apgrūtināja, taču par atalgojumu Lisjēns dabūja Meniēlu, kurš, arī labi prazdams novērtēt mūsu varoņa bibliotēku, pilnīgi apmetās pie viņa. Lisjēns saņēma apakšpulkveža Filoto atjauju paturēt ulānu par slimnieku kopēju.

Meniēls pastāstīja dažus notikumus no savas dzīves [5] un sargājās runāt par pārējiem. Iestarpināsim kā epizodi šo vienkāršā kareivja dzīves stāstu. Ja dažkārt pulka reģistros ierakstīti cilvēki, kuru mūža gājums ir gluži parasts un visiem līdzīgs, reizēm turpretī zem vienkāršā kareivja svārkiem slēpjas sirds, kas pazinusi visai neparastas izjūtas.

Savā dzimtenē Senmalo Meniēls strādāja pie kāda grāmatsējēja. Viņš iemīlējās subretē no ceļojošas aktieru trupas, kas izrādīja lugas Senmalo, pameta sava meistara darbnīcu un kļuva par aktieri. Baijonā, kur viņš bija nodzīvojis vairākus mēnešus, kur bija iemīļots un sapelnījis žūksnīti naudas par paukošanas stundām, reiz kāds jauns baijonietis uzstājīgi atprasīja Meniēlam parādu — simt piecdesmit franku, kurus bija aizdevis kā draugam. Meniēla krājums bija mazliet lielāks par šo summu, taču viņam tik ļoti negribējās ķerties tam klāt vai, pareizāk sakot, to iztērēt, parādu samaksājot, ka viņš nolēma izdarīt viltojumu — uzrakstīt kvīti, kas bija sastādīta šādi: «No uzrādītāja saņemti simt piecdesmit franki. Perrē, dēls.» Kad uz Po aizbraukušā kreditora Perrē kunga draugs ieradās atprasīt parādu, Meniēlam pietika nekaunības paziņot, ka pirms kreditora aizbraukšanas minēto summu ir viņam nosūtījis. Perrē atgriezās no ceļojuma un pieprasīja to, kas viņam pienācās; Meniēls atbildēja ar rupjību; Perrē izaicināja viņu uz divkauju, kaut arī viņš bija gandrīz vai paukošanas skolotājs.

Meniēlu, kuru jau tāpat krimta sirdsapziņa, pārņēma šausmas par to, ko viņš taisījās darīt: noslepkavot cilvēku, lai noblēdītu simt piecdesmit franku! Viņš piedāvājās tos samaksāt. Perrē atbildēja, ka viņš laikam gan esot pēdīgais gļēvulis. To dzirdot, Meniēls atguva drosmi. Viņš nolēma cīnīties, bet cieši apņēmās Perrē saudzēt, cik vien būs iespējams. Pa ceļam uz dueļa vietu Meniēls teica:

— Pastāvīgi aizsargājieties, nekādā ziņā neatsedziet sevi, tad nevarēšu jūs nogalināt!

To viņš teica, vislabāko nodomu mudināts, runāja kā paukošanas skolotājs. Diemžēl Perrē turēja Meniēlu par tik viltīgu un zemisku, kāds nabaga puisis nepavisam nebija.

Kad zobeni divas vai trīs reizes jau bija krustoti, Perrē nolēma, ka viņam jārīkojas pretēji Meniēla padomiem; viņš metās pretiniekam virsū un pats uzdūrās uz asmeņa. Brūce bija bīstama. Meniēls krita izmisumā, bet viņa bēdas tika uzskatītas par liekulības un gļēvulības izpausmi. Visa pilsēta lika viņu kaunā un apsmieklā, un Perrē tēvs iesūdzēja par dokumentu viltošanu. Baijonieši bija saniknoti, un, tā kā Francijā viss atbilst modei, pat zvērināto tiesas spriedumi, Meniēlu norīkoja spaidu darbos.

Cietumā Meniēls ar sargu starpniecību dabūja vīnu un pastāvīgi dzīvoja vieglā skurbulī; viņš mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem un, uzskatīdams sevi par pazudinātu, vēlējās neilgo atlikušo mūža laiku pavadīt priecīgi.

Viņš patika visiem — gan uzraugiem, gan cietumsargiem. Kādu dienu viņš ieraudzīja, ka vārtnieka kambarītī tiek ienesti astoņi vai desmit lieli virvju rituļi, lai nomainītu vecās virves pie visiem cietuma logu slēģiem. Puisim ienāca prātā laba doma, un viņš acumirklī nozaga vienu rituli. Laimīgā kārtā neviens to nepamanīja, un viņam izdevās izbēgt taja pašā nakti, pārrāpjoties diviem ļoti augstiem mūriem. Meniēls steidzās pie Perrē drauga atdot naudu — simt piecdesmit franku; šis cilvēks bija viens no tiem, kuri visvairāk palīdzēja Perrē tēvam panākt viņa notiesāšanu. Taču Baijonā mode bija mainījusies, un ļaudis Meniēlam piespriesto sodu jau uzskatīja par nepelnīti bargu. Ieraudzījis Meniēlu, Perrē draugs par viņu iežēlojās un tūlīt pat nogādāja uz kuģa, kas pirms rītausmas devās zvejā.

Nākamajā naktī plosījās vētra, kas kuģi aizdzina gandrīz līdz Sansebastjēnai. Meniēls paaicināja kādu spāņu laivinieku un jau tajā pašā vakarā klejoja pa Sansebastjēnas ostmalu. Kāds vervētājs uzaicināja viņu iestāties dona Karlosa* leģitimitātes armijā; Meniēls piedāvājumu pieņēma un pēc dažām dienām atradās Spānijas troņa pretendenta karaspēkā. Viņš pierādīja, ka labi prot jāt, ka ir atjautīgs, un kļuva par kavalēristu.

Mēnesi vēlāk viņš kopā ar savu rotu devās apsargāt vezumus ceļā; viņiem uzbruka Cliristinos *, un Meniēlu sagrāba briesmīgas bailes. Pēc dažiem šāvieniem viņš aizauļo ja kalnos. Kad zirgs pārāk stāvajās klintis vairs netika uz priekšu, viņš sapina tam priekškājas, atstāja dzīvnieku izsusējuša strauta gultnē un turpināja bēgšanu kājām. Beidzot viņa dzirdi vairs neplosīja Šāvienu spraksti. Tad viņš sāka domāt.

«Kā es pēc šī brīnišķīgā notikuma lai atgriežos armijā, kur ar trim mazām divkaujām esmu iemantojis trakulīga pārdrošnieka slavu? Esmu visnožēlojamākais cilvēks pasaulē!» Meniēls turpināja prātot. «Spaidu darbos notiesāts kvīts viltotājs un piedevām gļēvulis!» Viņam iešāvās prātā doma par pašnāvību, bet, kad puisis sāka apsvērt, kā to izdarīt, viņu pārņēma šausmas. Naktij satumstot, Meniēls, mirdams vai

nost aiz izsalkuma, sāka gudrot, ka varbūt kāds markitantes mūlis ir ievainots vai nogalināts, tādā gadijumā grozi, ko tas nesis, varētu būt palikuši kaujas laukā; viņš bīlīgi atgriezās tur klusiem, uzmanīgiem soļiem. Ik pa gabaliņu viņš uz bridi apstājās, nogūlās un piespieda ausi pie zemes; bija dzirdams tikai, kā liegs nakts vējš šalc krūmos un zemajos korķa kokos.

Beidzot Meniēls nonāca pie mērķa un sev par lielu brīnumu ieraudzīja, ka pēc lielā cīniņa, pēc sešas stundas ilgas apšaudes kaujas laukā ir palikuši tikai divi kritušie. «Esmu gatavais zaķpastala,» viņš nodomāja, «ja tik mazās briesmās man uzbrūk tik šausmīgas bailes.» Izmisumā klejodams pa sadursmes vietu, viņš atrada pustukšu vīna maisu un mazliet tālāk — veselu klaipu maizes. Aiz piesardzības viņš vakariņas ieturēja kādus divsimt soļus no kaujas lauka, pēc tam, joprojām ausīdamies, atgriezās tur.

Viens no kritušajiem bija jauns francūzis, vārdā Meniēls, kura kabatas portfelī atradās daudz vēstuļu un jauka pase. Mūsu varonim ienāca prata spoža doma — pieņemt citu vārdu; viņš piesavinājās pasi, vēstules, kabatas portfeli, kreklus, kuri bija labāki par viņējiem, un, beidzot, Meniēla vārdu: pirms tam viņš saucās pavisam citādi.

Kad nu bija dabūts tāds vārds, viņš sāka gudrot: «Kāpēc lai es neatgrieztos Francijā? Es vairs neesmu notiesāts spaidu darbos, mans vārds nav zināms visās žandarmērijas; ja vien izvairos 110 Baijonas, kur biju iemantojis viltus spožumu, un 110 Monpeljē, kur šis nabaga Meniēls dzimis, visā Francijā varu justies brīvs.» Sāka svīst gaisma; viņš bija atradis kādus simt frankus abu kritušo kabatās un turpināja meklēt, līdz ieraudzīja tuvojamies divus zemniekus. Puisis nolēma izlikties par ievainotu, aizgāja pēc zirga un atgriezās pie zemniekiem, taču pamanīja, ka, uzskatīdami viņu par vārgu, tie taisās apieties ar viņu tieši tā, kā viņš pats nupat bija izrīkojies ar kritušajiem. Acumirklī Meniēls tapa vesels un, kad zemnieki atguva dabiskas jūtas, viens no tiem apņēmās par piastru, kas tiks izmaksāts ik vakaru, aizvest viņu uz Bidasoā strautu, gar kuru, kā zināms, stiepjas Francijas robeža.

Meniēls jutās ļoti laimīgs. Taču, līdzko viņš bija nokļuvis Francijā, viņam sāka likties (tas bija cilvēks ar rosīgu iztēli), ka ik sastaptais žandarms viņu tā dīvaini uzlūko. Jauneklis aizjāja līdz Bezjē, tur pārdeva zirgu un iesēdās Lionas diližansā, taču nauda strauji izsīka. Līdz Dižonai viņš aizkļuva daļēji ar tvaikoni, daļēji kājām, dažas dienas vēlāk sasniedza Kolmāru. Kad Meniēls nonāca šajā jaukajā pilsētā, viņam bija atlikuši tikai pieci franki. Viņš iegrima dziļās pārdomās. «Es ļoti labi paukoju,» viņš prātoja, «cīnos nevainojami, ja vien esmu noskaities; protu jāt; visas avīzes raksta, ka tuvākajā nākotnē karš nav paredzams; un, ja tas sāktos, es varētu dezertēt. Iestāšos ulānu pulkā, kura štābs atrodas Kolmārā. Atdošu pasi

komandantam un vēlāk papūlēšos to nočiept. Ja tikšu vaļā no šī bīstamā dokumenta, sacīšu, ka esmu dzimis Lionā, ko nupat labi izpētīju; saukšos par Meniēlu, un, lai velns par mazu puiku paliek, ja manī kāds sazīmēs notiesāto.»

Tas viss tika izdarīts sešus mēnešus pēc iestāšanās pulkā. Meniēls, paraugzaldāts, pats sadedzināja pasi, ko bija veikli izzadzis no rekrūšu pieņemšanu pārzinošā kapteiņa galda. Viņš bija iemīļots biedrs un lielisks paukošanas skolotājs, tika uzskatīts par dzīvespriecīgu cilvēku. Lai aizmirstu pārdzīvotās likstas, viņš krodziņos izšķieda naudu, ko ar rapieri nopelnīja. Meniēls bija cieši apņēmies iemantot pulkā daudz draugu, nekad nedzert vienatnē un nekad nepiedzerties tā, ka varētu pasprukt kāds nepārdomāts vārds.

Meniēls pulkā bija nodienējis divus gadus, un viņa dzīve šķita laimīga. Ja viņš nebūtu rūpīgi slēpis savu rakstītprasmi, rotas virsnieki, kuri bija ļoti apmierināti ar viņa vienmēr tīrajām drēbēm un kuriem viņš labprāt pakalpoja, būtu gādājuši, lai viņu ieceļ par brigadieri Meniēlam bija pulka jokdara slava. Viņam gadījās ļoti veiksmīga divkauja ar kādu paukošanas skolotāju; viņš spoži pierādīja visam garnizonam gan savu drosmi, gan veiklību. Taču, ieraudzīdams žandarmu, viņš neviļus sāka drebēt, un tādas sastapšanās sagandēja viņam dzīvi. Pret šo nelaimi viņam bija tikai vienas zāles — tuvākais krodziņš.

Kad Meniēlam laimējās nodibināt tuvākas attiecības ar Lisjēnu, viņa dzīve pārvērtās. «Tik bagāts cilvēks,» viņš prātoja, «ja vien gribētu, panāktu manis apžēlošanu, pat ja es tiktu pazīts. Viņš nav nekāds skopulis un vajadzīgajā brīdī vieglu roku samaksātu kādam biroja priekšniekam tūkstoš ekiju par manis apžēlošanu!»

No ševaljē Bilāra Lisjēns uzzināja, ka Nansī ir ārsts, kas kļuvis slavens ar neparastu talantu, turklāt daiļrunības un fanātiski leģitīmis- tisko uzskatu dēļ viņu labprāt uzņem augstākajā sabiedrībā; viņu sauca par Dipuarjē kungu. Pēc visa, ko stāstīja ševaljē Bilārs, Lisjēns noprata, ka šis ārsts varētu būt pilsētas uzticības persona vai vismaz intrigants, ar kuru šķita interesanti iepazīties.

Dārgo doktor, rīt jums katrā ziņā jāatved pie manis Dipuarjē kungs; sakiet, ka mana veselība ir apdraudēta.

Bet jūsu veselībai nekas nedraud!

Nu, vai tad nebūtu labi melojot uzsākt pazīšanos ar slavenu intrigantu? Kad viņš ieradīsies, nerunājiet man pretī ne vārda; ļaujiet man vaļu, un mēs dzirdēsim jaukas lietas par Anrī Piekto, Luiju Deviņpadsmito, un varbūt mums izdosies mazliet izklaidēties.

Jūsu vaina ir dziedināma vienīgi ķirurgam, un es nesaprotu, kas šai gadījumā būtu darāms iekšķīgo slimību ārstam, utt.

CJalu galā ševaljē Bilārs bija ar mieru uzmeklēt doktoru, jo saprata — ja viņš to neatvedis, Lisjēns varēs gluži vienkārši aizrakstīt tam pats.

Slavenais dakteris ieradās nākamajā dienā. «Šim cilvēkam ir drūma apsēstā izskats,» Lisjēns nodomāja. Doktors nebija pavadījis pie mūsu varoņa vēl ne piecas minūtes, kad runādams jau familiāri pliķēja viņam pa vēderu. Dipuarjē kungs bija ārkārtīgi vulgārs un šķita lepojamies ar savām prastajām manierēm un familiaritāti — tā cūka ar gandrīz nekaunīgu baudu vārtās dubļos visu acu priekšā. Taču Lisjēnam tikpat kā neatlika laika ievērot šo ārkārtīgi smieklīgo īpašību; bija pārāk skaidrs, ka Dipuarjē izturas pret viņu familiāri ne jau aiz iedomības vai tālab, lai izturētos pret apakšleitnantu kā līdzīgs pret līdzīgu vai izrādītu pārākumu. Lisjēnam šķita, ka doktors ir cienījams vīrs, kas nevaldāmā aizrautībā izsaka domas, kuru pārbagātība un spēks viņu plēš vai pušu. Par Lisjēnu vecāks cilvēks būtu pamanījis, ka Dipuarjē aizrautība nekavē lepoties ar familiaritāti, ko viņš pats sev bija piešķīris, un izbaudīt visas tās priekšrocības. Kad viņš runājot nebija aizrāvies, viņā jautās tāda pati sīka uzpūtība kā kurā katrā francūzī. Bet ševaljē Bilārs visu to nepamanīja un secināja, ka Dipuarjē ir rupjš cilvēks, ko vajadzētu padzīt pat no kroga.

«Ne jel,» nodomāja Lisjēns, kas uz mirkli bija noticējis aizrautīga cilvēka apsēstībai, «šis vīrs ir liekulis, pārāk gudrs, lai ļautos jūtām; viņš neko nedara, iepriekš labi neapsvēris. Tādam pārmēra vulgaritātes un slikta toņa apvienojumam ar pastavīgu domas pacēlumu ir jābūt mērķtiecīgam.» Lisjēns sāka ausīties; doktors runāja par visu ko, bet galvenokārt par politiku un lika manīt, ka ik lietā viņam zināms kas slepens.

Bet cienītais,— doktors Dipuarjē sacīja, pēkšņi pārtraukdams bezgalīgos spriedelējumus par Francijas labklājību,— jūs mani vēl noturēsiet par Parīzes ārstu, kas vingrinās asprātībā un runā ar pacientu par visu, tikai ne par viņa slimību.

Doktors apskatīja Lisjēna roku un ieteica nedēļu gulēt pilnīgi mierīgi.

Metiet pie malas visādas kompreses, nelietojiet nekādas zāles un, ja nekas jauns neatgadīsies, aizmirstiet šo skrambu.

Kamēr doktors Dipuarjē aplūkoja brūci un skaitīja pulsu, Lisjēns apbrīnoja viņa ārieni. Tikko brūce bija apskatīta, ārsts atgriezās pie sava iemīļotā temata, proti, Luija Filipa valdīšanas īslaicīguma. [6]

Mūsu varonis diezgan vieglprātīgi bija iedomājies, ka viegli varēs uzjautrināties par provinces asprāti, sava aroda lielībnieku; viņam bija jāsecina, ka provinces loģika ir vairāk vērta nekā tās rīmes. Viņam ne tikai neizdevās izjokot Dipuarjē, bet vēl pašam bija krietni jāpiesargās nekļūt smieklīgam. Taču viņš bija arī pilnīgi pārliecināts, ka sastapis dīvaini, kas noteikti paglābs no garlaicības. Dipuarjē bija gadus piecdesmit vecs virs rupji tēstiem, bet izteiksmīgiem sejas pantiem. Dobulos iegrimušas zaļganpelēkas ačeles brīnumātri šaudījās, un šķita, ka tās met dzirksteles: tādu acu dēļ varēja pieciest aplamgaro degunu, kurš tās atdalīja vienu no otras. Daudzos pavērsienos deguns nelaimīgā kārtā piešķīra doktora sejai līdzību ar izmanīgas lapsas purnu, un tas apustulim ir tīrais posts. Vērīgākiem skatieniem tādu līdzību vēl palielināja doktora biezās, uz pieres un deniņiem spurainās matu ceras rūsganums. Vispār, kaut reizi redzēta, šī galva iespiedās atmiņā; iespējams, Parīzē tā muļķus būtu atbaidījusi, bet provinces garlaicībā tiek apsveikts viss, kas vien sola izklaidēšanos, un te doktors bija labi ieredzēts.

Viņa manieres bija vulgāras, bet seja — neparasta un pārsteidzoša. Kati doktoram šķita, ka viņš ir pārliecinājis savu pretinieku,— tiklīdz viņš sāka runāt, viņam bija vai nu pretinieks pārliecināms, vai domubiedrs vervējams, viņa uzacis pacēlās neiedomājami augstu un pelēkās ačeles, ieplestas kā hiēnai, šķita sprāgstam ārā no nieres. «Pat Parīzē,» Lisjēns domāja, «šis mežakuiļa vieplis, šis neprātīgais fanātisms, šī nekaunīgā, bet daiļrunīgā un enerģijas pārpilnā izturēšanās viņu paglabtu no krišanas apsmieklā. Tas ir apustulis, tas ir jezuīts!» Un viņš raudzījās doktorā ar milzīgu interesi.

Lisjēna pārdomu laikā doktors metās visaugstākajā politikā; viņš acīmredzot bija aizrāvies. Vajagot atcelt īpašuma sadalīšanu pēc ģimenes galvas nāves; vispirmām kārtām vajagot saukt atpakaļ jezuītus.* Kas attiecas uz vecāko karaļnama zaru, tad Francijā nedrīkstot izdzert ne glāzi vīna, iekams šis zars neesot atguvis visas tiesībās, tas ir, Tilērijas utt., utt. Dipuarjē kungs nebilda ne vārda, lai mīkstinātu šo lielo patiesību skaudrumu vai ņemtu vērā sarunu biedra aizspriedumus.

Kā!— doktors piepeši iesaucās.— Jūs, labdzimis cilvēks ar izsmalcinātām paražām, cienījamu stāvokli sabiedrībā, lielisku audzināšanu, jūs pieslienaties pretīgajai mērenībai! Jūs kļūstat par tās kareivi, jūs iesiet tās karos — nevis īstā karā, kurā pat posts cildenām sirdīm ir apveltīts ar dižu cēlumu un valdzinājumu, bet policijas karā, muļķīgi šaudīsieties, stāsieties pretī nelaimīgiem, badā mirstošiem strādniekiem: ekspedīcija uz Transnonēnas ielu* būs jūsu kauja pie Marengo .. .

Dārgais ševaljē,— Lisjēns teica doktoram Bilāram, kurš jutās sašutis un uzskatīja par savu pienākumu aizstāvēt mērenos uzskatus,— dārgais ševaljē, man ienāca prāta pastāstīt doktoram par dažiem maziem jaunības grēkiem, kas pilnīgi attiecas uz medicīnu un ko es ari jums uzticēšu, tikai citā reizē, jo ir lietas, kuras mēdz pārrunāt tikai zem četrām acīm, utt., utt.

Par spīti tik skaidri izteiktai vēlmei, Lisjēns vienīgi ar milzu grūtībām tika vaļā no ševaljē Bilāra, kuram bija uznākusi nepārvarama tieksme runāt par politiku un kuru Lisjēns pilnīgi nepamatoti saka turēt par spiegu.

Ķirurga padzīšana nepavisam nemazināja Dipuarjē daiļrunību; viņš turpināja dedzīgi žestikulēt un pilnā kaklā sludināt.

— Ka, jūs taisāties nīkt garnizona garlaicībā un sīkmanībā? Vai tā ir īstā vieta tādam cilvēkam kā jūs? Atstājiet to, cik iespējams, drīzāk! Dienā, kad šaus lielgabals,— nevis nožēlojamais Antvcrpenes, bet nacionālais lielgabals,* kas liks straujāk pukstēt visu franču sirdīm, manējai, cienītais kungs, tāpat kā jūsējai, jūs izdalīsiet dažus luidorus kancelejās un kļūsiet par apakšleitnantu tāpat kā pirms tam; un vai gan tādam cilvēkam kā jums ir tik svarīgi, kādā dienesta pakāpē karojat — kā apakšleitnants vai kapteinis? Atstājiet stulbeņiem niekkalbīgo lepošanos ar uzplečiem; tādam kā jūs galvenais ir godam izpildīt savu pienākumu pret tēviju; galvenais ir saprātīgi vadīt divdesmit piecus zemniekus, kuru vienīgā bagātība ir drosme; galvenais jūsu patmīlībai ir apliecināt šajā šaubu laikmetā vienīgo varonību, ko nevar apsūdzēt liekulībā . .. Cilvēks, kas pat ne aci nepamirkšķina prūšu lielgabalu ugunī, nevar liekuļot vīrišķību; turpretī, paceļot zobenu pret strādniekiem, kuri aizstāvas ar medību bisēm un kuru ir četri simti pret desmit tūkstošiem, nav iespējams pierādīt neko citu kā vienīgi cēlsirdības trūkumu un vēlēšanos tikt dienestā uz augšu. Ievērojiet, kāda ir sabiedrisk i doma: šajā neģēlīgajā divkaujā vienmēr, tāpat kā Lionas notikumos, apbrīno tas puses varonību, kurai nav nedz lielgabalu, nedz petaržu. Bet spriedīsim Barēma* garā; pat tad, ja nogalesiet labi daudz strādnieku, jums, apakšleitnanta kungs, būs vajadzīgi vismaz seši gadi, lai tiktu vaļā no liktenīgā «apakš», utt., utt.

«Varētu domāt, ka šis nekrietnelis mani pazīst jau kādu pusgadu,» Lisjēns pratoja. Šīs tik personiskās lietas, kas varētu likties aizvainojošas, rakstiskā izklāstā zaudē visu. Vajadzētu dzirdēt, kā par tām runāja aizrāvies fanātiķis, kas tomēr prata būt smalkjūtīgs un vajadzības gadījumā pat godbijīgs, lai saudzētu labdzimuša jaunekļa patmīlību. Doktors mācēja piešķirt vispersoniskākajiem jautājumiem, intīmiem, neviena nelūgtiem padomiem, kuri ikviena cita mutē izklausītos kā galēja nekaunība, dzīvu, rotaļīgu un neaizskarošu skanējumu, un likās, ka viņam ne prātā nav nācis uzņemt pārākuma toni, tāpēc vajadzēja vien viņam visu piedot. Turklāt šos dīvainos vārdus pavadīja tik pārspīlēti komiskas grimases un uzjautrinoši vulgāri žesti, ka Lisjēns, lai cik parīzisks viņš bija, nespēja saņemties un parādīt doktoram tā īsto vietu,— un tieši uz to Dipuarjē cerēja. Starp citu, man liekas, viņš nekristu izmisumā arī tad, ja viņu bargi apsauktu,— tādiem nekauņām mēdz būt bieza āda.

Piepeši un tik negaidīti ar veca provinces daktera palīdzību atbrīvojies no drausmīgās garlaicības, kas viņu nomāca jau veselus divus mēnešus, Lisjēns nespēja atsacīties no uzjautrinošās izrādes. «Es būtu smieklīgs,» viņš domāja gandrīz vai birdinādams asaras aizturētos smieklos, «ja liktu šim krusta karu sludinātājam ākstam saprast, ka viņa uzvedība nepavisam nav tāda, kāda pieklājas pirmajā vizītē; turklāt — ko es iemantotu, viņu aizbiedēdams?»

Vienīgais, ko Lisjēns iespēja, bija pievilt jezuītu un Anrī V dedzīgā piekritēja cerības, kad tas mēģināja izvilināt no viņa grēksūdzi, bet dakterim izdevās tikai izgāzt pār jaunekli veselu gūzmu nepiedienīgu teikumu, nesaņemot nedz atbildes, nedz iebildumus; taču Dipuarjē kā jau īsts apustulis acīmredzot bija pieradis pie tā, ka atbildes izpaliek, un tas viņu ne mazākajā mērā nemulsināja.

Lisjēns spēja piemuļķot manīgo ārstu tikai jautājumos, kas attiecās uz viņa veselību. Viņš pūlējās rīkoties tā, lai doktors nenojaustu, ka ir ataicināts aiz tīrās garlaicības. Lisjēns izlikās, ka viņu briesmīgi moka klejojoša ģikts — kaite, ar kuru sirga viņa tēvs un kuras pazīmes viņš zināja no galvas. Doktors viņu uzmanīgi iztaujāja un deva vērtīgus padomus.

Kad bija beigusies otrā izmeklēšana, Dipuarjē piecēlās, bet nebūt vēl negāja prom; viņš netaupīja sājos un klajos glaimus, gribēja piespiest Lisjēnu izteikties, lai maksātu ko maksādams. Piepeši mūsu varonis jutās pietiekami drosmīgs, lai runātu nesmiedamies. «Ja neparādīšu savu nostāju jau pirmajā vizītē, šis nelietis neatklās kārtis līdz galam un vairs nebūs tik uzjautrinošs.»

— Es nebūt netaisos to noliegt, mans kungs; taču nepavisam neuzskatu sevi par tādu, kas būtu piedzimis sētmalē; esmu uzsācis dzīvi ar zināmām priekšrocībām; uzskatu, ka Francijā pastāv divi vai trīs lieli tirdzniecības nami, kuri sacenšas par sabiedrisko labumu monopolu. Vai man jāiestājas Anrī V un Co namā, vai «Le National» un Co namā? Gaidīdams vēlāku laiku, kad man radīsies iespēja izvēlēties, esmu ņēmis nelielu dalību Luija Filipa namā, vienīgajā, kas man var piedāvāt kaut ko reālu un noteiktu: un es varu jums apgalvot, ka ticu vienīgi kaut kam skaidram un noteiktam,— pat gadījumā, ja runa ir par materiālām interesēm, es vienmēr uzskatu, ka sarunu biedrs grib mani piekrāpt, ja tas man nepiedāvā neko noteiktu. Karalis, ko esmu izvēlējies, dod man to priekšrocību, ka ļauj iemācīties amatu. Lai cik cienījama un godājama ir republikas partija, Anrī V vai Luija XIX partija, neviena no tām nevar man dot iespēju iemācīties eskadronu komandēt klajā laukā. Kad pratīšu amatu, es droši vien izjutīšu dziļu cieņu, kādu izjūtu arī tagad, pret saprāta priekšrocībām, tāpat kā pret sabiedrībā iegūtu labu stāvokli; taču nolūkā arī pašam sasniegt labu stāvokli es no trim tirdzniecības namiem galīgi izvēlēšos to, kas man piedāvās pieņemamākos noteikumus. Jūs, cienītais kungs, piekritīsiet, ka pārsteidzīga izvēle būtu liela kļūda, jo šobrīd man nav nekā, ko vēlēties; tas man būs jādara nākotnē, ja vien kāds man parādīs to godu un iedomāsies par mani.

Pēc šīs negaidītās tirādes, kas tika norunāta ārkārtīgi dedzīgi, jo Lisjēns vai mira nost aiz bailēm, ka sāks smieties pilnā kaklā, doktors uz mirkli apjuka. Beidzot viņš izstomīja lauku mācītāja tonī:

Ar vislielāko prieku redzu, mans kungs, ka jūs cienāt visu, kas ir cieņas vērts.

Līdzšinējo brīvo, sātanisko sarunas manieri aizstāja tēvišķa moralizētāja tonis, un Lisjēns labpatikā nosarka. «Esmu bijis pret šo cilvēku pietiekami blēdīgs,» viņš nodomāja. «Esmu piespiedis viņu atmest spriedelējumus par politiku un pāriet uz jūtu ietekmēšanu.» Viņš jutās lieliski.

Es respektēju visu vai nerespektēja neko, dārgo doktor,— Lisjēns nevērīgi atbildēja un, pamanījis doktora izbrīnu, piebilda:— Es cienu visu, ko ciena mani draugi,— viņš piemetināja, kā izskaidrodams savu domu.— Bet kādi būs mani draugi?

Atbildot uz šo tiešo jautājumu, doktors uzreiz krita pliekanībā; viņš bija spiests runāt par idejām, kas pirms jebkuras pieredzes pastāv cilvēka apziņā, par atklāsmēm, kādas rodas katram kristietim, par padevību dievam utt., utt.

Vai tas viss ir taisnība vai meli, tas man neko nenozīmē,— Lisjēns vel nevērīgāk turpināja.— Neesmu studējis teoloģiju; pagaidām vēl palieku praktisku interešu jomā; ja kādreiz mums iekritīs brīvs laiks, varēsim kopīgi gremdēties vācu filozofijā,* kas izredzēto acīs ir tik patīkama un skaidra. Kāds mācīts draugs man reiz teica, ka tā, atsaukdamās uz ticību, lieliski izskaidro visu, kas nav izskaidrojams ar prātu vien. Un, kā man jau bija tas gods paskaidrot, neesmu vēl izšķīries, vai vēlāk iesaistīšos lietišķās attiecībās ar tirdzniecības namu, kas ticību uzskata par nepieciešamu sava pamatkapitāla daļu.

Palieciet sveiks, mans draugs; redzu, ka drīz būsiet kopā ar mums,— doktors visai apmierināts noteica.— Mēs esam pilnīgi vienis prātis,— viņš piebilda, uzsizdams Lisjēnam pa krūtīm.— Pagaidām ceru, ka varēšu jūs kādu laiku paglābt no klejojošās ģikts lēkmēm.

Viņš uzrakstīja recepti un devās prom.

«Mazais nav tāds muļķis,» doktors promiedams sprieda, «kā lielākā daļa parīziešu, kas ik gadus brauc te cauri, lai apskatītu Linevilas nometni vai Reinas ieleju. Viņš saprātīgi atkārto, ko Parīzē iemācījies no kāda Institūta ateista. Laimīgā kārtā viņa jaukais makiavelisms nav nekas cits kā pļāpāšana, un ironija, kura jūtama viņa runās, vēl nav iezīdusies dvēselē. Mēs tiksim ar to galā. Jāpanāk, lai viņš iemīlas kādā mūsu dāmā: d'Okenkūra kundze gan būtu varējusi atbrīvoties no d'Antēna, kurš ir niecība, jo drīz būs izputējis,» utt., utt.

Lisjēns jutās mundrāks, un viņā atgriezās Parīzes dzīvesprieks; viņš atcerejas tās jaukumus tikai pēc tam, kad Nansī viņu bija apņēmis tukšums un galīga vienaldzība.

Ļoti vēlā stundā pie viņa iegriezās Gotjē. — Esmu sajūsmā par šo doktoru,— Lisjēns sacīja,— pasaulē nav burvīgāka šarlatāna par viņu.

Viņš nav tikai šarlatāns,— republikānis Gotjē atbildēja.— Jaunībā, kad viņam bija maz pacientu, viņš uzrakstīja recepti un tad steidzās pie aptiekāra pats pagatavot zāles. Vēl pēc divām stundām viņš atgriezās pie slimnieka, lai pārbaudītu zāļu iedarbību. Tagad viņš politika ir tāds pats, kāds agrāk bija savā arodā; tieši viņam vajadzēja būt departamenta prefektam. Par spīti piecdesmit gadiem, šī cilvēka rakstura pamatā joprojām ir dziņa darboties un bērna dzīvīgums. Ar vārdu sakot, viņš līdz neprātam mīl to, kas sagādā mokas lielākajai daļai cilvēku,— mīl darbu. Viņš jūt nepieciešamību runāt, pārliecināt, izraisīt notikumus un galvenais — pārvarēt grūtības. Viņš skriešus uzskries piektajā stāvā, lai dotu lietussargu fabrikantam padomus mājsaimniecībā. Ja Francijas leģitīmistu partijai būtu divsimt tādu cilvēku ka šis te un ja tā prastu tos izmantot, valdība pret mums, republikāņiem, izturētos labāk. Jus vēl nezināt, ka Dipuarjē ir patiešam daiļrunīgs; ja viņš nebutu bailīgs, turklāt bailīgs kā mazs bērns, tads, kadi cilvēki nemaz vairs nemēdz būt, viņš būtu bīstams, pat mums bīstams. Ka rotaļādamies viņš vada šejienes muižniecību; viņš satricina Reja kunga — jezuīta un mūsu bīskapa galvenā vikāra autoritāti; pirms nepilnas nedēļas kādā notikumā, ko jums pastāstīšu, viņš guva virsroku pār abatu Reju. Es neatlaidīgi pūlos atklāt viņa intrigās, jo viņš ir nikns mūsu avīzes «L'Aurore» ienaidnieks. Tuvākajās vēlēšanās, kurām šis nemiera gars jau nododas, viņš ļaus iekļūt municipalitātē vienam vai varbūt diviem valdības kandidātiem, ja prefekts Flerons viņam apsolīs sagraut mūsu «L'Aurore» un iesēdināt mani cietumā, jo viņš mani novērtē pēc nopelniem, tāpat kā es viņu, un izdevīga gadījuma mēs abi liekam lietā savus argumentus. Salīdzinājuma ar mani viņam ir divas ncapSaubāmas priekšrocības: viņš ir daiļrunīgs un uzjautrinošs, un lielisks sava aroda pratējs; viņš pamatoti tiek uzskatīts par prasmīgako ārstu Austrumfrancija, un biežj viņu aicina uz Strasbūru, Mecu un Lillu, pirms trim dienām viņš atgriezās no Briseles.

Tatad jūs sauktu viņu, ja būtu smagi slims?

Es gan piesargātos; vislabākās zāles, ko neiedotu īstajā laikā, laupītu avīzei «L'Aurore» vienīgo redaktoru, kuru, kā viņš mēdz teikt, pats velns dīda.

Jūs sakāt, ka nevienam no viņiem netrūkst drosmes?

Bez šaubām, daži ir pat gudrāki par mani; bet ne visiem vienīgā mīlestība pasaulē ir Francijas un republikas laime.

Lisjēns bija spiests paciest lādzīgā Gotjē medusmaizi,— tā jaunie parīzieši dēvē garlaicīgu sprediķi, proti, spriedelēšanu par Ameriku, demokrātiju, par prefektiem, kurus katra ziņā izraugās centrālā vara no ģenerālpadomju locekļu vidus, utt.

Klausīdamies šos prātojumus, kas jau kļuvuši par nodeldētām patiesībām, viņš domāja: «Cik milzīga atšķirība domāšanā starp Dipuarjē un Gotjē! Tomēr viens droši vien ir tādā pašā mērā godavīrs k.i otrs — blēdis. Par spīti dziļajai cieņai, ko jūtu pret Gotje, miegu ciet, viņā klausoties. Vai tādā gadījumā varu uzskatīt sevi par republikāni? Tas man pierāda, ka neesmu radīts, lai dzīvotu republikā; tā man būtu visādu viduvējību tirānija, un es nespēju vēsu prātu paciest pat visgodājamāko no tām. Manuprāt, premjerministram jābūt blēdim, turklāt amizantam blēdim, tādam kā Valpols* vai de Taleirāna kungs.»

Pa to laiku Gotjē beidza savu runu ar vārdiem: «Bet pie mums Francijā nav amerikāņu.»

Paraugieties uz kādu Ruānas vai Lionas sīktirgotāju, rausēju bez iztēles, lūk, jums būs amerikānis.

Ak, kā jūs mani sarūgtināt!— Gotjē iesaucās, piecēlās un skumīgs gāja prom, jo pulkstenis jau bija viens.

«Grenadier, tu sarūgtini mani,» Lisjēns nodziedāja, kad Gotjē bija aizgājis. «Un tomēr es jūs cienu no visas sirds.» Pēc tam viņš sāka prātot: «Doktora vizīte ir mana tēva vēstules uzskatāms piemērs. Kā maizi ēd, tā dziesmu dzied. Dipuarjē kungs, bez šaubām, grib mani pievērst savai pārliecībai. Labi, es darīšu viņiem to prieku un ļaušu sevi pārliecināt… Tikko atradu līdzekli, kā šos blēžus piespiest pie sienas: uz viņu cildenajām doktrīnām un liekulīgajiem aicinājumiem es pazemīgi atbildēšu: «Ko jūs man par to dosiet?»»

## IX nodaļa

Nākamajā dienā agri no rīta doktors Dipuarjē, šis nemiera gars, jau klauvēja pie Lisjēna durvīm; viņš vēlējās izvairīties no Bilāra, jo taisījās nākt klajā ar tādiem pamatojumiem, kurus labāk izklāstīt zem četrām acīm, lai paliktu iespēja vajadzības gadījumā tos noliegt.

«Ja es vairs nespriedīšu kā blēdis,» Lisjēns prātoja, ieraudzījis Dipuarjē, «tas nelietis sāks mani nicināt.» Doktors gribēja viņu iekārdināt. Jaunajam cilvēkam, kuram nebija sabiedrības un kurš droši vien beidzās nost aiz gara laika, viņš stāstīja par Nansī augstākās sabiedrības namiem un par pilsētas skaistulēm.

«Ak tu, lapsa kūmiņ,» Lisjēns nodomāja, «nu man tavi nolūki ir skaidri.»

Visvairāk mani, cienītais kungs,— viņš bažīgi ierunājās kā tirgotājs, kas cieš zaudējumus,— visvairāk mani interesē jūsu Civilkodeksa reformu projekti un projekts par mantojuma sadalīšanu; tas var skart manas intereses, jo arī man pieder daži arpāni zem saules (Lisjēns ar baudu atdarināja doktora provinces runas veidu). Tātad jūs vēlaties,

lai pēc ģimenes galvas nāves mantojums netiktu sadalīts starp bērniem līdzīgi?

Bez šaubām, mans kungs; citādi mēs piedzīvosim demokrātijas šausmas. Gudram cilvēkam vajadzēs izdabāt savam kaimiņam — sērkociņu pārdevējam, lai viņam nedraudētu nāvessods. Mūsu dižciltīgās un cienījamās ģimenes, Francijas cerība, vienīgās, kas apveltītas ar cildenām jūtām un cēlām domām, tagad dzīvo laukos, un tām ir daudzi bērnu; vai mums būtu jāpieredz, ka to īpašumi tiek sadrumstaloti, sadalīti starp visiem bērniem? Tad viņiem vairs nebūtu laika izkopt sevī daiļas jūtas un pacelties cildenu domu augstumos; tad viņi prātotu tikai par naudu, viņi kļūtu par rupjiem proletāriešiem kā viņu kaimiņa — tipogrāfijas īpašnieka pēcnācēji. Bet, no otras puses, ko iesāksim ar jaunākajiem dēliem, kā lai viņus iekārto armijā par apakšleitnantiem, ja tiem nolādētajiem apakšvirsniekiem ir dotas visas iespējas izvirzīties dienestā?

Taču tas ir jautājums, kam varēs pievērsties vēlāk, otrās šķiras jautājums; jus nevarat atgriezties pie monarhijas, ja nenostiprināt baznīcu, ja nav vismaz viena garīdznieka, kas savaldītu simt zemniekus, kurus jūsu bezjēdzīgie likumi ir padarījuši par anarhistiem. Tāpēc, manuprāt, par garīdznieku vajadzētu kļūt vismaz vienam no katra kārtīga muižnieka dēliem — tādu piemēru mums jau rāda Anglija.*

Es saku — pat starp vienkāršajiem ļaudīm mantojums nav sadalāms vienlīdzīgās daļās. Ja ļaunums netiks apturēts un visi mūsu zemnieki drīz vien mācēs lasīt. tad. varat nešaubīties, radīsies musinoši rakstnieki; viss tiks apstrīdēts, un nepaies ilgs laiks, kad mums nebūs vairs neviena svēta principa. Tāpēc, aizbildinoties ar pašas zemkopības interesēm, jāizskaidro, ka zemi nedrīkst sadalīt gabalos, kuri būtu mazāki par vienu arpanu …

Ņemsim par piemēru to, ko labi pazīstam, tas vienmēr ir visdrošākais veids. Aplūkosim Nansī dižciltīgo ģimeņu intereses.

«Ak tu blēdi!» Lisjēns nodomāja.

Drīz vien doktors sāka neatlaidīgi iegalvot, ka de Sova-d'Okenkūra kundze ir visvaldzinošākā sieviete pilsētā, ka nav iedomājama lielāka gudriniece par de Pijlorāna kundzi, kura savulaik to spoži pierādījusi de Dirasa* kundzes sabiedrībā Parīzē. Pēc tam doktors stipri nopietnāk piebilda, ka de Šastlē kundze ir spoža partija, un sāka uzskaitīt visu viņas bagātību.

Dārgo doktor, ja man prāts riestos uz precēšanos, tēvs būtu sameklējis ko labāku; Parīzē ir partijas, kas bagātākas par visām šīm dāmām kopā.

Bet jūs aizmirstat vienu sīku apstākli,— doktors ar pārākuma smaidu iebilda,— dižciltību.

Tiesa, tai ir sava vērtība,— Lisjēns atbildēja kā īsts aprēķinātājs.— Jauna dāma, kas saucas par de Monmoransī vai de Latrenuiju,* mana stāvoklī, iespējams, būtu līdzvērtīga simt, varbūt pat divsimt tūkstošiem franku. Ja man pašam būtu vārds, kuru varētu pieņemt par dižciltīgu, ievērojams manas sievas vārds spētu sasniegt simttūkstoš ekiju vērtību. Bet, dārgo doktor, jūsu provinces aristokrātiju neviens nepazīst trīsdesmit ljē attālumā no tās dzīvesvietas.

Kā, mans kungs,— doktors sašutis izsaucās,— vai to jūs sakāt ari par de Komersī kundzi, Austrijas imperatora radinieci, kura cēlusies no Lotringas seno valdnieku dzimtas?*

Tieši tā, dārgo doktor, tāpat kā par de Gontrāna kungu vai de Bervala kungu, kuru nemaz nav. Parīzē provinces aristokrātiju pazīst vienīgi pēc de Vilēla kunga kliķes trīssimt deputātu smieklīgajām runām. Man precēšanās nav ne prātā, šobrīd es tad labāk ietu cietumā. Ja es domātu citādi, tēvs man sameklētu kāda Holandes baņķiera meitu, kas aiz laimes, ka viņa varētu valdīt manas mātes salonā, ar lielāko prieku steigšus nopirktu šo priekšrocību par vienu, diviem vai pat trim miljoniem.

Kad Lisjēns, izrunādams šos pēdējos vārdus, uzlūkoja doktoru, tas izskatījās pavisam jocīgs.

Vārda «miljoni» iespaids skaidri atspoguļojās ārsta sejā. «Viņš nav pietiekami aukstasinīgs, lai būtu labs politiķis,» Lisjēns nosprieda. Doktors nekad nebija sastapis lielā bagātībā augušu jaunekli, kuram nepiemīt ne vismazākā liekulība; viņš jau brīnījās par Lisjēnu un apbrīnoja viņu.

Doktors bija ļoti gudrs cilvēks, bet nekad nebija dzīvojis Parīzē, citādi viņš pamanītu izlikšanos; Lisjēns nepiederēja pie tiem, kas spētu piemānīt tādu blēdi; mūsu apakšleitnants nepavisam nebija aktieris; viņš bija apveltīts ar dabiskumu un dedzību.

Doktoram, tāpat kā visiem, kas jezuītismu padarījuši par savu arodu, bija pārspīlēts priekšstats par Parīzi: viņam šķita, ka tā čum un mudž no trakiem bezdievjiem, tādiem kā Didro, vai ņirgām kā Voltērs un vareniem tēviem jezuītiem, kas liek pārbūvēt par kazarmām lielākus seminārus. Tāpat pārspīlēts bija viņa spriedums par Lisjēnu; viņaprāt, tas bija cilvēks pilnīgi bez sirds. «Tādus vārdus nevar iemācīties,» doktors sprieda. Un viņš sāka cienīt mūsu varoni. «Ja šis jauneklis būtu pulkā pavadījis četrus gadus un pāris reižu aizceļojis uz Prāgu vai Vīni, viņš būtu vairāk vērts nekā mūsu d'Antēni* vai Rolleri. Vismaz tad, kad mēs būtu savā lokā, viņš nekļūtu patētisks.»

Pēc trīs nedēļu ilgas piespiedu vientulības, kuras garlaicību kliedēja doktora gandrīz pastāvīgā klātiene, Lisjēns beidzot atstāja dzīvokli, un viņa pirmais gājiens bija pie pasta priekšnieces — lādzīgās Prišāra jaunkundzes, kura bija izslavēta ar savu dievbijību. Tur viņš, aizbildinādamies ar nogurumu, apsēdās un uzsāka prātīgu un vienkāršu sarunu un galu galā pasūtīja «Quotidienne», «Gazette», «Mode»* utt. Labsirdīgā pasta priekšniece ar cieņu raudzījās ļoti elegantā uniformā tērptajā jauneklī, kas pasūtīja tik daudz avīžu, turklāt tādas avīzes.

Lisjēns bija sapratis, ka pulkā, kas pieder pie mērenajiem, katra loma ir labāka par republikāņa lomu, jo šis republikānis cīnās par valdību, kurai nav naudas, ar ko samaksāt algu. Daudzi cienījami deputāti galīgi nesaprot tādu absurda pakāpi un uzskata to par netikumisku.

«Ir vairāk nekā skaidrs,» Lisjēns domāja, «ja es palikšu saprātīgs cilvēks, es te neatradīšu pat visnožēlojamāko salonu, kur pavadīt vakarus. Spriežot pēc tā, ko stāsta doktors, šie ļaudis ir reizē pārāk aizrāvušies un pārāk dumji, lai uzklausītu saprāta balsi. Viņi savās runās ne mirkli neatmet vispārāko pakāpi. Tāpat gaužam pliekani ir būt mērenajam, kāds šķiet pulkvedis Malērs, un katru ritu gaidīt atšūtam pa pastu banalitātes, kuras jāsludina divdesmit četras stundas pēc kārtas. Būdams republikānis, es nesen duelējos, lai pierādītu, ka tāds neesmu; vienīga ma l a, kada man atliek, ir privilēģiju un to balsta — baznīcas — piekritēja maska.

Sādu lomu nosaka mana tēva bagātība. Ja vien cilvēks nav ļoti gudrs, tik apbrīnojami gudrs ka tēvs, katrs bagātnieks ir konservators. Man aizrādīs, ka man ir tikai parasts pilsonisks vārds. Es turpretī norādīšu uz saviem daudzajiem un teicamajiem šķirnes zirgiem. Patiešām, vai par to mazumiņu cieņas, kuru te baudu, es neesmu pateicību parādā vienīgi savam zirgam? Turklāt nevis tāpēc, ka tas ir labs, bet gan tālab, ka ir dārgs. Pulkvedis Malērs de Senmegrēns mani vajā. Pie velna! Es mēģināšu viņu uzveikt ar stāvokli labākajā sabiedrībā!

Doktors droši vien būs man ļoti noderīgs. Manuprāt, viņš pieder pie cilvēkiem, kuri pieķeras privileģētiem ļaudīm, uzņemoties pienākumu domāt viņu vielā, lapai ka N. un N. kungi Parīzē. Kādreiz tāda loma piekrita Ciceronam pie Romas patriciešiem, kas bija godinājumu apbērti un aristokrātijas laimīgas valdīšanas gadsimtu samaitāti. Būtu visai uzjautrinoši, ja šis savādnieks doktors ticētu Anrī Piektajam tāpat kā Dievam tam Kungam.

Bargi tikumīgais Gotjē kungs varbūt izteiktu nopietnus iebildumus par šādu priecīgu prātu pieņemtu lēmumu; taču Gotjē kungs mazliet atgādina tiklās sievietes, kuras slikti izsakās par aktrisēm; viņš neuzjautrinājās, runājot par cilvēkiem, kas tika uzskatīti par amizantiem.

Todien, kad Lisjēns iepazinās ar Prišāra jaunkundzi, doktors vakaru pavadīja pie viņa; Dipuarjē satracināta Juvenāla* tonī teica sprediķi par strādniekiem; viņš runāja par to galējo postu, kura dēļ, jakobīņu pamfletu samulsināti, tie gāzīs no troņa Luiju Filipu. Taču, tiklīdz pulkstenis nosita pieci, viņš, teikumu nepabeidzis, piecēlās.

— Kas jums notika, doktor?— ļoti pārsteigtais Lisjēns jautāja.

Pienācis vakara lūgšanas laiks,— lāga doktors mierīgā garā atbildēja, svētulīgi nodurdams ačeles un vienā mirklī atmezdams satracināta Juvenāla toni, kādā bija vērsies pret Tilēriju galmu.

Lisjēns skaļi iesmējās. Juzdamies neomulīgi, viņš mēģināja doktoram atvainoties, bet viņu no jauna sagrāba nevaldāmi smiekli, acīs saskrēja asaras; un galu galā, iztaujādams ārstu, viņš aiz smiekliem raudāja.

Apžēlojieties, mans kungs, uz kurieni jūs ejat? Es lāgā nesadzirdēju jūsu vārdus.

Uz vakara lūgšanu Grēku nožēlnieku kapelā.— Un doktors nopietni un pamatīgi izskaidroja ceremoniju dievbijīgā grēku nožēlo- tāja tonī, aprauti izrunādams vārdus, un tas bija dīvainā pretstatā ar viņa tik parasto kliedzošo, nekaunīgo un spalgo balsi.

«Tas ir dievišķīgi,» Lisjēns domāja, cenzdamies ieildzināt izskaidrošanos un apspiest smacējošos smieklus. «Šis cilvēks ir mans labdaris, bez viņa es būtu nonācis galīgā apātijā. Tomēr jāattop, ko viņam pasacīt, citādi viņš apvainosies.»

Ko par mani teiktu, dārgo doktor, ja es jums pievienotos?

Nekas jums nevarētu darīt lielāku godu,— doktors mierīgi atbildēja, itin nemaz nedusmodamies par muļķīgajiem smiekliem. — Bet sirdsapziņa mani mudina iebilst pret šo otro pastaigu, tāpat kā es iebildu pret pirmo; vēsais vakara gaiss var izraisīt iekaisumu, un, ja tiks skarta artērija, vajadzēs posties tala ceļā.

Un citu iebildumu jums nav?

Jums būs jāpacieš virsnieku kungu volterānkkās zobgalības.

Ak, no tā es nebaidos, pret šo pienākumu viņi ir pārāk goddevīgi. Pirmajā sestdienā pēc mūsu ierašanās pulkvedis ierindas priekšā zīmīgi teica, ka viņš apmeklē mises.

Un tomēr deviņi no jūsu biedriem pagājušajā svētdienā neizpildīja šo savu pienākumu. Bet patiesi — ko gan jums var nozīmēt zobgalības? Nansī ir zināms, kā jūs protat tās apklusināt. Turklāt jūsu saprātīgā rīcība jau ir nesusi augļus.

Vēl vakar, kad pie marķīza de Ponlevē izteicu domu, ka jūs esat viens no tā blēža Šmita lasāmkabineta pastāvīgajiem apmeklētājiem, de Šastlē kundzei labpatika jūs aizstāvēt. Viņas istabene, kas augas dienas pavada pie loga Pompu ielas pusē, kundzei sacījusi, ka pulkvedis Malērs de Senmegrēns bijis ļoti netaisns, sarīkodams jums tādēļ scēnu, ka tā nekad nav jūs redzējusi tajā bodītē un, noskatoties, kā jūs jājat ar savu skaisto tūkstoš ekiju zirgu — tik elegants un glīti ģērbies, jūs izskatoties . .. piedodiet par istabmeitas rupjajiem vārdiem . ..— un doktors saminstinājās.

Turpiniet vien, dārgo doktor, es apvainojos vienīgi par to, kas var man kaitēt.

Nu labi, ja jūs tā vēlaties: jūs izskatoties pavisam citāds nekā kaut kāds republikāņu lamzaks.

Es jums atgādinu, mans kungs,— Lisjēns ļoti nopietni sacīja, — ka es pat iedomāties nevaru lasīt kaut kādā bodelē.— Pēdējais vārds bija izraudzīts ļoti veiksmīgi; Senžermēna priekšpilsētā dzimis cilvēks nevarētu izteikties labāk.— Pēc dažām dienām,— Lisjēns turpināja, — varēšu jums piedāvāt vairākas avīzes, kuru lasīšanā var atzīties katrs godājams cilvēks.

Zinu, cienītais, zinu,— doktors provinciālā pašapmierinātībā sacīja.— Pasta priekšnieces jaunkundze, pareizi domājoša sieviete, šorīt mums sacīja, ka Nansī drīz saņemšot piekto «Quatidienne» eksemplāru.

«Tas nu ir par daudz,» Lisjēns sprieda. «Varbūt šis savādnieks zobojas par mani?» Vārdi «piektais eksemplārs» tika izrunāti ar zināmu nožēlu, kuras nolūks bija aizskart mūsu varoņa patmīlību.

Lisjēns bija jauns, tāpēc šobrīd, tāpat kā daudzas citas reizes,— netaisns. Būdams cieši pārliecināts par savu uzskatu pareizību, viņš domāja, ka ir skaidrībā par itin visu, kaut arī nebija sapratis ne ceturto daļu dzīves parādību. Kā gan viņš varēja zināt, ka šādi sīki dzēlieni ir tikpat nepieciešami provinces liekulībai, cik smieklīgi tie būtu Parīzē? Un, tā kā doktors dzīvoja provincē, viņam bija pietiekams iemesls izteikties provinciālā manierē.

«Drīz es redzēšu, vai šis cilvēks smejas par mani vai ne,» Lisjēns nodomāja. Viņš pasauca sulaini, kas ar elegantām melnām lentēm sasēja uniformas labo piedurkni, un sekoja doktoram uz vakara lūgšanu. Kristīgā ceremonija notika pie Grēku nožēlniekiem — skaistā, ļoti tīri izbalsinātā baznīciņā, kuras vienīgā rota bija daži spoži nopulēti riekstkoka biktskrēsli. «Tas ir nabadzīgs, bet izcili gaumīgs dievnams,» Lisjēns nodomāja. Pavisam drīz viņš ievēroja, ka te ierodas vienīgi Nansī labākā sabiedrība. (Visa Austrumfrancijas pilsonība ir noskaņota patriotiski.*)

Lisjēns redzēja, ka baznīcas sargs pasniedz sū kādai vienkāršai sievietei, kas bija tīri labi ģērbusies; ieraudzījusi atvērtu baznīcu, viņa grasījās tajā ieiet.

Ejiet vien savu ceļu, māt,— sargs sacīja,— te ir privāta kapela.

Ubagdāvana acīmredzot bija apvainojums; sīkpilsone tumši pietvīka pār visu seju un nometa monētu zemē; sargs paraudzījās apkārt, vai kāds viņu neredz, 1111 iebāza sū kabatā.

«Visas sievietes un nedaudzie vīrieši, kas viņas pavada, izskatās patiesi cienīgi; doktors par mani nesmejas vairāk kā par visiem pārējiem; un prasīt vēl ko man nav nekāda pamata.» Kad Lisjēna patmīlība bija apmierināta, viņš uzjautrinājās no visas sirds. «Te, tāpat kā Parīzē,» viņš domāja, «aristokrātija ir pārliecināta, ka pār ticīgiem cilvēkiem ir vieglāk valdīt. Un mans tēvs uzskata, ka tieši naids pret garīdzniekiem gāzis no troņa Šarlu Desmito! Izlikdamies dievbijīgs, tikšu tuvāk dižciltīgajiem.»

Lisjēns redzēja, ka ikvienam rokā ir lūgsnu grāmata: «Nepietiek ar to, ka esmu uz šejieni atnācis, man arī jāizturas tāpat, kā izturas visi citi.» Viņš lūdza palīdzību doktoram. Tas tūlīt atstāja savu vietu un gāja aizņemties lūgsnu grāmatu no grāfienes de Komersī, kuras laika kavētājas samta maisiņā tādas bija vairākas. Doktors atgriezās, nesdams lielisku in quarto, un izskaidroja Lisjēnam ģerboņus, kas bija iespiesti brīnišķīgajā iesējumā. Vienu vapeņu stūri aizņēma Habsburgu dinastijas ērglis. Grāfiene de Komersī kundze tiešām piederēja pie Lotringas valdnieku dinastijas, bet pie vecākā, netaisnīgi malā nobīdītā atzara un diezgan neskaidru iemeslu dēļ uzskatīja, ka ir dižciltīgāka par Austrijas imperatoru. Klausīdamies šo interesanto stāstījumu, pārliecināts, ka uz viņu raugās, turklāt par visu vairāk baidīdamies no nevaldāmu smieklu lēkmes, Lisjēns uzmanīgi pētīja vākā ar aukstu dzelzi iespiestos bezgalvu un bezkāju ērglēnus.

Uz dievkalpojuma beigām Lisjēns, kura krēsls atradās cieši blakus doktora sēdeklim, pamanīja: nekļūstot nesmalkjūtīgam, iespējams ļaut doktoram nojaust, ka viņš noklausās, ko doktors runā ar piecām sešām gados vecākām kundzēm vai jaunkundzēm. Dāmas vērsās pie labā doktora, kā to dēvēja, bet bija vairāk nekā skaidrs, ka visas sarunas notiek par godu spožajai uniformai, kuras klātbūtne Grēku nožēlošanas kapelā ir vakara galvenais notikums.

Tas ir tas jaunais virsnieks miljonārs, kas pirms divām nedēļām duelējās,— klusām sacīja dāma, kas sēdēja triju soļu attālumā no doktora.— Šķiet, viņš ir pareizi domājošs cilvēks.

Bet bija taču paklīdušas valodas, ka viņš smagi ievainots, — runātājas kaimiņiene atbildēja.

Labais doktors viņu izrāvis nāvei no zobiem,— piebilda trešā.

Vai tad nestāstīja, ka viņš ir republikānis un ka pulkvedis gribējis viņu pazudināt ar divkauju?

Jūs taču skaidri redzat, ka tā nav,— neslēptā pārākumā atteica pirmā.— Jūs skaidri redzat, ka tā nav; viņš ir mūsējais.

Otrā dzēlīgi atbildēja:

Jūs varat sacīt, ko gribat, dārgā; man tika apgalvots, ka viņš ir tuvs radinieks Robespjēram, kas cēlies no Amjēnas: Levēns ir ziemeļnieku uzvārds.

Lisjēns saprata, ka sarunas vērpjas ap viņu, un mūsu varonis nespēja pretoties tādai laimei; vairākus mēnešus viņš neko līdzīgu nebija piedzīvojis. «Es pārāk nodarbinu provinciāļu prātus,» viņš domāja, «un doktors agrāk vai vēlāk stādīs mani priekšā šīm dāmām, kuras parāda man godu, uzskatīdamas par nelaiķa de Robespjēra kunga radinieku. Pavadīšu vakarus kādā salonā, klausīdamies to pašu, ko tikko dzirdēju te, un tēvs mani par to cienīs; būšu ticis tikpat tālu kā

Melinē*. Pret šīm cienījamām personām var atļauties visu, kas vien ienāk prātā; te nav jābaidās kļūt smieklīgam, viņi nekad nezobosies par to, kurš izdabā viņu ērmībām.» Tai brīdī bija runa par ziedojumiem slavenā Košēna* labā — viņš divas vai trīs reizes gadā pierāda ievērojamu talantu un paglābj partiju no smieklīgā stāvokļa. Košēns, tāpat kā visi ģeniāli cilvēki, kas pilnīgi nodevušies kādai dižai domai, varēja būt spiests pārdot savus zemes īpašumus.

Es labprāt iedotu kādu Iuidoru,— teica viena no ērmīgajām būtnēm doktoram līdzās (atstājot kapelu, Lisjēns uzzināja, ka tā ir marķīze de Marsiljī),— bet galu galā šis Košēna kungs nav augsldzi- mis (nav muižnieks). Man līdzi ir tikai zelts, un es lūdzu labo doktoru rīt atsūtīt savu kalponi pie manis pēc dievkalpojuma pulksten pusdeviņos, tad iedošu kādu summu.

Jūsu vārds, marķīzes kundze,— visai apmierināts atbildēja doktors,— būs pirmais četrpadsmitajā mana liela reģistra lappusē — reģistrā ar lokano iesējumu, ko saņēmu vai, pareizāk sakot, ko mēs saņēmām kā dāvanu no draugiem Parīzē.

«Es te esmu ka Zablo* kungs Versaļā — pašā uzmanības centrā,» Lisjēns, panākumu pacilāts, domāja; tiešām, visu skatienus saistīja uniforma. Savam varonim par attaisnojumu piebildīsim, ka viņš kopš aizbraukšanas no Parīzes nebija apmeklējis nevienu salonu. Bet vai dzīve bez asprātīgas sarunas var būt laimīga?

Un es,— viņš skaļā balsī piebilda,— iedrošinos lūgt Dipuarjē kungu no manas puses pierakstīt četrdesmit frankus. Taču es savā godkārībā vēlētos, lai mans vārds atrastos tieši aiz marķīzes kundzes vārda; tas man nestu laimi.

Labi, ļoti labi, jaunais cilvēk! — Dipuarjē tēvišķīgi patētiskā tonī iesaucās.

«Ja mani biedri to zinātu,» Lisjēns prātoja, «otrs duelis būtu neizbēgams; mani apsaukātu par svētuli. Bet ka lai viņi to uzzina? Viņiem nav sakaru šai sabiedrībā; vienīgi pulkvedis ar saviem okšķeriem to varētu uzost; un galu galā ir labāk, ja mani uzskata par svētuli nekā par republikāni.»

Dievkalpojuma beigās Lisjēnam vajadzēja nest lielu upuri: lai gan viņa bikses bija visbaltākajā baltumā, neatlika nekas cits kā mesties ceļos uz Grēku nožēlnieku kapelas netīrās akmens grīdas.

## X nodaļa

Drīz pēc tam visi atstāja baznīcu, un Lisjēns, redzēdams, ka bikses ir pagalam notraipītas, devās mājup. «Bet šī mazā nelaime varbūt nāks man par labu,» viņš nosprieda un tīšām gāja lēnām, cenzdamies neaiziet priekšā svētulīgajām sievietēm, kuras tipināja pa kluso, zālaino ielu.

«Labprāt gribētos zināt, ko pulkvedis man šajā gadījumā varētu pārmest,» Lisjēns prātoja, kad doktors viņam piebiedrojās; un, tā ka izlikšanās nebija viņa stiprā puse, viņš šo domu ļāva nojaust jaunajam draugam.

— Jūsu pulkvedis ir tikai visparastākais mērenais, mēs viņu labi pazīstam!— Dipuarjē bez mazākās šaubīšanās iesaucās.— Nabaga nelaimīgais, kas nemitīgi baidās ieraudzīt kādā «Moniteur»* lappusē ziņu par savu atstādināšanu; bet es te neredzu virsnieku vienroci, pie Briennas* apbalvoto liberāli, tas viņam kalpo par spiegu.

Viņi bija nonākuši ielas galā, un Lisjēns, kas visu laiku gāja lēnā solī, ieklausīdamies sarunās, kuras attiecās uz viņu, baidījās, ka ar kādu nejaušu kustību varētu nodot savu prieku. Viņš tikai viegli paklanījās trim dāmām, kuras gāja viņam gandrīz blakus un ļoti skaļi sarunājās. Lisjēns cieši paspieda roku doktoram un devās prom. Jaunais cilvēks ielēca seglos un ļāva vaļu skaļiem smiekliem, kas viņam ar mokām bija jāapspiež jau veselu stundu. Jādams garām Šmita lasāmkabinetam, viņš nodomāja: «Lūk, kāds prieks ir būt mācītam!» Viņš pamanīja liberālo vienroci virsnieku, kurš, sēdēdams aiz lasāmkabineta zaļganās rūts, turēja rokā «Tribune»* un ar vienu aci šķielēja uz garām jājošo Lisjēnu. Nākamajā dienā visā Nansī augstākajā sabiedrībā runāja vienīgi par uniformu, kas bija parādījusies Grēku nožēlnieku baznīcā, turklāt mundiera labā piedurkne bijusi atārdīta un sasieta ar melnām lentēm. Šis jaunais cilvēks esot gandrīz stājies dieva priekšā; Lisjēnam tā bija triumfa diena. Viņš neiedrošinājās ierasties dievkalpojumā pusdeviņos. «Tam varētu būt nevēlamas sekas,» viņš sprieda. «Tad man vajadzētu apmeklēt misi katru reizi, kad nav jāpilda dienesta pienākumi.»

Ap desmitiem viņš svinīgi devās nopirkt lūgsnu grāmatu lieliskā Millera iesējumā. Viņš neļāva to iesaiņot zīdpapīrā, viņam šķita amizantāk nest to, iežmiegtu kreisajā padusē. «Labāk nevarētu rīkoties pat Restaurācijas ziedu laikos,» viņš sprieda, «es atdarinu maršalu N., mūsu kara ministru.»

«Attiecībās ar provinciāļiem var atļauties visu,» viņš smaidot domāja. «Tas tāpēc, ka te nav neviena, kas smieklīgo nosauktu īstajā vārdā.» Joprojām turēdams grāmatu padusē, Lisjēns pats aiznesa savus četrdesmit frankus Dipuarjē kungam, kas ļāva viņam palasīt ziedotāju sarakstu. Lappušu augšējā malā bija tikai uzvārdi ar «de» priekšā, un izrādījās, ka vienīgais izņēmums ir vārds «Lisjēns Levēns», ar ko sākas lappuse tieši aiz tās, kurā ierakstīta de Marsiljī kundze.

Lisjēnu pavadīdams, Dipuarjē dziļdomīgi sacīja:

Varat būt pārliecināts, cienītais, ka pulkveža kungs vairs neliks jums stāvēt kājās, kad aicinās pie sevis uz sarunu; viņš būs vismaz pieklājīgs; kas attiecas uz labvēlību — tā jau ir pavisam cita lieta.

Nekad vēi paredzējums nebija piepildījies tik drīz. Pēc dažām stundām pulkvedis, ko Lisjēns pastaigas laikā iztālēm pamanīja, deva viņam zīmi tuvoties un ielūdza nākamajā dienā pusdienās. Lisjēns nosprieda, ka pulkvedim ir pilsoniski familiāras un prastas manieres. «Par spīti spožajam mundierim un drošsirdībai, šis cilvēks ir līdzīgs draudzes vecākajam, kas ielūdz pusdienās savu kaimiņu prokuroru.» Kad Lisjēns taisījās jāt prom, pulkvedis sacīja:

Jūsu zirgam ir apbrīnojamas lāpstiņas. Tādam rumakam divas ljē ir tīrais nieks; atļauju jums izjādēs doties līdz pat Darnē.

Tas bija miests sešu ljē attālumā no Nansī.

«Ak, visspēcīgais šarlatānisms!» Lisjēns iesmiedamies nodomāja un aizauļoja uz Daniē pusi.

Pēcpusdiena Lisjēns guva vēl citas uzvaras; doktors Dipuarjē katrā ziņā gribēja viņu stādīt priekšā grāfienei de Komersī kundzei, dāmai, kura iepriekšējā dienā bija viņam aizdevusi lūgsnu grāmatu.

De Komersī nams, kas atradās plaša, daļēji bruģēta un apcirptu liepu dzīvžoga ieskauta pagalma galā, pirmajā brīdī šķita pavisam drūms; taču mājas otrā pusē Lisjēns pamanīja burvīgu angļu dārzu, kur viņš pastaigātos ar vislielāko prieku. Viņu pieņēma lielā salonā, kura sienas klāja ar zeltītām līstītēm apmalots sarkans damasts. Damasts bija padilis, bet šo trūkumu slēpa lieliski ģimenes portreti. Tajos attēlotajiem senčiem galvas sedza sarmaini pūderētas parūkas, tie bija bruņās tērpti. Milzīgie krēsli, kuru šķobīgās koka daļas lepojās ar mirdzošu zeltījumu, nobiedēja Lisjēnu, kad viņš izdzirda de Komersī kundzi izrunājam vārdus: «Krēslu kungam!» Laimīgā kārtā šajā namā nebija pieņemts izkustināt no vietas godājamos milzeņus; Lisjēnam pasniedza modernu un visai ērtu sēdekli.

Grāfiene bija kalsna, liela auguma sieviete, kas, par spīti gadu nastai, turējās ļoti taisni. Lisjēns pamanīja, ka viņas mežģīnes nepavisam nav sadzeltējušas; viņam derdzās sadzeltējušas mežģīnes. Taču dāmas sejā nebija nekā iezīmīga. «Viņas vaibsti nav cildeni, bet viņa prot piešķirt tiem cildenu izteiksmi,» Lisjēns nodomāja.

Saruna, tāpat kā salona iekārtojums, bija cēla, vienmuļa un gausa, bet tajā nemanīja nekā sevišķi smieklīga. Vismaz Lisjēns varēja iztēloties, ka viesojas kādā vecāku ļaužu namā Senžermēna priekšpilsētā. De Komersī kundze nerunāja pārāk skaļi, viņas žesti nebija pārspīlēti, kādi šķita raksturīgi augstākās sabiedrības jaunekļiem, ko Lisjēns reizēm pamanīja ielās. «Tās vēl ir atliekas no labu manieru laikmeta,» viņš nodomāja.

De Komersī kundze ar labpatiku pamanīja, ka Lisjēns brīžiem pamet apbrīna pilnu skatienu uz viņas dārzu. Grāfiene pastāstīja, ka viņas dēls, kas divpadsmit gadu nodzīvojis Hartvelā* (Luija XVIII nams Anglijā), licis ierīkot tieši tādu pašu dārzu, kāds bijis tur, tikai mazāku, kā jau pieklājas vienkāršai privātpersonai. De Komersī kundze uzaicināja Lisjēnu daždien nākt un pastaigāties šajā dārzā.

Vairāki cilvēki te ierodas un nepavisam nejūtas spiesti tāpēc apmeklēt veco dārza īpašnieci: vārtsargam ir zināmi viņu vārdi.

Lisjēnu tāda uzmanība aizkustināja, un, tā kā viņam bija dižciltīga dvēsele, viņa atbildē jautās sirsnīga pateicība. Pēc tik vienkārši izteiktā piedāvājuma viņam ne prātā vairs nenāca par kaut ko zoboties; viņš jutās kā atdzimis. Jau vairākus mēnešus Lisjēns nebija bijis labā sabiedrībā.

Kad viņš piecēlās, lai atvadītos, de Komersī kundze atrada par iespējamu, nemainot sarunas vispārējo toni, pasacīt:

Es atzīšos, mans kungs, ka pirmo reizi redzu savā salonā kokardi, kādu jūs valkājat; taču lūdzu jūs ciemoties labi bieži. Man vienmēr būs patīkami pieņemt cilvēku, kuram ir tik izsmalcinātas manieres un kurš, kaut arī vēl ļoti jauns, domā tik saprātīgi.

«Un tas viss — vienīgi tāpēc, ka ierados Grēku nožēlnieku baznīcā!» Lisjēnam tik traki gribējās smieties, ka viņš vienīgi ar pūlēm apspieda neprātīgo vēlēšanos izdalīt piecfranku monētas nama sulaiņiem, kas priekšnamā bija nostājušies rindā.

Sulaiņu ierinda palīdzēja viņam apjēgt, kas darāms. «Cilvēks, kas sācis domāt tik labticīgi kā es, pieļautu rupju kļūdu, ja apmierinātos ar vienu pašu sulaini.» Viņš palūdza Dipuarjē kungu sameklēt viņam trīs drošus puišus, kuriem, galvenais, būtu pareiza domāšana.

Atgriezies mājās, Lisjēns jutās gandrīz kā karaļa Mida bārddzinis*: viņš dega nepacietībā kādam pastāstīt par savu laimi. Viņš aizrakstīja astoņas vai desmit lappuses garu vēstuli mātei un palūdza atsūtīt piecas sešas lepnas sulaiņu livrejas. «Tēvs, par tām maksādams, skaidri sapratīs, ka es nemaz neesmu kļuvis par sensimonistu.»

Dažas dienas vēlāk de Komersī kundze uzaicināja Lisjēnu pusdienās; salonā, kur viņš papūlējās ierasties tieši pusčetros, jaunais cilvēks sastapa de Serpjēra kungu un kundzi ar vienu no viņa sešām meitām, Dipuarjē kungu un divas tris vecākas dāmas ar vīriem, lielākoties Svētā Luija ordeņa kavalieriem*. Varēja nojaust, ka vēl kāds tiek gaidīts; drīz vien sulainis pieteica de Sovu-d'Okenkūra kungu un kundzi; Lisjēns jutās pārsteigts. «Skaistākas sievietes pasaulē nemaz nav,» viņš nodomāja, «un pirmo reizi ļaužu valodas ir bijušas patiesas.» Viņas samtainās acis zvīļoja tādā dzīvespriekā un vaļsirdībā, ka patīkamā iespēja tajās lūkoties jau bija gandrīz laime. Taču, ieskatoties vērīgāk, burvīgajā sievietē varēja pamanīt arī kādu trūkumu. Divdesmit piecu vai divdesmit sešu gadu vecumā viņai jau bija zināma slieksme uz tuklumu. Dāmai sekoja gara auguma gaišmatis šķidrām ūsiņām, ļoti bāls, augstprātīgs un nerunīgs; tas bija viņas vīrs. D'Antēna kungs, mīļākais, ieradās reizē ar laulāto pāri. Pie galda viņu nosēdināja pa labi no kundzes; diezgan bieži viņa d'Antēna kungam kaut ko čukstēja un pēc tam smējās. «Tādi vaļsirdīgi jautri smiekli ir dīvainā pretrunā ar sabiedrības drūmo un vecmodīgo garu,» Lisjēns domāja. «Parīzē mēs to katrā ziņā nosauktu par visai pārdrošu jautrību. Cik daudz ienaidnieku iemantotu šī skaistā sieviete! Pat gudri cilvēki viņu nosodītu par kautrības trūkumu, kura dēļ viņa sevi pakļauj visām bīstamajām tenku sekām! Tātad provincē ir arī kaut kas labs! Vai gan galvenais nav tas, ka starp visām šīm garlaicībai dzimušajām personām jaunā varone ir apburoša? Un viņa patiešām ir lieliska! Vienu šādu pusdienu dēļ esmu gatavs divdesmit reizes apmeklēt Grēku nožēinieku baznīcu.»

Kā jau prātīgs cilvēks, Lisjēns centās būt pieklājīgs pret de Sovu-d'Okenkūra kungu, kas lepojās ar saviem diviem vārdiem, no kuriem pirmais bija slavens Šarla IX un otrais — Luija XIV laikā.

Klausīdamies d'Okenkūra kunga gausajā, elegantajā un neizteiksmīgajā valodā, Lisjēns pētīja ta sievu. D'Okenkūra kundzei varēja būt divdesmit četri vai divdesmit pieci gadi. Viņa bija gaišmate lielām zilām, nepavisam ne sapņainām acīm, kurās dzirkstīja burvīgs dzīvesprieks un kuras vienīgi garlaicības brīžos kļuva skumīgas, taču iezaigojās līksmē, tiklīdz viņa izdzirda kaut ko patīkamu vai vismaz neparastu. Brīnumsvaigo lūpu daiļās, skaidri iezīmētās līnijas apveltīja seju ar karalisku dižciltību. Uzkumpais deguns pasvītroja burvību, kāda piemita d'Okenkūra kundzes cēlajiem, taču nemitīgi mainīgajiem vaibstiem, kuros atspoguļojās vissmalkākās viņas jūtu nianses. Viņā nebija ne vismazākās liekulības. Šīs īpašības sievietei ar tādu seju nemaz nevarēja būt.

Parīzē d'Okenkūra kundzi uzskatītu par vienu no izcilākajām skaistulēm; Nansī viņu atzina vienīgi par skaistu. Galvenais — viņas manierēs nebija provincē tik iecienīta stīvuma, viņa bija dzīvespriecīga, brīva, vienkārša un neviltota kā princese, kas izklaidējas, un tāpēc bija iemantojusi visu sieviešu neremdināmu naidu. Sevišķi svētules runāja par viņu tikai ar niknumu. Gribēdamas d'Okenkūra kundzi dziļi sarūgtināt, viņas apgalvoja, ka uzskata jauno sievieti gandrīz vai par neglītu. D'Okenkūra kundze to zināja un par šo spriedumu labprāt uzjautrinājās. Lisjēns saprata, kādu naidu pret d'Okenkūra kundzi te izjūt, redzēdams, ka viņu uzrunā de Serpjēra kundze. Pēc viņa domām, gan svētuļu naids, gan jaunas sievietes devīze «kāda man daļa!» izpaudās pārāk klaji. Marķīzē itin nemaz nebija jūtama viņas kārtai raksturīgā uzpūtība, viņa pēc dabas bija koķeta, vieglprātīga un dzīvespriecīga. Un ari viņas slava bija daudz sliktāka, nekā būtu pelnīts. Provincē gandrīz neticamas varbūtības dēļ d'Okenkūra kundze nespēja ļauties ne vismazākajai liekulībai, un Lisjēnu tas dziļi aizkustināja. Viņai bija brīnumdaiļas acis, un viņa ļāva tām dzirkstīt tik (I.ilmkā šķelmībā, ka tā vairs nebija koķetērija. Viņa brauc karietē kopā ar mīļāko un viru pa Parīzes ceļu, kas Nansī ir iecienīta pastaigu vieta. Garām jāj jauns aristokrāts. Viņš vada zirgu neparastā graciozā solī. Vai arī pasaka ko tādu, kas d'Okenkūra kundzei patīk. Tūlīt viņa pievēršas tikai šim jauneklim. Un, ja d'Antēna kungs iedomājas bilst kādu vārdu, iekams garāmgājēja pievilcība ir aizmirsta, viņš var būt drošs, ka debešķīgo mirdzumu, kas nupat laistījās skaistajās acīs, nodzēsīs nepacietība un nepatika. Lisjēns atklaja d'Okenkūra kundzē vēl kādu ļoti retu un ļoti skaistu īpašību. Viņa galīgi neatcerējās, ko bija teikusi vai darījusi iepriekšēja dienā. Tā bija dzīvespriecīga būtne, kas dzīvoja mirklim. «Viņa ir radīta,» Lisjēns domāja, «lai būtu par favorīti dižam karalim, ko nogurdinājusi galminieku un mīļāko iedomība un glaimi.» Lisjēns bieži apsvēra, ka varētu tuvoties šai brīnumainajai sievietei. «Varbūt - tad,» viņš domāja, «Nansī man neliktos tik pretīga.» Bet iegūt mīļāko nebija tik vienkārši. Vispirms jānodibina sirsnīga draudzība ar vīru, tas provincē ir vēl svarīgāk nekā Parīzē, un sērīgais d'Okenkūra kungs, kas mūžīgi likās nožēlojams un mūžīgi runāja par 93. gada notikumiem,* tos sagrozīdams, Lisjēnam šķita varbūt visgarlaicīgākais no visiem Nansī iedzīvotājiem.

«Tādi nu ir šo cilvēku rīcības galvenie dzinuļi,» viņš domāja. «Viņi nākotnē nojauš kādu nākamo Robespjēru un apskauž tos, kuri tikuši viņu vietā pie valsts kases labumiem. Uzsvērtajai jauno laužu atturībai pret mani galvenais iemesls ir tie deviņdesmit trīs franki mēnesī, kurus es viņiem atņemu.» Diendienā Lisjēns manīja aukstākās sabiedrības skaudību pret pilsoņiem, kuri 'kraja mantu, sūri grūti pūlēdamies tirdzniecībā. Kad pusdienas tuvojās beigām, Lisjēns juta īstu labvēlību pret marķīzu d'Antēnu un viņa patīkamo mīļāko. Vīrs,— de Sovs-d'Okenkūra kungs — bija ļoti maigs un ļoti labsirdīgs.

Kad pasniedza kafiju, Dipuarjē kungs varēja pietiekami piesardzīgi atbildēt uz Lisjēna daudzajiem prašņājumiem par d'Okenkūra kundzi.

— Viņa no visas sirds dievina savu draugu un pilnīgi zaudē piesardzību. D'Okenkūra kundzes nelaime, pareizāk sakot, neiaime viņas slavai ir ta, ka, apbrīnojusi savu draugu divus vai trīs gadus, viņa sak saskatīt tu ja daudz ko smieklīgu. Drīz vien viņš iedveš viņai neciešamu garlaicību, ko nekas nespēj izkliedēt. Tad sākas tāda izrāde, ka skatītajiem būtu vērts maksāt par vietām; mēs redzam, ka garlaicība cīnās ar labsirdību, jo viņa ir vislabsirdīgākā sieviete pasaulē un nekāda ziņā negrib nodarīt kādam ļaunu. Visjocīgāk bija tajā reizē — par to pastāstīšu sīkāk —, kad iepriekšējais draugs neprātīgi, pat traģiski iemīlējās viņā tieši tad, kad sāka viņu garlaikot; tas d'Okenkūra kundzei sagādāja briesmīgas mokas un veselu pusgadu viņa nevarēja izdomāt, kā saudzīgā veidā tikt no viņa vaļā. Es redzēju, ka vienu brīdi viņa taisījās lūgt man padomu; tādās reizēs viņa ir ārkārtīgi asprātīga.

Un cik ilgi pastāv viņas tuvība ar d'Antēna kungu?— Lisjēns jautāja tik naivi, ka atlīdzināja doktoram par visiem viņa pūliņiem.

Jau vairāk nekā divus gadus; visi par to brīnās; bet viņš ir tikpat gaisīgs kā viņa, un tas šim kungam nāk par labu.

Un vīrs? Manuprāt, šejienes pilsoņu aprindās viņi ir aizdomu pilni kā sātani.

Vai tad neesat ievērojis,— Dipuarjē kungs jocīgā vientiesībā atbildēja,— ka dzīvesprieks un dzīvotprasme ir saglabājušās tikai dižciltīgo aprindās? D'Okenkūra kundze vīru iemīlinājusi sevī līdz neprātam; viņš iemīlējies tā, ka nespēj kļūt greizsirdīgs. Viņa pati atver visas vīram adresētās anonīmās vēstules.

D'Okenkūra kungs no tīras sirds gatavojas moceklībai,— doktors piebilda.

Kādai moceklībai?

Deviņdesmit trešajam gadam, kas atgriezīsies, ja kritīs Luijs Filips.

Un jūs gribat viņu gāzti Tas nu gan ir dīvaini.

Nakamais moceklis kādreiz bija bijis grenadieru kapteinis Šarla X gvardē un pierādījis lielu drošsirdību Spānijā un citur. Viņa bālie vaigi mazliet iesārtojās tikai tad, kad bija runa par dzimtas seno izcelsmi — tā tiešām bija saistīta ar Vodemoniem, Sastlī un Libello- niem, ar visām labākajām provinces aristokrātu dzimtām. Lisjēns pamanīja kādu dīvainu drosmīgā muižnieka iedomu: viņš bija pārliecināts, ka de Sova-d'Okenkūra vārds ir zināms Parīzē,un greizsirdības dēļ ienīda visus, kuri ieguva popularitāti ar rakstīšanu. Viņš pieminēja Beranžē un izteicās par dzejnieku kā par briesmīgu dēmonu, kas sagatavojis Šarla X* krišanu.

Par to viņš droši vien ir lepns,— kāds ieminējās.

Manuprāt, tomēr mazāk,— d'Okenkūra kungs diezgan sparīgi atbildēja,— kā lepotos, ja viņa senči būtu sekojuši Svētajam Luijam krusta karā.*

Lisjēns bija sajūsmā par sarunu, jo izbaudīja divkāršu prieku — uzzināt ko interesantu un neuzķerties uz sarunas biedra makšķeres. Tērzēšana tika spēji pārtraukta — Lisjēnu aicināja de Komersī kundze; tā viņu svinīgi stādīja priekšā de Serpjēra kundzei, sausnējai, dievbijīgai liela auguma sievietei, kam bija ļoti ierobežoti līdzekļi un sešas izprecināmas meitas. Tā, kura sēdēja blakus mātei, bija gandrīz piecas pēdas sešas collas gara jaunava visai divainas nokrāsas gaišiem matiem, ģērbusies svinīgi baltā tērpā ar zaļu jostu sešu pirkstu platumā, kas īpaši izcēla plakanu, kārnu vidukli. Zaļā krāsa uz baltā fona Lisjēnam šķita drausmīgi neglīta; bet tā nepavisam nebija politiķa nepatika, kuru pārsteidz ārzemnieku sliktā gaume.

Vai pārējās piecas meitas ir tikpat valdzinošas?— viņš jautāja doktoram, atgriezies pie tā.

Doktors piepeši sadrūma un kļuva nopietns; viņa sejas izteiksme, apnkšleitnantam par lielu uzjautrinājumu, pārvērtās kā pēc pavēles. I isjēns klusībā atkārtoja paša reiz izdomātu komandu, kas sastāvēja no diviem paņēmieniem: «Blēdies — savelc drūmu ģīmi!» Pa to laiku Dipuarjē gari klāstīja jaunkundžu dižciltīgo izcelsmi un cildenos likumus — visai godājamas īpašības, ko Lisjēns pat nedomāja apstrīdēt. Pēc patētisku vārdu plūdiem doktors izsacīja savu īsto izveicīga cilvēka atziņu:

Kāpēc runāt ļaunu par neglītām sievietēm?

Nu gan vienreiz jūs pieķēru, doktora kungsl Jūs pateicāt, ka de Serpjēra jaunkundze nav glīta, un es to varu atkārtot, atsaucoties uz jums.

Pēc tam viņš nopietni un dziļdomīgi piebilda:

Ja es gribētu melot pastāvīgi un par visu, es ietu pusdienot pie ministriem, no viņiem vismaz var sagaidīt izdevīgu vietu un naudu; bet nauda man jau ir, un neesmu tik godkārīgs, lai vēlētos apmainīt savu tagadējo vietu pret citu. Kāda jēga virināt muti tāpēc vien, lai melotu, turklāt tālā provincē un pusdienās, kurās piedalās viena vienīga skaista sieviete! Tas no jūsu padevīgā kalpa prasītu pārliecīgu piepūli.

Pēc šīs sarunas mūsu varonis burts burtā izpildīja doktora norādījumus. Viņš apbēra ar laipnībām de Serpjēra kundzi un tās meitu un uzsvērti nepievērsa uzmanību spožajai d'Okenkūra kundzei.

Par spīti neiedomājamai matu krāsai, izrādījās, ka de Serpjēra jaunkundze ir vienkārša, saprātīga un pat nav dzēlīga, par ko Lisjēns ļoti nobrīnījās. Pēc pusstundu ilgas sarunas ar māti un meitu viņš nelabprāt tās atstāja, lai klausītu de Serpjēra kundzes padomam; viņš lūdza de Komersī kundzi stādīt viņu priekšā citām vecīgajām dāmām salonā. Risinādams garlaicīgas sarunas, viņš iztālēm vēroja de Serpjēra jaunkundzi, un tā viņam nepavisam vairs nelikās tik neciešama. «Jo labāk,» viņš domāja, «mana loma nebūs tik grūta; es varu zoboties par doktoru, bet man jātic viņam: es nespēšu izturēt šai ellē, ja neglaimošu vecumam, neglītumam un smieklīgumam. Biežas sarunas ar d'Okenkūra kundzi no manas puses diemžēl liecinātu par pārlieku iedomību, jo neesmu nedz šajā sabiedrībā pazīstams, nedz dižciltīgs. Šodien mani uzņem apbrīnojami sirsnīgi; droši v:en tam ir kāds slepens nolūks.»

De Serpjēra kundze jutās tik pacilāta tās pieklājības dēļ, kādu viņai izrādīja apakšleitnants, kas drīz atgriezās pie viņas bostona galda, ka, nepavisam vairs nesaskatīdama viņā jakobīni vai Jūlija varoni (tie bija viņas pirmie vārdi par Lisjēnu), viņa apgalvoja, ka jaunajam cilvēkam ir izmeklētas manieres.

Kā īsti viņu sauc?— viņa vaicāja de Komersī kundzei. Un jutās ārkārtīgi nelaimīga, kad atbilde deva viņai liktenīgo apstiprinājumu, ka jauneklim ir pilsoniska izcelšanās.

— Kāpēc viņš nav nosaucis savu īpašumu dzimtā ciema vārdā, tā taču dara visi viņam līdzīgie. Par to viņiem ir jāparūpējas, ja viņi grib tikt pieņemti labākajā sabiedrībā.

Labsirdīgā Teodelinda de Serpjēra, uz kuru šis pēdējais teikums zīmējās, kopš pusdienu sākuma juta līdzi Lisjēnam, kas visu laiku cieta neērtības, jo nespēja rīkoties ar labo roku.

Ienāca cienījama izskata dāma, de Serpjēra kundze sacīja Lisjēnam, ka stādīs viņu tai priekšā, un, atbildi nenogaidījusi, sāka stāstīt, cik sena ir de Fironjēru dzimta, pie kuras pieder šī dāma, kas ļoti labi dzirdēja, ko par viņu runā.

«Tas ir muļķīgi,» Lisjēns domāja, «un to vēl klāstīt man, kurš nepavisam nepieder pie aristokrātijas, cilvēkam, kuru redz pirmo reizi un pret kuru vēlas būt laipni! Parīzē mēs to saucam par neveiklību, bet provinciāļi ir dabiskāki.»

Iepazīstināšana ar de Fironjēra kundzi tikko bija beigusies, kad de Komersī kundze lika paaicināt Lisjēnu, lai viņu stādītu priekšā vēl vienai likko atnākušai dāmai. «Būs jāiet tik daudzās vizītēs,» Lisjēns domāja katras iepazīstināšanas rei/.ē. «Man vajadzēs pierakstīt šos vārdus un šo to no attiecīgās heraldikas un vēstures, citādi es visu aizmirsīšu un pieļaušu kādu drausmīgu kļūdu. Galvenais sarunās ar šiem paziņam būs jautājumi par viņu dižciltību un aizvien jaunām tās iezīmēm.»

Nākamajā dienā Lisjēns kāpa tilbirī un, divu sulaiņu jāšus pavadīts, devās atstāt vizītkartes pie dāmām, ar kurām viņam bija tas gods iepriekšējā vakarā tikt iepazīstinātam. Pašam par lielu brīnumu, viņu pieņēma gandrīz visur. Katrs gribēja jauno cilvēku redzēt, un dāmas, kuram bija zināms par viņa divkauju, nemitīgi izteica līdzjūtību par ievainojumu; viņš izturējās teicami, bet, kad nonāca pie de Serpjēra kundzes, bija nogarlaikojies līdz nāvei. Lisjēns mēģināja mierināt sevi ar domu, ka sastaps Teodelindas jaunkundzi, garo jaunavu, kura iepriekšējā dienā bija likusies tik neglīta.

Sulainis, ģērbies gaišzaļā livrejā, kas viņam bija sešas collas par garu, ieveda Lisjēnu milzīgā, diezgan labi mēbelētā, bet slikti apgaismotā salonā. Viņam ieejot, visa ģimene piecēlās. «Tās ir viņu žestikulācijas mānijas sekas,» viņš nodomāja; un, kaut augumā nebija nekāds sīkais, izrādīja:., ka viņš ir gandrīz mazākais no visiem. «Tagad saprotu, kāpēc viesistaba tik milzīga,» Lisjēns sprieda. «Parastā telpā šai ģimenei nepietiktu vietas.»

Lisjēns izbrīnījās, ieraugot ģimenes galvu — vīru ar sirmiem matiem. Gan pēc apģērba, gan manierēm viņš pilnīgi atgādināja cildeno tēvu no provinces komediantu trupas. Viņš valkāja Svētā Luija krustu ļoti garā, ar platu, baltu joslu apmalotā lentē, kas acīmredzot norādīja uz piederību pie Lilijas ordeņa.* De Serpjēra kunga valoda bija raita, ar zināmu augstprātīgas laipnības pieskaņu, kāda piederas septiņdesmit divus. gadus vecam muižniekam. Viss ritēja lieliski līdz brīdim, kad, Mii !o! par pagātni, viņš Lisjēnam sacīja, ka ir bijis karaļa leitnants kolmārā.

Izdzirdot šos vārdus, Lisjēnu pārņēma šausmas, kas acīmredzot neviļus izpaudās viņa vienkāršajā un labsirdīgajā sejā, jo vecais virsnieks godīgi un bez kāda aizvainojuma piebilda, ka pulkveža Karona* lietas laikā nav atradies Kolmārā.

Lisjēns jutās tik saviļņots, ka acumirklī aizmirsa visus savus nodomus; braucot pie de Serpjēriem, viņš bija stipri noskaņots pasmieties par sarkanmatainajām māsām grenadieru augumā un viņu mūžam neapmierināto un purpinošo māti, kura, par spīti tādam raksturam, pūlējās viņas visas izdot pie vīra.

Vecā virsnieka godīgie vārdi par Kolmāras lietu vērta viņa namu cildenu; no tā brīža Lisjēnam nekas tajā vairs nelikās smieklīgs.

Labvēlīgais lasītājs tiek lūgts ņemt vērā, ka mūsu varonis ir ļoti jauns, īsts iesācējs bez jebkādas pieredzes; taču tālab nevaram nejust zināmu nepatiku, redzot, ka esam spiesti atzīt: viņam vēl piemīt vājība sašust par politiskiem notikumiem. Tolaik tā bija vientiesīga dvēsele, kas pati sevi nepazina; tas nepavisam nebija pašpārliecināts cilvēks vai asprātis, kas steidzas visu iznīcinoši nokritizēt. Mātes salonā, kur zobojās par visu, viņš iemācījās izsmiet un diezgan labi saskatīt liekulību; taču, starp citu, pats nezināja, par ko dienās kļūs.

Kad Lisjēns piecpadsmit gadu vecumā sāka lasīt avīzes, mistifikācija, kas bija cēlonis pulkveža Karona nāvei, bija toreizējās valdības pēdējā lieta, kura sacēla lielu troksni; to izmantoja visas opozīcijas avīzes. Slavenā neģēlība turklāt palika zēna prātam neaptverama, kaut gan viņš to pārzināja visos sīkumos kā ģeometrijas teorēmas pierādījumu.

Attapies no saviļņojuma, ko radīja Kolmāras pieminēšana, Lisjēns sāka ar interesi vērot de Serpjēra kungu. Tas bija glīts piecas pēdas astoņas collas garš vīrs, kas turējās ļoti taisni; skaistie sirmie mati vērta viņu īsti patriarhālu. Mājās, ģimenes lokā, viņš valkāja vecu gaišzilu militāra piegriezuma svārku ar stāvapkakli. «Acīmredzot viņš to nonēsā,» Lisjēns nodomāja. Tas viņu dziļi aizkustināja. Jauneklis bija pieradis pie Parīzes švītīgajiem večiem. De Serpjēra kunga dabiskums un gudrā, faktiem bagata runa pilnīgi savaldzināja Lisjēnu; sevišķi dabiskums viņam šķita kaut kas provincē pilnīgi neiedomājams.

Lielu vizītes laiku Lisjēns daudz vairāk uzmanības veltīja brašajam karavīram, kas ilgi stāstīja par savām gaitām emigrācijā un netaisnīgajiem austriešu ģenerāļiem, kuri vēlējušies iznīcināt emigrantu korpusus, nekā sešām garajām meitām turpat līdzās. «Tomēr jāpievēršas arī viņām,» Lisjēns beidzot iedomājās. Jaunkundzes strādāja rokdarbus, sēdēdamas ap vienīgo lampu, jo togad eļļa bija dārga.

Viņu valoda bija vienkārša. «Varētu domāt,» Lisjēns sprieda, «ka jaunavas lūdz piedošanu par savu neglītumu.»

Viņas nerunāja pārāk skaļi; viņas nepiešķieba galvu sarunas visinteresantākajās vietās; viņas nepavisam nelikās pastāvīgi norūpējušās par to, kādu iespaidu atstāj uz klātesošajiem; viņas neklāstīja sīki un smalki, cik reta ir drāna, no kuras darināts tērps, nestāstīja, kādā fabrikā tā austa; viņas nesauca gleznu par dižu vēstures lappusi utt., utt.. Ar vārdu sakot, ja starp viņām nerēgotos mātes — de Serpjēra kundzes — sausā un nīgrā seja, Lisjēns tovakar būtu juties pilnīgi laimīgs; turklāt viņš ātri aizmirsa mājasmātes piezīmes; tērzēšana ar Teodelindas jaunkundzi sagādāja īstu prieku.

## XI nodaļa

Šaja vizītē, kurai vajadzēja ilgt divdesmit minūtes un kura turpinājās divas stundas, vienīgie nepatīkamie vārdi, ko Lisjēns dzirdēja, bija daži naidīgi de Serpjēra kundzes izteikumi. Šīs dāmas seja bija majestātiska, bet apvītuši un kā pārakmeņojusies. Viņas lielās, nespodras un bezkaislīgās acis sekoja katrai Lisjēna kustībai, stindzinot viņu. «Ak dievs, kāda šausmone!» viņš domāja.

Aiz pieklājības Lisjēns laiku pa laikam atstāja de Serpjēru jaunkundžu loku, kas bija izveidojies ap lampu, un gāja patērzēt ar kādreizējo karaļa leitnantu. Tas mīļuprāt skaidroja, ka nevarēs ateJpot un atgūt mieru, iekams nebūs atjaunota tieši tāda kārtība, kāda valdīja 1786. gadā.*

Tas bija mūsu pagrimšanas sākums,— lāga sirmgalvis vairākas reizes atkārtoja.— Inde mali labes.*

Lisjēna uztverē tiekas nevarēja būt smieklīgāks par tādiem vārdiem, jo, pec viņa domam, tieši 1786. gadā Francija sāka izkūņoties no barbarisma, 110 kura joprojām nav pilnīgi atbrīvojusies.

Cits pēc cita salona ienāca četri pieci jauni un, bez šaubām, dižciltīgi cilvēki. Lisjēns pamanīja, ka viņi ieņem pozas, eleganti atbalstīdamies ar vienu roku pret melna marmora kamīnu vai zeltītu konsoli, kas atradās starp logiem. Kad viņi atmeta vienu tādu graciozu pozu, lai nostātos citā, ne mazāk graciozā, viņi kustējās gandrīz drudžainā ātrumā, it kā paklausīdami militārai pavēlei.

Lisjēns domāja: «Varbūt tā ir jākustas, lai iepatiktos provinces jaunkundzēm,» taču filozofiskās pārdomas bija jāpārtrauc, jo viņš nevarēja nepamanīt, ka glītie kungi, kas stāvēja akadēmiskās pozās, pūlējās pierādīt, ka viņiem ar Lisjēnu nav nekā kopīga, un mūsu varonis mēģināja provinciāļiem atmaksat simtkārtīgi.

Vai jūs tas kaitina?— Teodelindas jaunkundze, pienākdama klāt, jautāja.

Šajā jautājumā izskanēja tāda vienkāršība un dabiska labsirdība, ka Lisjēns atbildēja tikpat atklāti:

Tas mani kaitina tik maz, ka lūgšu jūs nosaukt šo skaisto kungu vārdus, ja nemaldos, viņi cenšas jums iepatikties. Varbūt tieši jūsu skaistajām acīm man vajadzētu pateikties par vēsumu, ar kādu viņi mani šobrīd pagodina.

Jaunais cilvēks, kas sarunājas ar manu māti, ir de Lanfora kungs.

Viņš ir ļoti patīkams un šķiet labi audzināts, bet kas ir tas kungs, kas atspiedies pret kamīnu un izskatās tik nikns?

Tas ir Ludvigs Rollera kungs, kādreizējais kavalērijas virsnieks. Blakus stāv viņa brāļi, arī virsnieki, kas aizgāja no armijās pēc 1830. gada revolūcijas. Šie kungi nav bagāti, alga viņiem bija nepieciešama. Tagad viņiem pieder viens zirgs pa trim, turklāt jaunekļiem dīvainā kārta izsikst sarunu viela. Viņi vairs nevar spriedelēt par to, ko jūs, karavīri, saucat par zirglietām, amunīciju un citiem jaukumiem. Viņi zaudējuši cerību kļūt par Francijas maršaliem, kāds bija maršals Larnaks, vienas viņu vecmāmiņas vecvectēvs.

Jūsu paskaidrojumi dara viņus man tīkamus; un kas ir tas plecīgais, īsais un druknais vīrs, kas man reizēm uzmet tik augstprātīgu skatienu un sprauslā kā mežakuilis?

Kā! Jūs viņu nepazīstat? Tas ir marķīzs de Sanreāla kungs, mūsu provinces bagātākais muižnieks.

Lisjēna un Teodelindas jaunkundzes saruna bija ļoti dzīva, tāpēc to pārtrauca de Sanreāla kungs, kas, Lisjēna apmierinātā izskata nokaitināts, piegāja pie Teodelindas jaunkundzes un pusbalsī viņu uzrunāja, neveltīdams Lisjēnam ne mazāko uzmanību.

Provincē bagātam un neprecētam cilvēkam ir atļauts viss.

Šī daļēji naidīgā rīcība atgādināja Lisjēnam pieklājības likumus. Vecajam pulkstenim, kas karājās pie sienas astoņu pēdu augstumā, alvas ciparnīca bija tā izrakstīta, ka nevarēja saskatīt nedz ciparus, nedz rādītājus. Pulkstenis nozvanīja, un Lisjēns saprata, ka pavadījis pie Serpjēriem vairāk nekā divas stundas. Viņš devās prom.

«Palūkosimies, vai man piemīt aristokrātiskie aizspriedumi, par kuriem tēvs augas dienas tā zobojās.» Viņš brauca pie Beršī kundzes; tur viņš sastapa prefektu, kas beidza bostona partiju.

Redzēdams ienākam Lisjēnu, Beršī kungs sacīja sievai, piecdesmit līdz sešdesmit gadus vecai blāķīgai dāmai:

Mazulīt, pasniedz tasi tējas Levēna kungam!

Tā kā Beršī kundze vīra sacīto nedzirdēja, Beršī kungs divreiz atkārtoja teikumu, kas sākās ar vārdu «mazulīt».

«Vai esmu vainīgs,» Lisjēns domāja, «ka man nāk smiekli par šiem ļaudīm?» Paņēmis tējas tasi, viņš gāja apbrīnot patiešām skaisto tērpu, ko tovakar bija uzvilkusi Silviānas jaunkundze. Tas bija šūts no Alžīrijas auduma ar ļoti platām sarkanbrūnām un tādām kā bāldzeltenām svītrām; uguns gaismā tās izskatījās brīnumjauki.

Daiļā Silviāna uz Lisjēna cildinājumu atbildēja, sīki jo sīki stāstīdama par neparasto kleitu; tā atvesta no Alžīrijas; tā jau sen atrodoties Silviānas jaunkundzes skapī utt., utt. Skaistā Silviāna, aizmirsusi savu palielo augumu, nepalaida garām izdevību piešķiebt galvu aizkustinošā stāsta visinteresantākajās vietās. «Cik daiļas formas!» Lisjēns nodomāja, pūlēdamies būt pacietīgs. «Nav šaubu, ka Silviānas jaunkundze varētu būt viena no tām 1793. gada Saprāta dievietēm,* par kurām de Serpjēra kungs nupat tik daudz stāstīja. Silviānas jaunkundze droši vien justos ļoti lepna, ja astoņi vai desmit vīri viņu nestuvēs stiepļu pa pilsētas ielām.»

Kad stāsts par svītroto tērpu bija pabeigts, Lisjēnam pietrūka drosmes turpināt sarunu. Viņš klausījās, kā prefekta kungs ar lempīgu uzpūtību atkārto kādu «Dēbats» iepriekšējās dienas numura rakstu. «Šie cilvēki vienmēr sludina, viņi nekad nesarunājas,» Lisjēns domāja. «Ja es apsēdīšos, noteikti aizmigšu. Jābēg, kamēr vēl pietiek spēka.» Priekšnamā viņš paskatījās sava pulksteni; pie Beršī kundzes viņš bija uzkavējies tikai divdesmit minūtes.

Lai neaizmirstu nevienu no jaunajiem paziņām un, galvenais, lai tos nesajauktu, kas provinciāļu patmīlības dēļ būtu visai nevēlami, Lisjēns nolēma sastādīt tikko iegūto draugu sarakstu. Viņš tos sadalīja pēc rangiem, kā dara angļu žurnāli, aprakstot publikai Olmakas balles.* Saraksts bija šāds:

«Grāfiene de Komersī kundze, Lotringas dinastija.

Marķīzs un marķīze de Pijlorāna kungs un kundze.

De Lanfora kungs; citē Voltēru un atkārto Dipuarjē spriedelējumus par civilkodeksu un mantojuma sadalīšanu.

MarķiZs un marķīze de Sova-d'Okenkūra kungs un kundze; d'Antēna kungs, kundzes draugs. Marķīzs — ļoti drosmīgs cilvēks, kas parasti beidzas nost aiz bailēm.

Marķīzs de Sanreāls — īss, drukns, neiedomājami uzpūtīgs, simt livru rentes.

Marķīzs de Ponlevē un viņa meita de Šastlē kundze, labākā partija provincē, miljonu īpašniece, de Blansē, de Goello u. c. iekāres objekts. Esmu brīdināts, ka de Šastlē kundze nekad negribēs mani pieņemt kokardes dēļ: vajadzētu panākt, lai varu pie viņas ierasties civilās drēbēs.

Grāfiene de Marsiljī, sarkanās lentes kavaliera atraitne; viens no senčiem — Francijas maršals.

Trīs grāfi Rolleri — Ludvigs, Sižismons un Andrē, braši virsnieki, nenogurdināmi mednieki un ļoti neapmierināti. Visi trīs brāļi runā pilnīgi vienu un to pašu. Ludvigs liekas draudīgs un skatās uz mani greizi.

Grāfs de Vasinjī, kādreizējais pulkvedis, saprātīgs un asprātīgs; jāpapūlas nodibināt ar viņu attiecības. Gaumīgs mājas iekārtojums, labi un kārtīgi sulaiņi.

Grāfs Zevernē, deviņpadsmit gadus vecs lāga zēns, resns un vienmēr iespīlēts pārāk šaurā frakā; melnas ūsas, katru vakaru divreiz atkārto, ka bez leģitimitātes Francijai laime nav iespējama; būtībā labsirdīgs; lieliski zirgi.

Ļaudis, kurus pazīstu, bet ar kuriem nevajag ielaisties sarunās, jo jau pirmā saruna uzliek par pienākumu izturēt divdesmit citas, un viņi spriedelē kā vakardienas avīzes:

De Luvala kungs un kundze, de Sensirāna kundze, de Bernheima kungs, de Žorē, de Volpuāla, de Serdāna, de Pulī, dc Senvensēna, de Pelletjē-Lizī, dc Vinēra un de Šalremona kungi utt., utt.»

Tādi bija ļaudis, starp kuriem Lisjēns pastāvīgi dzīvoja. Reti gadījās diena, kad viņš nesastapa doktoru, un pat sabiedrībā šis uzplijīgais doktors bieži vērsās pie viņa ar savām dedzīgajām izdomām.

Lisjēns bija tik nepieredzējis, ka nemaz nebrīnījās nedz par to, ka Nansī labākā sabiedrība, vienīgi jaunie cilvēki ne, viņu tik labi uzņem, nedz arī par pastāvību, ar kādu Dipuarjē viņu izglītoja un protežēja.

Par spīti kvēlajai un nekaunīgajai daiļrunībai, Dipuarjē bija ārkārtīgi bikls; viņš nepazina Parīzi un iedomājās, ka turienes dzīve ir briesmīga, taču tvīka ilgās tur nonākt. Ļaudis, ar kuriem viņš sarakstījās, jau sen bija viņam darījuši daudz ko zināmu par Levēna kungu, tēvu. «Tajā namā,» viņš prātoja, «es par velti dabūšu lieliskas pusdienas, tur sastapšu ievērojamus cilvēkus, ar kuriem varēšu runāt un kuri mani aizstāvēs nelaimē. Ja Levēni palīdzēs, es šajā Bābelē nebūšu vientuļš. Jauneklītis raksta vecākiem par visu; viņi, bez šaubām, jau zina, ka es šeit esmu dēla aizbildnis.»

De Marsiljī un de Komersī kundzes, abas vairāk nekā sešdesmit gadu vecas, kurām Lisjēns, būdams pietiekami saprātīgs, ļāva sevi bieži ielūgt pusdienās, bija jaunekli iepazīstinājušas ar visu pilsētas sabiedrību. Lisjēns burts burtā klausīja Teodelindas jaunkundzes padomiem.

Viņš bija pavadījis labākajā sabiedrībā tikai nepilnu nedēļu, kad jau pamanīja,, ka laja valda nikna šķelšanās.

Sākumā aristokrāti kaunējās par savām domstarpībām un gribēja tās noslēpt svešām acīm, taču naids un kaislības ņēma pārsvaru, jo tāda ir viena 110 provinces priekšrocībām: tur vēl ļaujas kaislībām.

De Vasinjī kungs un citi saprātīgi domājošie cilvēki pieņēma, ka dzīvo Anrī V valdīšanas laikā, turpretī Sanreāls, Ludvigs Rollers un pārējie galēji noskaņotie noraidīja Rambuijē notikušo atsacīšanos* un gaidīja Luija XIX valdīšanu, kurai vajadzēja sākties pēc Šarla X kundzības beigām.

Lisjēns bieži apmeklēja tā saucamo de Pijlorānu savrupnamu; tā bija liela celtne ādmiņu priekšpilsētas malā netālu no divpadsmit pēdu platas smirdošas upītes.

Virs maziem kvadrātīgiem lodziņiem, kas apgaismoja ratnīcas un staļļus, stiepās gara rinda lielu logu ar mazu kārniņu jumtiņu virs katra — šo jumtiņu uzdevums bija aizsargāt Bohēmijas stikla* rūtis. Jau divdesmit gadu tā pasargātas no lietus, tās ne reizi nebija mazgātas un pa tām telpās iespīdēja dzeltenīga gaisma.

Visskumīgākajā šo netīro logu apgaismotajā istabā aiz Bula* darināta veca rakstāmgalda mēdza sēdēt garš kalsns vīrs, kas politisku principu dēļ pūderēja matus un valkāja bizi; viņš bieži un labprāt apgalvoja, ka īsi apcirpti nepūderēti mati ir ērtāki. Šis principu moceklis bija stipri gados un saucās marķīzs de Pijlorāns. Emigrācijas laikā viņš uzticīgi pavadīja kādu ļoti augstu personu; kad šī persona kļuva visspēcīga, tai lika manīt, ka ir kauna liela nekā nedarīt tā cilvēka labā, kuru galminieki dēvēja par trīsdesmit gadu draugu. Beidzot pēc daudzkārtīgiem lūgumiem, ko de Pijlorāna kungs bieži izjuta ka pazemojošus, viņu iecela par .. . galveno nodokļu piedzinēju.

Kopš laika, kas pagāja nepatīkamās rūpēs un beidzās ar amatu finansu nozarē, de Pijlorāna kungs, juzdams sarūgtinājumu pret ģimeni, kurai viņš ziedojis visu mūžu, pasauli redzēja tumšās krāsās. Tomēr viņa principi bija palikuši nesatricināmi, un, tāpat kā agrāk, ja vajadzētu, viņš, tos aizstāvot, būtu ziedojis dzīvību.

Šarls Desmitais ir mūsu karalis ne jau tāpēc, ka ir patīkams cilvēks,— viņš bieži mēdza sacīt.— Vai nu viņš ir, vai nav patīkams, viņš paliek Luija Piecpadsmitā dēla — troņmantnieka pēctecis: ar to pietiek. — Un šaurā lokā piebilda:— Vai varam vainot likumīgo varu, ja tās pārstāvis ir muļķis? Vai mans fermeris lai tiktu atbrīvots no nodokļa par savu fermu tikai tāpēc, ka esmu dumjš vai slikts cilvēks?

De Pijlorāna kungs nevarēja ciest Luiju XVIII.

Šis drausmīgais egoists,— viņš bieži atkārtoja,— deva revolūcijai kaut ko līdzīgu likumīgam ieganstam. Viņa vainas dēļ dumpība ieguva pieņemamu pamatojumu, kas mums liekas smieklīgs,— viņš piemetināja,— bet var aizraut vājos.

Jā, mans kungs,— marķīzs teica Lisjēnam nākamajā dienā pēc jaunā cilvēka stādīšanas priekšā viņam,— tā kā kronis tiek piešķirts uz visu mūžu, nekas no tā, ko dara pašreizējais tā īpašnieks, nevar būt obligāts pēctecim, pat zvērests ne, jo zvērēdams viņš bija pavalstnieks, kurš nedrīkstēja pretoties sava karaļa gribai.

Šādās un līdzīgās runās Lisjēns klausījās ļoti uzmanīgi un pat godbijīgi, kā pieklājas jaunam cilvēkam, taču ļoti centās to darīt tā, lai pieklājība neatgādinātu piekrišanu. «Es, plebejs un liberālis, šo iedomības apsēsto cilvēku vidū varu iegūt kādu svaru vienīgi tad, ja pretojos viņiem.»

Kad tadas reizēs bija klāt Dipuarjē, tas bez kautrēšanās pārtrauca marķīzu.

Tā visa dēļ,— doktors sacīja,— nonāksim pie īpašuma vienlīdzīgas sadalīšanas starp iedzīvotājiem. Gaidot, kad piepildīsies šis visu liberāļu galamērķis, civilkodekss uzņemas pataisīt mūsu bērnus par sīkpilsoņiem. Kāds aristokrātu mantojums varēs saglabāties, ja pēc katra ģimenes galvas nāves pastāvīgi tiks sadalīts? Un tas vēl nav viss; mūsu jaunākajiem dēliem agrāk atlika armija, bet, tā kā civilkodekss, ko es nosauktu par velnišķīgu, sludina vienlīdzību īpašuma ziņā, armijā pieņem tā, ka tur iesakņojas vienlīdzības princips; paaugstināšanu dienesta pakāpē parastā kārtā nosaka likums; nekas vairs nav atkarīgs no monarha žēlastības; kāpēc tad jāpūlas iegūt karaļa labvēlību? Un, mans kungs, tiklīdz tiek uzdots šāds jautājums, monarhija vairs nepastāv. Ko es redzu no otras puses? Lielu mantojamu īpašumu iznīkšanu un līdz ar to — monarhijas bojāeju. Mums atliek vienīgi zemnieku dievticība, jo, tiklīdz nav reliģijas, nav arī vairs cieņas pret bagātu un augstdzimušu cilvēku, rodas sātanisks apstrīdēšanas gars un cieņas vietā — skaucūba; un, tiklīdz notiek kaut mazākā netaisnība,— dumpis.

Marķīzs de Pijlorāns piebilda:

— Tātad vienīgais glābiņš ir saukt atpakaļ jezuītus un uz četrdesmit gadiem ar likumu nodot tiem diktatūru audzināšanā.

Vissmieklīgākais ir tas, ka, piekrizdams šiem spriedumiem, marķīzs bija pārliecināts un apgalvoja, ka ir patriots; šai ziņā viņš ne tuvu netika līdzi vecajam blēdim Dipuarjē, kas, iedams ārā no de Pijlorāna kunga nama, reiz teica Lisjēnam:

' — Viņš ir dzimis hercogs, miljonārs un Francijas pērs; neba nu viņam pētīt, vai viņa stāvoklis atbilst vai neatbilst tikumības principiem, vispārības laimei un citām skaistām lietām. Viņa stāvoklis ir labs, tātad jādara viss, lai to noturētu un vēl uzlabotu, citādi sabiedrība viņu uzskatītu par gļēvuli vai muļķi.

Ļoti pieklājīgi un uzmanīgi jāklausās tādos sprediķos, nekad nedrīkst nožāvāties, lai cik gari būtu prātojumi — tāds bija Lisjēna sine qua non* pienākums, tāda bija maksa par ārkārtējo laipnību, kādu Nansī augstākā sabiedrība viņam parādīja, uzņemot savā vidū. «Jāatzīst,» kādu vakaru Lisjēns sprieda, dodamies mājās un uz ielas gandrīz migdams ciet, «jāatzīst, ka cilvēki, kas ir simtkārt dižciltīgāki par mani, parāda ārkārtīgu laipnību, runājot ar mani tik cēli un glaimojoši, tomēr nežēlīgi beidz mani nost! Es to vairs nespēju izturēt. Tiesa, atgriezies mājās, es varu uzkāpt trešajā stāvā pie sava dzīvokļa saimnieka Bonāra kunga; tur es varbūt sastaptu viņa radinieku Gotjē. Šis pilnīgi godīgais cilvēks tūlīt pat mestu man acīs neapstrīdamas patiesības, kuras tomēr attiecas uz galīgi neinteresantām lietām, un tik vienkāršā veidā, ka īsta iekaisuma brīžos var pārvērsties par rupjību. Un ko man tā dod? No tādas rupjības uznāk tikai žāvas.

Vai tiešām liktenis man lēmis visu mūžu atrasties starp fanātiskiem, egoistiskiem un pieklājīgiem leģitīmistiem, kuri dievina pagātni, un trakiem, augstsirdīgiem un garlaicīgiem republikāņiem, kas dievina nākotni? Tagad es saprotu, ko tēvs gribēja teikt, izsaukdamies: «Kāpēc es neesmu piedzimis 1710. gadā ar piecdesmit tūkstošiem livru rentes?»»

Daiļrunīgie spriedelējumi, ko Lisjēns pacieta ik vakaru un ko lasītājam vajadzēja izturēt tikai vienu reizi, bija Nansī un citu provinces aristokrātu ticības apliecība, kura mazliet pacēlās pāri avīžu «Quotidienne», «Gazette de France» utt. rakstu vientiesīgai pārstāstīša- nai. Pēc mēnesi ilgas pacietības pārbaudes Lisjēns vairs nemaz nespēja izturēt lielo un dižciltīgo zemes īpašnieku sabiedrību,— tie vienmēr runāja tā, it kā vienīgie dzīvotu pasaulē, un aizvien tikai par lielo politiku vai auzu cenām.

Briesmīgajā garlaicībā bija viens vienīgs izņēmums: Lisjēns Joti priecājās, kad dc Pijlorānu savrupnamā viņu pieņēma marķīze. Tā bija trīsdesmit četrus vai trīsdesmit piecus gadus veca vai varbūt vēl vecāka slaida auguma sieviete brīnišķīgām acīm, lielisku ādu, un galvenais, izskatījās tāda, it kā no sirds smietos par it visām teorijām. Viņa nepārspējami stāstīja, izsmēja visus, gandrīz nešķirodama, pie kādas partijas katrs pieder. Lielākoties viņas dzēlības bija trāpīgas, un grupiņā, kur atradās viņa, gandrīz vienmēr skanēja smiekli. Lisjēns labprāt viņā iemīlētos, bet vieta jau bija aizņemta, un de Pijlorāna kundzes galvenā nodarbošanās bija ķircināt kādu ļoti patīkamu jaunu cilvēku — de Lanfora kungu. Zobgalības tika izsacītas vismaigākās intimitātes tonī, bet tas nevienā neradīja sašutumu. «Te nu ir vēl viena provinces priekšrocība,» Lisjēns nodomāja. Turklāt viņš ļoti labprāt redzējās ar de Lanfora kungu; tas bija gandrīz vienīgais no uugstdzimu- šajiem, kas nerunāja pārāk skaļi.

Lisjēns pieķērās marķīzei, un pēc pāris nedēļām de Pijlorāna kundze viņam jau likās skaista. Provincei raksturīgais jūtu svaigums šajā sievietē kairinoši apvienojās ar parīzisku smalkumu. Patiešām, viņas audzināšana tika pabeigta Šarla X galmā, kad vīrs bija galvenais nodokļu piedzinējs kādā diezgan attālā departamentā.

Lai izpatiktu vīram un vīra partijai, de Pijlorāna kundze katru dienu divas vai trīs reizes apmeklēja baznīcu; taču, tiklīdz viņa iegāja tā Kunga namā, tas pārvērtās par salonu; Lisjēns nolika savu krēslu iespējami tuvāk de Pijlorāna kundzei un tā rada iespēju izpildīt augstākās sabiedrības likumus, garlaikodamies, cik vien maz varēdams.

Kādu dienu, kad marķīze kopā ar blakus sēdošajiem jau desmit minūtes pārāk skaļi smējās, pie grupiņas piegāja kāds garīdznieks un iedrošinājās viņai aizrādīt.

Man gan liktos, marķīzes kundze, ka dieva nams…

Vai šī «kundze» varbūt zīmējas uz mani? Jūs man liekaties ļ'cti jo» īgs, mīļo abat! Jūsu pienākums ir glābt mūsu dvēseles, un jūs visi c-.it tik daiļrunīgi, ka gadījumā, ja mēs baznīcā nenāktu principa pēc, pie jums te nebūtu nevienas dzīvas dvēseles. Kancelē jūs varat runāt, cik vien tīk; bet neaizmirstiet, ka jūsu pienākums ir atbildēt, kad jautāju es; jūsu tēva kungam, kurš bija manas vīramātes sulainis, gan būtu vajadzējis jūs labāk apmācīt.

Žēlsirdīgo pamācību pavadīja vispārēji, kaut ari aizturēti smiekli. Tas bija uzjautrinoši, un Lisjēns nepalaida garām ne nieka no mazās scēnas. Bet par atmaksu viņam vajadzēja stāstu par šo notikumu- noklausīties vismaz simt reižu

De Pijlorāna kundze un de Lanfora kungs pamatīgi sastrīdējās. Lisjēns kļuva-vēl neatlaidīgāks. Nekas nevarētu užjautrihāt vairāk kā abu naidīgo pušu izturēšanās — tās turpināja satikties ik dienās; veids, kādu viņi sadzīvoja, bija visas Nansī uzmanības lokā.

Li.sjcnS bieži atstāja de Pijlorānu savrupnāmu kopā ar de Lanfora kungu starp viņiem bijā radusies zināma sirsnība. De Lanfora kungs bija d/.imK zelto laimīgās zvaigznes un neko nenožēloja. 1830. gada revolūcijas laika viņš bija kavalērijas kapteinis un priecīgu prātu izmantoja gadījumu, lai atbrīvotos no nepatīkamā amata.

Kādu dienu, kad de Lanfora kungs kopa ar Lisjēnu atstāja de Pijlorānu savrupnamu, kur pret viņu necienīgi izturējās visu acu priekšā, viņš sacīja: .

Ne par kādiem pasaules labumiem es nebūtu ar mieru slepkavot audējus vai ādmiņus, un šajos laikos tāds ir jūsu pienākums.

Ir jāatzīst, ka pēc Napoleona dienests armijā nav neko vērts,—Lisjēns atbildēja.—Šarla Desmitā laikā jums vajadzēja būt provokatoriem kā Karona lietā vai doties uz Spāniju saņemt ciet ģenerāli Riego, iai karalis Ferdinands to pakārtu.* - Jāatzīst, ka cilvēkiem, kādi esam mēs, tādas lietas nepiedienas.

Bulu labi dzīvot Luija Četrpadsmitā valdīšanas gados; tad laiks paietu galma vislabakajā sabiedrībā — ar de Sevinjē kundzi, hercogu de Vilmā kungu* un hercogu de Sensimona kungu, kopā ar kareivjiem vajadzētu būt tikai tad, kad vadītu tos kaujā, un pie reizes varbūt gūtu slavu. … . ,

- Jā, jums tas būtu ļoti labi, marķīza kungs, bet es Luija Četrpadsmitā laikā varētu būt vienīgi tirgotājs, labākajā gadījumā mazs Samiēls Bernārs.*

Abiem par lielu nožēlu, viņiem piebiedrojās marķīzs de Sanreāls, un saruna ievirzījās cilā gultnē. Tika pārspriests, ka sausums izputinās neapūdeņoto zemju īpašniekus, sākās strīds, vai vajadzīgs kanāls, pa 1 kuru ūdeni no Bakarā mežiem novadīt uz tīrumiem.

Lisjēna vienīgais mierinājums bija tuvumā vērot Sanreālu, viņprāt, tipisku provinces zemes lielīpašnieku. Sanreāls bija trīsdesmit trīs gadus vecs drukns vīrietis ar nespodri melniem matiem. Viņš pretendēja uz ļoti daudz ko, it sevišķi uz labsirdību un vienkāršību, taču tālab neatsacījās no smalkuma un asprātības. Šāds nesavienojamu pretenziju sajaukums, ko izcēla provincei milzīgā bagātība un atbilstoša pašapziņa, padarīja viņu par neparastu muļķi. Nevarētu sacīt, ka viņa galvā nav nekādu domu, bet viņa pārmērīgā uzpūtība un iedomība bija pilnīgi neizturama, sevišķi tad, kad viņš gribēja būt asprātīgs.

Ja viņš sniedza roku, tad viena no viņa izpriecām bija tā parādīt savu spēku, lai cilvēks iekliegtos; jautrības labad viņš arī bļāva pilnā kaklā, ja nebija, ko teikt. Viņš centīgi pārspīlēja manieres, kas liecinātu par labsirdību un nepiespiestību, un bija skaidri redzams, ka simtreiz dienā sev atkārto: «Esmu lielākais zemes īpašnieks provincē, tāpēc man jāatšķiras no citiem.»

Ja nesējam uz ielas iznāca domstarpības ar kādu no Sanreāla ļaudīm, viņš skriešus metās izbeigt strīdu un labprāt būtu nesēju nositis. Slavenakais darbs, kas Sanreālu izvirzīja provinces enerģisko un labticīgo cilvēku priekšgalā, bija tāds: šis muižnieks pats apcietināja vienu no nelaimīgajiem zemniekiem, kurus, pēc Burbonu pavēles, nezināmu iemeslu dēļ nošāva sakarā ar sazvērestību vai drīzāk nemieriem, kas izcēlās viņu valdīšanas laikā. To Lisjēns uzzināja daudz vēlāk. Sanreāla domubiedri kaunējās viņa dēļ, un arī viņš pats, izbrīnījies par savu rīcību, sāka šaubīties, vai muižniekam, lielam zemes īpašniekam, būtu vajadzējis pildīt žandarma pienākumus un, kas vēl ļaunāk, izraut no pūļa kādu nelaimīgu zemnieku, lai liktu viņu nošaut bez tiesas un izmeklēšanas, tikai aizvedot uz kara tribunālu.

Šim marķīzam bija viena vienīga līdzība ar laipnajiem reģences laika* marķīziem: ik dienas pēc pusdienlaika vai pulksten vieniem viņš bija gandrīz pilnīgi piedzēries, un de Lanfora kungam viņš piebiedrojās divos. Šādā stāvoklī marķīzs runāja bez mitas un bija visu savu stāstu varonis. «Šim te gan nepietrūktu spara, un viņš nebūtu no tiem, kas padevīgi noliek galvu zem 93. gada cirvja kā dievbijīgās avis d'Okenkūri,» Lisjēns nosprieda.

Marķīza de Sanreāla namā galds viesiem bija klāts gan vakarā, gan rītā, un, runādams par politiku, mājastēvs nekad nenolaidās no vispatētiskākās sparības augstumiem. Tam bija savs pamats: viņš zināja no galvas kādus desmit de Šatobriāna kunga izteikumus, arī to, kurā ir runa par bendi un vēl sešām personām, kas nepieciešamas departamenta pārvaldei.

Tādas daiļrunības pakāpes uzturēšanai viņam uz sarkankoka galdiņa blakus krēslam vienmēr atradas pudele konjaka, dažas vēstules no Reinas viņa krasta un «France» numurs — avīze, kas cīnījās pret 1830. gadā Rambuijē pilī notikušo atsacīšanos no tiesībām uz troni. Neviens, kir; iegriezās pie Sanreāla, nevarēja neiedzert uz karaļa un viņa likumīgā mantinieka Luija XIX veselību.

Velns parāvis, mans kungsl— Sanreāls iekliedzās, vērsdamies pie I isjēna.— Varbūt mēs vēl kopā karosim, ja kādreiz Parīzes lielie Irģitimisti gribēs nokratīt advokātu jūgu."

Lisjēns atbildēja tā, ka viņam uzsmaidīja laime iepatikties krietni iereibušajam marķīzam, un kopš tā rīta, kas beidzās pie karstvīna glāzes kādā pilsētas ultrarojālistu kafejnīcā, Sanreāls pilnīgi pierada pie Lisjēna sabiedrības.

Taču varonīgais marķīzs savā ziņā sagādāja neērtības: izdzirdis pieminam Luiju Filipu, viņš vienmēr pārvērstā spiedzīgā balsī izkliedza vienu vienīgu vārdu: «Zaglis!»* Tāda bija viņa asprātība, par kuru lielākā daļa Nansī dižciltīgo dāmu ik reizi skaļi jo skaļi smējās. Lisjēnam riebās gan nebeidzamā atkārtošanās, gan neizbēgamie smiekli.

## XII nodaļa

Kad Lisjēns jau sešdesmito vai astoņdesmito reizi bija novērojis šā smalka joka spējo iedarbību, viņš nolēma: «Es būtu pēdīgais muļķis, ja ulklatu šiem lauku komediantiem kaut vienu savu domu; viss viņiem ir nedabisks — arī smiekli; un pat vislielākās jautrības brīžos viņi domā par deviņdesmit trešo gadu.»

Tāds lēmums izšķīra Lisjēna panākumus. Daži pārāk vaļsirdīgi vārdi jau bija atvēsinājuši pret viņu radušās draudzīgās jūtas. Tiklīdz jauneklis sāka melot kuram katram, draudzība auga augumā. Par piesardzību Lisjēns maksāja dārgi: viņš garlaikojās. Ieraudzījis jebkuru no grāfienes de Komersī kundzes draugiem, viņš jau iepriekš zināja, kas tam jāsaka un kāda būs atbilde. Arī vispatīkamākajiem no šiem kungiem krājumā nebija vairāk kā astoņas vai desmit asprātības, un par to jaukumu var spriest pēc marķīza de Sanreāla joka, kas tika uzskatīts par vienu no jautrākajiem.

Bet garlaicība provincē ir tik mokoša, no tās cieš pat ļaudis, kas to sēj sev visapkārt riekšavām, ka Nansī uzpūtīgie muižnieki tīri labprāt sarunājās ar Lisjēnu un apturēja viņu uz ielas. Šis pilsonis, kas, par spīti sava tēva miljoniem, domāja pietiekami labticīgi, šķita kaut kas neredzēts. Turklāt de Pijlorāna kundze bija paziņojusi, ka viņš ir visai gudrs. To varēja uzskatīt par LLsjēna pirmo uzvaru. Patiešām, viņš vairs nebija tāds zaļknābis kā tad, kad tikko atstāja Parīzi.

Starp cilvēkiem, kuri ar viņu nodibināja ciešākas attiecības, jauneklis sevišķi ievēroja pulkvedi grāfu de Vasinjī. Tas bija liela auguma gaišmatis, vēl jauns, kaut ari stipri grumbains, pēc izskata saprātīgs un laipns. 1830. gada jūlijā viņš tika ievainots, taču pārāk neplātījās ar milzīgo priekšrocību. Atgriezies Nansī, grāfs nelaimīgā kārtā iedvesa lielu kaislību mazajai de Vilbela kundzei, nodeldētu patiesību vācelei ar ļoti skaistām acīm, kuras tomēr kvēloja piedauzīgi izaicinoši. Viņa uzkundzējās de Vasinjī, mocīja viņu, neļāva doties uz Parīzi, kur atgriezties viņš no sirds vēlējās, un, galvenais, gribēja, lai grāfs kļūtu Lisjēnam draugs. De Vasinjī kungs ieradās vizītē pie Lisjēna. «Tas ir pārāk liels gods,» mūsu varonis domāja, «bet kas ar mani te notiks, ja pat mājās nevarēšu pabūt viens?» Beidzot Lisjēns pamanīja, ka, pietiekami viņu atmaidzinājis ar visglaimīgākajiem un veiklākajiem komplimentiem, grāfs sāk neatlaidīgu iztaujāšanu. Lisjēns pūlējās atbildēt divdomīgi, lai garo apmeklējumu laikā mazliet izklaidētos, jo šķiet, ka provinciāļiem, pat vispieklājīgākajiem, laiks nemaz nerit uz priekšu, un divas stundas ilga vizīte nav nekas neparasts.

Cik dziļš ir grāvis starp Tilēriju pili un dārzu?— grāfs de Vasinjī kādu dienu viņam jautāja.

Es nezinu,— Lisjēns atbildēja,— bet, manuprāt, ar ieročiem rokās būtu grūti tikt tam pāri.

Kā, vai tiešam tas būtu divpadsmit vai piecpadsmit pēdas dziļš? Tad tajā ieplūstu Sēnas ūdens.

Japadomā… Šķiet, grāvja dibens vienmēr ir mitrs, bet varbūt grāvis nav dziļāks par trim vai četrām pēdām. Man nekad nav ienācis prātā šo grāvi papētīt, tomēr esmu dzirdējis par to runājam kā par militāru nocietinājumu.

Un Lisjēns minūtes divdesmit mēģināja tādā divdomīgā sarunā izklaidēties.

Kādu dienu Lisjēns pamanīja, ka d'Antēna kungs novedis d'Okenkūra kundzi līdz izmisumam. Patīkamais jaunais cilvēks, tik īstens francūzis, tik maz noraizējies par nākotni un tik ļoti patikt gribošs, todien bija kā neprātīgs aiz mīlestības un maigām skumjām; viņš tiktā] zaudēja galvu, ka mēģināja būt vel sirsnīgāks nekā parasti. Viņš nesaprata d'Okenkūra kundzes pieklājīgos ieteikumus iet mazliet izvēdināties un atgriezties vēlāk, bet aprobežojās ar to, ka staigāja pa viesistabu šurpu turpu.

Kundze, es ļoti vēlētos,— Lisjēns viņai sacīja,— uzdāvināt jums mazu angļu gravīru brīnišķīgā gotiskā ietvarā; es jums lūgtu atļauju novietot to salonā, un no dienas, kad es to neredzētu parastajā vietā, es vairs nespertu kāju jūsu namā un tā parādītu, ka esmu aizvainots par tik nežēlīgu rīcību.

Jā, jūs jau nu esat gudrinieks,— viņa smiedamās atbildēja,— neesat vis tāds muļķis, lai iemīlētos… Ak dievs! Vai gan iespējams kaut kas garlaicīgāks par mīlestību? …

Tomēr tādas runas nabaga Lisjēns dzirdēja ļoti reti; viņa dzīve ritēja bēdīga un vienmuļa. Viņu pieņēma Nansī salonos; viņam kalpoja lieliskās livrejās tērpti sulaiņi; viņa tilbirī un kaleša, ko māte izrakstīja no I indonas, bija tik jaunas, ka varēja sacensties ar de Sanreāla un utu hagatāko proviticiešu ekipāžām; viņš ar prieku rakstīja tēvam anekdotes par Nansī lepnākajiem namiem. Tomēr viņš joprojām garlaikojās tāpat kā tolaik, kad nevienu nepazina un pavadīja vakarus, stnigadams pa Nansī ielām.

Biezi vien Lisjēns, piegājis pie kāda nama, apstājās uz ielas, pirms padevās mokām klausīties klaigāšanā, no kuras ausis krita ciet. «Vai iet iekšā?» viņš prātoja. Reizēm viņš jau ārpusē sadzirdēja skaļas balsis. Sludinātājs provinciālis, kas cieš sakāvi, ir baismīgs; kad vairs nav ko teikt, viņš meklē glābiņu plaušu spēkā: šķiet, viņš tāpēc lepojas, turklāt pamatoti, jo bieži vien tādā veidā pārspēj un apklusina pretinieku.

«Parīzes ultrarojālisti ir piemērojušies,» Lisjēns domāja, «bet te es tos redzu dabiskā izskatā: tie ir briesmīgi, trokšņaini radījumi, kas lādas, ir pieraduši, ka neviens nebilst ne vārda pretī, un vienu teikumu maļ trīs stundas ceturkšņus. Parīzes neciešamākie ultrarojālisti, kuru dēļ tukšojas de Grandē kundzes salons* te liktos gluži pieklājīgi labākās sabiedrības cilvēki, kas runā pieņemamā tonī.» …

Skaļas runāšanas netikums Lisjēnam likās ļaunākais no visiem; viņš nekādi nespēja ar to samierināties. «Man viņi jāstudē, kā studē dabas vēsturi. Kivjc kungs Botāniskajā dārzā* mums sacīja, ka pētīt vajag inclīidr.ki, rūpīgi nosakot atšķirīgo un kopīgo — tā varot iegūt drošu līdzekli pret r iebumu, l.o iedveš tārpi, kukaiņi un kroplīgi krabji,» utt., utt.

Kad Lisjēns uz ielas sastapa kadu 110 saviem jaunajiem paziņām, viņš nevareja neapstāties un neaprunāties. Tad abi vērās viens otrā, neattapdami, ko sacīt, pārmija dažus vārdus par karstumu, par aukstumu utt., jo provinciālis nelasa neko citu kā vienīgi avīzes, un, kad pārrunāti pēdējā numura raksti, nezina, ko vēl piebilst. «Būt bagātam te ir īsta nelaime,» Lisjēns prātoja. «Bagātajiem ir mazāk ko darīt nekā pārējiem, acīmredzot tāpēc viņi ir tik ļauni. Viņi vada mūžu, kā mikroskopā pētīdami savu kaimiņu dzīvi; vienīgais viņiem zināmais līdzeklis pret garlaicību ir citu īzspiegošana, un tieši tas pirmajos mēnešos kaut cik noslēpj svešiniekam viņu gara tukšibu. Kad vīrs sāk stāstīt svešajam kādu notikumu, ko uzzinājis no sievas un bērniem, tie deg nepacietībā runāt 1111 apklusināt tēvu, lai paši notikumu izklāstītu, 1111 bieži vien, it kā iestarpinādami kādu aizmirstu apstākli, sāk visu 110 gala.»

Reizēm Lisjēnu tas viss tik ļoti nogurdināja, ka, nokāpis no zirga, viņš nevis posās un gāja iedzert dižciltīgo sabiedrībā, bet palika majas iebaudīt glāzi alus kopā ar dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu.

- Man vajadzēs piedāvāt simt Iuidoru pašam prefekta kungam,— kadu dienu Lisjēnam sacīja brašais tirgonis, kas nepavisam necienīja valsts varu,— man vajadzēs piedāvāt simt Iuidoru, lai dabūtu atļauju ievest no ārzemēm divtūkstoš maisu labības, bet viņa tēvam ir divdesmittūkstoš franku liela alga.

Vietējos aristokrātus Bonārs cienīja tikpat maz kā ierēdņus.

Bez doktora Dipuarjē,— viņš teica Lisjēnam,— šie te … nebūtu pārāk ļauni; jūs, kungs, viņus pieņemat ļoti bieži, esiet piesardzīgs! Šejienes dižciltīgie,— Bonārs piebilda,— dreb aiz bailēm, ja pasts no Parīzes četras stundas aizkavējas; tad viņi nāk pie manis jau priekšlaikus pārdot labības ražu; aristokrāti metas manā priekšā ceļos, lai dabūtu zeltu, un nākamajā dienā, kad beidzot pienākušais pasts šos kungus ir nomierinājis, viņi uz ielas tikko atņem sveicienu. Manuprāt, esmu tikai godīgs, paturot prātā katru nepieklājību un liekot viņiem par to samaksāt Iuidoru. Es to nokārtoju ar sulaini, kuru viņi atsūta pārdot graudus; jo iedomājieties tikai, cienītais kungs, par spīti lielajam skopumam, viņiem nav dūšas pat nākt un paskatīties, kā tiek mērīta viņu labība. Kad piebērts ceturtais vai piektais dubultdekalitrs, resnais de Sanreāla kungs sāk sūdzēties, ka putekļi viņam sastrēgstot krūtīs; tas tikai ir tips,— šis taisās atjaunot mums klaušas, jezuītus un visu veco režīmu.

Kādu vakaru, kad virsnieki pēc apmācībām pastaigājās pa laukumu, pulkvedis Malērs de Senmegrēns iesvēlās dusmās pret mūsu varoni.

Kas tās par četrām vai piecām spilgtām livrejām ar milzīgām tresēm, ko jūs izrādāt ielās? Pulkā tās atstāj sliktu iespaidu.

Goda vārds, pulkvedi, neviens reglamenta paragrāfs neaizliedz šķiest naudu, ja kādam tā ir.

Vai esat jucis, ka runājat ar pulkvedi tādā tonī?— Lisjēna draugs Filoto čukstēja, pavilkdams jaunekli sānis.— Viņš jums vēl sagādās nepatikšanas!

Kadas nepatikšanas man vēl varētu sagādāt? Liekas, viņš mani ienīst ta, ka vien var ienīst kādu, kuru reti sastop, bet es tik tiešām ne par sprīdi nepiekāpšos cilvēkam, kas mani neieredz, kaut neesmu devis nekādu iemeslu. Tagad, šaja mirkli man iešāvās prātā doma par livrejām, un tāda paša iemesla dēļ tūlīt likšu atsūtīt no Parīzes floretes — divpadsmit pāru.

Ak jūs, karstgalvi!

Nepavisam nē, pulkveža kungs; dodu godavārdu, ka jums pulkā nav miermīlīgāka un mazāk ģeķiga virsnieka par mani. Es vēlos, lai mani neviens neaiztiek, un arī pats negribu nevienu aizskart. Būšu pret visiem nevainojami pieklājīgs un izturēšos nevainojami prātīgi, bet, ja mani kaitinās, es pratīšu aizstāvēties.

Divas dienas vēlāk pulkvedis izsauca Lisjēnu un mazliet neveiklā, mākslotā tonī aizliedza turēt vairāk par diviem livrejās tērptiem sulaiņiem. Lisjēns lika ieģērbt savus kalpotājus elegantās pilsoņu drēbēs, kas bija pašūtas pēc pēdējās modes un vērta vienkāršos, neaptēstos puišus visai smieklīgus. Jaunos tērpus viņš pasūtīja pie kāda vietēja drēbnieka. Pēdējais apstāklis — Lisjēns gan par to iepriekš nebija īpaši domājis — sagādāja viņa jokam panākumus; sabiedrībā tas tika augstu novērtēts, un de Komersī kundze izteica Lisjēnam komplimentus. D'Okenkūra kundze un de Pijlorāna kundze vai galvu zaudēja viņa dēļ.

Par livreju aizliegumu Lisjēns aizrakstīja mātei; pulkvedis savukārt par šo notikumu ziņoja ministram — Lisjēns kaut ko tādu jau bija gaidījis. Šai laikā varēja manīt, ka Nansī salonos viņu sāk daudz vairāk cienīt: Dipuarjē bija parādījis savu Parīzes draugu atbildes uz vēstulēm, kurās tika lūdzis ziņas par Van Petersa, Levēna un Co nama stāvokli sabiedrībā un bagātību. Labvēlīgāku atbildi nemaz nevarētu iedomāties. «Šis nams,» viņam rakstīja, «pieder pie tiem nedaudzajiem, kuri, izmantojot gadījumu, pērk jaunas ziņas no ministriem un liek tās lietā, dalot ienākumus uz pusēm.»

Tieši Levēns, tēvs, nodevās tādiem apšaubāmiem darījumiem, kas ar laiku mēdz izputināt, bet sagādā patīkamus un augstus sakarus. Kancelejās viņam bija savi ļaudis, tie laikus brīdināja, ka pulkvedis Malērs iesniedzis sūdzību par viņa dēlu.

Notikums ar dēla sulaiņu livrejām Levēna kungu ļoti uzjautrināja; viņš pievērsās tam, un nepagāja ne mēnesis, kad pulkvedis Malērs de Seninegrcns šai sakāra saņēma no ministrijas ārkārtīgi nepatīkamu vēstuli.

Viņam ļoti gribējās aizsūtīt Lisjēnu labi tālu uz kādu manufaktūru pilsētu, kuras strādnieki sāka dibināt savstarpējās palīdzības biedrību. Bet, galu galā, ja cilvēks ir daļas komandieris, viņam jāprot apspiest savas vēlmes, tāpēc, Lisjēnu sastapis, pulkvedis viņam, lišķīgi smaidot kā lāga vīrs, kas grib būt asprātīgs, teica:

Jaunais cilvēk, man darīts zināms, ka esat paklausījis manam rīkojumam par livrejām; esmu ar jums apmierināts; tagad varat turēt tik livrejotu sulaiņu, cik vien vēlaties; bet pasaudzējiet tētiņa maku!

Man ir tas gods jums pateikties, pulkvedi,— Lisjēns sausi atbildēja.— Tētiņš šai sakarā rakstīja; esmu pat gatavs derēt, ka viņš runājis ar ministru.

Smīns, kas pavadīja pēdējo vārdu, pulkvedi dziļi aizvainoja. «Ak, ja es nebūtu pulkvedis un nevēlētos kļūt par ģenerālmajoru,» Malērs domāja, «šis pēdējais vārds tev gan maksātu pamatīgu zobena cirtienu, nekaunīgo smurguli!» Un viņš atvadījās no apakšleitnanta strauji un skarbi kā vecs karotājs.

Tādā veidā, apvienojot spēku un apdomību, kā tiek rakstīts gudrās grāmatās, Lisjēns pulkā patiešām vairoja naidu pret sevi, bet skaļi viņam netika izsacīts neviens ļauns vārds. Daži biedri bija patīkami cilvēki, taču viņam piemita slikts paradums sarunāties ar virsniekiem tik maz, cik maz vien pieļauj nevainojamas pieklājības likumi. Šādā vidē Lisjēns garlaikojās līdz nāvei un nepiedalījās nekādās jauno virsnieku izpriecās; viņam piemita laikmetam raksturīgās kļūdas.

Ap to laiku Nansī sabiedrība nespēja sniegt vairs neko jaunu mūsu varoņa uztverei. Visus tis pārstāvjus viņš pazina kā savus piecus pirkstus. Atlika vienīgi filozofēt. Viņaprāt, provincē bija vairāk dabiskuma nekā Parīzē, bet no tā loģiski izrietēja, ka Nansī muļķi ir daudz grūtāk paciešami. «Šiem cilvēkiem, pat vislabākajiem,» Lisjēns sprieda, «vairāk par visu pietrūkst savdabības.» Oriģinalitāti Lisjēns reizēm saskatīja vienīgi doktorā Dipuarjē un de Pijlorāna kundzē.

## XIII nodaļa

Lisjēns nekad nebija saticis sabiedrībā de Šastlē kundzi, kura toreiz, kad jaunais cilvēks ieradās Nansī, redzēja viņu nokrītam no zirga; viņš šo dainu bija aizmirsis, bet, ka jau paradis, gandrīz katru dienu jaja pa Pompu ielu. Tiesa, viņš biežāk skatījās uz liberālo virsnieku, kas lūreja Sinita lasāmkabinetā, nekā uz papagaiļzaļajām žalūzijām.

Kadu pēcpusdienu žalūzijas bija atvērtas; Lisjēns redzēja glītus izšūta muslīna aizkarus; tūlīt pat, gandrīz nedomādams, kāpēc to dara, viņš piecirta piešus, lai visā spožumā parādītu savu jāšanas māku. Šoreiz viņš jāja nevis ar prefekta angļu zirgu, bet gan ar mazu ungāru kumeļu, kuram jātnieka rīcība nepavisam nepatika. Ungārs tā satrakojās nu lēca tik neaprēķināmi, ka divas vai trīs reizes Lisjēns tikko neizlidoja no segliem.

«Atkal lajā paša vietā!» viņš nosodījās, niknumā piesarkdams; lai nelaime būtu pilnīga, viskritiskākajos brīžos viņš manīja aizkariņus .mazliet paveramies. Nebija šaubu, ka Lisjēnu kāds vēro. Tā patiešām bija de Šastlē kundze, kura nodomāja: «Re, kur mans jaunais virsnieks, kas tūlīt vēlreiz nokritīs!» Viņa bieži redzēja jaunekli jājam garām: virsnieka apģērbs bija elegants, taču tajā nemanīja nekādas švītības.

Beidzot Lisjēns piedzīvoja galēju pazemojumu: ungāru zirdziņš viņu izmeta no segliem desmit soļu no vietas, kur viņš bija nokritis, ierodoties pilsēta kopā ar pulku. «Varētu domāt, ka tas ir liktenis,» viņš nosprieda aklās dusmas, kapdanis atpakaļ seglos. «Esmu nolādēts palikt smieklīgs šis sievietes acis.» y

Visu vakaru viņš nespēj.i samierināties ar notikušo. «Man vajadzētu uzmeklēt šo sievieti un redzet, vai viņa spej nesmejoties mani uzlūkot.»

Vakarā pie de Komersī kundzes Lisjēns pastāstīja par savu neveiksmi, kas kļuva par dienas galveno notikumu, un pieredzēja to prieku noklausīties, kā šis gadījums tiek atstāstīts katram, kurš ierodas. Kad viesošanās tuvojās beigām, viņš dzirdēja pieminam de Šastlē kundzes vardu un pajautāja de Serpjēra kundzei, kāpēc šī dāma nekad nav .sastopama sabiedrībā.

De Šastlē kundzes tēvam, marķīzam de Ponlevē kungam, tikko !>ija ģikts lēkme; viņa meita, kaut ari audzināta Parīzē, uzskatīja par savu pienākumu atrasties pie tēva; turklāt mums nav tā laime viņai patikt.

Kāda dāma, kas sēdēja blakus de Serpjēra kundzei, piebilda dažus dzēlīgus vārdus, ko de Serpjēra kundze papildināja.

«Bet tā taču ir tīrā skaudība,» Lisjēns domāja. «Vai varbūt tiešām de Šastlē kundzes uzvedība dod tenkām kādu ieganstu?» Tad viņam ienāca prātā Bušāra kungs, pasta priekšnieks, kas viņa ierašanās dienā bija pieminējis de Bizāru de Sisila kungu, 20. huzāru pulka apakšpulkvedi.

Nākamās dienas rīta pusē, manevru laikā, Lisjēns spēja domāt vienīgi par iepriekšējās dienas neveiksmi… «Un tomēr jāšana ir varbūt vienīgā lieta pasaulē, ko protu labi. Dejotājs esmu ļoti slikts, salona nespēju būt nekāds spīdeklis; providence, bez šaubām, gribējusi mani pazemot… Velns lai parauj! Ja es jelkad sastapšu šo jauno sievieti, man viņa jāsveicina; manu kritienu dēj mēs jau esam iepazinušies, un, ja sveicienu viņa uzskatīs par pārdrošību, jo labāk — atceroties to, izgaisis atmiņas par maniem smieklīgajiem kritieniem.»

Četras vai piecas dienas velak, zirgu kopšanas laikā iedams uz kazarmu, Lisjēns ielas pagriezienā, desmit so|u attālu, ieraudzīja paliela auguma sievieti ļoti vienkāršu cepuri galvā. Viņam šķita jau redzēti ārkārtīgi biezie, spožie mati neparasti skaistā krāsā, kas viņu bija pārsteiguši pirms trim mēnešiem. Tā tiešām bija de Šastlē kundze. Viņš jutās gauži izbrīnījies par šīs sievietes parīzietēm raksturīgo vieglo, meitenīgo gaitu.

. «Ja viņa mani pazīs, viņa nevarēs novaldīties un sāks smieties man tieši sejā.»

Un viņš ielūkojās dāmai acīs, bet to skaidrā un nopietnā izteiksme liecināja par mazliet skumju sapņainību, tajā nebija ne jausmas no zobgalības. «Nav nekādu šaubu,» viņš domāja, «skatienā, ko viņa bija spiesta man veltīt, iedama tik tuvu garām, nevarēja manīt ne drusciņu izsmiekla. Viņa paraudzījās manī tā, kā mēdz pamest mirkli uz ceļā pagadījušos šķērsli, uz kādu priekšmetu… Tas nu gan ir liels gods! Man ir bijusi tāda pati loma kā ceļā sastaptiem ratiem… Skaistajās acīs pavīdēja pat biklums… Bet vai viņa galu galā manī pazina neveiksmīgo jātnieku?»

Nodomu sveicināt de Šastlē kundzi Lisjēns atcerējās tikai labu brīdi pēc tam, kad viņa jau bija pagājusi garām; jaunās sievietes kautrais un pat nedrošais skatiens šķita tik cildens, ka Lisjēns, nonācis viņai blakus, neviļus nodūra acis.

Manevri, kas mūsu varonim torlt aizņēma vairāk nekā trīs stundas, nelikās tik ilgi kā parasti; iztēlē viņš nemitīgi redzēja provincei gluži neraksturīgo skatienu, kas bija sastapies ar viņējo. «Kopš atrodos Nansī, manā sirdī mājo viena vienīga vēlēšanās: panākt, lai jaunā sieviete aizmirst atgadījumu, kas mani padara smieklīgu viņas acīs. Es būtu ne vien garlaicībā aptrulis cilvēks, bet arī galīgs muļķis, ja man neizdotos pat tāds nevainīgs nodoms.»

Vakarā Lisjēns bija sevišķi laipns un uzmanīgs pret de Serpjēra kundzi un piecām vai sešām viņas draudzenēm, kas sēdēja šīs dāmas tuvumā; izlikdamies visai ieinteresēts, viņš uzklausīja bezgalgaras un rūgtuma pilnas žēlošanās par Luija Filipa galmu, kuras beidzās ar dzēlīgu de Sova d'Okenkūra kundzes nopaļāšanu. Gudrais sagatavošanas manevrs deva Lisjēnam iespēju pēc stundas tuvoties mazajam galdiņam, pie kura i/.šuva Teodelindas jaunkundze. Viņš pastāstīja viņai un viņas draudzenēm jaunus sīkumus par savu pēdējo kritienu.

Visļaunākais bija tas, viņš piebilda,— ka netrūka arī skatītāju, kuriem šis notikums nebija nekas jauns.

Un kas tie bija? Teodelindas jaunkundze vaicāja.

Kāda jauna sieviete, ka dzīvo Ponlevē savrupnama otrajā stāvā.

A, tā ir de Šastlē kundze!

Tas mani mazliet nomierina, par viņu runā daudz slikta.

Viņa ceļ degunu pārāk augstu, un Nansī sabiedrība viņu necieš, taču mēs de Sastlē kundzi pazīstam vienīgi pēc dažām vizītēm vai, pareizāk sakot,— labsirdīgā Teodelinda piebilda,— nepazīstam nemaz. Atbildes vizītēs de Šastlē kundze ierodas ar lielu nokavēšanos. Es gribētu sacīt, ka viņai raksturīga zināma nevērība un nepatīk dzīve talu no Parīzes.

Bieži padoties,- viena 110 de Serpjēra jaunkundzes draudzenēm piebilda,— ka viņa liekot iejūgt zirgus un, kad pajūgs ir gaidījis stundu vai divas, paveļot tos atkal izjūgt; stāsta, viņa esot savādniece un vairoties no cilvēkiem.

Smalkjūtīgai dvēselei,— Teodelinda atsāka,— ir ārkātīgi nepatīkami, ja nav iespējams nodejot kaut vienu vienīgu deju ar vīrieti, lai tas tūlīt nesāktu prātot par laulībām.

Gluži pretēji tam, kas notiek ar mums, nabaga jaunavām bez pūra,— draudzene piemetināja.— Dāma ir bagātākā atraitne visā provincē.

Tika runāts par de Ponlevē kunga ārkārtīgi valdonīgo raksturu. Lisjēns joprojām gaidīja kadu vārdu par de Bizāna kungu.

«Bet cik es esmu izklaidīgs,» viņš beidzot attapās. «Vai tad jaunavas drīkst tādas lietas pamanīt?»

Salonā ienāca pliekana izskata jauns gaišmatis.

Redziet,— Teodelinda sacīja,— tas ir cilvēks, kas de Šastlē kundzi droši vien apgrūtina visvairāk,— de Blansē kungs, viņas

brālēns, kurš viņu mīlot piecpadsmit vai divdesmitu gadu un bieži aizkustināts runā par jau bērnu dienās dzimušo mīlestību, kas kļuvusi jo karstāka, kopš de Šastlē kundze ir ļoti bagāta atraitne. De Blansē kunga tīkojumus atbalsta de Ponlevē kungs, kuram šis radinieks ir padevīgs kalps un kurš to trīs reizes nedēļā aicina pusdienot kopā ar dārgo māsīcu.

Un tomēr mans tēvs ir pārliecināts,— kāda Teodelindas jaunkundzes draudzene iebilda,— ka de Ponlevē kungs vairāk par visu pasaulē baidās no savas meitas precībām. De Blansē kungu viņš izmanto, lai atvairītu citus tīkotājus, bet de Blansē kungs nekad nedabūs lielo īpašumu, kura pārvaldīšanu savās rokās pārņēmis de Ponlevē kungs; tāpēc jau viņš neļauj meitai atgriezties Parīzē.

Pirms dažām dienām, kad ģikts lēkme bija gandrīz pārgājusi, de Ponlevē kungs sarīkojis meitai drausmīgu scēnu,— Teodelindas jaunkundze stāstīja,— jo viņa neesot gribējusi atlaist savu kučieri. «Es vēl ilgi pa vakariem neiešu ārā no mājas,» de Ponlevē kungs sacījis, «un jūs ļoti labi varat iztikt ar manu kučieri; kāpēc jātur tāds dīkdienis, kam gandrīz nekad nav darba?» Scēna esot bijusi bezmaz tikpat nikna kā toreiz, kad viņš gribējis meitu sanaidot ar tās sirdsdraudzeni de Konstantēna kundzi.

Vai ar to asprātīgo sievieti, par kuras jocīgajām izdarībām pirms pāris dienām stāstīja de Lanfora kungs?

Kā tad. De Ponlevē kungs ir briesmīgi skops un bailīgs, viņš bīstas no de Konstantēna kundzes stingrā rakstura. Ja Luijs Filips kristu un tiktu pasludināta republika, viņš emigrētu. Pirmās emigrācijas laikā de Ponlevē kungam klājies ārkārtīgi grūti. Stāsta, ka viņam piederot lieli zemes īpašumi, bet maz skaidras naudas, un viņš cerot izmantot meitas bagātību, ja vajadzētu doties pāri Reinai.

Lisjēna, Teodelindas un viņas draudzeņu patīkamā saruna turpinājās, līdz de Serpjēra kundzei ienāca prātā, ka viņas pienākums ir iejaukties sirsnīgajā domu apmaiņā, kaut arī viņa to uzlūkoja ar lielu patiku.

Par ko tad jūs tā tērzējat?— viņa kā jokodamās jautāja, piegājusi pie viņiem.— Jūs izskatāties visai aizrāvušies.

Mēs runājam par de Šastlē kundzi,— draudzene atbildēja.

Acumirklī de Serpjēra kundzes seja pilnīgi pārvērtās, tā pauda

vislielāko bardzību.

Šīs damas dēkas — viņa sacīja,— nekādā ziņā nevar būt jaunu meiteņu sarunu viela; viņa mums no Parīzes atvedusi manieres, kuras jums, jaunavām, var nopietni apdraudēt nākotnes laimi un cieņu sabiedrībā. Nelaimīgā kārtā šīs sievietes bagātība un plātīgā greznība, ko viņa izplata ap sevi, var radīt nepareizu priekšstatu par viņas kļūdu nopietnību; un jūs parādīsiet man lielu laipnību, cienītais

kungs,— viņa skarbi piebilda,— ja nekad ar manām meitām nerunāsiet par de Šastlē kundzi!

«Pretekle tāda!» Lisjēns domāja. «Mums palaimējās mazliet izklaidēties, un viņa ņēma un visu samaitāja; un es veselu stundu klausījos šīs dāmas garlaicīgajās runās, turklāt tik pacietīgi!»

Lisjēns devās prom, savilcis tik augstprātīgu un dzedru seju, kādu vien spēja iztēloties; viņš atgriezās mājās un bija priecīgs, tur sastopot savu dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu, labības tirgotāju.

Pamazām vien, aiz tīras garlaicības, nepavisam nedomādams par mīlestību, Lisjēns sāka uzvesties kā visparastākais mīlētājs un pats par to uzjautrinājās. Svētdienas rītā viņš lika vienam no saviem sulaiņiem nostāties pretī. Ponlevē .savrupnama durvīm. Tiklīdz sulainis viņam paziņoja, ka dc Šastlē kundze iegājusi mazajā Propagācijas dievnamā, vietējā baznīciņā, viņš steidzās turp.

Taču baznīca bija lik maza un zirgi, bez kuriem Lisjēns bija nolēmis nekustēt ārā no mājas, uz bruģakmeņlem sacēla tādu troksni, un viņa uniforma ierašanos vērta ti-k uzkrītošu, ka jauneklis nokaunējās par savu nesmalkjutību. De Šastlē kundzi, kas bija apsēdusies patumšās kapelas dziļumā, viņš lāgā nevarēja saskatīt. Lisjēnam šķita, ka jaunās sievietes izturēšanās ir ļoti vienkārša. «Vai nu es dziļi maldos, » viņš domāja, «vai arī viņa tikpat kā nedomā par visiem pārējiem; turklāt, šķiet, ka viņa tiešām varētu būt ļoti dievbijīga.»

Nākamajā svētdienā Lisjēns uz Propagācijas baznīcu gāja kājām, taču pat tad glītās neērti, jo izskatījās pārāk uzkrītošs.

Grūti iedomāties sievieti, kurai būtu cēlāka stāja nekā de Šastlē kundzei, taču Lisjēns, kas bija izraudzījies tādu vietu, ka varēja labi redzēt, ka viņa iziet no baznīcas, pamanīja: kad jaunā dāma nebija nodūrusi acis, to brīnumainais skaistums neviļus izpauda viņas jūtas. «Luk, tādas acis sievietei droši vien sagādā nepatīkamus brīžus; lai kā pūlētos, viņa nespētu padarīt tās neizteiksmīgas.»

Todien tas pauda laipnību un dziļas skumjas. «Vai tāds aizkustinājums šajos skatienos atkal būtu godinājums de Bizānam de Sisila kungam?»

Šis jautājums, ko Lisjēns pats sev uzdeva, viņam sagandēja visu prieku.

.

## XIV nodaļa

«Es nebūtu domājis, ka garnizona romāni sagādā tādas grūtības.» Šis • saprātīgais, bet vulgarais prātojums padarīja Lisjēnu mazliet nopietnāku; viņš iegrima dziļās pārdomās.

«Labi, lai nu tas ir viegli vai grūti,» viņš pēc krietna brīža nosprieda, «bet sirsnīga saruna ar tādu sievieti būtu burvīga» Tomēr Lisjēna sejas izteiksme neatbilda vārdam «burvīga». «Es nevaru izlikties nesaprotam,» viņš ļoti aukstasinīgi turpināja, «ka apakšpulkvedi no apakšleitnanta šķir nežēlīgs attālums; un vēl satriecošāks ir attālums starp dižciltīgo de Bizāna de Sisila — Anžū Šarla līdzgaitnieka un svētā Luija brāļa* vārdu un sīkpilsonisko Levēna vārdu … No otras puses, sulaiņu košajām livrejām, tāpat kā angļu zirgiem, vajadzētu padarīt mani šīs provincietes acīs gandrīz dižciltīgu … Varbūt pat,» viņš smiedamies piebilda, «pilnīgi dižciltīgu . ..»

«Nē,» viņš atsāka, tādā kā niknumā pieceldamies, «maziskas domas nav savienojamas ar tik cildeniem vaibstiem … Bet, ja viņa tā domātu, tas būtu saskaņā ar viņas kārtas pārliecību. Šai sievietē tā nav smieklīga, jo viņa to ieguvusi reizē ar katķismu sešu gadu vecumā; tās nav domas, tās ir jūtas. Provinces aristokrātija piešķir lielu nozīmi livrejām un ekipāžu spožumam.

Bet kam man tāda muļķīga jūtelība? Jāatzīst, ka esmu pagalam smieklīgs. Vai man ir tiesības pētīt tik dziļi slēptas īpašības? Es vēlos pavadīt dažus vakarus viesistabā, kuru viņa apmeklē… Tēvs meta izaicinājumu — panākt, lai man atveras Nansī salonu durvis — un es tiku tajos pieņemts. Tas bija diezgan grūti izdarāms, bet ir pienācis bridis ar kaut ko nodarboties šajos salonos. Es tur beidzos nost aiz garlaicības, un pārmērīgā garlaicība varētu notrulināt uzmanību; un šejienes uzpūtīgie inuižnieķeļi, pat labākie no viņiem, man to nekad nepiedotu.

Kāpēc es nevarētu izraudzīties par dzīves mērķi, kā mēdz teikt Silviānas jaunkundze, pavadīt dažus vakarus kopā ar šo jauno sievieti? Es nepavisam nedomāju par mīlestību un netaisos sev kaut ko pārmesti Tāda izklaidēšanās man neliegs būt cienījamam cilvēkam un kalpot dzimtenei, ja radīsies nepieciešamība.»

«Turklāt,» viņš ar skumju smaidu piebilda, «viņas laipnās sarunas mani ļoti drīz izārstēs no priekpilnām ilgām tikties ar viņu; ja neņemtu vērā mazliet cildenāku izturēšanos un runas veidu, kāds piemērots citiem dzīves apstākļiem, tas būtu tikpat kā Beršī jaunkundzes otrs izdevums. Viņa būtu skarba un svētulīga kā de Serpjēra kundze vai pārjūsmīga par savu muižniecisko izcelsmi un skandinātu senču titulus kā de Komersī kundze, kura vakar, jaukdama gadus, un, kas vēl ļaunāk, gari jo gari stāstīja, kā viens no viņas senčiem, vārdā Angcrāns, sekojis Fransuā Pirmajam karā pret albiģiešiem un kļuvis par Overņas armijas virspavēlnieku . . .* Tieši tā būs, bet viņa ir skaista; kas vairāk vajadzīgs, lai pavadītu pāris stundu? Visas šīs muļķības klausīdamies, es atradīšos dažus soļus no viņas. Būtu pat interesanti filozofiskā mierā vērot, kā smieklīgas vai zemiskas domas nespēj sabojāt tādu seju. Jo īstenībā nav nekā nesaprātīgāka par Lafatera mācību.»*

Visus Lisjēna prātus saistīja doma, ka viņš būtu gatavais tūļa, ja neiekļūtu salonos, kurus apmeklē de Šastlē kundze, vai viņas pašas viesistabā, ja nu jaunā sieviete ne pie viena neiet. «Tas prasīs zināmus pūliņus. Tas būs tāpat kā triecienā ieņemt Nansī salonus.» Šie filozofiskie prātojumi atvairīja liktenīgo vārdu «mīlestība», un viņam vairs nebija, ko sev pārmest. Viņš taču tik bieži bija zobojies par sava brālēna Edgara nožēlojamo stāvokli! Padarīt savu pašcieņu atkarīgu no tā, ko domā sieviete, kura sevi ciena tālab, ka viņas sencis slepkavojis albiģiešus Fransuā Pirmā svītā,— tas ir augstākajā mērā smieklīgi. Šādā sadursmē vīrietis sevi nostāda muļķīgākā stāvoklī nekā sieviete.

Par spīti visiem spriedelējumiem, de Bizāns de Sisils satrauca mūsu varoņa dvēseli vismaz tikpat daudz kā de Šastlē kundze. Ar apbrīnas vērtu veiklību viņš uzdeva netiešus jautājumus par de Bizāna kungu un to, kā apakšpulkvedis ticis uzņemts. Gotjē kungs, Bonāra kungs, viņu draugi un visa pilsoniskā sabiedrība, kā parasti, visu pārspīlēdama, nezināja par de Bizāna kungu neko, vienīgi apstākli, ka viņš pieder pie visaugstākās aristokrātijas un ir bijis de Šastlē kundzes mīļākais. De Komersī un de Pijlorana kundžu salonos neizteicās tik klaji. Kad Lisjēns uzdeva jautajutnus par de Bizānu, šķita, visi uzreiz atceras — Lisjēns pieder pie ienaidnieku nometnes, un nekad viņš nedabūja skaidru atbildi. Par šo lietu viņš nevarēja runāt tikai ar savu draudzeni Teodelindas jaunkundzi, kura galu galā bija vienīgā, kas nevēlējās viņu mānīt. Lisjēns nekad neuzzināja patiesību par de Bizāna kungu, īstenībā tas bija ļoti lādzīgs un drosmīgs, taču visai aprobežots muižnieks. Ieradies Nansī un pārpratis viņam parādīto uzmanību, aizmirsis tuklumu, neizteiksmīgo izskatu un savus četrdesmit gadus, de Bizāna kungs iemīlējās de Šastlē kundzē. Viņš bez mitas mocīja de Ponlevē kungu un viņa meitu ar saviem apmeklējumiem, un viņai nekad neizdevās padarīt šīs vizītes retākas. Viņas tēvs, de Ponlevē kungs, gribēja palikt labās attiecībās ar Nansī izvietotajiem bruņota- jem spēkiem. Kam uzdotu viņu apcietināt, ja atklātos viņa gluži nevainīgā sarakste ar Šarlu X? Kas varētu palīdzēt aizbēgt? Un, ja nu piepeši kļūtu zināms, ka Parīzē pasludināta republika, kam būtu pa spēkam pasargāt viņu no pūļa?

Taču nabaga Lisjēnam nebija nekādas iespējas visu to izdibināt. Dipuarjē kungs no viņa jautājumiem pastāvīgi izvairījās ar apbrīnojamu veiklību.

Labākajā s^iedrībā jauneklim bez mitas atkārtoja: «Šī augstā virsnieka sencis ir viens no Anžū hercoga adjutantiem, svētā Luija brālis, kas piedalījās Sicīlijas iekarošanā.»

Mazliet vairāk Lisjēns uzzinaja no d'Antēna kunga, kurš kādu dienu sacīja:

— Jūs izdarījāt ļoti pareizi, noīrēdams viņa kādreizējo dzīvokli; tas ir viens no labākajiem pilsētā. Nabaga Bizāns bija īsts brašulis bez nevienas domas galvā, bet ar nevainojamām manierēm, viņš rīkoja «Minām ļoti jaukas brokastis Birelvileras mežā vai «Zaļajā medniekā», kas atrodas ceturdaļljē attālumā no šejienes; un ik dienu neilgi pirms pusnakts viņš jutās visai jautrs, jo bija mazliet iereibis.

Kad Lisjēns sāka gudrot par iespējām sastapt de Šastlē kundzi kādā no Nansī saloniem, agrāko rīcības dzinuli — vēlēšanos paspīdēt Nansī iedzīvotāju acīs, kurus viņš sāka nicināt varbūt vairāk, nekā viņi pelnījuši,— nomainīja vēlme saistīt vismaz šīs skaistās lelles prātu, ja ne dvēseli. «Viņas galvā droši vien rosās dīvainas domas,» mūsu varonis secināja. «Jauna provinces ultrarojāliste, kas no Sakrēkēras* nonāk Šarla Desmitā galmā un 1830. gada jūlija dienās tiek padzīta no Parīzes.» Tāds patiešām bija de Šastlē kundzes dzīves stāsts.

1814. gadā pēc pirmās Restaurācijas marķīzs de Ponlevē kungs jutās izmisis, ka atrodas Nansī, nevis galmā.

— Es redzu: tiek atjaunota barjera starp mums un galma aristokrātiju. Radinieks, kam ir tāds pats vārds kā man un kas pieder pie galma, divdesmit divu gadu vecumā būs ieguvis pulkveža pakāpi un komandēs pulku, kur es labākajā gadījumā uzdienēšos par kapteini, kad būšu sasniedzis četrdesmit gadus.

Tā bija de Ponlevē kunga lielākā bēda, un viņš to nevienam neslēpa. Drīz tai pievienojās vēl viena. 1816. gadā viņš izvirzīja savu kandidatūru deputātu palatas vēlēšanās un ieguva sešas balsis, ieskaitot savējo. Viņš aizbēga uz Parīzi, paņemdams lidzi piecus vai sešus gadus veco meitu un apgalvodams, ka pēc šada apvainojuma atstāj provinci uz laiku laikiem. Lai iegūtu stāvokli Parīzē, viņš visiem spēkiem tiecās pēc pēra titula. De Pijlorāna kungs, kas tobrīd bija ļoti labi ieredzēts galmā, ieteica nodot meitu Sakrēkēras klosterī; de Ponlevē kungs ņēma vērā šo padomu un pilnībā izjuta tādas rīcības svarīgumu. Viņš metās vislielākajā dievbijībā un tā 1828. gadā panāca meitas laulību ar vienu no ģenerālmajoriem, kas bija saistīts ar Šarla X galmu. Laulība tika uzskatīta par ļoti izdevīgu. De Šastlē kungam piederēja prāva bagātība. Viņš šķita vecāks par saviem gadiem, jo bija pilnīgs plikgalvis, bet apbrīnojami rosīgs, ar tik smalkām manierēm, ka tās likās gandrīz vai salkanas. De Šastlē kunga ienaidnieki galmā atvedināja uz viņu Bualo vārsmas par dzejnieka laika romāniem:

Un viss, pat «nīstu jūs», skan piemīlīgi.

Šastlē kundzi, kuru vadīja laulātais draugs, galmā tik iemīļotu sīku intrigu liels cienītājs, princeses uzņēma ļoti laipni, un viņa drīz vien iemantoja labu stāvokli; viņas rīcībā bija galma ložas Bufa teātri un operā, bet vasarā — divi apartamenti: viens Medonā, otrs — Ram- buijē.* Laimīgā kārtā viņa nenodevās politikai un nelasīja avīzes. No politikas viņa zināja tikai to, ko dzirdēja Franču akadēmijas atklātajās sēdēs,* kuras apmeklēja pēc vīra prasības — viņš karsti vēlējās tajā iekļūt: de Šastlē kungs ļoti cienīja Milvuā* dzeju un de Fontēna* kunga prozu.

Šo nevainīgo nodomu izjauca 1830. gada jūlija zalves.

Ieraudzījis tautu izejam ielās, kā viņš pats izteicās, de Šastlē kungs atcerējās Fulona un Bertjē kungu noslepkavošanu* revolūcijas pirmajās dienās. Pārliecībā, ka visdrošākais patvērums meklējams Reinas tuvumā, viņš paslēpās kādā sievas zemes īpašumā netālu no Nansī.

De Šastlē kungs, varbūt mazliet patētisks, bet ļoti patīkams un parastos apstākļos pat jautrs cilvēks, nevarēja lepoties ar izcilām prāta spējām; viņš nemūžam nespēja samierināties ar dievinātās ģimenes trešo bēgšanu. «Tas ir dieva pirksts,» viņš raudādams runāja Nansī salonos un drīz vien nomira, atstājis atraitnei divdesmit piecus tūkstošus livru rentes valsts vērtspapīros. Šo bagātību viņam palīdzēja iemantot karalis 1817. gada aizņēmumu laikā, un skaudīgie Nansī salonu ļaudis bez kautrēšanās runāja, ka tā ir miljons astoņi simti tūkstoši vai pat divi miljoni franku liela.

Lisjēnara bija ārkārtīgi grūti savākt tik vienkāršās ziņas. Par de šastlē kundzes uzvedību vieglāk tikt pie patiesības palīdzēja naids, ar kādu viņu pagodināja de Serpjēra kundzes salonā, un Teodelindas jaunkundzes veselais saprāts.

Astoņpadsmit mēnešus pēc vīra nāves de Šastlē kundze iedrošinājās izrunāt vārdus «atgriezties Parīzē». «Kā, mana meita,» viņai atbildēja dižais de Ponlevē kungs tādā tonī un ar tādiem žestiem, kādi piederētos sašutušajam Alcestam* komēdijā, «jūsu prinči atrodas Prāgā,* un jūs sastaps Parīzē! Ko teiktu nelaiķis de Šastlē kungs? Ak, ja nu mēs atstājam savu pavardu, tad ne jau uz to pusi jāpagriež zirgi. Aprūpējiet savu veco tēvu Nansī vai arī, ja mēs spējam spert kādu soli, steigsimies uz Prāgu!» utt.

I)o Ponlevē kunga runas bija garas un pilnas izskaistinājumu kā l.uija XIV laika elegantajiem sarunu mākslas meistariem — toreiz tadas ii/..skat ija par gudrib&s pazīmi.

De šastlē kundzei vajadzēja atmest domu par Parīzi. Tiklīdz to pieminēja, tjvs atsāka nīgrās runas un sarīkoja scēnu. Toties viņai piederēja skaisti zirgi, skaista kaleša un kalpoja eleganti ģērbti sulaiņi. Tas viss retāk bija redzams Nansī nekā uz apkārtnes lielceļiem. De Šastlē kundze, cik bieži vien varēja, brauca apmeklēt draudzeni no Sakrēkēras laikiem — de Konstantēna kundzi, kura dzīvoja mazā pilsētiņa dažus Ije no Nansī; taču de Ponlevē kungs bija bezgala j-in/siitlijjr.N tu viņu un darīja visu, lai draudzenes sanaidotu.

Garajā* izjadē Lisjēns divas vai trīs reizes sastapa de Šastlē kundzes pajugu vairāku Ijē attālumā no Nuusi. Kadu dienu pēc tādas tikšanās jaunais cilvēks ap pusnakti gaja i/smeķēt dažus ar lakricas papīru uztītus cigārus Pompu ielā. Tur viņš turpināja sevi iedrošināt ar labvēlību, ko de Šastlē kundzes acis baudīja krāšņas uniformas. ViņS mēģināja likt zināmas cerības uz savu zirgu un sulaiņu spožumu. Pret šīm cerībām viņš cīnījās, atgādinādams sev necilo pilsonisko vārdu;

latu, pats sev visu to iestāstīdams, viņš īstenībā domāja par ko citu. Lisjēns nebija pamanījis, ka de Šastlē kundze bija mainījusi attieksmi pret viņu apmēram kopš divām nedējām, kad viņš jauno sievieti bija redzējis dievkalpojumā un viņa jauneklim joprojām pastāvēja tādā kā ideālu sfērā.

Sākumā, uzzinājis viņas dzīves stāstu, viņš sprieda: «Šo jauno sievieti moka tēvs; jādomā, viņu aizvaino tēva alkatīgā pieķeršanās viņas mantai; province viņu garlaiko; nav nekāds brīnums, ka viņa meklē mazu izklaidēšanos godīgā flirtā.» Vēlāk de Šastlē kundzes nemākslotā un kautrā sejas izteiksme sāka modināt neticību pret visu to — pat pret flirtu.

Beidzot, vakarā, par kuru te ir runa, viņš domās izsaucās: «Bet pie velna! Esmu gatavais stulbenis! Man taču vajadzētu priecāties par viņas vājību pret mundieriem!»

Jo vairāk viņš domāja par šo cerības iedvesošo slieksmi, jo drūmāks kļuva.

«Vai tiešām es būtu muļķīgā kārtā iemīlējies?» beidzot viņš pusbalsī sev jautāja un apstājās ielas vidū kā zibens ķerts. Par laimi, pusnakts stundā nebija neviena, kas varētu viņu redzēt un apsmiet.

Aizdomas par iemīlēšanos iesvēla viņā kaunu, un viņš jutas kritis pats savās acīs. «Tad taču es kļūšu līdzīgs Edgaram,» Lisjēns šausminājās. «Acīmredzot daba man devusi siku un vāju dvēseli. Audzināšana kādu laiku spēja to noturēt zināma augstumā, bet ārkārtējos gadījumos un neparedzētās situācijās atklājas tās pamats. Vai tiešām laikā, kad visu Francijas jaunatni nodarbina dižas interesēs, es vadīšu savas dienas, lūkodamies divās skaistās acis kā smieklīgie Korneija varoņi? Lūk, kādas bēdīgas sekas ir manai šejienes godīgajai un prātīgajai dzīvei!

Kam svešs ir sava laika gars, Tam laikmets — tikai bēdu kauss.*

Būtu biiis daudz labāk, ja es ataicinātu uz šejieni dejotāju no Mecas, kā vienu brīdi jau gribēju darīt. Daudz labāk būtu vismaz nopietni aplidot de Pijlorāna kundzi vai d'Okenkūra kundzi. Sakaros ar šīm dāmām man nedraudētu nekas vairāk par parastu sabiedrības romā- niņu.

Ja tas turpināsies, es zaudēšu saprašanu un kļūšu banāls. Tas ir pavisam kas cits nekā sensimonisms, kuru man pārmet tēvs! Kas tad mūsdienās noņemas ar sievietēm? Kāds, kas līdzīgs hercogam de …, manas mātes draugam, kas godīga mūža novakarē, kad izpildījis savu pienākumu kaujas laukā un pēru palātā, atsacīdamies nodot savu balsi, uzjautrinās, nolīdzinādams ceļu mazai dejotājai, ,kā mēdz rotaļāties ar ķivuli.

Bet es! Savos gados! Kur redzēts jauneklis, kas iedrošinātos kaut vai tikai runāt par nopietnu pieķeršanos sievietei? Ja tā ir izklaidēšanās — lai notiek; ja tās ir nopietnas jūtas, man nav piedošanas; un pierādījums, ka es tās ņemu par pilnu, ka šis neprāts vairs nav parasta izklaidēšanās, ir tas, ko nupat atkārtoju: man nepavisam nepatīk de Šastlē kundzes vājība pret spožiem mundieriem, tā mani skumdina. Līdz šim es sevi cienīju galvenokārt tāpēc, ka neesmu egoists, kuru nodarbina vienīgi gadījuma piešķirtā lielā bagātība; esmu sevi cienījis, jo vienmēr esmu pirmām kārtām apzinājies pienākumu pret dzimteni un vēlējies iemantot cildenu cilvēku cieņu. Esmu tajā vecumā, kad nepieciešams darboties; kuru katru brīdi varu izdzirdēt tēvijas aicinājumu; es varu tikt saukts; man vajadzētu sakopot visus piecus prātus, lai izprastu Francijas īstenās intereses, ko blēži mēģina aizmiglot. Viena pati galva, viena pati dvēsele nespēj tikt skaidrībā par tik sarežģītiem pienākumiem. Un tieši šo bridi esmu izraudzījies, lai kļūtu par provinces ultrarojālistes vergu! Lai velns parauj viņu un viņas ielu!» Lisjēns steidzīgi atgriezās mājās, bet urdošs kauns laupīja viņam mieru. Ritam austot, jaunais cilvēks pastaigajās kazarmas priekšā; ar nepacietību viņš gaidīja sasaukšanos. Kad tā beidzās, viņš dažus simtus soļu gaja kopa ar diviem biedriem: pirmo reizi to sabiedrība viņam bija patīkama.

Beidaftt atgriezies mājās, viņš prātoja: «Es neko nevaru darīt: šīs dzelmainās, bet kautrās acis nespēju salīdzināt ar kādas operdejotājas acīm, lai arī tā būtu tikpat skaista!» Visu dienu viņš domāja par de Šastlē kundzi un nevarēja tikt ar sevi skaidrībā. Lai kā būtu, viņš nespēja šajā sievietē saskatīt visu Nansī garnizonā nonākušo apakšpulkvežu pastāvīgu mīļāko. «Un tomēr,» prāts teica, «viņa katrā ziņā briesmīgi garlaikojas. Tēvs spiež viņu atsacīties no Parīzes; viņš grib meilu sanaidot ar sirdsdraudzeni; šai nabaga dvēselei atliek viens vienīgs mierinājums — kāds mazs romāns.»

Tāds gluži saprātīgs attaisnojums tikai padziļināja mūsu varoņa skumjas. Īstenībā viņam bija skaidrs sava stavokļa smieklīgums: viņš mīlēja un, bez šaubām, alka veiksmes, taču jutās nelaimīgs un gatavs nicināt iemīļoto tieši tāpēc, ka saskatīja veiksmes iespēju.

Tā viņam bija grūta diena; visi šķita kā sarunājuši stāstīt Lisjēnam par Tomā de Bizāna kungu un patīkamo dzīvi, kādu viņš pratis sev iekārtot Nansī. Šā kunga dzīvesveids tika salīdzināts ar apakšpulkveža Filoto un triju eskadrona komandieru laika pavadīšanu krodziņos un kafejnīcās.

Ziņas nāca no visām pusēm, jo de Šastlē kundzes vārds bija visiem mutē sakarā ar de Bizānu, tomēr Lisjēna sirds ietiepīgi juta, ka šī sieviete ir šķīstības eņģelis.

Nansī ielās apbrīnoja viņa sulaiņu greznās livrejas, skaistos zirgus un ekipāžu, kura drebināja visas koka mājas, bet tas viņam vairs nesagādāja nekādu prieku. Lisjēns sevi gandrīz vai nicināja, ka tādas muļķības viņu varējušas iepriecināt; viņš bija aizmirsis neciešamo garlaicību, ko tās kliedēja.

Turpmākajās dienās Lisjēnu tirdīja drausmīgs nemiers. Tas vairs nebija agrākais vieglprātis, kuru uzjautrināja katrs nieks. Dažubrīd viņš sevi neizsakāmi nicināja; taču, par spīti sirdapziņas pārmetumiem, jauneklis nespēja neiegriezties Pompu ielā vairākas reizes dienā.

Nedēlu pēc tam, kad Lisjēns savā sirdī bija atklājis kaut ko tik pazemojošu, viņš ieraudzīja de Komersī kundzes viesistabā de Šastlē kundzi, kura bija ieradusies vizītē; jauneklis nespēja izteikt ne vārda, te sarka, te bālēja, un, kaut arī bija vienīgais vīrietis salonā, neattapa, ka vajadzētu pasniegt de Šastlē kundzei roku un pavadīt viņu līdz karietei. Atstādams de Komersī kundzes salonu, viņš sevi nicināja vēl mazliet vairāk nekā parasti.

Šis republikānis, darbības cilvēks, kam patika jāšanas sports kā gatavošanās kaujai, par mīlestību vienmēr bija domājis kā par bīstamu un nicināmu bezdibeni, kur nekādā ziņā neiekritīs. Turklāt Lisjēns bija pārliecināts, ka ārpus teātra tās ir ārkārtīgi reti sastopamas jūtas. Viss, kas ar viņu notika, jauno cilvēku pārsteidza kā savvaļas putnu, kurš iekļuvis tīklā un tiek ielikts būrī; tāpat kā pārbiedētais gūsteknis, viņš spēja tikai neprātīgi sisties ar galvu pret krātiņa režģiem. «Kā!» viņš domāja. «Es neprotu izrunāt ne vārda, aizmirstu pat visparastākos pieklājības likumus! Mana vajā sirdsapziņa tā padodas grēka vilinājumam, un man pat pietrūkst vīrišķības krist šajā grēkā?»

Nākamā diena Lisjēnam bija brīva. Viņš izmantoja pulkveža doto atļauju un iejāja dziļi Birelvileras mežā . .. Vakarpusē kāds zemnieks viņam pateica, ka viņš atrodas septiņas ljē no Nansī.

«Jāatzīstas, ka esmu vēl lielāks muļķis, nekā iedomājos! Vai tā, klejodams pa mežiem, es iemantošu Nansī sabiedrības labvēlību, radīšu iespēju sastapt de Šastlē kundzi un izlabot savu aplamību?» Viņš steidzīgi atgriezās pilsētā un devās pie Serpjēriem. Teodelindas jaunkundze bija viņa draudzene, un Lisjēna dvēsele, ko viņš bija iedomājies tik neievainojamu, todien alka pēc draudzīga skatiena. Viņš nepavisam neiedrošinājās runāt par savu vājību, bet jaunavas tuvumā viņa sirds kaut cik atveldzējās. Gotjē kungu viņš patiesi cienīja, taču tas bija republikas pravietis, un viss, kas neskāra pašas tautas pārvaldītas Francijas laimi, tam šķita nenozīmīgs un bērnišķīgs. Dipuarjē varētu būt lielisks padomdevējs: viņš ne tikai labi pazina Nansī ļaudis un pārzināja to darīšanas, bet arī reizi nedēļā pusdienoja kopā ar personu, ar kuru Lisjēns tik ļoti vēlējās iepazīties. Tomēr Lisjēns pūlējās būt piesardzīgs, lai doktoram nerastos iegansts viņu nodot.

Brīdī, kad Lisjēns stāstīja Teodelindas jaunkundzei par garajā izjādē redzēto, tika pieteikta de Šastlē kundze. Acumirklī jauneklis jutās kā sasaistils; viņš veltīgi mēģināja runāt; nedaudzie teikumi, ko viņš izdabūja pār lūpām, bija gandrīz nesaprotami.

Viņš nejustos vairāk pārsteigts, ja, kopā ar pulku dodoties uzbrukumā, nevis auļotu pretī ienaidniekam, bet mestos bēgt. Šī doma viņu pilnīgi satrieca — tātad viņš nevienā gadījumā nespēj atbildēt pats par savu rīcību! Cik necili! Cik nepieciešami ir darboties, lai beidzot atgūtu pašapziņu, kas balstītos nevis uz iedomām, bet uz faktiem!

No dziļajām pārdomām Lisjēnu iztraucēja gluži neticams notikums: Serpjēra kundze viņu stādīja priekšā de Šastlē kundzei, pavadot šo ceremoniju ar veselu birumu uzslavu. Lisjēns nosarka kā biete, velti meklēdams kādu pieklājīgu vārdu, kaut gan sevišķi tika cildināta viņa parīziskā asprātība un elegance. Beidzot pat de Serpjēra kundze pamanīja jaunā cilvēka stāvokli.

De Šastlē kundze minēja kādu ieganstu, kura dēļ viņas vizīte bija ārkārtīgi īsa. Kad jaunā sieviete piecēlās, Lisjēnam ienāca prātā, ka vajadzētu sniegt damai roku un pavadīt viņu līdz karietei, taču viņš drebēja tā, ka neiedrošinājās atstāt krēslu. De Šastlē kundze varētu sacit: «Cienītais kungs, man pašai vajadzētu sniegt jums roku.»

## XV nodaļa

— Es nebūtu domājusi, ka esat tik jūtīgs pret zobgalībām,— Teodelindas jaunkundze sacīja, kad de Šastlē kundze bija atstājusi salonu.— Vai de Šastlē kundzes klātbūtne jūs tik briesmīgi samulsināja tāpēc, ka viņa jūs redzējusi tādā pašā ne visai glaimojošā stāvoklī, kādā atradās apustulis Pāvils, kad viņš tika aizrauts trešajās debesīs?

Lisjēns piekrita šim izskaidrojumam; viņš baidījās jelko iebilst, jo tā varētu sevi nodot, un, tiklīdz šķita, ka aiziešana nevienam neliksies dīvaina, steidzīgi nozuda. Kad beidzot viņš palika vienatnē, notikušā arkartigais smieklīgums jaunekli mazliet nomierināja. «Vai es būtu nelaba apsēsts?» viņš praloja. «Ja mani pārņem tik briesmīgs fizisks nespēks, morāli neesmu parak nosodāms. Tapat es nevarētu doties līdzi pulkam, ja būtu lauzis kāju.'>

Serpjēri rīkoja pusdienas; gan ļoti vienkāršas, jo viņi nepavisam nebija bagāti, taču, ņemot vērā provincē neiznīdējamos aizspriedumus, kuri turklāt vienīgie varēja nākt par labu kādreizējā karaļa leitnanta sešu meitu izprecināšanai, ielūgums pusdienās šajā namā bija liels gods. Tāpēc de Serpjēra kundze ilgi svārstījās, pirms aicināja Lisjēnu — viņa vārds bija neapšaubami pilsonisks —, tomēr beidzot, kā jau deviņpadsmitajā gadsimtā parasts, praktiskie apsvērumi guva virsroku: Lisjēns bija jauns un neprecējies.

Labsirdīgā un vienkāršā Teodelinda nepavisam nepiekrita viltīgajiem aprēķiniem, bet nevarēja nepadoties. Viesu vārdi bija uzrakstīti uz mazām, pie salvetes noliktām kartītēm, un Lisjēna vieta atradās blakus viņējai. Kādreizējais karaļa leitnants bija uzrakstījis: «Ševaljē I eviina kungs.» Teodelinda saprata, ka negaidītā dižciltības piešķiršana Lisjēnu nepatīkami pārsteigs.

Arī de Šastlē kundze tika aicināta, jo pirms diviem mēnešiem rīkotajās pusdienās viņa nevarēja ierasties de Ponlevē kunga ģikts lēkmes dēļ. Brīdī, kad viesiem jau vajadzēja pulcēties, Teodelinda, kaunēdamās par mātes nākotnes nodomiem, ar lielām pūlēm panāca, ka de Šastlē kundzei paredzēja vietu pa labi ņo ševaljē Levēna kunga, bet viņai pašai — pa kreisi.

Tiklīdz Lisjēns ieradās, de Serpjēra kundze viņu paveda sānis un tik liekulīgi, cik vien liekulīgi var runāt sešu izprecināmu meitu māte, sacīja:

—Es jūs nosēdināju blakus skaistajai de Šastlē kundzei; viņa ir mūsu provinces labākā partija, turklāt stāsta, ka viņai nav, aizspriedumu pret uniformām; tā jums radīsies iespēja turpināt pazīšanos, kas sākusies, pateicoties man.

Pusdienu laikā Teodelindai Lisjēns šķita diezgan garlaicīgs; viņš runāja maz, un tas, ko viņš teica, īstenībā nebija neko vērts.

De Šastlē kundze tērzēja ar mūsu varoni par to, par ko tobrīd spriedeleja visa Nansī sabiedrība. Gaidīja no Parīzes ierodamies Grandē kundzi — galvenā nodokļu piedzinēja laulāto draudzeni, kura, bez šaubām, rīkos lieliskas viesības. Lisjēns atcerējās, ka viņam tikusi piedevela radniecība ar Robespjeru, un viņam pietika dūšas pasacīt, ka viņš Grandē kundzi bieži salicis pie savas males — Levēna kundzes. Mūsu apakšleitnants spēja izteikt vienīgi nedaudzus teikumus, pūlējās runāl dzīvi, bet, tā kā nekas nenāca prata, viņa spēkos bija tikai uzdot de Šasllē kundzei kokainus jautājumus.

Pēc pusdienām tika piedāvāta gara pastaiga, un Lisjēnam piekrita tas gods vizināt Teodelindas jaunkundzi un de Šastlē kundzi laivā pa dīķi, kuram bija dots skanīgs nosaukums—Komandoru ezers. Viņš uzņēmās stūrēt, un, kaut gan piecas vai sešas reizes bija ļoti labi izvizinājis de Serpjēra jaunkundzes, Teodelindas jaunkundzi un de Šastlē kundzi gandrīz vai iegāza četras pēdas dziļajā ezerā.

Aiznākamajā dienā bija vārdadiena kādai augstai personai, kura atradās ārpus Francijas.

Marķīze de Marsiljī kundze, sarkanās lentes kavaliera atraitne, uzskatīja par pienākumu sarīkot balli, taču tās iemesls ielūgumā netika minēts; septiņām vai astoņām sevišķi leģitīmistiski domājošām dāmām , tā šķita apkaunojoša gļēvulība, tāpēc viņas nepagodināja viesības ar savu klātbūtni.

No visa 27. ulānu pulka ballē bija ielūgti vienīgi pulkvedis, Lisjēns un mazais Rikbūrs. Bet, kad visi sapulcējās salonos, izrādījās, ka partijas gars ir varen stiprs un. parasti pieklājīgie, pat nogurdinoši pieklājīgie cilvēki pilnīgi aizmirsa visvienkāršākos labas uzvedības likumus. Pret .pulkvedi Malēru de Seņmegrēnu viņi izturējās kā. pret iznireli, gandrīz vai kā pret policistu, bet pret Lisjēnu — kā pret nama mīluli; šie (audis patiešām bija sajūsmā par glīto apakšleitnantu.

Kad viesi bija sanākuši, visi devās uz balles zāli. Dārzā, ko savā laikā ierīkojis Luija XV sievastēvs karalis Staņislavs* un kas saskaņā ar tālaika modi veidoja aleju labirintu, bija ļoti elegants, bet kopš Šarla XII drauga nāves galīgi nolaists paviljons. Lai noslēptu laika zoba nodarītos bojājumus, tas bija pārvērsts par brīnišķīgu telti. Cietokšņa komandants, ļoti sarūgtināts par to, ka nevar piedalīties ballē un svinēt augstās personas vārdadienu, no cietokšņa noliktavām aizdeva divas milzīgas teltis, tā dēvētās marķīzes. Teltis uzslēja blakus paviljonam, ar ko tās savienoja lielas durvis ar kokvilnas auduma drapērijām, kurās pārsvarā bija baltā krāsa; neko labāku nevarētu izveidot pat Parīzē; visus dekorēšanas darbus bija uzņēmušies Rolleru kungi.

Skaisto telšu, dzīvās burzmas un, bez šaubām, viņam parādītās patiešām glaimojošās uzņemšanas dč| Lisjēns ballē pilnīgi aizmirsa skumjas un sirdsapziņas pārmetumus. Dārza un deju zāles skaistums viņu apbūra kā mazu bērnu; jaunie iespaidi jaunekli padarīja par gluži citu cilvēku.

Nopietnais republikānis blēņojās kā skolas puika: viņš bieži gāja garām pulkvedim Malēram, neteikdams ne vārda, nepagodinādams to pat ar skatienu. Šai ziņā viņš sekoja pārējo priekšzīmei; ne vārds netika bilsts pulkvedim, kas tā lepojās ar savu stāvokli sabiedrībā, viņu atstūma kā kraupainu avi; tieši tādiem vārdiem visi izteicās par viņa nožēlojamo lomu. Un Malēram nepietika attapības sacelties pret tik vienprātīgu nepieklājību un balli atstāt. «Te viņš ir tas, kurš nedomā labticifļi,» Lisjēns sprieda, «un es pašlaik atmaksāju viņam par scēnu, ko viņš toreiz man sarīkoja lasāmkabineta dēļ. Ja ir darīšana ar tādiem biezādaiņiem, nedrīkst palaist garām izdevību parādīt nicinājumu; kad godīgi cilvēki no viņiem novēršas, viņi vēl iedomājas, ka iedveš bailes.»

Ieiedams viesību namā, Lisjēns pamanīja, ka visas dāmas izgreznojušās ar zaļām un baltām lentēm,* tomēr tas viņu nepavisam neaizskāra. Izaicinājums taču tika mests valsts galvam, turklāt nodevīgam. Nācija stāv pārāk augstu, lai kāda ģimene, kaut varoņa ģimene, spētu to apvainot.

Vienas paviljonam pievienotās telts dziļumā spožās ugunīs laistījās kadas četrdesmit sveces, kuru mirdzums saistīja Lisjēna uzmanību. «Tas atgādina lauku altari Ta Kunga svētkos,» viņš domāja. Sveču ieskauts, izcilakajā vielā, kur varētu būt relikviju šķirstiņš, atradās kāda jauna skota* portrets. Gleznotājs, kas, bez šaubām, domāja pareizāk nekā gleznoja, bija mēģinājis zēna sejā savienot agras bērnības piemīlīgo smaidu ar cildenu ģēnija domu apdvestu pieri. Tā māksliniekam bija izdevies radīt apbrīnojamu, izdzimumam līdzīgu karikatūru.

Visas sievietes, iegājušas balles zālē, žiglā gaitā aizsteidzās tai pāri pir jaunā skota portreta. Tur viņas klusēdamas pastāvēja, izlikdamās ārkārtīgi nopietnas. Atpakaļceļā visas atguva ballei piedienīgu līksmes izteiksmi un devās sasveicināties ar mājasmāti. Divas vai trīs dāmas, kas piegāja pie de Marsiljī kundzes, pirms bija godinājušas portretu, tika uzņemtas gaužām strupi un nokļuva tik smieklīgā stāvoklī, ka viena neveiksminiece atrada par labāku notēlot ģīboni. Lisjēns nepalaida garām ne mazāko ceremoniāla sīkumu. «Kad mēs, aristokrāti,» viņš, klusībā smiedamies, domāja, «turamies kopā, tad nebaidāmies neviena, bet cik daudz muļķību toties jānoskatās un jāizliekas nopietnam! Uzjautrinoši,» viņš prātoja, «ka abi sāncenši — Šarls Desmitais un Luijs Filips —, kuriem maksā nācija, kuri maksā nācijas kalpiem nācijas naudu, iedomājas, ka mēs esam kaut ko parādā viņiem personiski.»

Pārlaidis skatienu ballei kopumā,— tā bija ļoti skaista —, Lisjēns aiz pateicības apsēdās pie imperatora māsīcas grāfienes de Komersī bostona galda. Neciešami garlaicīgas pusstundas laikā Lisjēns noklausījās, kā viņa sarunā piecas vai sešas reizes pati sevi apveltī ar šo titulu.

«Uzpūtība iedveš provinciāļiem pilnīgi neticamas domas,» viņš prātoja. «Man šķiet, ka ceļoju pa svešu zemi.»

Jūs esat brīnišķīgs, mans kungs,— imperatora māsīca sacīja,— un es patiešām negribētu šķirties no tik laipna kavaliera. Taču jaunkundzes ļoti vēlas dejot, un, ja es jūs aizkavētu vēl ilgāk, viņas sāktu mani neieredzēt.

Un de Komersī kundze viņam norādīja uz vairākām vislabāko ģimeņu jaunavām.

Mūsu varonis vīrišķīgi uzņēmās savu lomu: viņš ne tikai dejoja, bet arī runāja; viņš atrada dažas vienkāršas, provinces aristokrātijas jaunavu aprobežotajam prātam saprotamas domas. Viņa drosmi atalgoja de Marsiljī, de Komersī, de Serpjēra un citu kundžu vienprātīgās uzslavas; viņš juta, ka ir uzmanības centrā. Francijas austrumos, īsti kareivīgā novadā, ciena mundierus; un lielā mērā tieši uniforma, kas viņam labi piestāvēja un bija šajā sabiedrībā gandrīz vienīgā, padarīja Lisjēnu par balles spožāko kavalieri.

Beidzot viņam radās iespēja dejot kadriļu ar d'Okenkūra kundzi, un viņš bija gan atjautīgs, gan dzirkstoši asprātīgs. D'Okenkūra kundze izteica viņam visai glaimojošus komplimentus.

Jūs vienmēr esat man licies ļoti patīkams, bet šovakar jūs ne pazīt nevar.

Šos vārdus dzirdēja de Sanreāla kungs, un Lisjēns iemantoja sabiedrības jauno vīriešu lielu nepatiku.

Jūsu panākumi padara šos kungus nīgrus,— d'Okenkūra kundze teica; un, kad viņai tuvojās Rollera kungs un d'Antēns, jaunā sieviete skaļi sacīja Lisjēnam, kurš jau gāja prom:

— Levēna kungs, es jūs. lūdzu dejot ar mani nākamo kadriļu!

«Tas ir lieliski,» Lisjēns sprieda, «Parīzē kaut ko tādu vis neatļautos. Svešajās zemēs patiešām ir daudz laba. Šie ļaudis nav tik atturīgi kā mēs.»

Kamēr viņš dejoja ar d'Okenkūra kundzi, pie viņas piegāja d'Antēna kungs. D'Okenkūra kundze izlikās, ka aizmirsusi norunu, un ņēmās taisnoties tik jocīgā un d'Antēnam aizvainojošā veidā, ka Lisjēns, turpinādams dejot, tikai ar milzīgām pūlēm spēja apspiest smieklus. Varēja skaidri manīt, ka d'Okenkūra kundze grib nokaitināt d'Antēna kungu, kas veltīgi centās iestāstīt, ka nekad nav cerējis uz šo kadriļu.

«Kā vīrietis var pieļaut tādu izturēšanos pret sevi?» Lisjēns prātoja. «Kādiem pazemojumiem cilvēku pakļauj mīlestība!» D'Okenkūra kundze veltīja mūsu varonim sevišķu laipnību un runāja gandrīz vienīgi ar viņu, taču Lisjēnu kaitināja viņas attieksme pret nabaga d'Ant,ēna kungu. Viņš devas uz zāles pretējo galu un dejoja ar de Pijlorāna kundzi, kura lāpai pret viņu izturējās burvīgi. Lisjēns bija popularakais kavalieris balle, kaut dejoja pavisam slikti; viņš to labi apzinājās un pirmo reizi baudīja šo izpriecu. Dejojot galopu ar Teodelindu de Serpjēra jaunkundzi, viņš kādā salona stūrī ieraudzīja de Šastiē lyjndzi,

Lisjēna spožā vīrišķība un asprātība acumirklī noplaka. De Šastiē kundze bija ģērbusies necilā baltā tērpā, un viņas vienkāršība ballē uzaicinātajiem jaunajiem vīriešiem būiu likusies pagalam smieklīga, ja viņai nepiederētu tik iiela bagātība. Novados, kur valda bērnišķīga dī/.manība, balles ir kauju dienas, un, ja kāds atstāj novārtā savas priekšrocības, viņa rīcību uzskata par nekaunīgu izlikšanos. Sabiedrība bulu vēlē jušu ., lai de Šastlē kundze valkā briljantus;'viņas izraudzītais vienkaiseis un diezgan lelais tērps šķila untums, ko de Ponlevē kungs nopēla liekuļolā sarūgtinājumā un klusībā nosodīja pat biklais de Blansē kungs, kurš jocīgā cienīgumā veda jauno sievieti zem rokas.

Abiem kungiem bija sava daļa taisnības; de Šastlē kundzes rakstura iezīmīgākā īpašība bija pilnīga nevērība. Kaut arī viņa izskatījās ļoti nopietna un tāpēc skaistums vērtās iespaidīgs, patiesībā jaunā sieviete pēc dabas bija dzīvespriecīga. Vairāk par visu viņai patika sapņot. Varētu likties, ka viņa nepievērš itin nekādu uzmanību apkārtējās dzīves nenozīmīgajiem notikumiem, taču īstenībā viņa neko neatstāja neievērotu: viņa tos pamanīja ļoli labi, un tieši šikie notikumi mudināja uz sapņainibu, ko sabiedrība uzskatīja par augstprātību. Neviena dzīves norise nepaslīdēja garam viņas uzmanībai, taču satraukt spēja tikai retais notikums, un tas, kas viņu aizkustināja, nekad nebija nekas svarīgs.

Piemēram, balles dienas rītā de Ponlevē kungs sarīkoja meitai īstu scēnu, jo viņa gluži vienaldzīgi izlasīja vēstuli par kādu bankrotu. Bet nedaudz vēlāk de Šastlē kundzi līdz asarām aizkustināja uz ielas sastapta sīciņa vecum veca večiņa, kas tikko spēja pavilkt kājas un kam caur skrandām rēgojās saplēsts krekls, bet zem tā — saulē nomelnējusi āda. Nansī neviens neizprata de Šastlē kundzes raksturu; vienīgi tuvākajai draudzenei de Konstantēna kundzei viņa reizēm atklāja sirdi, un tā par de Šastlē kundzi bieži smējās.

Ar visiem pārējiem de Šastlē kundze runāja tieši tik, cik bija nepieciešami, bet pašai uzsākt sarunu viņai šķita neiedomājami grūti.

Atceroties Parīzi, viņa nožēloja vienīgi itāliešu mūziku, kas ļoti veicināja viņas sapņainību, bet tagad bija laupīta. Par sevi de Šastlē kundze domāja maz, un pat balle, kuru te aprakstām, nespēja pienācīgi atgādināt lomu, kāda būtu jātēlo, lai piešķirtu sev tik daudz nevainīgas koķetērijas, cik, pēc vispārības atzinuma, piemīt katrai sievietei.

Kad Lisjēns aizveda Teodelindas jaunkundzi pie viņas mātes, tā skaļā balsī sacīja:

— Ko nozīmē de Šastlē kundzes vienkāršā baltā muslīna kleita? Vai tā drīkst reprezentēties tādā dienā kā šī? Ģenerālis, viņas nelaiķa virs, bija tieši saistīts ar pašu karali; viņa dzīvo no bagātības, ko mūsu Burbonu labvēlība ir triskāršojusi un četrkāršojusi. De Šastlē kundzei būtu vajadzējis saprast, ka ierasties pie de Marsiljī kundzes mūsu dievinātas princeses vārdadienu ir tikpat kā ierasties Tilērijās. Ko teiks republikāņi, redzēdami, cik vieglprātīgi mēs izturamies pret vislielākajiem svētumiem? Un vai tad, kad nācijās vulgarais pūlis uzbrūk svētumiem, vai tad katram cilvēkam atbilstoši viņa stāvoklim nav jāsakopo visa drosme un bez svārstišanās jāpilda savs pienākums? Turklāt viņa,— de Serpjēra kundze piebilda,— ir de Ponlevē kunga vienīga meita, un viņš — vai nu pamatoti, vai nepamatoti — uzskata sevi par mūsu provinces aristokrātijas vadoni, vismaz viņš mums dod norādījumus kā karaļa komisārs! Šī mazā muļķe par visu to nemaz nav iedomājusies!

De Serpjēra kundzei bija taisnība; de Šastlē kundze pelnīja nopēlumu, taču ne tik bargu. «Ko teiks republikāņi?» visas dižciltīgās dāmas izsaucās; un viņas domāja par «L'Aurore» numuru, kam vajadzēja iznākt parīt.

## XVI nodaļa

De Šastlē kundze tuvojās dāmu grupai, kur de Serpjēra kundze pilnā balsi vēl turpināja kritisko spriedelēšanu monarhistiskā garā. Dzēlīgās paļas acumirkli aprāva sāji un pārspīlēti komplimenti, kas provincē pieder pie labā toņa. Lisjēns tīksminājās par de Serpjēra kundzes smieklīgo stāvokli. Pirms stundas ceturkšņa viņš par to būtu smējies no visas sirds, bet tagad ļaunā sieviete viņam šķita kā vēl viens lieks akmens, kas pagadījies pa kājām uz slikta kalnu ceļa. Kamēr de Šastlē kundzei vajadzēja atbildēt uz nebeidzamajām pieklājības frāzēm, Lisjēns varēja viņu vērot pēc sirds patikas. De Šastlē kundzes sejas krāsai piemita tas neatkārtojamais svaigums, kurš, šķiet, liecina par cildenu dvēseli, ko provinces balles sīkā godkārība un nenovīdība nemaz nevar skart. Lisjēns jutās viņai pateicīgs par šo izteiksmi — pats savas iztēles augli. Tā viņš gremdējās apbrīnā, līdz bālās daiļavas skatiens pievērsās viņam- jauneklis nespēja izturēt tā mirdzumu: šīs acis bija tik skaistas 3n nepauda ne mazko valšķību! Pats to nemanīdams, Lisjēns sastinga triju soļu attālumā no de Šastlē kundzes — tur, kur jaunās sievietes skatiens viņu pārsteidza.

Viņš zaudēja visu balles varoņa jautrību un spožo pašapziņu; viņam vairs ne prātā nenāca izpatikt sabiedrībai, un, ja arī šī briesmone neizgaja 110 prāta, tad vienīgi tālab, ka vajadzēja bīties tās sprieduma. Vai gan šī pati sabiedrība bez gala nepieminēja Tomā de Bizāna kungu? Kritiskajā bridi Lisjēns nevis stiprināja savu drosmi darbībā, bet ļavas prātošanas un filozofēšanas dziņai. Lai attaisnotu nespēju pretoties mīlestībai, ko uzskatīja par nelaimi, viņš centās sev iestāstīt, ka nekad nav redzējis tik dievišķīgu seju; viņš nodevās daiļuma vērošanas priekam, un viņa neveiklība auga augumā.

Viņa acu priekšā de Šastlē kundze apsolīja d'Antēna kungam kadriļu, uz kuru Lisjēns pirms stundas ceturkšņa bija nolēmis viņu uzlūgt. «Līdz šim,» viņš domāja, noskatīdamies, kā viņam nolaupa de Šastlē kundzi, «šejienes glīto sieviešu smieklīgā klīrība man bija tikpat kā vairogs pret viņu valdzinājumu. Bet, tiklīdz de Šastlē kundze ir spiesta runāt vai rīkoties, viņas nežēlīgais saltums pārvēršas piemīlībā, kadu es pat nebūtu spējis iedomāties.»

Jāatzīst, ka tādas apbrīnas pārņemts, sastindzis kā sālsstabs, Lisjēns izskatījas gaužam muļķīgs.

De Šastlē kundzei bija ļoti skaistas rokas. Tā kā viņas acis Lisjēnu biedēja, viņš nenovērsa skatienu no jaunās sievietes rokām. De Šastlē kundze, kuras namā par Lisjēnu runāja ik dienas, pamanīja viņa biklumu. No svētlaimes mūsu apakšleitnantu iztraucēja doma, ka visi, kas nedejo, vēro viņu pikti un cenšas atrast viņā kaut ko smieklīgu. Pietika jau ar uniformu un mirdzošo kokardi, lai ikviens, kas šajā ballē nepiederēja pie visaugstākās sabiedrības, justu pret viņu nepatiku un pat naidu. Lisjēns jau sen bija pamanījis: jo mazāk prāta ir cilvēkam ar galējiem uzskatiem, jo fanatiskaks viņš ir.

Taču prātīgās pārdomas drīz lika aizmirstas — pārāk lielu prieku viņam sagādāja de Šastlē kundzes rakstura pētīšana un minēšana.

«Kāds kauns,» pēkšņi viņā ierunājās milestībai pretējas jūtas, «kāds kauns cilvēkam, kas pienākumu un dzimteni mīlējis ar uzticību, ko varētu nosaukt par patfesu! Viņš redz vairs tikai mazu provinces leģitīmisti, kura savas kastas intereses zemiski stāda augstāk par visas

Francijas interesēm. Bez šaubām, drīz vien ari man divsimttūkstoš aristokrātu vai… sava laime būs svarīgāka nekā pārējo trīsdesmit miljonu franču laime. Un galvenokārt tikai tāpēc, ka šiem divsimttūk- stošiem privileģēto ir viselegantākie saloni, tādi, kur es varētu gūt izsmalcinātas baudas, kādas citur būtu velti meklēt; ar vārdu sakot, saloni, kas noder manai paša laimei. Visparastākais Luija Filipa līdzskrējējs domā tieši tāpat.» Tas bija grūts brīdis, un, kad Lisjēns pūlējās izkliedēt un aizgaiņāt šo drausmīgo vīziju, viņš nepavisam neizskatījās priecīgs. Jauneklis kā sastindzis stāvēja netālu no vietas, kur kadriļu dejoja de Šastlē kundze. Tai pašā brīdī mīlestība, apklusinot saprāta balsi, mudināja uzlūgt de Šastlē kundzi uz deju. Viņa palūkojās Lisjēnā, taču jaunais cilvēks šoreiz nespēja izprast viņas skatienu; tas viņu it kā apsvilināja, iededza gaišās liesmās. Bet īstenībā de Šastlē kundzes skatienā nebija nekā cita kā priecīga ziņkāre, ieraugot tuvumā ar neparastām kaislībām apveltītu jaunu cilvēku, kurš duelējas katru dienu, par kuru daudz runā un kurš ļoti bieži pastaigājas zem viņas logiem. Un jaunā virsnieka skaistais zirgs saniķojas tieši tad, kad viņa to vēro! Bija skaidrs, ka jātnieks grib parādīt savu interesi par viņu — vismaz tad, kad atrodas Pompu ielā, un viņai tas nelikās aizvainojoši, viņa neuzskatīja Lisjēnu par nekauņu. Tiesa, de Serpjēra kundzes rīkotajās pusdienās, kur Lisjēns sēdēja viņai blakus pie galda, šķita, ka viņam nav ne mazākās asprātības dzirksts un ka viņa manieres ir pat neveiklas. Jaunais cilvēks droši stūrēja laivu pa Komandoru ezeru, bet tā bija apdomīgā drosme, kāda varētu būt raksturīga gadus piecdesmit vecam vīram.

Tā visa dēļ de Šastlē kundze, dejodama ar Lisjēnu, neskatījās viņā un saglabāja pienācīgu nopietnību, taču joprojām domāja par viņu. Drīz viņa pamanīja, ka jaunekļa biklums robežojas ar neveiklību.

«Šis patmīlis,» de Šastlē kundze prātoja, «noteikti nespēj aizmirst, ka es redzēju viņu nokrītam no zirga, kad ulānu pulks ienāca pilsētā.» No tā de Šastlē kundze bez pūlēm secināja, ka Lisjēna bikluma cēlonis ir viņa. Tāds pašapziņas trūkums jaunekli patīkami izcēla starp augstprātīgajiem provinciāļiem, kas pat dejodami nezaudēja ne kripatiņas uzpūtības.

Jaunais virsnieks vismaz seglos turējās braši; ik dienas viņu biedēja jaunekļa pārdrošība, turklāt reizēm neveiksmīga pārdrošība, viņa gandrīz smiedamās domās piemetināja.

Klusēšana Lisjēnu nomāca, un galu galā viņš saņēmās un bilda de Šastlē kundzei dažus vārdus, taču, lai kā pūlējās, spēja vienīgi visai nesakarīgi izteikt pāris nodrāztu patiesību — tāds taisnīgs sods piemeklē tos, kas nevingrina atmiņu.

De Šastlē kundze izvairījās no vairāku sabiedrības jaunekļu ielūgumiem uz deju — to iemīļotos jokus viņa jau zināja no galvas — un pēc brīža ar sievietēm piemītošo veiklību, ko mēs pamanām tikai tad, kad

mums vairs nav nekādas intereses to pamanīt, viņa dejoja tajā pašā kadriļā, kur Lisjēns, bet pēc tās nosprieda, ka jaunekļa prāts tiešām nav nekāds asais un gandrīz pārstāja par viņu domāt. «Tas ir parasts kavalērists, kurš tikai jāj staltāk par citiem un kuram ir patīkamāka' seja.» Tas vairs nebija tas pats straujais,. veiklais, bezbēdīgais un augstprātīgais jauneklis, kas bieži jādelēja gar viņas logu. Nepatikā par tādu atklājumu, kas Nansī viņai padarīja vēl garlaicīgāku, de Šastlē, kundze uzbilda Lisjēnu un izturējās pret viņu gandrīz koķeti. Viņa jau tik sen vēroja jauno cilvēku savā ielā, ka šķita — viņi ir veci paziņas, kaut ari Lisjēnu stādīja viņai priekšā tikai pirms nedēļas.

Lisjēns vienīgi retumis uzdrošinājās palūkoties, saltajā skaistulē, kura ar viņu runāja, un nebūt nevarēja iedomāties, kādu labvēlību tā pret viņu jūt. Viņš dejoja un dejojot kustējās pārāk daudz, bet viņa kustībām pietrūka grācijas.

«Tik tiešam, šis glītais parīzietis labi izskatās tikai zirga mugurā; nokāpis zemē, viņš zaudē pusi pievilcības, bet dejodams zaudē to pavisam. Viņš nav gudrs — žēl, jo viņa seja pauž tādu dvēseles smalkumu un dabiskumu! Tas būs domu trūkuma dabiskums.» Un viņa uzelpoja brīvāk. Viņa nebija skaudīga, tikai mīlēja savu neatkarību un baidījās to zaudēt.

Pilnīgi nomierinājusies par Lisjēna rīcībā esošajiem valdzināšanas līdzekļiem, piešķirdama mazu nozīmi tā vienīgajai priekšrocībai — jāšanas prasmei, viņa nodomāja: «Šis glītais jauneklis, tāpat kā citi, grib izlikties, ka esmu viņu apbūrusi.» Un viņa pārcilāja prātā visus, kas mēģināja viņu aplidot un apbērt ar komplimentiem. D'Antēna kungam tas dažreiz izdevās. Novērtēdama viņu pēc nopelniem, de Šastlē kundze dusmojās, ka Lisjēns nevis sarunājas ar viņu, bet vienīgi smaida par d'Antēna kunga laipnībām. Visnepatīkamākie bija pārlieku kvēlie mirkļi, ko jauneklis viņai raidīja un citi varēja pamanīt.

Mūsu nabaga varoni pārāk nodarbināja iemīlēšanās radītie sirdsapziņas pārmetumi un pilnīgā nespēja atrast kādu piemērotu vārdu, ko pasacīt, lai viņš vēl spētu domāt par savu acu izteiksmi. Kopš aizbraukšanas no Parīzes viņš sastapa vienīgi nepatīkami pārspīlētu kokainību. Es izsakos ļoti saudzīgi: viņš sastapa pliekanas vēlmes, bērnišķīgas pretenzijas un, galvenais, provinces neveiklo liekulību .-r>- tik lielu, ka pie Parīzes netikumu izsmalcinātības pieradušā cilvēkā tā radīja riebumu.

Lisjēns, ko parasti mocīja dzēlīgs rūgtums, tagad nevarēja vien noskatīties jaunajā sievietē, un viņa jūsmai nebija robežu. Mīlestības raditie sirdsapziņas pārmetumi tika satriekti un izkliedēti apbrīnojamā ātrumā. Patmīlība palaikam gan viņu brīdināja, ka nepārtrauktā klusēšana, kurā viņš ar baudu noslēdzās, nevar nākt par labu viņa — sabiedrības cilvēka slavai, bet viņš bija tik pārsteigts, tik

•..« ļu .mināts, ka nerada sevī vīrišķību nopietni padomāt par iespaidu, k .tiIii pats atstāj.

Valdzinošā pretstatā visam, kas tik ilgi bija nepatīkami dūries acīs, viņš sešu soļu attālumā redzēja sievieti, kuru varētu pielūgt viņas dievišķā daiļuma dēļ, taču daiļums bija gandrīz mazākā no viņas burvībām. Viņā nebija nekā no Serpjēru namam raksturīgās lišķīgās, neveiklās, neīstās un pretīgi iztapīgās pieklājības, nekā no de Pijlorāna kundzes nevaldāmās vēlēšanās paspīdēt ar asprātību jebkurā gadījumā: de Šastlē kundze bija vienkārša un atturīga, taču tā bija apburoša vienkāršība, jo ļāva nojaust viscēlākajām jūtām radītu dvēseli, bet saltums bija rada liesmām un šķita gatavs pārvērsties par labvēlību un pat aizrautību, ja kāds prastu tās iedvest.

## XVII nodaļa

De Šastlē kundze devās pastaigā pa deju zāli. De Blansē kungs atkal atradās savā postenī — apņēmīgi veda viņu zem rokas; varēja nomanīt, ka viņš sapņo par laimi sniegt jaunajai sievietei roku ar laulāta drauga tiesībām. De Šastiē kundze nejauši nonāca Lisjēna tuvumā. Jaunekli ieraudzījusi, viņa spēji sadusmojās pati uz sevi. Kā, viņa bija apveltījusi ar skatieniem tik vulgāru puisi, kura vienīgais valdzinājums, tāpat kā Ariosto varoņiem,* ir prasme labi jāti Un viņa jaunekli uzrunāja, mēģinādama uzmundrināt, panakt, lai viņš kaut ko sacītu.

lzdzirdis de Šastlē kundzes vārdus, Lisjēns pilnīgi pārvērtās. Viņam šķita, ka cildenais skatiens, kam labpaticis izraudzīties viņu, atbrīvo no visam pliekanībām, kuras izteikt viņš jau apnicis un arī lāgā neprot, bet kuras Nansī joprojām bija galvenais temats sarunās starp cilvēkiem, kas redzējās astoto vai desmito reizi. Piepeši viņš iedrošinājās runāt, turklāt daudz. Viņš runāja par visu, kas varētu ieinteresēt vai izklaidēt skaisto sievieti, kura, joprojām balstīdamās uz sava garā brālēna rokas, laipna izbrīnā klausījās jaunekļa vārdos. Lisjēna balss, nezaudējot glasnumu un cieņas izteiksmi, kļuva skaidra un skaņa. Viņam vairs netrūka nedz viegli uztveramu un izklaidējošu domu, nedz trāpīgu un gleznainu vārdu to izteikšanai. Cēli vienkāršajā tonī, kādā viņš neviļus iedrošinājās runāt ar de Šastlē kundzi, protams, neatļaujoties neko tādu, kas varētu aizvainot vislielāko smalkjūtību, Lisjēns ļāva pavīdēt liegas garīgas tuvības nojausmai, kāda piederas radnieciskām dvēselēm, kuras sastopas un pazīst viena otru starp maskām neķītrajā maskarādē, ko sauc par sabiedrību. Tā sarunātos eņģeļi, ja nejauši sastaptos, nolaidušies kādā sūtībā uz zemes.

Tiesa, šāda cildena vienkāršība zināmā mērā saistās ar ilgas pazīšanās svētītu valodas vienkāršību, taču katrs vārds zemtekstā pauda: «Piedodiet man uz brīdi; tiklīdz vēlēsieties uzlikt masku, mēs, kā pieklājas, atkal kļūsim pilnīgi sveši viens otram. Nebaidieties, ka es rīt varētu jelkādā mērā uzmākties ar pazīšanos, un nosliecieties sev kādu brīdi prieka, nedomājot par sekām.»

Parasti sievietes baidās no sarunām tādā tonī, taču nezina, kurā brīdī tās pārtraukt. Jo vīrietis, kas izskatās tik laimīgs par rasto iespēju, šķietami saka: «Tādām dvēselēm kā mūsējās jāatmet viltus likumi, kas radīti tikai viduvējībām, un jūs, bez šaubām, tāpat kā es, domājat, ka …»

Taču, par spīti Lisjēna spožajam valodīgumam, jāatzīst, ka viņam nebija nekādas pieredzes. Ne jau ārkārtīgā prāta piepūlē viņš vienā mirklī pacēlās līdz tonim, kas tik labi atbilda viņa godkārei,— viņš domaja tieši to, ko izteica; un tā viņa runas veids gan bija nevainojams, taču tas neliecināja par kādu sevišķu veiklību. Ta bija tikai vientiesīgas sirds ilūzija. Lisjēns vienmēr neviļus juta riebumu pret pliekanībām, kas līdzīgi dzelzs sienai pacēlās starp viņu un pieredzi. Viņš novērsās no visa, kas šķila parak neglīts, un divdesmit trīs gadu vecumā vēl nebija ticis vaļā no vientiesības, kādu ikviens jauns parīzietis no labas ģimenes uzskalītu par apkaunojošu jau sešpadsmit gadu vecumā, koležu beidzot. Zinīga cilvēka toni viņš bija uzņēmis gluži nejauši. Bez šaubām, viņš nepieprata mākslu pakļaut sievietes sirdi un iedegt tajā jūtas.

Tik neparastais, tik pievilcīgais un tik bīstamais tonis šķita vienīgi pārsteidzošs un gandrīz nesaprotams de Blansē kungam, kas tomēr pūlējās iestarpināt sarunā kādu vārdu. Lisjēns bija ieguvis nedalītu de Šastlē kundzes uzmanību. Jaunā sieviete, lai arī ļoti pārsteigta, nevarēja nepiekrist daudzām Lisjēna domām un reizēm atbildēja gandrīz tādā paša gara; tomēr, joprojām klausīdamās ar nepārprotamu patiku, viņa brīnījās aizvien vairāk un vairāk.

Mēģinādama attaisnot savus diezgan labvēlīgos smaidus, de Šastlē kundze domāja: «Viņš runā tikai par balli un ne vārda par sevi.» Taču Lisjēns attieksmē pret sievieti de Šastlē kundzes gados, kura turklāt bija radusi pie ārkārtīgas atturības, ieguva stāvokli, ko varētu nosaukt ne vairāk un ne mazāk kā par vienreizīgu, iedrošinādamies spriest par gluži parastām lietām tādā veidā, ka īstenībā runāja par sevi pašu.

Sākuma de Šastlē kundzi pārsteidza un uzjautrināja viņas acu priekša notikusī pārvērtība, tomēr drīz viņa pārstāja smaidīt un savukārt izbijās. «Kāda tonī viņš iedrošinās ar mani runāt, un es pat neapvainojos! Es nemaz nejūtos aizskarta! Augstais dievs! Tas nepavisam nav vienkāršs un labsirdīgs jauneklis … Es gan biju muļķe, tā domādama! Man ir darīšana ar vienu no tiem veiklajiem, pievilcīgajiem un dziļi sevī noslēgtajiem cilvēkiem, par kādiem raksta romānos. Viņi prot patikt, bet tieši tāpēc, ka nespēj mīlēt. Levēna kungs te, manā priekšā, jūtas laimīgs un priecīgs un tēlo neapšaubāmi tīkamu lomu, bet laimīgs viņš ir vienīgi tāpēc, ka jūt, cik pats labi runā

Acīmredzot sākumā viņš gribēja kādu stundu tēlot tik lielu aizgrābtību, kas robežojās ar stulbumu. Bet gan es pratīšu izvairīties no šā bīstamā cilvēka un veiklā komedianta.»

Un, kaut arī viņa domāja loti saprātīgi, kaut pieņēma tādu lielisku lēmumu, Lisjēns bija jau ieguvis varu pār viņas sirdi; viņa jaunekli jau mīlēja. Tieši tajā brīdī dzima sevišķas labvēlības jūtas pret Lisjēnu. Piepeši de Šastlē kundze apzinājās savu vainu, ka tik ilgi sarunājas ar Lisjēnu, sēdēdama krēslā tālu no pārējām sievietēm, bet pavadonis viņai ir vienīgi lādzīgais de Blansē kungs, kas no visa runātā varbūt nesaprot ne vārda. Lai izkļūtu no nepatīkamā stāvokļa, viņa nenoraidīja Lisjēna aicinājumu uz kadriļu.

Pēc kadriļas un tai sekojošā valša d'Okenkūra kundze vedināja de Šastlē kundzi apsēsties viņai blakus, jo tur bija vairāk gaisa un varēja kaut cik patverties no briesmīgā karstuma, kāds bija iestājies balles zālē.

Lisjēns izmantoja labās attiecības ar d'Okenkūra kundzi un neatstāja dāmas. Te nu de Šastlē kundze varēja pārliecināties, ka Lisjēns ir balles varonis. «Un īstenībā tam ir pamats,» viņa sprieda, «jo neatkarīgi no glītās uniformas, ko viņš labi prot valkāt, jauneklis patiešām izplata ap sevi prieku un jautrību.»

Visi gatavojās iet uz blakus telti, kur bija klāts vakariņu galds. Lisjēns iekārtojās tā, ka varēja sniegt elkoni de Šastlē kundzei, kurai šķita, ka vairākas dienas viņu šķir no dvēseles stāvokļa, kādā viņa atradās vakara sakuma. Viņa bija tikpat kā aizmirsusi visu, pat garlaicību, kas pēc pirmās ballē pavadītās stundas gandrīz noslāpēja viņas balsi.

Pienāca pusnakts; vakariņas tika pasniegtas burvīgā zālē, kuras sienas veidoja divpadsmit līdz piecpadsmit pēdu augstu skābaržu rindas. Lai pasargātu maltīti no iespējamās vakara rasas, pāri zaļumu mūrim bija izstiepts nojums ar platām sarkanām un baltām svītrām. Tās bija izraidītās personas — vārdadienas svētku gavilnieces krāsas. Cauri skābaržu lapotnei varēja redzēt skaistu mēnesnīcu, kas apspīdēja plašu un mierīgu ainavu. Dabas burvība pievienojās jaunajām jūtām, kas strāvoja de Šastlē kundzes sirdī, un vareni palīdzēja atgaiņāt un vājināt prāta spriedumus. Lisjēns atrada savu vietu — ne gluži blakus de Šastlē kundzei (vajadzēja rēķināties ar jaunās paziņas vecajiem draugiem, un skatiens, mīlīgāks, nekā viņš uzdrīkstējās cerēt, lika manīt, ka citādi rīkoties nevar), bet tā, lai ļoti labi viņu redzētu un dzirdētu.

Viņš iedomājās izpaust savas īstās domas vārdos, ko šķietami zīmēja uz blakus sēdošajām dāmām. Tāpēc viņam vajadzēja runāt daudz, un viņam tas veicās, turklāt neuzvedoties pārāk ekstravaganti. Drīz viņš pilnīgi pārņēma sarunas pavedienu un pēc brīža, joprojām uzjautrinādams de Šastlē kundzes galda kaimiņienes, iedrošinājās iztālēm izteikt vārdus, kuriem varēja būt visai maiga nozīme,— viņš nekad nebūtu domājis, ka pēc tik neilga laika iedrošināsies darīt ko tādu. Bez šaubām, de Šastlē kundze varētu izlikties, ka nesaprot netieši izsacīto. Lisjēnam izdevās sasmīdināt pat kungus, kuri sēdēja blakus dāmām un viņa panākumos vēl nesaskatīja nopietnu iemeslu skaudībai.

De Šastlē kundzes tuvumā visi pie galda dzīvi sarunājās, bieži atskanēja smiekli. Tie, kas sēdēja citur, apklusa, pūlēdamies saprast, kas tik ļoti uzjautrina de Šastlē kundzes kaimiņus. Jauno sievieti stipri nodarbināja gan tas, ko viņa dzirdēja un kas reizēm uzjautrināja, gan arī ļoti nopietnas pārdomas, kuras bija dīvainā pretstatā šī vakara jautrajam noskaņojumam.

«Vai tas tiešām ir tas pats stivais jauneklis, kurš man šķita īsts tukšgalvis? Cik bīstams cilvēks!»

Lisjēns varbūt pirmo reizi mūža bija asprātīgs, turklāt spoži asprātīgs. Vakariņām beidzoties, viņš saprata, ka panākumi pārspēj cerības. Viņš bija laimīgs, ļoti rosīgs, tomēr brīnumainā kārtā nepateica neko nepiedienīgu. Taču lepno lotringiešu vidū viņš atradās aci pret aci ar trīs vai četriem nežēlīgiem aizspriedumiem, par kuriem inums Parīzē ir tikai bāla nojausma: Anrī V, aristokrātija, blēdība un muļķība, kā arī pārliecība, ka cilvēciska attieksme pret vienkāršo tautu ir gandrīz noziegums. Lisjēna jautrība pat viegli neieskraīnbāja nevienu no šīm lielajām patiesībām — Senžermēna priekšpilsētas ticības apliecības pamatus, ko nedrīkst aizskart nesodīts.

Tas tāpēc, ka savas cildenās dvēseles dziļumos Lisjēns izjuta īstu cieņu pret visu šīs sabiedrības jauno vīriešu kļūmīgo stāvokli. Pirms četriem gadiem viņi aiz uzticības politiskajai pārliecībai un visu mūžu lolotām jūtām atsacījās no nelielās valsts budžeta daļas, kas viņu eksistencei bija noderīgs vai pat nepieciešams atspaids. Viņi zaudēja vēl vairāk: vienīgo iespējamo nodarbošanos, kas varēja paglābt no garlaicības, nespiežot atkāpties no tradīcijām.

Sievietes nosprieda, ka Lisjēns ir nevainojami patīkams. Šos sakra- mentālos vārdus izrunāja de Komersī kundze visaugstākajai aristokrātijai paredzētajā zāles daļā. Jo neliels septiņu vai astoņu dāmu pulciņš nicināja pārējo sabiedrību, kura savukārt nicināja citus pilsētas iedzīvotājus, tāpat kā imperatora Napoleona gvarde būtu varējusi dumpja gadījumā iebiedēt visu 1810. gada armiju, kura iedvesa bailes Eiropai.

De Komersī kundzes izšķirošie vārdi sacēla īstu sašutuma vētru Nansī zelta jaunatnē. Kungi, kas prata eleganti stāvēt pie kafejnīcas durvīm, parasti klusēja ballē, kur spēja pierādīt vienīgi labu un nenogurdināmu dejotāju priekšrocības. Pamanījuši, ka Lisjēns pretēji savam paradumam runā daudz un turklāt tiek uzklausīts, viņi sāka spriest, ka šis cilvēks ir ļoti skaļš un ļoti nepatīkams, ka tāda trokšņaina laipnība varbūt ir modē Parīzes pilsoņu aprindās un Sentonorē ielas Iii tirgotāju vidū, bet nekad nesavaldzinās Nansī augstāko sabiedrību lai ko šie kungi apgalvoja, Lisjēna joki tika uzņemti visai atsaucīgi  un apgāza viņu spriedumus. Jaunajiem vīriešiem aliika ar drūmu gandarijumu atkārtot: «Galu galā tas ir tikai nezināmas izcelsmes pilsonis un var baudīt vienīgi personiskās muižnieka priekšrocības, ko viņam dod apakšleitnanla uzpleči.»

Šajos Lotringas atvaļināto virsnieku vārdos izpaudās lielā apstrīdēšana, kas met ēnu uz visu deviņpadsmito gadsimtu: dižciltīgas izcelsmes niknums pret dienestā iegūtu dižciltību.

Bet neviena dāma par kaut ko tādu nebūt nedomāja; tajā brīdī viņas pilnīgi atraisījās no apgrūtinošās civilizācijas nastas, kas nomāca provinces vīriešu prātus. Vakariņas spoži noslēdza šampanietis, kas viesus uzmundrināja un vērta viņu manieres brīvākas. Mūsu varoni sajūsmināja visai maigie vārdi, ko pats bija iedrošinājies iztālēm raidīt savu domu valdniecei. Pirmo reizi mūžā panākumi viņu tā apreibināja.

Atgriezusies balles zālē, de Šastlē kundze dejoja valsi ar de Blansē kungu, kuru saskaņā ar vācu paražu pēc dažām tūrēm nomainīja Lisjēns. Dejodams viņš ar vientiesīgu veiklību, laimīga gadījuma un veiksmes meitu, prata no jauna uzņemt sarunu ļoti godbijīgā tonī, kas tomēr dažā ziņā atgādināja noskaņu, kādā mēdz tērzēt seni paziņas.

Izmantojot lielo kotiljonu, ko nevēlējās dejot nedz Lisjēns, nedz de Šastlē kundze, viņš, smiedamies un daudz nemainīdams sarunas koptoni, teica:

- lai tiktu tuvāk jūsu skaistajām acīm, esmu nopircis lūgsnu grāmatu, duelējies un iepazinies ar Dipuarjē kungu.

Šai bridi de Šastlē kundze nobāla, viņas izbrīnītais skatiens pauda milzīgu pārsteigumu un gandrīz šausmas. Izdzirdusi pieminam Dipuarjē, viņa pusbalsī, it kā vairs nespēdama skaidri izrunāt vārdus, sacīja:

Tas ir ļoti bīstams cilvēks!

To izdzirdis, Lisjēns apreiba aiz laimes: viņa nedusmojās par iemesliem, ar kādiem viņš izskaidroja savu uzvedību Nansī. Bet vai viņš drīkstēja ticēt šim sapnim?

Divas trīs sekundes Lisjēns izteiksmīgi klusēja -— viņš raudzījās de Šastlē kundzes acīs; pēc tam viņš iedrošinājās atbildēt:

Manuprāt, doktors ir lielisks — bez viņa manis te nebūtu . . Starp citu, man ir kādas drausmīgas aizdomas,— Lisjēns nepiesardzīgā vientiesībā piebilda.

Kādas? Un par ko?— de Šastlē kundze vaicāja.

Viņa tūlīt aptvēra, ka pieļāvusi briesmīgu nepieklājību, uzdodama jautājumu tik tieši un ar tādu interesi, taču jaunā sieviete bija to izteikusi neviļus. Viņa koši pietvīka. Pamanījis, ka sārtums sniedzas līdz pat pleciem, Lisjēns galīgi apmulsa.

Taču izrādījās, ka uz tādu vienkāršu de Šastlē kundzes jautājumu jauneklis nemaz nevar atbildēt. «Ko viņa par mani domās?» viņš gudroja. Tai brīdī viņš pārvērtās sejā: jaunais cilvēks nobāla, it kā viņu būtu sagrābušas stipras un spējas sāpes, viņa vaibsti pauda briesmīgas ciešanas, ko sagādāja uz dažām stundām aizmirstā, bet aikal pēkšņi atmiņā iznirusī doina par de Bizānu de Sisila kungu.

Tas, ko viņš panācis, taču nav nekas cits kā parasta labvēlība, kas tiek parādīta drīzāk uniformai nekā tās valkātajam! Alkas uzzināt patiesību un neiespējamība atrast piemērotu veidu tik aizvainojošas domas izteikšanai radīja viņa galvā pilnīgu jucekli. «Viens vienīgs vārds var mani pazudināt uz visiem laikiem,» viņš domāja.

Negaidītu jūtu uzbangojums Lisjēnu it kā sastindzināja un acumirkli parņēma arī de Šastlē kundzi. Viņa nobāla, redzēdama Lisjēna jauneklīgajos un atklātajos vaibstos spēji atspoguļojamies nežēlīgas ciešanas, kuras, bez šaubām, saistījas ar viņu: jaunā cilvēka seja kļuva bāla kā krīts, nupat vēl tik mirdzošās acis — nespodras un tukšas.

Viņi pārmija dažus nenozīmīgus teikumus.

Bet par ko tad īsti ir runa?— de Šastlē kundze jautāja.

Es nezinu — Lisjēns izvairīgi atbildēja.

Bet kā, cienītais kungs, jūs varat nezināt?

Nē, kundze … Mana cieņa pret jums .. .

Lai lasītājs man tic, ka de Šastlē kundze, kuras satraukums augtin auga, ārkārtīgi neuzmanīgi iebildās:

Vai šīm aizdomām būtu kāds sakars ar mani?

Vai citādi tās mani nodarbinātu kaut simto daļu sekundes?— Lisjēns dedzīgi atsāka tikko, skaudri izjustās nelaimes ietekmē.— Vai tās mani nodarbinātu, ja nesaistītos ar jums, jums — vienīgo pasaulē? Par ko citu es varētu domāt, ja ne tikai par jums? Un vai šīs aizdomas neskaitāmas reizes dienā nedzeļ manu sirdi, kopš esmu Nansī?

De Šastlē kundzes plaukstošajai simpātijai tā vien vēl pietrūka kā aizdomu par viņas godīgumu. Viņa pat neattapās slēpt izbrīnu par Lisjēna atbildes toni. Degsme, ar kādu viņš tikko bija runājis, un nepārprotamais jaunā cilvēka vārdu patiesīgums vērta nāves bālumu jaunās sievietes sejā nodevīgā pietvīkumā; pat viņas acis šķita piesarkušas. Bet vai šajā kokainības laikmetā, kas liekas gluži kā salaulāts ar liekulību, varu iedrošināties apgalvot, ka de Šastlē kundze nosarka aiz laimes, nevis tālab, ka dejotāji, kuri kotiljona figūrās bezgalīgā virknē slīdēja viņiem garām, varētu nodoties dažādiem minējumiem.

Viņai bija iespējams izvēlēties — atbildēt vai neatbildēt uz šo mīlestību, bet cik tā bija patiesa! Cik dievinoši viņa tika mīlēta! «Iespējams, un droši vien būs tieši tā,» de Šastlē kundze domāja, «ka šī aizraušanās nepastāvēs ilgi, bet viņš ir tik neliekuļots! Tik brīvs no pārspīlējumiem un tukšas jūsmas! Bez šaubām, tā ir īsta mīlestība; bez '..tūbām, ir arī tīkami būt mīlētai. Bet viņš mani tur aizdomās, kas apdraud pat mīlestību! Tātad par mani melš kaut ko apkaunojošu?»

De Šastlē kundze domīgi atbalstīja galvu pret vēdekli. Laiku pa laikam viņas acis pievērsās Lisjēnam, kurš, nekustīgs un bāls kā rēgs, pilnīgi pagriezās pret viņu. Lisjēna skatiens bija tik klaji nepārprotams, ka viņa būtu nodrebējusi, ja padomātu par to.

## XVIII nodaļa

De Šastlē kundzes sirdi satrauca citas, vēl briesmīgākas šaubas. «Vakara sākumā viņš klusēja nevis tukšprātības dēļ, kā es savā vientiesībā nospriedu,— tam par iemeslu bija aizdomas, briesmīgas aizdomas, kas liedz viņam mani cienīt. . . Bet kādēļ? Kādas tenkas var būt tik netīras, ka atstāj tādu drausmīgu iespaidu uz jaunu un labsirdīgu cilvēku?

Kaut arī Šķietami sastingusi, de Šastlē kundze bija tā satraukta, ka, neapdomadamās, ko drīkst un ko nedrīkst sacīt, tādā pašā jautrā noskaņa, kāda valdīja sarunā pie vakariņu galda, uzdeva Lisjēnam dīvainu jautājumu:

Bet ka tas var but vakara sākumā jūs nevarējāt atrast kaut pavisam nenozīmīgus vārdus, ko man pasacīt. Vai tas bija aiz pārliecīga bikluma? Vai ta bija. .. atturība, kas starp tik maz pazīstamiem cilvēkiem liekas pilnīgi dabiska? Vai (viņas balss neviļus pieklusa) tās bija aizdomas?— viņa beidzot izteica, pēdējo vārdu izrunādama spēji apslāpētā, bet ļoti izteiksmīgā balsī.

Vienīgais iemesls bija pārmērīgs biklums: man nav nekādas dzīves pieredzes, nekad neesmu mīlējis; es izbijos, ieraudzījis jūsu acis tik tuvu, jo pirms tam biju jūs redzējis vienīgi no tālienes.

Šie vārdi tika izrunāti tik patiesīgi, tik maigā sirsnībā un liecināja par tādu mīlestību, ka, pirms de Šastlē kundze paguva apdomāties, viņas bezgala izteiksmīgās un vaļsirdīgās acis jau bija atbildējušas: «Es mīlu tapat kā jūs.»

Viņa attapās ka no ekstāzes un pēc mirkļa steidzīgi novērsās, taču Lisjēns paspēja uztvert nodevīgo skatienu.

Viņš piesarka tik tumši, ka izskatījās smieklīgs. Jauneklis gandrīz neiedrošinājās ticēt savas laimes pilnībai. De Šastlē kundze savukārt juta, ka viņas vaigos deg sārtums. «Augstais dievs! Cik drausmīgi es sevi kompromitēju! Visi skatieni droši vien ir pievērsti svešiniekam, ar kuru tik ilgi* un tik dzīvi sarunājos!»

Viņa pasauca de Blansē kungu, kas dejoja kotiljonu.

Pavadiet mani uz dārza terasi — smacējošais karstums mani moka jau piecas minūtes. Izdzēru puspokālu šampanieša un, liekas, esmu galīgi apreibusi.

Taču, de Šastlē kundzei par šausmām, vikonts de Blansē kungs nevis izrādīja iejūtību, bet tikai pasmīnēja par tādiem meliem. Ilgā sirsnīgā saruna ar Lisjēnu, kura viņai acīmredzot ļoti patika, iesvēla vikontā negantu greizsirdību, turklāt pulkā viņam bija iestāstīts, ka nevajag ticēt daiļu dāmu kaitēm.

De Blansē kungs jau bija padevis elkoni de Šastlē kundzei un veda viņu ārā no balles zāles, kad viņam ienāca prātā kāda cita visai gaiša doma. Jaunā sieviete atbalstījās uz viņa rokas neparastā paļāvībā.

«Varbūt mana daiļā māsīca beidzot pasacīs, ka dalās manās jūtās vai vismaz jauš sevī kādu maigumu pret mani?» de Blansē kungs gudroja. Tomēr vakara gaitā, kura sīkās norises viņš savā prātā pārcilāja, nekas nevēstīja tik laimīgu pavērsienu. Vai tas noticis negaidīti, vai arī de Šastlē kundzei iegribējies ar viņu ko slepenu pārrunāt? Vikonts aizveda māsīcu puķu dobju Otrā pusē. Tur atradās marmora galds un pie tā — liels dārza sols ar atzveltni un kāju balstu. Nemaz nebija tik viegli de Šastlē kundzi tur nosēdināt, jo šķita, ka viņa vairs lāgā nespēj pakustēties.

Kamēr vikonts de Blansē nodevās veltīgiem sapņiem, nesaprazdams, kas notiek viņa acu priekšā, de Šastlē kundze krita izmisumā. «Es uzvedos drausmīgi!» viņa domāja. «Esmu sakompromitējusies visu dāmu acīs, un šajā mirklī viņas mani aprunā visnekrietnākiem un vispazemojošākiem vārdiem. Pati nezinu, cik ilgi izturējos tā, it kā mani neviens neredzētu,— nedz mani, nedz Levēna kungu. Šie ļaudis man nepiedos neko . . . Bet Levēna kungs?

Viņa nodrebēja, domās izsakot šo vārdu. «Un esmu sakompromitējusies Levēna kunga acīs!»

Ta bija īstā nelaime, kuras dēļ viņa tobrīd aizmirsa visas pārējās; un no veselas gūzmas domu par tikko notikušo neviena nespēja viņu remdināt.

Drīz de Šastlē kundzes izmisumu padziļināja vēl kāds minējums. «Levēna kungs bija tik pārliecināts tāpēc, ka ir uzzinājis, kā es stundām ilgi gaidu aiz loga žalūzijām, kad viņš parādīsies ielā.»

Lasītājs tiek lūgts neuzskatīt de Šastlē kundzes domas par pārāk smieklīgām; pilnīga pieredzes trūkuma dēļ viņa nezināja, uz kādām neprātībām ir spējīga mīloša sirds: nekad viņa nebija izjutusi neko līdzīgu tam, kas ar viņu notika tajā liktenīgajā vakarā. Viņa nespēja atrast savā prātā nevienu domu, pie kuras pietverties, un viņai nebija nekādas dzīves gudrības. Līdz tam de Šastlē kundzi bija spēji pārņēmis vienīgi biklums tajā brīdī, kad tika stādīta priekšā kādai ievērojamai princesei, vai dziļš sašutums par jakobīņiem, kuri mēģināja iedragāt Burbonu troni. Ja atmet šos apstākļus, kas skāra galvenokārt jūtas un sirdi spēja satraukt tikai īsu mirkli, de Šastlē kundze pēc dabas bija nopietna un maiga, un tas šoreiz varēja vienīgi vēl palielināt viņas postu. Sīkās ikdienas intereses atstāja viņu vienaldzīgu, un tas nelai- mīgā kārtā mazināja jaunās sievietes piesardzību. Tāpēc viņa vienmēr bija dzīvojusi mānīgā drošībā, jo raksturi, kuri, paši sev par Jaunu, paceļas pāri nožēlojamiem sīkumiem, kas nodarbina |aužu lielākās daļas prātus, ir jo vairāk sliecīgi nodoties vienīgi tam, kam reiz izdevies tos aizkustināt.

De Šastlē kundzei bija dāvāts možs, ass un skaidrs prāts, bet viņa pati to nemaz nenojauta. Burboni bija nelaimīgi, un viņa domāja vienīgi par to, kā tiem palīdzēt. Viņa jutās pārliecināta, ka ir tiem pateicību parādā par visu. Viņasprāt, būtu gļēvi un zemiski spriedelēt, par ko īsti vajadzētu tiem pateikties.

Jaunajai sievietei nebija ne miņas, ka viņa varētu būt apveltīta ar kādiem talantiem, un pati atzina, ka daudzreiz ir maldījusies politikā un rīkojusies aplami pat sīkos darījumos. Viņa nesaprata, ka maldās tikai tāpēc, ka klausa citu padomam: ja nenozīmīgās, kā arī svarīgās lietās viņa būtu rīkojusies saskaņā ar sava prāta spriedumu, viņai tikai retumis vajadzētu to nožēlot. Bezkaislīgs filozofs, kas mēģinātu izpētīt dvēseli, kada slēpās aiz glītā izskata, pamanītu ārkārtīgi spēcīgu pašaizliedzības slieksmi un tikpat lielu riebumu pret visu māksloto un liekuli)', >. Kopš Jūlija revolūcijas dienās krita Burboni, de Šastlē kundzi vadīja vienas vienīgas jūtas — šo dievišķo būtņu bezgalīga apbrīnu ,ana. Viņa be/ mīlas domaja par tiem, kam bija pašaizliedzīgi uzticīga. No dabas jaunajai sievietei bija cildena dvēsele, tāpēc niecīgais viņai šķita patiešam niecīgs un tatad diženai misijai dzimuša cilvēka uzmanības necienīgs. Šī pārliecība viņu vērta vienaldzīgu un nevērīgu pret visu sīko, un nekādi nieki viņu nenodarbināja, tāpēc de Šastlē kundzes dzīvotprieks šķita neizsīkstošs. Viņas tēvs to uzskatīja par bērnišķību. De Ponlevē kungs vadīja dienas, baidīdamies no jauna 93. gada un sevi mierinādams ar meitas bagātību, kas viņam šķita glābiņš neizbēgamu briesmu brīdī. Viņa ļoti bagātā meita maz domāja par nau^u, un tāda vieglprātība sirmgalvi nemitīgi kaitināja. Pret sīkām nepatikšanām meita izturējās vienaldzīgi vai, pareizāk sakot, filozofiski, tāpēc tās viņu tā nenomāca kā tēvu. Varētu sacīt, ka de Ponlevē kungs ne tik daudz mīlēja Burbonus kā baidījās no 93. gada. De Šastlē kundzei liktos pazemojoši priecāties par katru nieku, kas spētu liecināt par viņas vīrišķību.

Tēvs pūlējās pamazām vien atsvešināt de Šastlē kundzi no viņas sirdsdraudzenes de Konstantēna kundzes un gādāja, lai meitas pastāvīgais pavadonis būtu viņas brālēns de Blansē kungs — brašs virsnieks un lādzīgs, taču ļoti garlaicīgs cilvēks. De Ponlevē kungs bija pārliecināts, ka meita apnicīgo Blansē nekad neizraudzīsies par vīru, un vairāk par visu viņš baidījās piedzīvot brīdi, kad viņa no jauna apprecētos. Viņa attieksme pret de Šastlē kundzi pamatojās vienīgi uz šīm bailēm.

De Šastlē kundzes valodai piemita valdzinošs vieglums. Viņas domas bija skaidras, interesantas, un, galvenais, sarunas biedram patīkamas. Ja nu tomēr retu reizi iznāca kādā salonā sastapt vienaldzīgu egoistu vai ari ideologu ar republikānisku noslieci, viņa pūlējās modināt tajā vēlību uz Burboniem vai kaut mazināt naidu pret valdnieku dinastiju. Aiz mīlestības uz Burboniem un arī iedzimtas augstsirdības dēļ viņa savu namu Nansī turēja greznu. Par spīti de Ponlevē kunga prasībām, jaunā sieviete nebija ar mieru atlaist nevienu no de Šastlē kunga kalpotājiem. Otrdienās, kad de Šastlē kundze pieņēma viesus, viņas salonā valdīja Parīzes ievērojamākiem namiem raksturīgais omulības un labā toņa gars, kas provincē likās tīrais brīnums. Sestdienās, kas bija paredzētas šaurākam lokam, viesistabā pulcējās dižciltīgākie un bagātākie cilvēki no Nansī un trīs ljē plašas apkaimes. Citas augstdzi- mušās dāmas viņu par visu to mazliet apskauda, bet viņa bija labsirdīga un sāncenses skaidri redzēja, ka de Šastlē kundze vismīļāk būtu dzīvojusi laukos kopā ar savu draudzeni de Konstantēna kundzi un ka lielā greznība nedara viņu laimīgu, tāpēc skaudība netika sevišķi uzurdīta. Provincē tas ir patīkams izņēmums.

Pa īstam de Šastlē kundzi neieredzēja vienīgi jaunie republikāņi, kas pārāk skaidri manīja, ka tiem nekad netiks dota iespēja pateikt viņai kaut vārdu.

De Šastlē kundze prata pienācīgi un pat graciozi izturēties Tilēriju izcilajos salonos, sveicināt karali un princeses, izpatikt augstākajām galma dāmām, taču ārpus šīm svarīgajām jomām viņai nebija nekādas pieredzes. Tiklīdz jaunā sieviete juta satraukumu, viņa apjuka un ārkārtējos apstākļos aiz piesardzības vienīgi klusēja un palika it kā sastingusi.

«Lai dievs dod, ka es nekad vairs nebilstu ne vārda Levēna kungam,» viņa tajā brīdī domaja. Sakrekērā kāda mūķene, kas, izdabādama katram meitenes bērnišķīgam untumam, bija ieguvusi varu pār viņas prātu, ar pavisam vienkāršiem vārdiem —«izdariet to aiz draudzības pret mani»— panāca, ka audzēkne visus pienākumus pildīja svētā dedzībā. Jo sacīt mazai meitenei «izdariet to, jo tas ir saprātīgi», būtu zaimošana, tā būtu nekaunīga pārdrošība, kas ved uz protestantismu. «Izdariet to aiz draudzības pret mani»— tādi vārdi atbilst visam un nerosina prātot par to, kas ir un kas nav saprātīgi. Taču šī iemesla dēļ de Šastlē kundze, likko uztraucās, vairs nezināja, kā rīkoties, kaut arī viņai būtu vislabākie nodomi.

Sēdēdama uz sola pie marmora galda, jaunā sieviete jutās galīgi izmisusi un nesaprata, kur rast mierinājumu nežēlīgajos pašpārmetumos par to, ka sarunā ar Levēnu nav bijusi pietiekami atturīga. Pirmā doma bija uz mūžu ieslēgties kādā klosterī.

«Labprātīga atsacīšanās no pasaulīgās dzīves gan viņu pārliecinās, ka man ne prātā nav nācis apdraudēt viņa brīvību.» Pret tādu rīcību varēja rasties vienīgi iebildums, ka tad visa sabiedrība sāktu runāt par viņu. pārspriest iemeslus, pieņemt, ka viņas solim bijis kāds slepens iemesls, utt.

•■Kas par to! Es viņus nekad vairs neredzētu … Jā, bet es zinātu, ka viņi mēļo par mani, turklāt ļauni, un tas mani padarītu vai traku. Tādu stāvokli es nevarētu izturēt … Ak!» Viņa izsaucās aizvien pieaugošās ciešanās. «Vai tas viss vēl nenostiprinās Levēna kunga jau tā vairāk nekā ciešo pārliecību, ka esmu nesavaldīga sieviete, kura neprot ievērot sievišķīgas kautrības svētās robežas?»

De Šastlē kundze bija tik satraukta, tik maz radusi apsvērt savu rīcību, ka tobrīd aizmirsa padomāt par savu izmisuma un kauna cēloni. Viņa taču nekad nebija apsēdusies aiz žalūzijām un ķērusies pie izšuvuma, pirms nebija aizsūtījusi prom istabeni un aizslēgusi durvis.

«Esmu sakompromitējusies Levēna kunga acīs,» viņa gandrīz drudžaini atkārtoja, ar elkoņiem atspiezdamās pret marmora galdu, pie kura de Blansē kungs viņu bija apsēdinājis. «Kādā liktenīgā mirklī blakus jaunajam cilvēkam es varēju aizmirst savu svēto un .. . kautrību, bez kuras sievietei nav ko cerēt uz sabiedrības cieņu, bez kuras pat viņa pati nevar sevi cienīt. Ja Levēna kungs jel kādā mērā ir apveltīts ar viņa vecumam tik dabisko pašapziņu, par ko, šķiet, es varēju pārliecināties pee viņa izturēšanās, kad viņš jāja gar manu logu, esmu uz visiem laikiem sevi pazudinājusi, vienā aizmiršanās mirklī sagravusi viņa iespējamo pārliecību par manu tiklību. Ak vai! Es varētu aizbildināties, ka pirmo rei/.i mūžā esmu piedzīvojusi nevaldāmas aizraušanās mirkli. Bet vai to maz iespējams nosaukt par attaisnojumu? Vai tas ir kaut kas iedomājams? Jā, esmu aizmirsusi visus kautrības likumus.»

Viņa iedrošinājās pateikt sev šos drausmīgos vārdus. Acīs sakāpušās asaras tūlīt nosusēja.

— Dārgo brālēn,— viņa teica vikontam de Blansē mazliet saspringti noteiktā balsī (taču vikonts nespēja saklausīt tādu niansi, viņš pūlējās vienīgi saprast, cik atklāta jaunā sieviete ir pret viņu),— man uznākusi īsta nervu lēkme. Ejiet un atnesiet glāzi ūdens, tikai, dieva dēļ, tā, lai neviens ballē to nepamanītu.— Un, kad viņš jau bija dažus soļus pagājies, piebilda:— Ūdeni ar ledu, ja iespējams.

Nepieciešamība notēlot šo mazo komēdiju mazliet pakliedēja drausmīgās ciešanas; mulsu skatienu viņa pa gabalu vēroja vikontu aizejam. Kad de Blansē bija tik tālu, ka nekādā ziņā nevarēja neko dzirdēt, de Šastlē kundzi sagrāba visbriesmīgākais izmisums, smacēja elsas, tās bija rūgtas dziļu bēdu un vēl vairāk — kauna asaras.

«Esmu uz visiem laikiem zaudējusi labo slavu Levēna kunga acīs. Mans skatiens sacīja: «Es jūs neprātīgi mīlu!» Nežēlīgo patiesību es atklāju vieglprātīgam un nekautrīgam jaunam vīrietim, kas lepojas ar gūtajām uzvarām, un to izdarīju pirmajā dienā, kad viņš mani uzrunāja. Savā neprātā uzdrošinājos uzdot jautājumus, ko diezin vai spētu attaisnot pat pusgadu ilga pazīšanās un laba draudzība. Ak dievs! Kur bija mana saprašana?»

«Vakara sākumā jūs nevarējāt atrast kaut pavisam nenozīmīgus vārdus, ko man pasacīt,»— tātad bezgalīgi ilgajā laikā, kad es alku izdzirdēt no jums kaut vienu vārdu,— «vai tas bija aiz pārliecīga bikluma?» Bikluma! Augstais dievs! (Elsas draudēja viņu noslāpēt.) tVai tas bija aiz bikluma,»viņa atkārtoja, klīstošu skatienu, galvu purinādama, «jeb vai tās bija aizdomas?» Stāsta, ka sieviete reizi mūžā zaudējot prātu; acīmredzot nu ir situsi mana stunda.»

Un piepeši viņas apziņā uzplaiksnīja vārda «aizdomas» nozīme.

«Pirms es nepiedodami nepieklājīgi metos viņam ap kaklu, viņam jau bija aizdomas. Un es nolaidos tik zemu, ka sāku taisnoties šo aizdomu dē|? Un gluži svešam cilvēkam? Augstais dievs, vai mana neiespējama uzvediba tik tiešām nemudina viņu visam tam noticēt?»

## XIX nodaļa

Lai nelaimju mērs būtu pilns, vairākas sievietes saskaņā ar jo tīkamo provinces dzīves paradumu visas kopā atstāja balles zāli un devās uz marmora galda pusi, kaut arī pret de Šastlē kundzi nejuta nekādu sevišķu draudzību. Dažām rokā bija svece. Katra skaļi pauda savu līdzjūtību pret de Šastlē kundzi un vēlēšanos viņai palīdzēt. De Blansē kungam pietrūka stingrības nosargāt no viņām ieeju skābaržu birzītē.

Briesmīgās ciešanas un sarūgtinājums kopā ar pretīgo kņadu darīja savu de Šastlē kundzei uznāca īsta nervu lēkme.

«Palūkosimies, ka sieviete, kas tā lepojas ar savu bagātību un atturīgajam manierēm, uzvedas, kad jūtas slikti,» mīļās draudzenes domāja.

«Ja es mēģināšu kaut ko darīt, pieļaušu vēl kādu briesmīgu kļūdu,» de Šastiē kundzei iešāvās prātā, kad viņa dzirdēja dāmas tuvojamies. Viņa nolēma aizvērt acis un neatbildēt ne vārda.

De Šastlē kundze neredzēja nekāda attaisnojuma saviem šķietamajiem pārkāpumiem, viņa bija tik nelaimīga, cik vien nelaimīgs cilvēks var būt grūtā brīdī. Ja jūtīgas dvēseles ciešanas nepārsniedz robežu, ko tās speķi spēj izturēt, par to varbūt jāpateicas vienīgi nepieciešamībai rīkoties, kas liedz tai pilnīgi nodotiem uzbrukušajām bēdām.

Levēnam neizsakāmi gribējās iziet terasē kopā ar nesmalkjūtīgajām dāmām; viņš paspēra dažus soļus uz to pusi, taču tūlīt satrūkās, noģizdams, cik klaji egoistiska ir tāda vēlme, un, pretodamies kārdinājumam, atstāja balli, kaut arī gausā gaitā. Viņam bija žēl atsacīties no vakara turpinājuma. Levēns bija izbrīnījies un sirds dziļumos pat nobažījies; viņš nepavisam neaptvēra savas uzvaras pilnību. Jauneklis gluži neapzināti alka pārdomāt un apsvērt, mierīgu prātu novērtēt nolikumus, kas nupat bija norisinājušies tādā milzu ātrumā. Viņam v.iļ vajadzēja sakopot domas un noskaidrot, kā pret tiem izturēiies.

šo vel tik jauno cilvēku bija satriecis lielums, kuram viņš tikko bija viegli pieskāries kā kaut kam niecīgam; viņš nespēja neko skaidri saskatīt. Visu cīņas laiku jauneklis ne mirkli neļāvās pārdomām, baidīdamies palaist garām iespēju darboties. Tagad viņš kopumā apjauta, ka nupat noticis kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Viņš neiedrošinājās noticēt savai neskaidri vīdošajai laimei un drebēja bailēs, ka ilgākās pārdomās piepeši atklās kādu vārdu vai soli, kas viņu uz mūžiem šķirs 110 de Šasllē kundzes. Tobrīd vairs nebija ne miņas 110 sirdsapziņas pārmetumiem mīlestības dēļ.

Dipuarjē kungs, kā jau īsti veikls vīrs, nopietni nododamies augstākajām interesēm, neatstāja novārtā arī mazāk ievērojamās un baidījās, ka labo dejotāju vidū varētu gadīties kāds jauns ārsts, kas varbūt mestos palīdzēt pēkšņi savārgušajai de Šastlē kundzei. Drīz vien Dipuarjē kungs ki ja lapenē pie marmora galda, kas vēl kaut cik pasargāja de Šasllē kundzi no labo draudzeņu gādības. Jaunā sieviete aizvērtām acīm, galvu rokas atbalstījusi, klusa un gluži kā sastingusi sēdēja starp divdesmit aiz ziņkārībās altu " tām svecēm — divpadsmit vai piecpadsmit sieviešu uzbrukuma mērķis: tas runāja visas reizē, apliecinādamas draudzību un ieteikdamas labākos līdzekļus pret ģīboni.

Tā kā Dipuarjē kungam nebija nekādu slepenu interešu, viņš teica tīru patiesību — de Šasllē kundzei pirmām kārtām nepieciešams miers un klusums.

Esiet tik laipnas, cienītās' kundzes, un atgriezieties balles zālē! Atstājiet de Šastlē kundzi vienatnē ar viņas ārstu un vikonta kungu! Mēs drīz nogādāsim viņu mājās.

Izdzirdusi doktora vārdus, nabaga nelaimīgā jutās viņam no sirds pateicīga.

Es parūpēšos par visu!— iesaucās de Blansē kungs, kas varēja paspīdēt vienīgi gaužām retajos brīžos, kad svarīgs bija fiziskais spēks. Viņš aizdrāzās zibens ātrumā, nepilnās piecās minūtēs nonāca pilsētas pretējā malā — Ponlevē savrupnamā; viņš lika iejūgt vai, pareizāk sakot, pats iejūdza zirgus, un drīz varēja dzirdēt, kā viņš auļos piebrauc ar de Šastlē kundzes karieti. Nekad vēl neviens pakalpojums viņam nebija sagādājis tādu prieku.

De Šastlē kundze apliecināja de Blansē kungam vislielāko pateicību, kad viņš sniedza elkoni, lai pavadītu jauno sievieti uz karieti. Palikt vienai, atbrīvoties no nežēlīgās sabiedrības, atmiņas par kuru vēl padziļināja viņas ciešanas, vienatnē pārdomāt savu kļūmi — tobrīd tā de Šasllē kundzei likās gandrīz vai laime.

Viņai bija vienkārša dvēsele, kas nepazina nedz ikdienas dzīvi, nedz pati sevi. Viņa bija pavadījusi desmit gadu klosterī un turpat pusotru gadu augstākajā sabiedrībā. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa apprecējās, divdesmit gadu vecumā kļuva atraitne un nespēja Nansī saskatīt jelko patīkamu.

Ilgu laiku Levēns neko nezināja par de Šastlē kundzi. Tas, kas te pateikts pāris rindās, un pasta stacijas priekšnieka Bušāra kunga ļaunās tenkas bija viss, ko viņš bija noskaidrojis par šo grūti izprotamo sievieti.

Mīlestība viņam sagādāja sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc viņš bieži liedzās darīt to, ko prasīja kalpošana šai kaislībai. Dažkārt jauneklim šķita, ka viņa skatiens pauž mīlestību, un viņš neiedrošinājās uzdot tiešus jautājumus.

Tikko de Šastlē kundze atgriezās mājās, viņai pietika gribasspēka aizsūtīt prom istabeni, kura vēlējās ne vairāk un ne mazāk kā dzirdēt sīku stāstījumu par notikušo. Beidzot viņa palika viena. Viņa ilgi raudāja. Jaunā sieviete ar rūgtumu atcerējās savu sirdsdraudzeni de Konstantēna kundzi, no kuras tēvam, gudri ievērojot pieklājību, bija izdevies viņu šķirt. De Šastlē kundze neiedrošinājās uzticēt pastam neko vairāk kā parastus sirsnības apliecinājumus, jo nevarēja būt droša, ka tēvs nepieprasa darīt zināmu visu viņas vēstuļu saturu. Nansī pasta priekšniece bija labticīgi domājoša, un de Ponlevē kungam piederēja pirmā vieta komisijā, kas Šarla X vārdā bija nodibināta viņa interešu aizstāvēšanai Lotringā, Elzasā un Franškontē.

«Um tā es esmu viena, viena pati pasaulē ar savu kaunu,» de Šastlē kundze domāja.

Kad viņa ilgu laiku bija raudājusi klusumā un tumsā pie liela, plaši atvērta loga, pa kuru varēja redzēt Birelvileras mežu divas ljē uz austrumiem un augšā — tīras, melnas, mirdzošām zvaigznēm nosētas debesis, de Šastlē kundzes nervi nomierinājās, viņa spēja saņemties un pasaukt istabeni, lai aizsūtītu to gulēt. Pirms tam cilvēciskas būtnes tuvums pārlieku nežēlīgi urdīja viņas kaunu un bēdas. Kad jaunā sieviete dzirdēja istabeni uzkāpjam las istabā, viņa iedrošinājās tuvāk aplūkot visas liktenīgajā vakarā pieļautās kļūdas.

Sākumā viņas satraukumam un apmulsumam nebija robežu. Šķita, lai kurp viņa vērtos, visur redzami aizvien jauni iemesli sevi nicināt un bezgalīgi pazemot. Sevišķi viņu satrieca aizdomas, par kurām Levēns bija uzdrīkstējies ieminēties: vīrietis, jauns vīrietis bija atļāvies pret viņu tādu vaļību! Šķita taču, ka Levēns ir labi audzināts, tātad acīmredzot viņa pati dīvainā kārta bija to iedrošinājusi. Kādā veidā? Viņa nespēja atcerēties neko, vienīgi vakara sākumā izjusto nepatiku un nožēlu par neparasto prāta trulumu jauneklim, kas viņai šķita patīkams. «Es viņu noturēju par lielisku jātnieku — tādu, kāds ir de Blansē kungs!»

Bet kas tās par aizdomām, ko viņš pieminēja? Tās sagādāja vislielākās bēdas. Viņa ilgi raudāja. Asarās jaunā sieviete atguva zināmu pašcieņu.

«Galu galā — lai viņš tur mani aizdomās, cik vien vēlas!» viņa sašutumā domāja. «Būs saklausījies tenkas par mani. Ja viņš tām ti< jo |aunāk pašam; viņam trūkst atjautas un spriešanas spējas, v.iirak nekā! Es neesmu vainīga.»

Viņas lepnums bija patiess. Pamazām viņa rimās gudrot par to, kādas varētu būt šīs aizdomas. Tad viņas pašreizējās kļūdas likās jo lielākas, un viņa tās saskatīja bezgala daudzas. Viņa raudāja atkal. Beidzot pēc skaudri mokošas baiļošanās, ciešanās novārgusi līdz nāvei, viņa nolēma, ka visvairāk var sev pārmest divas vainas: vispirms — viņa ļāvusi ielūkoties sevī nožēlojamam, pliekani ļaunam pūlim, ko viņa ienīda no visas sirds un dvēseles. Pārdomājot iemeslus, kuru dēļ viņa baidījās no sabiedrības nežēlības un nicināja to, viņa juta, ka uzbrukušais posts top jo lielāks. Šie kungi, kas krita ceļos ekija priekšā vai visniecīgākās karaļa vai ministra labvēlības zīmes dēļ,— cik nesaudzīgi viņi vēršas pret kļūdām, kurām nav nekāda sakara ar mantrausību! No jauna izjustais nicinājums pret Nansī augstāko sabiedrību, kuras acīs viņa ir sakompromitējusies, vērta de Šastlē kundzes ciešanas, ja tā drīkst sacīt, tik vieliskas un dedzinošas kā pieskārienu karstai dzelzij. Viņa iedomājās, cik nicīgiem skatieniem kaira 110 sievietēm viņu apveltījusi, dejojot kotiljonu.

Kad de šasllē kundze bija ļāvusies ciešanām, kā ļaujas baudai, viņu sāka inocīt daudz sāpīgāki pārmetumi un visa viņas drosme acumirklī noplaka. Tā bija pašapsūdzība, ka viņas izturēšanās pret Lcvēnu bijusi pretrunā ar sievišķo kautrību, un bez tās vīrietis, kas sevi uzskata par cieņas vērtu, nemaz nevar viņu cienīt. Šīs visbargākās apsūdzības priekšā viņas mokas uz bridi it kā atkāpās. Beidzot viņa ska[ā, elsu gandrīz apslāpētā balsī sacīja:

«Ja viņš mani nenicinātu, es pati viņu nicinātu. Kā!» viņa pēc klusuma brīža atsāka, dodama vaļu dusmām pašai pret sevi. «Kāds vīrietis iedrošinājies izteikt aizdomas par manu uzvedību, un es nevis novērsos no viņa, bet pat sāku taisnoties! Neapmierinājusies vēl ar šo apkaunojumu, es visu acu priekšā kritu apsmieklā, ļāvu nojaust savu apjukumu šiem zemiskajiem radījumiem, kurus atceroties vien, ja nopietni padomāju, mani pārņem riebums pret visu dzīvi. Beidzot, mani neapdomīgie skatieni varēja dot Levēna kungam pietiekamu iemeslu pieskaitīt mani pie sievietēm, kuras karas kaklā pirmajam, kas iepatīkas. Kāpēc gan lai viņš nebūtu apveltīts ar jaunībai raksturīgo pašapziņu? Vai tad tā nav gluži dibināta?»

Taču de Šastlē kundzes iztēle drīz atsacījās no prieka kavēties pie Levēna un atgriezās pie drausmīgajiem vārdiem — kārties kaklā pirmajam, kas iepatīkas.

«Levēna kungam taču ir taisnība,» viņa nežēlīgā apņēmībā turpināja. «Pati skaidri redzu, ka esmu samaitāta. Pirms liktenīgā vakara es viņu nemīlēju: domāju par viņu tīri saprātīgi kā par jaunekli, kas mazliet atšķiras no visiem kungiem, kurus notikumi piespieduši atkāpties no amatiem. Bridi sarunājos ar viņu un nospriežu, ka jaunais ciivēks ir neparasti bikls. Muļķīgā augstprātībā iedomājos ar šo bailuli parotaļāties kā ar pilnīgi nenozīmīgu radījumu, lai piespiestu viņu runāt, un piepeši izrādās, ka spēju domāt vairs tikai par viņu. Acīmredzot tāpēc, ka uzskatu viņu par glītu. Ko gan ļaunāku spētu vissamaitātākā sieviete?»

Šī izmisuma brāzma bija spēcīgāka par visām iepriekšējām. Beidzot, kad virs Birelvileras meža tumšajām galotnēm sāka svīst gaisma, nogurums un miegs pārvarēja de Šastlē kundzes sirdsapziņas pārmetumus un bēdas.

Tajā pašā naktī Levēns nemitīgi domāja par viņu ar savā ziņā glaimojošu dievināšanu. Kāds tas būtu mierinājums, ja de Šastlē kundze varētu redzēt, cik bikls ir cilvēks, kas viņai šķita briesmīgs un nelabojams donžuāns! Lisjēns nepavisam nebija skaidrībā, kā vajadzētu vērtēt ši izšķirošā vakara notikumus. Vārdu «izšķirošs» viņš spēja izrunāt vienīgi ar trīsam. Viņam šķita, ka ir izlasījis de Šastlē kundzes skatienā kādreiz iespējamas mīlestības solījumu.

«Bet augstais dievs! Šīs cņģeiiskās būtnes acīs man ir tikai viena priekšrocība — esmu izņēmums likumam, kas mudina viņu mīlēt apakšpulkvežus! Augstais dievs! Kā gan tik neapšaubāmi vulgāra rīcība ir savienojama ar visām cildenas dvēseles pazīmēm? Gaiši redzu, ka debesis nav man novēlējušas prasmi lasīt sievietes sirdī. Develruā bija taisnība: visu mūžu būšu tikai muļķis, kurš vairāk brīnās par to, kas norisinās viņa sirdī, nekā par to, kas notiek ar viņu pašu. Sirdij vajadzētu būt laimes kalngalos, bet tā slīgst skumjās. Ak, kādēļ gan nav iespējams viņu sastapt? Es lūgtu viņai padomu; dvēsele, kas šķiet atspoguļojamies viņas acīs, saprastu manas bēdas — parastiem ļaudīm tās liktos pārāk smieklīgas. Kā! Esmu vinnējis loterijā simttūkstoš franku un krītu izmisumā, ka neesmu laimējis miljonu! Es pārliecīgi nododos vienai no skaistākajām sievietēm pilsētā, kur gadījums mani atvedis. Tas ir pirmais vājums; vēlos tikt tam pāri, topu uzvarēts un nu jau alkstu viņai patikt kā viens no vārgajiem neveiksminiekiem, kādi čum un inudž Parīzes dāmu salonos. Beidzot, sieviete, ko savā bezgalīgajā vājumā mīlu,— cerams, uz neilgu laiku —, šķiet, raugās uz maniem pūliņiem labvēlīgi un ar koķetēriju, kurai ir vismaz burvīgas izpausmes: viņa telo jūtas, it kā nojauzdama, ka savā vājumā mīlu viņu ar īstu kaisli. Taču es nevis baudu laimi, kas galu galā nav tik maza, es padodos nevajadzīgai jūtelībai. Pats radu sev mokas, jo galmā pieņemtas dāmas sirds ir jutusi labvēlību ne tikai pret mani! Ak augstais dievs, vai tad es esmu apveltīts ar dotībām, bez kurām nav iespējams iekarot īsti tikumīgu sievieti? Vai tad ik reizi, kad esmu gribējis pievērsties kādai sievietei, kas mazliet atšķiras no parastas grizeies, neesmu izgāzies vissmieklīgākajā veidā? Vai Ernsts, kas, par spīti pedantismam galu galā ir gudrs cilvēks, nav jau atzinis, ka man pietrūkst savaldības? Manā baznīcas kora zēna sejā katrs var izlasīt visu, ko domāju … Es nevis izmantoju savus pieticīgos panākumus un virzos uz priekšu, bet gan palieku uz vietas kā stulbenis, tos izbaudīdams un par tiem priecādamies. Rokas spiediens man ir tikpat kā K.ipuja*; tik skaidras labvēlības priekšā es apstājos laimes aizgrābtībā un nesperu ne soli tālāk. Galu galā man nav nekādu dotību tādā karā, un es to padaru jo grūtāku! Jā, muļķi, ja tu iepaticies, tā ir nejaušība, tīrā nejaušība . ..»

Simtreiz pārsoļojis pāri istabai, viņš skaļā balsi sacīja: «Es viņu mīlu vai vismaz gribu viņai patikt. Iedomājos, ka viņa mani mīl. Ja viņa nebūtu žēlsirdīga pret apakšpulkvežiem un pat leitnantiem, vai tad man būtu iespējams savaldzināt patiešām burvīgu sievieti? Vai es prastu viņai sagrozīt galvu tā, lai viņa pilnīgi aizmirstu savu pašcieņu?»

Taču viena un tā paša prātojuma atkārtošana, ja arī liecināja par mušu varoņa patiesīgo pieticību, neko nedeva viņa laimei. Viņa sirdij vajadzēja, lai de Šastlē kundzes tikumība būtu bez neviena traipa. Tā viņš mīlēja viņu, alka, lai viņa būtu pati pilnība, taču prāts rādīja ko gluži preleju. Saniknojies pats uz sevi, viņš izsaucās:

• Vai i.ul esmu tāds, kas spēj savaldzināt labākās sabiedrības sievieti? Vai kādreiz man tas ir izdevies? Un tomēr es jūtos nelaimīgs. Lūk, negudris kas negudris! Acīmredzot esmu iedomājies iekarošanas plānu, pēc kura pirmām kārtām vajadzētu, lai viņa mani nemīl. Kā, es gribu būt mīlēts un jūtos nelaimīgs, jo šķiet, ka viņa ir mani pamanījusi citu starpa! Ja 11u cilvēks ir muļķis, viņam vismaz nevajag būt gļēvulim!»

Lisjēns aizmiga ritausinā, izsecinājis šo lielisko domu, un gandrīz izlēmis lūgt pulkvedi Malēru sūtīt viņu prom no Nansī uz divdesmit ljē attālo N., kur bija izvietota vienība, kas uzraudzīja strādniekus — savstarpējās palīdzības biedrības biedrus.

Kā gan vēl palielinātos de Šastlē kundzes mokas, kuras gandrīz tajā pašā stundā bija pievārējis nogurums, ja viņa būtu apjautuši drausmīgo nicināšanu, kas, simtkārtīgi apsvērta un visus veidus pieņēmusi, laupīja miegu cilvēkam, kurš pret pašas gribu nodarbināja viņas prātus.

## XX nodaļa

Lai ko Lisjēns domāja, viņš nebija noteicējs pār savu rīcību. Nākamā rīta agrumā, ģērbies parādes formā, jo taisījās doties pie pulkveža Malēra, viņš pa gabalu ieraudzīja to ielas pusi, kurā bija de Šastlē kundzes logi. Viņš nespēja pretoties vēlmei noiet gar šiem logiem, kurus viņam nebūtu vairs lemts redzēt, ja pulkvedis piekristu viņa lūgumam. Tikko sasniedzis ielu, viņš juta sirdi tā dauzāmies, ka aizrāvās elpa; jau iespēja vien ieraudzīt de Šastlē kundzi pilnīgi laupīja pašsavaldīšanos. Viņš jutās gandrīz apmierināts, neredzot jauno sievieti aiz žalūzijām.

«Un kas ar mani notiks,» viņš gudroja, «ja saņemšu atļauju atstāt Nansī un tikpat neprātīgi vēlēšos te atgriezties? Kopš vakardienas es vairs nevaldu pār sevi, pakļaujos katrai pēkšņai prātā ienākušai domai, kuru ne mirkli nespēju iepriekš paredzēt.»

Pēc tādām kādreizējā Politehniskās skolas audzēkņa cienīgām pārdomām Levēns kāpa zirgā un divās stundās nojāja piecas vai sešas ljē. Viņš bēga pats no sevis: kā drausmīgas slāpes viņu mocīja nepieciešamība dzirdēt kāda cita cilvēka spriedumu un lūgt padomu. Viņam bija tieši tik daudz sajēgas, lai saprastu un justu, ka jūk prātā; taču visa viņa dzīves laime bija atkarīga no tā, ko viņš varētu domāt par de Šastlē kundzi.

Viņam pietika gudrības nepārkāpt visstingrākās atturības robežas attiecības ar itin visiem pulka virsniekiem. Tātad Levēns savā tuvumā nevarēja atrast nevienu, pie kā gūt mierinājumu, pat ne cilvēku, ar ko varētu atļauties visneskaidrākās aplinku sarunas. Gotjē kungs neatradās pilsētā, turklāt Lisjēns bija pārliecināts, ka tas nespētu iejusties viņa neprātā, vienīgi norātu viņu un ieteiktu doties prom.

Atgriezies Nansī, viņš jāja pa Pompu ielu un pats bija pārsteigts par spēji uzbrukušo neprāta lēkmi. Lisjēnam šķita — ja viņš sastaptu de Šastlē kundzes skatienu, tad nokristu no zirga trešo reizi. Bēgšanai viņam pietrūka drosmes, un viņš nemaz negāja pie pulkveža.

Tai pašā vakarā no laukiem atgriezās Gotjē kungs. Levēns gribēja viņam netieši pastāstīt par savu bēdu, kā mēdz teikt, izdibināt viņa domas. Uzklausījis dažus pirmos Levēna teikumus, Gotjē sacīja:

— Arī man ir savas nepatikšanas. N. strādnieki nedod man miera. Ko viņiem teiks armija? . ..

Nākamajā dienā pēc balles doktors Dipuarjē ieradās ilgā vizītē pie sava jaunā drauga un bez liekas vilcināšanās sāka runāt par de Šastlē kundzi. Lisjēns juta, ka nosarkst pār visu seju. Viņš atvēra logu un nostājās aiz žalūzijām, lai doktors nevarētu viņu tik viegli novērot.

«Šis skolmeistars te ieradies sarīkot man eksāmenu. Nu, redzēsim!»

Levēns ņēmās izklāstīt savu sajūsmu par skaisto paviljonu, kur iepriekšējā dienā notika balle. No pagalma viņš pārgāja uz lieliskajām kāpnēm un vāzēm ar eksotiskiem augiem, kas tās rotāja, pēc tam, sekojot matemātiskai un loģiskai kārtībai, no kāpnēm — uz vestibilu, no tā — uz diviem pirmajiem saloniem …

Ik brīdi doktors viņu pārtrauca, bilzdams par balles vakarā de Šastlē kundzei uznākušo vārgumu un minēdams tā iespējamos cēloņus, utt., ull. Levēns nepūlējās iejaukties: katrs vārds viņam likās zelta vērts, jo doktors taču bija ieradies no de Ponlevē savrupnama. Tomēr Levēns prata savaldīties; tiklīdz mirkli iestājās klusums, viņš atsāka nopietno spriedelēšanu, cik varētu maksāt vakardienas elegantā sarkanbaltsvīt- rotā telts. Šie viņa parastajām sarunām neraksturīgie vārdi šķita vairojam aukstasinību un atturību. Tās viņam bija vajadzīgas vairāk nekā jebkad: doktors, kurš visiem spēkiem pūlējās ievilkt viņu vaļsirdīgā samnā, stāstīja daudz ko ārkārtīgi interesantu par de Šastlē kundzi, un Lisjēns labprāt būtu nezin ko devis par katru nieku, ko uzzinātu vairāk, nekā Dipuarjē pateica. Turklāt iespēja bija vilinoša: šķita, pietiktu kaut cik veikli paglaimot, un doktors atklātu jebkuru noslēpumu. Taču Levēns bija apdomīgs, gandrīz pat bikls; de Šastlē kundzi viņš pieminēja vienīgi tad, kad atbildēja doktoram; tā gan varēja būt arī tīrā neveiklība. Levēns savu lomu tēloja pārāk centīgi, taču Dipuarjē tādu niansi nepamanīja, jo nepavisam nebija pieradis pie cilvēkiem, kas tieši atbild uz jautājumu. Levēns nolēma visā drīzumā saslimt — viņš cerēja uzzināt labi daudz sīkumu par de Ponlevē kungu un de Šastlē kundzes ikdienas paradumiem.

Nākamajā dienā doktors mainīja taktiku: viņš apgalvoja, ka de Šastlē kundze esot neciešami augstprātīga, svētulīga liekule, turklāt nepavisam neesot lik bagata, ka par viņu runā,— viņai neesot vairāk par desmit tūkstošiem valsts rentes. Taču, kaul ari ļaunvēlība gandrīz netika slēpta, Dipuarjē ne vardu nebilda par apakšpulkvedi. Tas Levēnam sagādāja sirsnīgu prieku — gandrīz vēl lielāku par to, kādu viņš izjuta balles vakara, kad de Šastlē kundze, pajautājusi, vai aizdomas zīmējas uz viņu, paskatījās viņam acīs. Tātad jaunās sievietes attiecības ar Tomā de Bizānu nav bijušas skandalozas.

Tovakar Levēns devās daudzās vizītēs, taču vienīgie vārdi, ko viņš izrunāja, bija nodrāztie jautājumi par veselību pēc tik pārsteidzoši nogurdinošas balles.

«Kādu brīnišķīgu izrādi šiem garlaicības māktajiem provinciāļiem sagādātu mana īstā interese, ja viņi to spētu nojaust!»

Par de Šastlē kundzi visi izteicās nelabvēlīgi, vienīgi labsirdīgā Teodelinda ne, kaut gan viņa patiešām bija neglīta un de Šastlē kundze — patiešām skaista. Levēns juta pret Teodelindu gandrīz sirsnīgu draudzību.

«Šejieniešu izpriecas nav de Šastlē kundzes gaumē, un to viņai neviens nepiedod; Parīzē tādām atšķirībām nepievērš uzmanību.»

Pēdējo vizīšu laikā Levēns, droši zinādams, ka nesastaps de Šastlē kundzi, kura savārguma dēļ palika mājās, iztēlojās, cik brīnišķīgi būtu pa gabalu nolūkoties izšūtajos, viņas sveču apspīdētajos muslīna aizkaros.

«Esmu gļēvulis,» viņš beidzot nosprieda. «Nu labi, tad es priecīgu prātu nodošos savai gļēvulībai.

Ja nolādat sevi,

Jel dariet to tīkamu grēku dēļi» [7]

Tā bija gandrīz pēdējā atbalss no mīlestības radītajiem sirdsapziņas pārmetumiem un no mīlestības uz nabaga piekrāpto, pārdoto utt. dzimteni. Nav iespējams reizē izjust divas mīlestības.

«Esmu gļēvulis,» viņš nodomāja, atstādams d'Okenkūra kundzes salonu. Un, tā kā pusvienpadsmitos pēc mēra kunga pavēles Nansī ielās izdzēsa laternas un visi, izņemot augstāko sabiedrību, devās pie miera, Lisjēns, nekļūdams pats savās acīs pārāk smieklīgs, varēja vairāk nekā stundu pastaigāties zem zaļajām žalūzijām, kaut arī drīz pēc viņa ierašanās sveces mazajā istabā tika nopūstas. Kaunēdamies no savu soļu klikstiem, Levēns nakts aizsegā ilgu laiku sēdēja uz akmens staba pretī logam, no kura gandrīz nenolaida skatienu.

Viņš nebija vienīgais, ko satrauca soļu klaudzoņa. Līdz pat pusvien- padsmitiem de Šastlē kundze vadīja sirdsapziņas pārmetumu apēnotu drūmu vakaru. Protams, sabiedrībā viņa nejustos tik bēdīga, taču baidījās sastapt Lisjēnu vai izdzirdēt viņu pieminam. Pusvienpadsmitos, kad de Šastlē kundze ieraudzīja Levēnu ierodamies Pompu ielā, strauji sirdspuksti aizdzina smagi nomācošās skumjas. Viņa pasteidzās nopūst sveces un, par spīti visiem sev izteiktajiem skarbajiem norājumiem palika pie žalūzijām. Viņas skatienu tumsā vadīja Levēna cigāra uguntiņa. Viņš beidzot bija pārvarējis savus sirdsapziņas pārmetumus.

«Nu labi, es viņu mīlēšu nicinādams,» Lisjēns nosprieda. «Un, kad viņa mīlēs mani, es sacīšu: «Ak, ja jūsu dvēsele būtu skaidrāka, es saistītos ar jums uz mūžu!»»

Nākamajā rītā, manevru dēļ jau piecos pamodināto Levēnu pārņēma dedzīga vēlēšanās sastapt de Šastlē kundzi. Viņš nemaz nešaubījās, ka ir iekarojis jaunās sievietes sirdi.

«Viens skatiens pateica visu,» viņš atkārtoja, kad iedzimtais veselais saprāts mēģināja iebilst. «Lai dievs dotu, ka nebūtu pārāk viegli viņai iepatikties. Par to gan es nesūdzētos!»

Beidzot, piecas dienas pēc balles, kuras Levēnam šķita garas kā piecas nedēļas, viņš sastapa de Šastlē kundzi pie grāfienes de Komersī kundzes. De Šastlē kundze bija apburoša, un, kad sulainis pieteica: «Levēna kungs,»— viņas dabiskais bālums izzuda. Viņš savukārt tikko spēja elpot. Taču de Šastlē kundzes tērps jauneklim šķita pārāk grezns, pārāk košs, pārāk gaumīgs. Patiešām, de Šastlē kundze bija ģērbusies lieliski — tā, kā jāģērbjas, lai patiktu Parīzē.

«Tā uzposties parastai vizītei pie vecas sievietes,— tas mazliet par daudz atgādina vājību uz apakšpulkvežiem,» viņš domāja.

Tomēr, par spīti nopēluma rūgtumam, viņš piebilda: «Nu labi, es viņu mīlēšu, bet ne jau uzticīgi.»

Tik gudri spriedelēdams, viņš stāvēja trīs soju attālumā no jaunās sievietes un drebēja kā apses lapa — taču aiz laimes.

Tai brīdī de Šastlē kundze uz pieklājības dēj uzdotu jautājumu par viņas veselību atbildēja nevainojami laipnā, izmeklētā tonī, turklāt mierā, kas šķita jo vairāk nesatricināms tāpēc, ka pauda nevis dziļas skumjas, bet, tieši pretēji, labvēlību, gandrīz prieku. Nelaimi, ko vēstīja tāds tonis, apjukušais Levēns pilnībā aptvēra tikai pēc vizītes, kad sāka to pārdomāt. Viņš pats sarunā ar de Šastlē kundzi bija neinteresants un gandrīz pliekans. To juzdams, viņš nožēlojamā kārtā pūlējās piešķirt valdzinājumu kustībām un balsij, un varam iedomāties, kādi bija panākumi.

«Nu atkal esmu kļuvis tikpat neveikls, kāds biju, sarunājoties ar viņu balles sākumā…» viņš sprieda, pats sevi tiesādams. Un tā bija taisnība — viņš nepārspīlēja nedz grācijas, nedz asprātības trūkumu. Bet Levēns neiedomājās, ka vienīgā būtne, kuras acīs viņš nevēlējās likties c .am muļķis, par viņa apjukumu spriež pavisam citādi.

«Levēna kungs,» de Šastlē kundze prātoja, «cerēja ieraudzīt mani tikpat nepieļaujami vieglprātīgu, kāda biju ballē, vai vismaz jutās tiesīgs sagaidīt laipnību un gandrīz sirsnīgus vārdus, kas atgādina draudzīgu sarunu. Viņš sastapa nevainojamu pieklajībv, kas īstenībā atvirza viņu paviršu paziņu pulkā.»

Levēns nekādi nevarēja izšķirt, par ko runāt, un ņēmās aprakstīt Malibruna kundzes izcilo dziedāšanas mākslu — viņa koncertēja Mecā, un Nansī auļ-stākā sabiedrība taisījās braukt turp klausīties. De Šastlē kundze priecājās, ka viņai vairs nav par varītēm jāmeklē pieklājīgi un salti vārdi, un nolūkojās, kā viņš runā. Beidzot Levēns tā sapinās un apmulsums bija tik smieklīgs, ka to pamanīja pat de Komersī kundze.

— Mūsdienu jaunie cilvēki, kas sabiedrībā ieguvuši popularitāti, stipri pārvēršas,— viņa čukstus teica de Šastlē kundzei.— Viņš nemaz vairs nelīdzinās tam jaukajam apakšleitnantam, kurš mani bieži apmeklē.

Teiktais de Šastlē kundzi ļoti aplaimoja: gudra sieviete, kuras saprāts un apvalds ir slavens visā pilsētā, nupat bija apstiprinājusi to, ko viņa pati jau krietnu brīdi domāja,— un ar kādu prieku!

«Kā viņš atšķiras no ballē redzētā jautrā dzīvā, spožā asprāša, ko apgrūtināja vienīgi pūlis un paša ātrie spriedumi! Te nu viņš runā par dziedātāju un nespēj pasacīt nevienu sakarīgu teikumu. Un viņš taču katru dienu lasa avīžu rakstus par Malibrāna kundzes mākslu.»

De Šastlē kundze jutās tik laimīga, ka piepeši nolēma: «Es vēl izteikšu kādu pārāk draudzīgu vārdu vai pārlieku laipni uzsmaidīšu, un tas man sabojās šīvakara prieku. Viss ir ļoti jauki, bet, lai es būtu apmierināta ar sevi, tas tūlīt jābeidz.»

Viņa piecēlās un devās prom.

Arī Levēns drīz atstāja de Komersī kundzes viesistabu; viņam vajadzēja mierīgi apsvērt savu briesmīgo muļķību un de Šastlē kundzes ledaino saltumu. Pēc piecu vai sešu stundu ilgām plosošām pārdomām viņam radās šāds lielisks secinājums: viņš nav apakšpulkvedis, tāpēc nav de Šastlē kundzes uzmanības cienīgs; šīs dāmas izturēšanās pret viņu ballē bija untums, acumirkļa iedoma, kādām mēdz pakļauties pārjūtīgas sievietes; uniforma viņu uz mirkli maldināja; ja nebija nekā labāka, šī dāma uzskatīja viņu par pulkvedi.

Tādi prātuļojumi iegrūda Levēnu galējā izmisumā: «Esmu pēdīgais muļķis, un šī sieviete ir teātra koķete, vienīgi apbrīnojami skaista. Lai velns mani parauj, ja es vēl kādreiz skatīšos viņas logos!»

Levēns būtu juties daudz laimīgāks, ja viņu vestu uz karātavām, nekā pēc šī dižā lēmuma pieņemšanas. Par spīti vēlajai stundai, viņš uzkāpa zirgā. Taču, tikko bija ticis arā no pilsētas, jauneklis saprata, ka nespēj zirgu valdīt. Viņš nodeva to sulainim un devās pastaigā kājām. Pēc dažām minūtēm, kad pulkstenis sita pusnakts stundu, viņš, kaut ari bija raidījis de Šastlē kundzei lāstus, apsēdās uz akmens stabiņa pretī viņas logam.

## XXI nodaļa

De Šastlē kundzi dziļi ielīksmoja Levēna ierašanās. Atstādama de Komersī kundzes namu, viņa domāja: «Viņš droši vien ir tik neapmierināts ar sevi un ar mani, ka centīsies mani aizmirst; ja arī viņu vēl redzēšu, tad ne agrāk kā pēc dažām dienām.»

Dziļajā tumsā de Šastlē kundze laikiem pamanīja Levēna cigāra uguntiņu. Tobrīd viņa Lisjēnu mīlēja kaisli. Ja viņam būtu iešāvusies prātā ģeniālā doma pieiet pie loga un dziļajā klusumā mundri pačukstēt kaut ko apstākļiem atbilstošu, piemēram: «Labvakar, kundze! Vai būsiet tik laipna un dosiet zīmi, ka esat mani dzirdējusi?»— viņa droši vien atbildētu: «Palieciet sveiks, Levēna kungs!» Un šo četru vārdu intonācija būtu tāda, ka pat visprasīgākais mīlētājs nevarētu vēlēties neko vairāk. Izteikt vārdu «Levēna kungs», runājot ar viņu pašu — tā de Šastlē kundzei butu augstākā bauda.

Kad Levēns bija pietiekami ilgi tēlojis muļķi, kā viņš pats sev teica, viņš devās uz biljarda zāli, kas atradās netīra pagalma galā un kur, kā viņš bija pārliecināts, varēs sastapt vairākus pulka leitnantus. Viņš jutās tik nožēlojami, ka tos ieraudzīt uzskatīja par laimi. Šī laime negāja secen un sniedza mierinājumu; jaunie cilvēki tovakar bija

lādzīgi, kaut ari nākamajā rītā uzskatīja par savu pienākumu atgriezties pie labā toņa vēsuma.

Levēnam smaidīja laime — viņš spēlēja un zaudēja. Virsnieki nolēma dažus vinnētos napoleondorus nenest prom no biljarda zāles, pasūtīja šampanieti, un Levēns pamanījās tā piedzerties, ka biljarda zāles kalpotājam bija jāpasauc kāds kaimiņš un jānogādā virsnieks mājās.

Tā īsta mīlestība novērš 110 netiklības.

Nākamajā dienā Levēns uzvedās gluži kā prātu zaudējis. Viņa biedri leitnanti, agrāko Jaunumu atguvuši, sprieda: «Šis Parīzes dendijs nav radis dzert šampanieti, viņš vēl nespēj attapties no vakardienas; mudināsim viņu uz dzeršanu labi bieži. Varēsim viņu izsmiet iepriekš, dzeršanas laikā un pēc tās; lieliski!»

Nākamajā dienā pēc satikšanās ar de Šastlē kundzi, lai arī Levēns bija juties par sevi tik drošs, viņš galīgi zaudēja galvu. Jauneklis nesaprata, kas ar viņu notiek, kādas jūtas mostas viņa sirdī un ko nozīmē citu izturēšanās pret viņu. Biedru vārdos Lisjēns ik brīdi saklausīja mājienus uz viņa jūtām pret Šastlē kundzi, un viņam vajadzēja sakopot visus prātus, lai neiekarstu dusmās.

«Es dzīvošu tikai šai dienai,» viņš beidzot nosprieda, «ik mirkli darīšu to, kns man vislabāk patiks. Ja es ne reizi neatklāšu sirdi un kādam nerakstīšu par savu nepratu, nekad neviens cilvēks man nevarēs sacīt: «Tu esi bijis traks.» Ja no šis kaites nenomiršu, vismaz nevajadzēs tās dē| sarkt. Slēptam neprātam ir uz pusi mazāk seku. Galvenais neviens nedrīkst noģist, ko es jātu.»

Dažas dienās Levēns pilnīgi pārvērtās. Sabiedrībā brīnījās par viņa dzīvesprieku un asprātību.

«Viņam ir nekam nederīgi principi, viņš ir izlaidīgs, taču patiešām dai|runīgs,» sprieda de Pijlorāna kundzes salonā.

— Mans draugs, jūs maināties uz slikto pusi,— gudrā sieviete reiz viņam teica.

Viņš runāja runāšanas dēļ, atbalstīja te vienus, te citus, viņš pārspīlēja un šaržēja visu, par ko stāstīja, un klāstīja daudz un gari. Ar vārdu sakot, viņš runāja kā provinces asprātis, tāpēc guva milzīgus panākumus. Nansī sabiedrība ieraudzīja to, ko bija radusi apbrīnot; agrāk Levēnu uzskatīja par savādnieku, par mākslotu un bieži arī nesaprotamu.

Īstenībā jauneklis dzīvoja nāves bailēs, ka varētu atklāties viņa īstās jūtas. Levēnam šķita, ka viņu izspiego un novēro doktors Dipuarjē, kuru viņš sāka turēt aizdomās par sakariem ar Tjēra* kungu, gudru cilvēku un Luija Filipa policijas ministru. Taču Levēns nevarēja pārtraukt attiecības ar Dipuarjē. Nevarēja pat izvairīties no sarunām ar viņu. Dipuarjē bija noenkurojies šajā sabiedrībā, ievedis tajā Levēnu, un pārtraukt ar viņu attiecības būtu ne vien pagalam smieklīgi, bet arī ļoti neērti. Un, ja attiecības nepārtrauca, pret tik rosīgu, pieglaimīgu un viegli aizvainojamu cilvēku vajadzēja izturēties kā pret sirsnīgu draugu, kā pret tēvu.

«Šo ļaužu vidū lomu pārspīlēt nav iespējams,» viņš nosprieda un sāka runāt kā īsts komediants. Vienmēr viņš tēloja kādu lomu — vismuļķīgāko, kāda vien ienāca prātā, lietoja smieklīgus izteicienus. Viņam patika uzturēties sabiedrībā, vientulība bija kļuvusi nepanesama. Jo aplamāku domu viņš aizstāvēja, jo vairāk tā ļāva aizmirst dzīves nopietno pusi, kurā viņu piemeklēja neveiksmes, un prāts bija kļuvis par viņa dvēseles ākstu.

Viņš nebija donžuāns, nepavisam ne, mēs nezinām, par ko viņš dienās kļūs, bet pagaidām tiešās attieksmēs ar sievietēm viņš nemaz nebija radis rīkoties pretēji savām jūtām. Agrāk viņš uz tāda veida talantiem noraudzījās ar visdziļāko nicinājumu, bet tagad sāka nožēlot to trūkumu. Vismaz šai ziņa viņam vairs nebija nekādu ilūziju.

Praliga brālēna l.rnsta briesmīgie vārdi par viņa neprasmi pareizi izturēties pret sievietēm joprojām skanēja viņa dvēselē gandrīz tāpat ka pasta stacijas priekšnieka Bušāra pretīgās runas par apakšpulkvedi un de Šastlē kundzi.

Nezin cik reižu prāts viņu mudināja nodibināt ar Bušāru ciešākas attiecības, jo ar naudu vai laipnībām no viņa varētu izzināt ko sīkāk. Taču to Levēns nespēja: viņam uzmetās zosāda, ja viņš šo cilvēku ieraudzīja kaut iztālēm uz ielas.

Prāts Levēnain sacīja arī, ka viņam ir pamats nicināt de Šastlē kundzi, bet sirds ik dienas atrada jaunus iemeslus viņu dievināt kā visskaidrāko, visdebešķīgāko būtni, kas stāv visaugstāk pāri uzpūtības un naudas interešu apsvērumiem, kurus var uzskatīt par provinces otro reliģiju.

Jūtu un prāta cīņa viņu noveda gandrīz īstā trakumā un, bez šaubām, padarīja par vienu no nelaimīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Tas notika tieši tajā laikā, kad zirgu, tilbiri un livrejoto sulaiņu dēļ viņu apskauda gan pulka leitnanti, gan visi Nansī un apkārtnes jaunie cilvēki, kas, redzēdami Levēnu bagātu, jaunu, diezgan glītu un brašu, bija pilnīgi pārliecināti, ka viņš ir vislaimīgākais cilvēks, kādu viņi jelkad sastapuši. Drūmo melanholiju, kas Levēnu pārņēma, kad viņš bija viens uz ielas, viņa izklaidību, nepacietības uzliesmojumus, kurus varēja noturēt par dusmu izvirdumiem,— visu to piedēvcja sevišķi cēlai un izmeklētai augstprātībai. Visvairak izglītotie Levēna manierēs saskatīja lorda Bairona* veiksmīgu atdarināšanu — tolaik par Baironu vēl daudz runāja.

Minētais gājiens uz biljarda zaļi nebija vienīgais. Baumas auga augumā; un, tāpat kā četras livrejas, ko Levēna kundze dēlam bija atsūtījusi no Parīzes, Nansī pārvērtās par divpadsmit vai piecpadsmit livrejām, visi mēļoja, ka veselu mēnesi ik vakaru Levēns tiek nogādāts s.iva dzīvoklī līdz nesamaņai piedzēries. Vienaldzīgie brīnījās, no armijas aizgājuši virsnieki karlisti bija sajūsmā. Baumas sāpīgi aizķēra vienu vienīgu sirdi.

«Vai es būtu viņā alojusies?» Šis prāta apreibināšanas paņēmiens, pūloties aizmirst bēdas, nebija nekāds jaukais, bet vienīgi to Levēns spēja izdomāt vai, pareizāk sakot, tajā viņu ievilka; viņam tika piedāvāta garnizona dzīve, un viņš to pieņēma. Ko gan citu viņš varētu iesākt, lai izturētu drausmīgās vēla vakara stundas?

Levēnam tās bija pirmās bēdas, agrāk dzīve viņam bija saistījusies vai nu ar darbu, vai izpriecām. Jau ilgu laiku viņu ar cieņu pieņēma visos Nansī namos, taču tas pats iemesls, kas pavēra ceļu uz panākumiem, laupīja visu prieku. Levēnam gāja kā vecai kurtizānei: viņš nemitīgi tēloja komēdiju, tāpēc viņam nekas nepatika.

«Ja es būtu Vācijā, es runātu vāciski,» viņš domāja. «Nansī es runāju provinciāļu valodā.»

Levēnam liktos, ka viņš lādas, ja kādā skaistā rītā sacītu: «Cik skaists rīts!» Uzacis savilcis, pieri raukdams, viņš liela zemes īpašnieka cienīgajā tonī teica: «Cik labs siena laiks!»

Levēna pārmērības Šarpentjē biljarda zālē mazliet iedragāja viņa cieņu. Taču dažas dienas pirms tam, kad sāka klīst baumas par viņa slikto uzvedību, viņš bija nopircis milzīgu kalcšu, kurā pilnīgi varēja ietilpt lielas ģimenes, ar kādām Nansī bija jo bagāta, un tieši šajā nolūkā viņš pajūgu bija iegādājies. Sešas de Serpjēru jaunkundzes un viņu māte to «iesvētīja», ka tur mēdza sacīt. Vairākas tikpat kuplas ģimenes iedrošinājās ka lešu palūgt un tūlīt to dabūja.

«Levēna kungs gan ir lādzīgs», visi vienā mutē apgalvoja. «Tiesa, viņam tas dārgi neiznāk: viņa tēvs kopā ar iekšlietu ministru spekulē ar renti, un par to visu maksā nabaga rente.»

Tadā pašā laipnā kārtā Dipuarjē kungs izskaidroja jauko dāvanu, ko viņš saņēma no Levēna par klejojošās ģikts ārstēšanu.

Doktors Dipuarjē tika uzskatīts par mantrausi un bija Nansī sabiedrības vadonis. Pēc Levēna domām, tas bija visbīstamākais nelietis visā apkaimē, viņš pat pieņēma, ka pēc Anrī V izredžu samazinašanās Dipuarjē vienojies ar iekšlietu ministru un ik pārnedēļas sūta ministram ziņojumus. Taču galu galā tobrīd šis nelietis bija viņam labvēlīgs.

Viss notika, kā Levēns vēlējās, pat tēvs neiebilda pret viņa izšķērdību. Levēns bija pārliecināts, ka de Šastlē kundzei visi par viņu stāsta tikai labu; tomēr marķīza de Ponlevē nams bija vienīgais Nansī, kur Lisjēns acīmredzot tika vērtēts aizvien zemāk. Levēns veltīgi mēģināja tur ierasties vizītē; lai nevajadzētu viņu pieņemt, de Šastlē kundze slēdza durvis visiem, aizbildinādamās ar savārgumu. Viņa bija piemānījusi pašu doktoru Dipuarjē, kas sacīja Levēnam, ka de Šastlē kundze rīkotos prātīgi, ja vēl ilgi neietu sabiedrībā. Izmantodama šo doktora Dipuarjē minēto iemeslu, de Šastlē kundze tikai retumis ieradās kādā vizītē, un nevajadzēja baidīties, ka Nansī dāmas viņu apsūdzēs lepnībā un noslēgtībā.

Kad Levēns pēc balles de Šastlē kundzi sastapa otrreiz, viņa izturējās pret jaunekli gandrīz vēl vēsāk nekā pret vienkāršu paziņu, viņam pat šķita, ka šī dāma neatbild uz nedaudzajiem viņai teiktajiem vārdiem, kaut gan to būtu prasījusi visparastākā pieklājība. Pēc otrās tikšanās Levēns pieņēma sevišķi varonīgus lēmumus. Nicinājums pašam pret sevi jo vairāk palielinājās, kad viņš saprata, ka pilnīgi zaudē drosmi, tiklīdz pienāk brīdis rīkoties.

«Augstais dievs! Vai tas pats ar mani notiktu, ja pulkam vajadzētu doties pretī ienaidniekam?»

Levēns izteica sev visrūgtākos pārmetumus.

Nākamajā dienā, kolīdz viņš ieradās pie de Marsiljī kundzes, tika pieteikta de Šastlē kundze.

Viņam paradīja tik uzsvērtu vienaldzību, ka uz vizītes beigām viņš sadumpojās. Pirmo reizi jauneklis izmantoja sabiedrībā iegūto stāvokli: sniedza de Šastlē kundzei elkoni, lai pavadītu viņu uz karieti, kaut arī bija skaidrs, ka šī ārējā laipnība viņai ir ļoti nepatīkama.

Piedodiet, kundze, ja rīkojos mazliet nesmalkjūtīgi: esmu ļoti nelaimīgs.

To gan neviens nesaka, mans kungs,— de Šastlē kundze atbildēja ļoti dabiskā vienkāršībā un pasteidzināja soli, lai drīzāk nokļūtu pie karietes.

Es izdabāju visiem Nansī iedzīvotājiem cerībā, ka viņi varbūt jums pateiks ko labu par mani, bet vakarā cenšos apmiglot prātu, lai jūs aizmirstu.

Man šķiet, cienītais kungs, es neesmu jums devusi iemeslu . . .

Šai brīdī de Šastlē kundzes sulainis pienāca aizvērt karietes durtiņas, un zirgi aizrāva jauno sievieti ne dzīvu, ne mirušu.

## XXII nodaļa

«Vai pasaulē maz iepējams kaut kas vēl vairāk apkaunojošs,» Levēns iesaucās, palikdams stāvam kā sālsstabs, «kā tik izmisīgi cīnīties pret augsta ranga trūkumu! Ši augstprātīgā skaistule man nekad nepiedos, ka nenēsāju štāba virsnieka uzplečus!»

Kas gan varētu vairāk laupīt drosmi kā tāda pārliecība, bet tieši šajā vizītē, kas beidzās ar nupat atstāstīto sarunu, Levēnu it kā apreibināja Batildes (tas bija viens no de Šastlē kundzes vārdiem) dievišķais bālums un viņas acu apbrīnojamā .daile.

• Viņas saltums ir ledains, un nav iemesla pārmest, ka viņas skatiens l'iiiu atmaidzis kaut reizi vairāk nekā pusstundu ilgajā laikā, kad tika iiināts par daudz ko. Taču, par spīti piesardzībai, ko viņa uzskata par savu pienākumu, redzēju šo acu dzīlēs kvēlojam kaut ko noslēpumainu, tumšu un saviļņojošu, it kā tās sekotu pavisam citai sarunai, daudz interesantākai un aizraujošākai par to, ko dzirdēja mūsu ausis.»

Lai pats savās acīs kļūtu galīgi smieklīgs, nabaga Levēns, tikko attēlotajā veidā uzmundrināts, nolēma rakstīt. Viņš sacerēja ļoti jauku vēstuli, ko pats iemeta pastkastītē Darnē, miestā sešas ljē no Nansī pie Parīzes ceļa. Uz otro vēstuli, tāpat kā uz pirmo, viņš atbildi nesaņēma. Trešajā vēstulē laimīgā kārtā un pavisam bez viltīga nolūka, kurā apsūdzēt jaunekli nekādā ziņā nevaram, viņš uzrakstīja vārdu «aizdomas». Šis vārds kļuva par atbalstu mīlestībai, kurai de Šastlē kundzes sirdī vajadzēja izturēt nemitīgu cīņu. Nav noliedzams, ka de Šastlē kundze, kaut arī bez ritnas šaustīja sevi ar nežēlīgiem pārmetumiem, mīlēja Levēnu no visas sirds un dvēseles. Dienu gaitā jaunajai sievietei vērtīgas šķita vienīgi stundas, ko viņa pavadīja aiz viesistabas žalūzijām, klausīdamās, ka soļo Levēns, kurš, nepavisam neapzinādamies savas rīcības panākumus, pavadīja Pompu ielā ilgas stundas.

Batildc (runājot par tādām bērnišķībām, vārds «kundze» skanētu parak cienīgi) pavadīja vakarus aiz žalūzijām, elpodama caur tievu lakricas papīra caurulīti, ko viņa turēja mutē tāpat kā Levēns savu cigāru. Pompu ielas dziļajā klusumā — la bija tukša gandrīz augu dienu un vienpadsmitos vakarā jo sevišķi — viņa ar prieku, bez šaubām, mazliet grēcīgu prieku,— klausījās, kā Levēns čaukstina papīru, izplēšot to no mazā blociņa, salokot un prasmīgi uztinot cigarito. Vikontam de Blansē kungam bija tas gods un tā laime uzdāvināt de Šastlē kundzei vienu tādu lakricas papīra blociņu, kurus, kā zināms, izraksta no Barselonas.

Pirmajās dienās pēc balles, sev rūgti pārmezdama, ka ir aizmirsusi sievietes pašcieņu; turklāt mocīdamās ne tikai savas labās slavas dēļ, bet vairak aiz cieņas pret Levēnu, jo jaunā cilvēka spriedums viņai bija svarīgāks par visu, de Šastlē kundze sevi sodīja ar garlaicību, izlikdamās sasirgusi un tikai retumis iedama sabiedrībā. Tiesa, ar šādu gudru rīcību viņa panāca, ka notikums ballē tika pilnīgi nodots aizmirstībai. Visi gan skaidri viņu redzēja sarkstam, runājot ar Levēnu, bet, tā kā divu mēnešu laikā viņa jauno cilvēku nebija pieņēmusi nevienu vienīgu reizi, kaut gan to būtu varējusi izdarīt vienkāršāk par vienkāršu, galu galā tika atzīts, ka, balles zālē runādama ar Levēnu, viņa jau jutusi savārgumu, kura dēļ vēlāk bija spiesta atgriezties mājās. Pēc ģīboņa ballē viņa divām vai trim pazīstamām dāmām bija uzticējusi noslēpumu: «Neesmu vairs atguvusi agrāko veselību, tā palika-šampanieša glāzē.»

Izbijusies no Levēna izskata un vārdiem, ko viņš iedrošinājās pateikt pēdējā tikšanās reizē, viņa savu vientulibas solījumu pildīja aizvien uzticīgāk un uzticīgāk.

Tādējādi de Šastlē kundze bija ievērojusi piesardzību, neviens nenojauta balles zālē uznākušā vājuma īsto iemeslu, bet viņa nežēlīgi cieta. Jaunā sieviete vairs nespēja pati sevi cienīt, un sirdsmiers, kurš kopš 1830. gada revolūcijas likās vienīgais iepriecinājums, tagad bija zaudēts. Tāds dvēseles stāvoklis un piespiedu vientulība tiešām iedragāja viņas veselību. Visu šo apstākļu un, bez šaubām, arī no tiem izrietošās garlaicības dēļ Levēna vēstules ieguva sevišķu nozīmi.

Veselu mēnesi de Šastlē kundze bija daudz pūlējusies tikumības labā, vismaz nemitīgi visu sev liegusi, un tas pierāda viņas nodomu patiesīgumu. Ko gan pienākuma bargā balss varētu prasīt vēl vairāk? Izsakoties pavisam tieši: vai Levēnam vēl bija iemesls domāt, ka viņa pārkāpj sievišķas kautrības likumus? Lai ko nozīmētu viņa izrunātais briesmīgais vārds - aizdomas -, vai Levēns varētu viņas uzvedībā saskatīt jelko, kas tas apstiprinātu? Uz šo pašai sev nemitīgi uzdoto jautājumu viņa jau vairākas dienas ar prieku varēja atbildēt «nē».

«Kas tas tomēr varētu but par aizdomām pret mani? Tām jābūt ļoti nopietnam .. . Kā vienā acumirklī tās pārvērta viņa sejas izteiksmi! Un,» viņa nosarkdama piebilda, «kāds pretjautājums paspruka man!»

Tiklīdz atmiņā atausa jautājums, ko viņa bija iedrošinājusies uzdot, skaudri pašpārmetumi uz ilgu laiku sajauca jaunās sievietes domu secību.

«Cik maz es spēju savaldīties! … Un cik skaidri redzami pārvērtās Levena sejas izteiksme! Tātad aizdomas, kas viņu aprāva viskvēlāko draudzības jūtu apliecināšanas mirklī, ir ārkārtīgi nopietnas?»

Šādā Levēnain labvēlīgā brīdī pienāca viņa trešā vēstule. Divas pirmās bija sagādājušas lielu prieku, bet neradīja ne mazāko vēlēšanos atbildēt. Izlasījusi pēdējo, Batilde steidzīgi sameklēja rakstāmpiederumus, nolika tos uz galda un ķērās pie rakstīšanas, neļaujoties nekādām pārdomām.

«Vēstuli tikai nedrīkst nosūtīt,' rakstīšana nav nekas nosodāms,» viņa tādā kā mulsumā nosprieda.

Vai gan vēl jāpaskaidro, ka vēstule tika sacerēta visaugstprātīgākajā stilā, Levēnam trīs vai četras reizes ieteica atmest visas cerības, pat vārds «cerības» bija apiets ar sevišķu veiklību, kas de Šasllē kundzei sagādāja lielu gandarījumu. Ak vai! Gluži neapzinīgi viņa krita par upuri jezuītiskajai audzināšanai: viņa mānīja pati sevi, nevietā un neviļus izmantodama Sakrēkērā iemācīto citu mānīšanas mākslu. Viņa atbildēja — viss atminējums bija šaja vārdā, ko viņa negribēja pamanīt.

Pabeigusi pusotras lappuses garo vēstuli, de Šastlē kundze staigāja pa istabu, gandrīz dejodama aiz prieka. Pēc stundu ilgām pārdomām viņa pieprasīja karieti un, braucot garām Nansī pasta kantorim, paqraustīija auklu.

- Starp citu,— viņa sacīja sulainim,— iemetiet šo vēstuli pastkastīte … Labi žigli!

Kantoris bija triju soļu attālumā, un viņa nenovērsdamas vēroja kalpotāju; tas neizlasīja mazliet sagrozītā rokrakstā uzrakstīto adresi:

Pjēram Lafona k-gam uz pieprasījumu Darnē.

Tā sauca vienu no Levēna sulaiņiem, kura vārdu un adresi viņš bija uzdevis, neaizmirsdams pienācīgo pieticību un bezcerību.

Nav iespējams aprakstīt pārsteigumu un gandrīz vai šausmas, ko Levēns izjuta, kad nākamajā dienā viņš, katram gadījumam devies izjādē uz Darnē pusi kopā ar sulaini Lafonu, ceturtdaļljē attālumā no miesta ieraudzīja to atgriežamies un izvelkam no kabatas vēstuli. Viņš drīzāk nokrita nekā nokāpa no zirga un, sūtījumu satvēris, lāgā neapjēgdams, ko dara, iemetās ceļmalas mežā. Pārliecinājies, ka kastaņu skupsna, kuras vidū viņš atradās, labi aizsedz no visāin pusēm, Levēns noslīga zemē un iegrozījās labi ērti kā cilvēks, kurš gatavojas saņemt cirvja cirtienu, kas pasteidzinās viņa nokļūšanu viņpasaulē, un grib to izbaudīt.

Kāda atšķirība no tā, ko justu sabiedrības cilvēks vai tāds, kurš laimīgā kārtā nav saņēmis neērto velti, tik daudzu nejēdzību cēloni, tā dēvēto dvēseli. Tādiem prātīgiem vīriem sievietes savaldzināšana ir patīkams duelis. Dižais filozofs Kants piebilst: «Divdabības jūtas tiek spēcīgi pamodinātas, kad pilnīgo laimi, ko mīlestība var dot, nav iespējams iegūt citādi kā vien pilnīgā simpātijā vai arī pilnīgā jūtu trūkumā attiecībā uz otru cilvēku.»

«Ak de Šastlē kundze atbild!» teiktu jauns parīzietis, kas būtu audzināts mazliet vulgārākā garā trekā Levēns. «Viņai labpaticis no saviem augstumiem palūkoties uz mani. Pirmais solis sperts. Pārējais ir tikai formas jautājums; tas prasīs mēnesi vai divus atkarībā no manas veiklības un 110 viņas vairak vai inazāk pārspīlētajiem uzskatiem par īsti tikumīgas sievietes pienākumu aizstāvēties.»

Levēns, sēdēdams zemē un lasīdams bargās rindas, joprojām nespēja aptvert vēstules galveno jēgu: de Šastlē kundze atbild! Viņu satrieca stingrā izteiksme un dziļā pārliecība, ar kādu viņa prasīja vairs nerunāt par tāda rakstura jūtām, reizē pavēlot goda dēļ, visa tā dēļ, ko krietni cilvēki uzskata par vissvētāko savstarpējās attiecībās, atmest dīvainās iedomas, ar kurām viņš, bez šaubām, gribējis pārbaudīt viņas (de Šastlē kundzes) sirdi, pirms ļāvies neprātam, kas viņu abu stāvoklī un it īpaši viņas domāšanas veida dēļ ir galīgi nesaprotama — viņa iedrošinās to apgalvot — maldīšanās.

«Tas ir atraidījums pēc visiem likumiem,» Levēns nodomāja, kad bija vismaz piecas vai sešas reizes izlasījis briesmīgo vēstuli. «Es nemaz nespēju uz to atbildēt,» viņš prātoja. «Taču pasts no Parīzes pienāk Darnē no rīta, un, ja savu vēstuli tur šovakar nenogādāšu, de Šastlē kundze to izlasīs tikai pēc četrām dienām.»

Šis apsvērums pamudināja viņu izšķirties. Tur, meža vidū, ar zīmuli, kas viņam laimīgā kārtā bija līdzi, par atbalstu izmantodams savu formas cepuri, viņš uz de Šastlē kundzes vēstules trešās — neaprakstītās lapas sacerēja atbildi, kuru ar tādu pašu gaišredzību, kāda jau veselu stundu vadīja viņa domas, atrada par nekam nederīgu. Tā viņam nepatika galvenokārt tāpēc, ka neatstāja vietu ne mazākajai cerībai, nedeva nekādu iespēju atsākt uzbrukumu. Cik daudz gan pašlepnības aizvien ir Parīzes dēlāl Tomēr, par spīti viņam pašam un labojumiem, ko viņš pārlasot izdarīja, vēstule atklaja de Šastlē kundzes bezjūtības un augstprātības ievainotu dvēseli.

Levēns atkal izgāja uz ce|a aizsūtīt sulaini uz Darnē pēc papīra un rakstāmpiederumiem. Viņš uzrakstīja atbildi un, licis kalpotājam to aiznest uz pasta kantori, divas vai trīs reizes jau grasījās auļot pakaļ un sūtījumu atņemt, tik neveikls tas likās, tik maz solīja panākumus. Tomēr viņš ļāva vēstuli nosūtīt, jo skaidri juta, ka nepavisam nav spējīgs sacerēt citu — labāku.

«Cik pareizs bija Ernsta spriedums!» viņš domāja. «Debesis nav mani apveltījušas ar spēju valdzināt sievietes! Es nekad netikšu tālāk par operas jaunkundzēm, kas mani cienīs zirga un vēl tēva bagātības dēļ. Iespējams, ka es varētu viņām pievienot provinces marķīzes, ja marķīžu intīmā draudzība nebūtu tik apnicīga.»

Pardomadams savu talantu trūkumu un gaidīdams sulaini, Levēns izmantoja atlikušo papīru un mēģināja uzrakstīt otru vēstuli, taču tā viņam šķita vēl balaka un pliekanāka par nosūtīto.

Tovakar viņš negāja uz Šarpentjē biljarda zāli, viņa autora patmīlību pārāk aizskāra tonis, no kura viņš nespēja tikt vaļā abās savās vēstulēs. Viņš pavadīja nakti, sacerēdams trešo, kura, glīti un tīri pārrakstīta, sasniedza milzīgu garumu — septiņas lappuses. Viņš noņēmās līdz trijiem no rīta; pulksten piecos, ejot uz mācībām, viņam pietika drosmes to aizsūtīt uz Darnē pasta kantori.

«Ja pasts 110 Parīzes mazliet aizkavēsies un de Šastlē kundze šo vēstuli saņems reizē ar smērējumu, ko uzrakstīju uz ceļa, tad viņa mani varbūt neuzskatīs par tik ncglabjatnu muļķi.»

Viņam par laimi, pasts no Parīzes bija nosūtīts, kad otrā vēstule nonāca Darnē, un de Šastlē kundze saņēma tikai pirmo.

Šīs vēstules saviļņotais tonis, gandrīz bērnišķīgā vaļsirdība, pilnīgā, vienkāršā, neviltotā un bezcerīgā padevība de Šastlē kundzei likās brīnišķīgs pretstats elegantā apakšleitnanta šķietamajai uzpūtībai. Vai tiešām tā rakstīja un juta spožais jaunais cilvēks, kas tricināja Nansī ielas, drāzdamies pa tām savā pajūgā? De Šastlē kundze nepavisam nejutās izbijusies. Nansī gudrākie ļaudis Levēnu uzskatīja par ģeķīgu Svilu un, galvenais, nešaubījās, ka viņš, kura rīcībā ir tik daudz naudas, ka viņi savām acīm varēja pārliecināties, nemaz nevar tāds nebūt, jo, ļ.i viņiem piederētu tāda bagātiba, arī viņi būtu āksti.

Levēns bija drīzāk pieticīgs nekā iedomīgs, viņam pietika prāta apzināties, ka nav iemantojis nekādas citas gudrības, tikai matemātiku, ķīmiju un jāšanas prasmi.

Ar kādu prieku viņš mainītu talantus, ko viņam atzina šajās trīs jomās, pret mākslu mīlēt dāmas, kāda nebija sveša vairākiem viņa Parīzes paziņām.

«Ak, ja es tiktu vaļā no neprāta, kas mani pārņēmis šīs sievietes dēļ, kā es turpmāk piesargātos! Kaut pulkā ierastos gados jauns apakšpulkvedis! … Ko tad es darītu? Cīnītos divkaujā? … Nē, nolādēts, es dezertētu!…»

De Šastlē kundze daudzkārt bija nožēlojusi savu vēstuli, atbilde, ko viņa varētu saņemt no Levēna, iedvesa viņai gandrīz šausmas. Tomēr bailes visbrīnišķīgākajā kārtā izgaisa.

De Šastlē kundzei tajā dienā bija daudz darīšanu; viņai vajadzēja aizslēgt trīs vai četras sava apartamenta durvis, piecas vai sešas reizes izlasīt vēstuli, lai gulu pareizu priekšstatu par Levēna raksturu. Viņa tajā saskatīja pretrunas: Nansī viņš uzvedās kā ģeķīgs švīts, bet vēstuli rakstīja kā bērns.

Taču nē, šis rindas nebija sacerējis augstprātīgs un arī nekādā ziņā ne tukši godkārīgs cilvēks. De Šastlē kundzei pietika prāta lokanības, lai saprastu, ku vēstule pauž burvīgu vienkāršību, nevis popularitāti ieguvuša cilvēka vairāk vai mazāk slēptu mākslotību un uzpūtību; jo būt populāram — tāda varētu būt Levēna loma Nansī, ja viņš spētu to saprast un izmantot savā labā.

## XXIII nodaļa

Vienīgie veiksmīgi atrastie vārdi Levēna vēstulē bija lūgums atbildēt.

«Dāvājiet man piedošanu, un es Jums zvēru, kundze, mūžīgu klusēšanu.»

«Vai man vajadzētu atbildēt?» de Šastlē kundze domāja. «Vai tas nebūtu sarakstes sākums?»

Pēc stundas ceturkšņa viņa sprieda: «Cik bēdīga dzīve — mūžīgi atsacīties no katra laimes stariņa, pat no visnevainīgākā! Ko dod tāda nelokāmi lepnlga stāja? Vai man vēl nepietiek ar to, ka jau divus gadus božos uz Parīzi? Kādu ļaunumu gan nodarītu pēdējā vēstule, ko viņš

no manis saņemtu, ja tā būtu uzrakstīta tā, ka to varētu droši pētīt un apspriest pat sievietes, kas pulcējas pie de Komersī kundzes?»

Ļoti rūpīgi apsvērtā un ilgi rakstītā vēstule beidzot tika nosūtīta; tajā bija draudzīgā tonī doti padomi. De Šastlē kundze ieteica izsargāties vai izdziedināties no vēlmēm, kuras acīmredzot nav nekas cits kā tukšas iedomas vai pat maza izlikšanās, ko viņš atļaujas, lai paglābtos no dīkās garnizona dzīves garlaicības. Vēstules tonis nebija traģisks, de Šastlē kundze pat vēlējās ieturēt parastas sarakstes noskaņu un izvairīties no aizskartas tikumības skaļajām frāzēm. Taču šajā vēstulē neviļus bija iespraukušies dziļas nopietnības apdvesti teikumi, saviļņotas dvēseles jūtu, skumju un nojautu atbalss. Šo niansi Levēns drīzāk noģida nekā pamanīja; gluži saltas sirds diktēti vārdi būtu viņam pilnīgi laupījuši drosmi.

Tikko vēstule bija nogādāta pastā, de Šastlē kundze saņēma septiņas lappuses garo vēstījumu, ko Levēns sacerēja ar tādām pūlēm. Dusmās iedegusies, viņa rūgti nožēloja savas vēstules laipno toni. Par rīcības pareizību pārliecinātais Levēns, daudz neprātodams, bija ņēmis vērā aplinkus padomus, ka pret sievietēm vajag izturēties ar parupju vaļību — divdesmit gadu veci jaunekļi par to labprāt sarunājas, ja vien nepārspriež politiku.

De Šastlē kundze acumirkli uzmeta četras rindas, lūgdama Levēna kungu izbeigt bezmērķīgo sarakstīšanos; pretējā gadījumā viņa būšot spiesta izpildīt nepatīkamu pienākumu — sūtīt vēstules atpakaļ neatvērtas. Viņa pasteidzās aizgādāt sūtījumu uz pastu — noteiktāka rīcība nemaz nebūtu iedomājama.

Pārliecināta, ka viņas teicamais lēmums — Levēna iespējamās* turpma! ās vēstules sūtīt atpakaļ neatvērtas — ir nesatricināms, jo tas taču ir uzrakstīts, un ticēdama, ka ir pārtraukusi visas attiecības ar viņu, de Šastlē kundze sava nama vientulībā jutās nelāgi. Viņa lika iejūgt zirgus, lai dotos dažās nepieciešamās pieklājības vizītēs. Vispirms viņa iegriezās pie de Serpjēriem. Jaunajai sievietei šķita, ka viņa jūt kaut ko ietriecamies krūtīs sirds tuvumā, kad šo dāmu salonā ieraudzīja Levēnu rotaļājamies ar jaunkundzēm tēva un mātes acu priekšā, it kā viņš patiešām būtu bērns.

Vai de Šastlē kundzes klātbūtne jūs mulsina?— Teodelindas jaunkundze pēc brīža jautāja. Viņa tikai pateica to, ko redzēja, nepavisam nevēlēdamās iedzelt.— Jūs kļūstat garlaicīgs. Vai de Šastlē kundze dara jūs biklu?

Tik tiešām tā ir, ja nu man jāatzīstas,— Levēns atbildēja.

De Šastlē kundze nevarēja nepiedalīties sarunā; ģimenes kopīgais noskaņojums neviļus pārņēma viņu savā varā, un jaunās sievietes vārdos nebija nekādas bardzības. Levēns saņēmās, lai atbildētu, un otro reizi mūžā de Šastlē kundzes tuvumā viņa galvā drūzmējās domas un viņš spēja tās izteikt.

«Šobrīd būtu neērti izrādīt Levēna kungam salto vienaldzību, ar K.11 Iii man pret viņu vajadzētu izturēties,» de Šastlē kundze domāja, I .iii sev taisnodamās. «Levēna kungs vēl nevar būt saņēmis manas vēstulēs … Turklāt, iespējams, es viņu redzu pēdējo reizi. Ja mana necienīgā sirds joprojām viņu neatstums, gan es spēšu atstāt Nansī…»

Divu pēdējo vārdu radītā aina de Šastlē kundzi neviļus aizkustināja; viņa it kā sacīja sev: «Pamest vienīgo vietu, kur man bija iespējama kaut drusciņa laimes.»

Pēc tādām pārdomām de Šastlē kundze piedeva sev gan laipnību, gan jautrību, kurai vairs nepretojās, tā pievienojoties krietnajai ģimenei, kuras vidū bija nonākusi. Visi jutās tik jautri, un visiem bija tik patīkami būt kopā, ka Teodelindas jaunkundze iedomājās par Levēna kunga lielo kalešu, kuru mēdza izmantot bez kautrēšanās; viņa kaut ko pačukstēja mātei un pēc tam skaļi sacīja:

Brauksim uz «Zaļo mednieku»!

priekšlikumu uzņēma ar gavilēm. De Šastlē kundze mājās jutās pārlieku skumji, tāpēc nespēja atsacīties no izbraukuma. Viņa uzaici- naja sava kariete divas de Serpjēru jaunkundzes, un visi devās uz jauko kafejnīcu, kur atradās pusotras ljē attālumā no pilsētas' starp pirmajiem lielajiem birenvileras meža kokiem. Tādas meža kafejnīcas, kur vakaros parasti ir ragu mūzika un kur viegli nokļūt, uzskatāmas par vācu tradīciju, kas laimīgā kārta sāk iesakņoties vairākās Austrum- francijas pilsētās.

Mežā pie «Zaļā mednieka» sarunas raisījās vēl vieglāk un jautrāk. Pirmo reizi pēc ilga laika Levēns iedrošinājās runāt de Šastlē kundzes klātbūtnē un ar viņu pašu. Viņa atbildēja un vairākkārt, jauno cilvēku uzlūkodama, nespēja neuzsmaidīt un vēlāk sniedza viņam roku. Viņa laime bija pilnīga. De Šastlē kundze redzēja, ka vecākā de Serpjēra jaunkundze ir gandrīz iemīlējusies Levēnā.

Tovakar «Zaļajā medniekā» Bohēinijas mežragi brīnišķīgi spēlēja glāsmainu, vienkāršu un palēnu melodiju. Nevarētu iedomāties mūziku, kas būtu maigāka, vairāk aizgrābjoša un labāk harmonētu ar saulrietu aiz meža augstajiem kokiem. Laiku pa laikam kāds saules stars izlauzās cauri zaļās biežņas dziļumiem un it kā atdzīvināja lielā meža saviļņojošo puskrēslu. Tas bija viens no tiem burvības caurstrāvotajiem vakariem, kas pieder pie atturības vislielākajiem ienaidniekiem. Varbūt visa tā pamudināts, Levēns daļēji zaudēja biklumu un, tomēr nekļūstot pārdrošs, it kā pakļaujoties no viņa gribas neatkarīgam aizkustinājumam, sacīja de Šastlē kundzei:

Vai jūs, kundze, varat apšaubīt manu jūtu patiesumu un skaidrību? Man, protams, nav ne vismazāko nopelnu, sabiedrībā neesmu iemantojis nekādu svaru,— bet vai tiešām neredzat, ka mīlu jūs no visas sirds? Kopš dienas, kad ierados pilsētā un mans zirgs zem jūsu logiem paklupa, es spēju domāt vienīgi par jums, turklāt pats pret savu gribu, jo neesat mani lutinājusi ar laipnības pierādījumiem. Jums tas varbūt liksies bērnišķīgi un smieklīgi, bet varu zvērēt, ka skaistākie manas dzīves brīži ir tie, ko reizēm vakaros pavadu zem jūsu logiem.

De Šastlē kundze, kuru Levēns veda zem rokas, gandrīz atbalstījās uz to un ļāva viņam runāt; viņa raudzījās jaunajā cilvēkā vērīgu, varbūt pat aizkustinājuma pilnu skatienu. Levēns viņu par to gandrīz nosodīja.

Kad atgriezīsimies Nansī un jūs atgūsiet parasto augstprātību, es jums būšu tikai neievērojams apakšleitnants. Jūs pret mani izturēsieties bargi un, iedrošinos sacīt, pat ļauni. Jums nebūs grūti padarīt mani nelaimīgu: pietiek ar bailēm, ka neesmu pratis jums izpatikt, un mans miers ir pagalam.

Šie vārdi skanēja lik aizgrābjoši, paliesi un vienkārši, ka de Šastlē kundze tulit atsaucās:

Neticiet vēstulei, kuru no manis saņemsiet!

Tas tika pateikts ātri, un Levēns tāpat atbildēja:

Augstais dievs! Vai es būtu jūs sadusmojis?

Jā. Jūsu garā vēstule ar trešdienas datumu šķiet cita cilvēka rakstīta: tā liecina par saltu sirdi un man naidīgiem nodomiem, tajā mani uzrunā muļķīgi pašapmierināts un uzpūtīgs cilvēks.

Jūs taču pati varat spriest, vai man pret jums ir ļauni nolūki! Jums ir skaidrs, ka esat mana likteņa lēmēja, un acīmredzot jūs mani padarīsiet ļoti nelaimīgu.

Nē, vai arī jūsu laime nav atkarīga no manis.

Levēns neviļus apstājās un pavērās jaunajā sievietē. Viņš sastapa tādu pašu maigu un draudzīgu skatienu kā balles vakarā, bet šoreiz tas šķita skumju aizplīvurots. Ja viņi neatrastos meža pļaviņā simt soļu no de Serpjēru jaunkundzēm, kuras varēja viņus redzēt, Levēns būtu viņu noskūpstījis, un viņa patiešām to atļautu. Tādas briesmas slēpjas sirsnībā, mūzikā un lielā mežā.

De Šastlē kundze izlasīja Levēna skatienā savu nepiesardzību un izbijās.

Neaizmirstiet, kur mēs atrodamies…— un, nokaunējusies par šiem vārdiem un to, kā Levēns viņu acīmredzot sapratis, jaunā sieviete stingrā apņēmībā piebilda:- Vairs ne zilbes, vai ari jūs mani sadusmosiet! Un tagad pastaigāsimies!

Levēns padevās, bet lūkojās viņā, un viņa redzēja, cik mokoši viņam ir paklausīt un klusēt. Pamazām viņa atbalstījās uz jaunekļa rokas arvien lielākā paļāvībā. Asaras, droši vien laimes asaras, apmigloja Levēna skatienu.

Nu labi, mans draugs, es ticu, ka esat patiess,— viņa sacīja, kad klusējot bija aizritējis vairāk nekā stundas ceturksnis.

Esmu bezgala laimīgs! Taču, tiklīdz nebūšu vairs kopā ar jums, es mocīšos atkal. Jūs man iedvešat drausmas. Līdzko atgriezīsieties Nansī salonos, jūs man atkal kļūsiet par nepielūdzamu un bargu dievieti …

Es baidījos pati no sevis. Es drebēju bailēs, ka jūs mani vairs nespējat cienīt pēc tā muļķīgā jautājuma, ko jums uzdevu ballē.

Šai brīdī meža takas pagriezienā viņi atradās ne vairāk kā divdesmit soļu attālumā no divām de Serpjēru jaunkundzēm, kuras pastaigājās, rokās sadevušās. Levēns baidījās, ka tūlīt viss beigsies tāpat kā pēc tā skatiena ballē; briesmas apskaidroja prātu, un viņš ļoti ātri sacīja:

Atļaujiet man rīt jūs apmeklēt jūsu namā!

Augstais dievs!— viņa šausmās iesaucās.

Apžēlojieties!

Labi, es rīt jūs pieņemšu.

Šos vārdus izrunājusi, de Šastlē kundze jutās ne dzīva, ne mirusi.

Dip Serpjēru jaunkundzes ieraudzīja viņu bālu, aizžņaugtu elpu un pamanīja apdzisušas acis. De Šastlē kundze paņēma meitenes katru zem savas rokas.

Vai varat iedomāties, mīļas draudzenes, ka vakara dzestrums man nāk par ļaunu? Ja neiebilstai, iesim uz pajūgiem.

Tā tika izdarīts. De Šastlē kundze iesēdināja sava karietē visjaunākās de Serpjēru jaunkundzes, un spēji uznākušās tumsas dēļ viņai nevajadzēja baidīties no to skatieniem.

Savā studenta un vējgrābšļa dzīvē Levēns nekad nebija izjutis neko kaut aptuveni līdzīgu tam, kas viņu tajā brīdī saviļņoja. Tikai tādu retu brīžu dēļ ir vērts dzīvot.

Jūs gan esat apstulbis,— Teodelindas jaunkundze pajūgā sacīja.

Bet jūs aizmirstat pieklājību, mana meita!— de Serpjēra kundze teica.

Tas tāpēc, ka šovakar viņš ir neciešams,— krietnā provinciete atcirta.

Tieši tādas provincē vēl iespējamas vientiesības dēļ to dažreiz var mīlēt. Jaunu cilvēku attiecībās tur nav izzudis dabiskums un vienkāršs patiesīgums bez Sofijai* raksturīgās klīrības.

Līdzko de Šastlē kundze palika viena un varēja apdomāties, viņu sagrāba sveloši sirdsapziņas pārmetumi Levēnam tikko atļautās vizītes dēļ. Viņa meklēja glābiņu pie lasītājam jau pazīstamas personas — viņam varbūt palikušas atmiņā nicināmās būtnes, kuras tik bieži sastopamas un tiek cienītas provincē, bet Parīzē slēpjas, jo tur tās vajā izsmiekls,— runa ir par Berāras jaunkundzi, sīkpilsoni, ko redzējām ielavījušos starp augstākās sabiedrības ļaudīm Grēku nožēlnieku kapelā, kad Levēnam pirmo reizi iešāvās prātā doma to apmeklēt. Tā bija četrdesmit piecus līdz piecdesmit gadus veca ļoti maza auguma sieviete smailu degunu, liekulīgu skatienu, vienmēr ļoti rūpīgi ģērbusies — šo paradumu viņa bija iemantojusi Anglijā, kur divdesmit gadu strādāja par laika kavētāju pie katolietes lēdijas Bītounas, bagātas pēra iaulātās draudzenes. Šķita, ka Berāras jaunkundze ir tīri vai dzimusi pretīgajam amatam, ko angļi, kas lieliski prot atrast apzīmējumus visam nepatīkamajam, sauc par toad-eater — krupju rijējiem. Šie skaistie vārdi zīmējas uz neskaitāmajiem pazemojumiem, kas nabaga laika kavētājai bez ierunām jāpacieš no bagātas dāmas, kura īgņojas uz sabiedrību, jo garlaiko to. Pēc dabas ļaunā, žultainā un pļāpīgā Berāras jaunkundze bija pārāk nabaga, lai varētu gūt kādu ievērību ar savu svētulību, tāpēc viņai bija vajadzīgs bagāts nams, kas dotu iespēju tenkot, apmelot un iemantot zināmu svaru baznīcai tuvās aprindās. Visas pasaules bagātības un pat mūsu svētā tēva pāvesta rīkojumi nespētu piespiest mīļo Berāras jaunkundzi kaut stundu turēt mēli aiz zobiem, ja viņa par savu tuvāko uzzinājusi kaut ko apkaunojošu. De Šastlē kundze viņu izraudzījās tieši pilnīgās klusētneprasmes dēļ. Jauna sieviete lika paziņot Berāras jaunkundzei, ka pieņem to par laika kavētāju.

«Tāda ļauna nekrietnele būs tikpat kā ķīla manai uzvedībai,» de Šastlē kundze nodomāja. Bargais sods nomierināja viņas sirdsapziņu: de Šastlē kundze gandrīz piedeva sev, ka tik viegli piekritusi Levēna vizītei.

Berāras jaunkundzes reputācija neradīja gluži nekādas šaubas, un pat doktors Dipuarjē, kura starpniecību de Šastlē kundze izmantoja, nespēja noturēties, neizsaucies:

Bet padomājiet jel, kundze, kadu čūsku jūs ielaižat savā mājā!

Berāras jaunkundze ieradās; ārkārtīgā ziņkāre, kas bija lielāka nekā

prieks par jauno stāvokli sabiedrība, vērta ļaunu viņas divkosīgo skatienu, kas parasti bija tikai glunigs un nīgrs. Viņa ieradās ar veselu sarakstu prasību, kas attiecās uz naudu un citiem apstākļiem. Tām piekritusi, de Šastlē kundze piebilda:

Jūs varat iekārtoties šajā salonā, kur pieņemu viesus.

Man ir tas gods kundzei paskaidrot, ka pie lēdijas Bītounas man bija ierādīta vieta otrajā salonā, blakus tam, kas bija paredzēts dāmām — princešu pavadonēm. Mana izcelšanās …

Labi, jaunkundz, lai notiek, iekārtojieties otrajā salonā.

De Šastlē kundze aizbēga un steigšus ieslēdzās savā istabā: no Berāras jaunkundzes skatiena viņai metās nelabi.

«Vakardienas nepiesardzību daļēji esmu izlabojusi,» viņa domāja. Kamēr namā vēl nebija iemitinājusies Berāras jaunkundze, de Šastlē kundze nodrebēja, izdzirdot kaut mazāko troksnīti: viņai šķita, ka sulainis tūlīt pieteiks Levēna kungu.

## XXIV nodala

Nabaga apakšleitnants ne iedomāties nevarēja, kāda dīvaina sabiedrība viņu gaida. Viņš visai viltīgi izdomāja, ka nevajadzētu jautāt pee de Šastlē kundzes, iepriekš nenoskaidrojot, vai marķīzs de Ponlevē kungs nepieņem. Un, lai nebūtu nekādu šaubu, ka vecā marķīza nav mājās, viņam bija nepieciešams to redzēt ārpus savrupnama, ko tas ik dienas atstāja ap trijiem, kad devās uz Anrī V piekritēju klubu.

Tiklīdz Levēns ieraudzīja marķīzu Ieroču laukumā, viņa sirds sāka skaļi pukstēt. Viņš devās klauvēt pie nama durvīm. Savā apjukumā jauneklis goddevīgi sarunājās ar veco, triekas ķerto vārtnieci, un viņa balss bija tik vāja, ka to gandrīz nevarēja sadzirdēt.

Kāpjot otrajā stāvā, viņu pārņēma tādas kā šausmas, redzot pelēka akmens trepes ar melni lakotām dzelzs margām, kuras rotāja zeltīti augļu veidojumi. Beidzot viņš nonāca pie de Šastlē kundzes apartamentu durvīm. Pastiepdams roku uz angļu misiņa zvana pusi, viņš gandrīz vēlējās dzirdēt, ka viņas nav mājās. Nekad mūžā Levēns nebija jutis tādas bailes.

Viņš piezvanīja. Zvans notinkšķēja visos stāvos, un no šīs skaņas viņam kļuva nelabi. Beidzot durvis tika atdarītas. Sulainis gāja viņu pieteikt, lūgdams uzgaidīt otraja salonā, kur viņš ieraudzīja Berāras jaunkundzi. Ta bija apsējusi ap vidu bal/.aļu lenti. Viņš pamanīja, ka šī persona nav ieradusies vizīte, bet iekārtojusies uz palikšanu. Tas jauno cilvēku galīgi samulsināja, viņš dziļi paklanījās un devās uz viesistabas pretējo galu, kur saka uzmanīgi pētīt kādu gravīru.

Pēc dažām minūtēm parādījās de Šastlē kundze. Viņa bija piesārtusi un satraukta, izraudzījās vietu uz dīvāna netālu no Berāras jaunkundzes un uzaicināja Levēnu piesēst. Nekad nevienam cilvēkam, nav bijis tik grūti apsēsties un izsacīt parastās pieklājības frāzes. Kamēr viņš neskaidri murmināja galīgas pliekanības, de Šastlē kundze nobāla un Berāras jaunkundze uzlika brilles, lai varētu abus labāk novērot.

Levēns nedroši lūkojās te uz de Šastlē kundzes valdzinošo seju, te uz sīko spīdīgi dzelteno ģīmīti — smailais deguns ar brillēm zelta ietvarā bija pievērsies viņam. Pat visnepatīkamākajos brīžos,— tāds brīdis de Šastlē kundzes piesardzības dēļ bija šī pirmā divu cilvēku satikšanās dienu pēc tam, kad viņi viens otram gandrīz bija atzinušies mīlestībā,— de Šastlē kundzes vaibstos atspoguļojās neviltota laime, gatavība pakļauties maigas jūsmas uzplūdam. Levēns jūtīgi uztvēra burvīgo izteiksmi, tā palīdzēja kaut cik aizmirst Berāras jaunkundzi.

Viņš svētlaimīgi baudīja prieku atklāt jaunus pilnības apliecinājumus mīļotajā sievietē. Šis jūtas mazliet atdzīvināja viņa sirdi, viņš atkal spēja elpot, iznira no dziļās vilšanās bezdibeņa, kurā Berāras jaunkundzes neparedzētā klātbūtne viņu bija iegrūdusi.

Taču joprojām nebija pārvarētas milzīgas grūtības: par ko runāt? Vajadzētu kaut ko sacīt, ieildzis klusums |aunās svētules acu priekšā varēja kļūt bīstams. Levēnam meli likās briesmīgi, taču vajadzēja paturēt prātā, ka nedrīkst dot Berāras jaunkundzei iespēju atstāstīt viņa vārdus.

Cik brīnišķīgs laiks, kundze,— jauneklis beidzot sacīja. Pēc šī nodrāztā teikuma viņam aizcirtās elpa. Bet viņš sasparojās un drīz spēja turpināt:— Un jums tur ir brīnišķīga Morgena* gravīra.

Manam tēvam tā ļoti patīk, cienītais kungs. Viņš to atveda no Parīzes, kad pēdējo reizi bija uz turieni aizbraucis.— Un viņas apmulsušais skatiens pūlējās izvairīties no Levēna skatiena.

Satikšanās bija komiska un Lisjēnam sirds dziļumos pazemojoša sevišķi tāpēc, ka visu nakti viņš ne acu neaizvēra, sacerēdams kādu duci burvīgi aizkustinošu teikumu, kas apbrīnojami trāpīgi attēloja viņa dvēseles stāvokli. īpaši viņš bija domājis par to, lai valoda būtu vienkārša un raita, rūpīgi pārlicis, kā runāt, lai neizteiktu itin neko, kas ļautu nojaust kaut mazāko cerības stariņu.

Parunājis par Morgena gravīru, viņš nodomāja: «Laiks rit, un es to izšķiežu muļķīgos sīkumos, it kā gribētu tikai drīzāk beigt šo vizīti. Cik rūgti es sev pārmetīšu, kad būšu atstājis viņas namu!»

Ja Levēnam būtu bijis kaut mazliet aukstasinības, viņš, pēc paraduma, spētu atrast pietiekami vielas patīkamām sarunām pat neapšaubāmi ļaunās, bet acīmredzot ne sevišķi gudrās vecmeitas klātienē. Taču notika tā, ka Levēns nespēja izdomāt itin neko. Viņš baidījās pats no sevis, vēl vairāk baidījās no de Šastlē kundzes un arī no Berāras jaunkundzes. Bet atjautībai nav lielāka ienaidnieka par nobīli. Kaut ko jēdzīgu izgudrot bija jo grūtāk tāpēc, ka Levēns tajā bridi ļoti labi apzinajas un pat pārspīlēja savu smieklīgo aprobežotību, kas viņu ārkārtīgi nomāca. Beidzot viņam iešāvās prātā visai nožēlojama doma:

Es, kundze, justos ļoti laimīgs, ja man izdotos kļūt par labu kavalērijas virsnieku, jo rādās, ka debesis nav man vēlējušas būt par spožu oratoru deputātu palātā.

Viņš pamanīja, ka Berāras jaunkundze iepleš ačeles, cik nu vispār iespējams. «Labi», jaunais cilvēks nosprieda, «viņa domā, ka es runāju par politiku, un taisās rakstīt ziņojumu.»

Es nespētu palātā runāt par lietām, kas man ir vistuvāk pie sirds. Tālu no tribīnes mani tirdītu dedzīgas jūtas, kas iekvēlina dvēseli, bet, ja es atvērtu muti augstākā un, galvenais, bargā soģa priekšā, no kura nelabvēlības bīstos drebēdams, es spētu vienīgi pasacīt: redziet manu saviļņojumu, jūs tiktāl piepildāt manu sirdi, ka tai vairs nav pat spēka atvērties jums.»

Sākumā de Šastlē kundze šo runu klausījās ar patiku, bet uz tās beigām nobijās no Berāras jaunkundzes: Levēna teikumos slēptā jēga viņai šķita pārāk skaidri nojaušama. Viua steidzās jaunekli pārtraukt.

Vai jums, cienītais kungs, tiešām ir kādas cerības tikt ievēlētam deputātu palātā?

Tēvs man dod pilnīgu brīvību, kundze; viņš ir brīnišķīgs tēvs, un, la ka es |oti gribu tikt ievēlēts, nešaubos, ka viņš piekritīs.

— Bet jūs, cienītais kungs, manuprāt, esat ļoti jauns. Baidos, ka tas var būt nepārvarams šķērslis …

Levēns gudroja, kā pietiekami pieticīgi atbildēt, kad iedomājās: «Un tāda ir satikšanās, kuru uzskatīju par visaugstāko laimi!»

Šī doma viņu sastindzināja. Viņš izmocīja dažus teikumus, kuru banalitāte bija gaužām nožēlojama. Jauneklis spēji piecēlās un devās prom. Un tā viņš steigā atstāja namu, kurā iekļūt šķita piepildīt visaugstākās laimes sapni.

Tikko nonācis uz ielas, viņš jutās pagalam izbrīnījies un apstulbis.

«Esmu izdziedināts!» dažus soļus paspēris, viņš izsaucās. «Mana sirds nav radīta mīlestībai. Tad tāda ir pirmā saruna, pirmā satikšanās ar mīlamu sievieti! Kāds muļķis biju, nicinādams operas mazās dejotājas! Nožēlojamās tikšanās ar viņām mani vienīgi mudināja domāt, kāda laime bulu sastapties ar sievieti, kuru es patiešām mīlētu. Reizēm visjautrākajos brīžos šī doma mani nomāca līdz neprātam. Bet varbūt es nemaz nemīlēju . . . I's maldījos. . . Cik smieklīgi!-Neiespējami! Lai es mīlētu šo ultrarojālisti, tik ļaunu un egoistisku dāmu, kas mūžīgi domā par savām privilēģijām un neskaitāmas reizes dienā skaišas, jo citiem par tām nāk smiekli! Ir gan laime dižoties ar privilēģijām, kas kļuvušas par apsmieklu visai pasaulei.

Tā domājot, viņam ienāca prātā Berāras jaunkundze, iztēlē viņš to skaidri redzēja — ar aubi un sadzeltējušām mežģīnēm, kuras satur izbalējusi lente. Šī apdilusi un ne visai spodrā greznība - viņam atgādināja netīras drupas.

«Lūk, ko es būtu ieraudzījis, ja būtu ielūkojies vērīgāk!»

Viņš aizklīda bezgaltālu no atmiņām par de Šastlē kundzi, tad atgriezās pie tām: «. . . Un es ne tikai iedomājos sevi viņu mīlam, man šķita acīm redzams, ka viņā sāk mosties jūtas pret mani.»

Tajā brīdī viņš ar lielāku prieku domātu par jebko citu nekā par de Šastlē kundzi. Kopš trim mēnešiem viņš pirmo reizi jutās tik dīvaini.

«Pirms desmit minūtēm es biju spiests melot», viņš ar tādām kā šausmām prātoja, «lai pateiktu de Šastlē kundzei dažus maigus vārdus! Un tas notika pēc tam, ko vakar piedzīvoju mežā pie «Zaļā mednieka», pēc jūsmīgas laimes, kura mani no tā brīža skurbināja, kuras dēļ šorīt manevros divas vai trīs reizes novirzījos no distances! Augstais dievs! Vai nekad nespēju par sevi atbildēt? Kas man vakar to būtu sacījis? Bet es taču esmu traks, esmu gluži kā mazs bērns!»

Pašpārmetumi bija neviltoti, tomēr viņš skaidri apzinājās, ka vairs nemīl de Šastlē kundzi. Domas par šo sievieti viņu garlaikoja. Tāds atklājums Levēnu pilnīgi satrieca; viņš pats sevi nicināja: «Rīt es varu kļūt par slepkavu, par zagli, vienalga, par ko. Es nekad nevaru par sevi galvot.»

Iedams pa ielu, Levēns pamanīja, ka viņā pamodusies pavisam jauna interese par Nansī.

Netālu no Pompu ielas bija maza gotiska kapela, ko dibinājis kāds Renē, Lotringas hercogs,*— pilsētas iedzīvotāji to apbrīnoja mākslinieku aizrautībā jau trīs gadus, kopš kādā Parīzes žurnālā bija izlasījuši, ka tā ir skaista celtne. Pirms tam dzelzslietu tirgotājs tur glabāja savu preci. Levēns nekad nebija ar skatieniem pakavējies pie tumšās kapelas mazajiem pelēkajiem tornīšiem vai ari, ja acis uz brīdi tai pievērsās, sapņi par de Šastlē kundzi izkliedēja viņa domas. Nejauši viņš atradās pretī šim gotikas arhitektūras piemineklim, kas nebija lielāks par vismazākajām Senžermētiloseruā kapelām.* Viņš ilgi un ar prieku to apbrīnoja, viņa uzmanību saistīja vissīkākās detaļas; ar vārdu sakot, tā bija patīkama izklaidēšanas. Pētīdams svēto un dzīvnieku nelielās galvas, viņš brīnījās gan par to, ko juta, gan par to, ko vairs nejuta.

Piepeši viņš ar lielu prieku atcerējās, ka vakarā Šarpentjē biljarda zālē paredzētas sacensības par goda kiju. Tukšu sirdi viņš nepacietīgi gaidīja biljarda stundu un ieradās zālē pirmais. Levēns spēlēja ar īstu prieku, nekas nenovērsa viņa uzmanību, un nejauši viņš laimēja. Taču jauneklis nevēlējās noreibt; todien pārliecīga dzeršana viņam likās galīgai muļķīga izprieca. Vienīgi paraduma dēļ viņš vēl negribēja palikt vienatnē.

## XXV nodaļa

Jokodams ar biedriem, Levēns klusībā drūmi filozofēja: «Nabaga sievietes, kas ziedo mūsu iedomām visu savu mūžu, cer uz mūsu mīlestību! Un kā lai viņas necerētu? Vai neesam patiesi, kad to zvēram? Vakar «Zaļajā medniekā» varbūt biju nepiesardzīgs, taču biju arī patiesākais cilvēks pasaulē. Augstais dievs! Kas gan ir dzīve? Turpmāk jābūt iecietīgam.»

Levēns bija uzmanīgs kā bērns pret visu, kas notika Šarpentjē biljarda zālē, vēroja notiekošo ar interesi.

Kas jums noticis?— viens 110 biedriem vaicāja.— Šovakar jūs esat jautrs un lādzīgs.

Nedz savādnieks, nedz augstprātis,—• otrs piebilda.

Citas reizes,— piemetināja trešais, pulka dzejnieks,— jūs līdzinājāties skaudīgam rēgam, kas atgriežas zemes virsū, lai apsmietu dzīvo izpriecas. Šodien šķiet, ka spēles un smiekli seko jums pa pēdām. Utt., utt.

Kaut arī visi šie vārdi bija diezgan asi, jo kungiem trūka smalkjūtība'., tie neradīja Levēnā ne mazāko nepatiku, viņam ne prātā nenāca dusmoties.

Pulksten vienos naktī, palicis vienatnē, viņš domāja: «Tātad visā pasaulē de Šastlē kundze ir vienīgā, par kuru man galīgi netīk domāt? Kā lai sarauju attiecības, kādas mums izveidojušās? Es varētu lūgt pulkvedi, lai viņš mani sūta uz N. karot pa tukšo ar strādniekiem. Būtu nepieklājīgi nebilst viņai vairs ne vārda, tad liktos, ka esmu tikai flirtējis . . .

Ja es viņai atklāti pateiktu, ka mana sirds atsala, ieraugot mazo, derdzīgo svētuli, viņa mani nicinātu kā muļķi vai kā meli un nemūžam vairs nerunātu ar mani ne vārda.

Bet kā tas var būt,» Levēns no jauna apcerēja savu rīcību, «ka tāds nieks apdzēš, iznīcina kvēlas un neparastas jūtas, kuras tik tiešām piepildīja visu manu dzīvi — dienas un naktis, kuras laupīja miegu un kuru dēļ es, iespējams, būtu aizmirsis dzimteni . . . Augstais dievs! Vai visi vīrieši ir tādi? Vai arī esmu vieglprātīgāks par citiem? Kas atbildēs uz šo jautājumu?»

Nākamaja rīta, kad tauru bazūnēšana, ko pulkos dēvē par rīta jundu, pamoiliuaja Levēnu pulksten piecos, viņš, nopietnos prātojumos iegrimis, saka staigat pa istabu. Jauneklis jutās ļoti izbrīnījies: tagad, kad visas domas neliecās uz dc Šastlē kundzi, viņā bija milzīgs tukšums.

«Vai tad Batilde man vairs nenozīmē neko!» viņš izsaucās. Un burvīgais vārds, kas agrāk atstāja maģisku iespaidu, likās līdzīgs kuram katram citam. Viņa prāts sāka izvērtēt de Šastlē kundzes labās īpašības, bet par tām viņš nebija tik pārliecināts kā par jaunās sievietes debešķīgo skaistumu un drīz atgriezās pie tā.

«Cik lieliski mati — spīd kā laistīgs zīds, tik gari un tik biezi! Kāda apbrīnojama krāsa tiem bija aizvakar lielo koku paēnā! Cik burvīgs gaišs tonis! Tie nav nedz Ovidija slavinātajā zelta krāsā, nedz sarkankoka notonī, ar kādu Rafaels un Karlo Dolči* apveltījis visskaistākās galvas savās gleznās. Vārds, kādā es nosaukšu viņas matu krāsu, varbūt nav sevišķi smalks, bet patiešām — viskrāšņākā zīda mirdzumā es redzu riekstbrūno atēnu. Un brīnišķīgā piere! Un cik daudz domu slēpj šī augstā piere, varbūt pārāk daudz! . .. Cik ļoti es kādreiz no tām baidījos! Bet acis — kurš jelkad ir redzējis tām līdzīgas? To skatiens ir dzelmains pat tad, kad kavējas pie gluži nenozīmīgiem priekšmetiem. Kā viņa lūkojās uz savu karieti, kad pie «Zaļā mednieka» tai tuvojāmies! Un cik debešķīga ir bezgaldaiļo acu forma! Kādi plaksti un skropstas! Sevišķi dievišķīgs viņas skatiens ir brīžos, kad klīst tālēs. Tad šķiet — tas pauž viņas dvēseles dziļāko būtību. Deguns gan viņai ir palīks; man nepatīk ērgļa deguns sievietēm, ari viņai ne — pat toreiz, kad viņu mīlēju .. . Kad viņu mīlēju! Augstais dievs! Kur paglābties? Ko iesākt? Ko viņai sacīt? Un ja viņa būtu bijusi mana? . . . Labi, izturēšos pret viņu godīgi, tāpat kā visās citās lietās. «Esmu neprātīgs, dārgā draudzene,» es sacīšu. «Norādiet man trimdas vietu, un, lai cik drausmīga tā būtu, es steigšos turp.»»

Šīs jūtas mazliet atveldzēja Levēna dvēseli.

«Jā,» viņš turpināja kritiskos vērojumus, it kā gribēdams izkliedēt apjukumu, «kapam pievērsts ērgļa deguns, kā saka pārspīlētais Šak- tass,* piešķir sejai pārliecīgu nopietnību. Nopietnība nebūtu nekāda nelaime, bet bargas, it īpaši noraidošas atbildes šis sejas īpatnības dēļ šķiet pedantiskas, sevišķi, ja galva pagriezta pusprofilā.

Kāda mute! Vai gan iedomājama vēl smalkāka, vēl labāk veidota? Tā ir daiļa kā visskaistākajās antīkajās kamejās. Lūpu bezgalmaigā un graciozā līnija bieži nodod de Šastlē kundzi. Daudzkārt, viņai pašai nezinot, mazliet uzrautā virslūpa burvīgi izliecas un it kā zaudē kontūru, ja kāds vārds viņu aizkustina. Viņa nepavisam nav zobgalīga, pārmet sev katru dzēlīgu vārdu, un tomēr — tiklidz provinciāļi savās runās kaut ko izsaka nevajadzīgi svinīgi vai pārspīlēti, viņas skaisto lūpu kaktiņš pavelkas uz augšu. Tāpēc vien dāmas viņu uzskata par dzēlīgu, kā vēl nesen de Sanreāla kungs atkārtoja pie d'Okenkūra kundzes. De Šastlē kundzes prāts tiešām ir valdzinošs, priecīgs un zobgalīgs, taču šķiet, ka viņa ik reizi nožēlo, ja ļāvusi to manīt.»

Tomēr viss daiļumu un labo īpašību uzskaitījums neko neiespēja Levēna mīlestības labā — tā neatdzima. Viņš stāstīja pats sev par de Šastlē kundzi kā lietpratējs par skaistu skulptūru, ko grib pārdot.

«Galu galā sirds dziļumos viņa droši vien ir svētule: to rāda jau tas vien, ka viņa nezin kur rāvusi tik atbaidošu laika kavētāju. Tādā gadījuma es drīz redzētu viņu neapmierinātu, ļaunu un ķildīgu … Jā, un ka ir ar apakšpulkvežiem? .. .»

Par to Levēns prātoja ilgi.

«Man labāk paliktu,» viņš izklaidīgi domāja, «lai viņa būtu par daudz labvēlīga pret apakšpulkvežiem nekā svētulīga; kā saka mana māte, nekas sliktāks par to nav iedomājams. Varbūt,» viņš turpināja tādā pašā garā, «tas atkarīgs vienīgi no sabiedriskā stāvokļa. Kopš 1830. gada viņas aprindu ļaudis cenšas sevi pārliecināt, ka gadījumā, ja viņiem izdosies ieviest dievbijību, būs vieglāk piespiest frančus klanīties viņu privilēģijām. īsti dievbijīgs cilvēks ir pacietīgs …»

Taču bija skaidrs, ka Levēns nemaz nopietni neuztvēra to, ko vēlējās sev iestāstīt.

Tajā brīdī sulainis atgriezās no Darnē un nodeva viņam de Šastlē kundzes atbildi uz viņa septiņu lappušu garo vēstuli. Kā zināms, tās bija četras visai skarbā tonī uzrakstītas rindas. Tās viņam bija sāpīgs trieciens.

«Nevajadzēja tā uztraukties un gremzties, ka viņu vairs nemīlu, tas viņai nesagādās nekādas ciešanas. Lūk, te ir izteiktas viņas īstās jūtas.»

Levēns labi atcerējās, ka pie «Zaļā mednieka» de Šastlē kundze bija viņam sacījusi, lai šo vēstuli neņem vērā. Taču tā bija ārkārtīgi īsa un āi kai tīgi izteiksmīga! Tā viņu satrieca tik stipri, ka viņš aizmirsa mut ibas. Pieauļoja Levēna ziņnesis Nikolā.

Ak, leitnant, nu gan jūs dabūsiet sutu no pulkveža!

Ne vārda neatbildējis, Levēns ielēca seglos un aizauļoja.

Mācību laikā pulkvedis pagāja garām septītās rotas aizmugurei, kur Levēns noslēdza ierindu.

«Nu ir pienākusi mana kārta,» viņš nodomāja. Kā par brīnumu, viņam netika pateikta neviena rupjība. «Tēvs droši vien panācis, lai kāds šim lopam atraksta.»

Taču aiz bailēm izpelnīties nopēlumu viņš torīt bija sevišķi uzmanīgs, un pulkvedis — iespējams, ar īpašu nodomu — vairākas reizes tika pulkam izkārtoties tā, ka septītā rota atradās priekšgalā.

«Esmu gan muļķis, iztēlodamies sevi par pasaules centru!» Levēns nodomāja. «Pulkvedis ir tāds pats cilvēks kā es, viņam arī droši vien netrūkst savu nepatikšanu, un viņš mani nerāj tikai tāpēc, ka ir aizmirsis.»

Visu mācību laiku Levēns nespēja ne par ko sakarīgi domāt, jo baidijas kļūt izklaidīgs. Beidzot, nonācis mājās un iedrošinājies ielūkoties sava sirdī, viņš saprata, ka attieksme pret de Šastlē kundzi ir pilnīgi mainījusies. Todien viņš pirmais aizsteidzās apkopt zirgus, kaut gan nebija iespējams ierasties pie de Serpjeriem agruk kā puspiecos. Četros jaunais cilvēks pieprasīja kalešu. Viņš nespēja tverties savā ādā, gāja skatīties, kā jūdz zirgus, un stallī piekasījās neskaitāmiem sīkumiem. Beidzot, ceturksni pāri četriem, viņš patiesi priecājās, ka atrodas de Serpjēru jaunkundžu vidū. Meiteņu tērzēšana iesildīja Levēna sirdi, un viņš to laipni apliecināja. Teodelindas jaunkundze, kura juta patiku pret Lisjēnu, bija ļoti jautra, un viņš dalījās tās priekā.

Ienāca de Šastlē kundze. Todien viņa nemaz netika gaidīta. Levēns nekad nebija viņu redzējis tik daiļu — bālu un mazliet biklu.

«Un, par spīti biklumam,» Levēns nodomāja, «viņa atdodas apakšpulkvežiem!»

Šie rupjie vārdi, šķiet, iesvēla viņā visu apdzisušo kaisli. Bet Levēns bija pārāk jauns, viņam trūka sabiedrības cilvēka slīpējuma. Pats nemanīdams, viņš pret de Šastlē kundzi izturējās strupi un pagalam nelaipni. Viņa mīlestībā jautās tīģera plēsonība — tas vairs nebija agrākais jauneklis.

De Serpjēru jaunkundzes ļoti priecājās, kad Levēna sulainis atnesa viņām lieliskus pušķus no Darnē siltumnīcām — miests bija slavens ar savām puķēm. Izrādījās, ka pietrūkst pušķa de Šastlē kundzei, un divus visskaistākos vajadzēja sadalīt, lai iznāktu ziedi arī viņai.

«Tā ir slikta zīme,» jaunā sieviete nodomāja.

Kamēr de Serpjēru jaunkundzes priecājās, viņa jutās tāda kā apjukusi. Viņu pārsteidza Levēna skatiena skarbums un nelaipnība.

Viņa prātoja, vai nevajadzētu atstāt šo namu vai vismaz izrādīt aizvainojumu, lai saglabātu cieņu un neaizmirstu nepieciešamās rūpes par savu godu, bez kurām kaut cik smalkjūtīgs vīrietis nespēj sievieti nopietni mīlēt.

«Nē,» viņa nosprieda, «jo īstenībā es neesmu aizvainota. Savā tagadējā mulsumā varu atstāt neizpildītu kādu pienākumu vienīgi tad, ja atļaujos kaut mazāko liekulību.»

Manuprāt, de Šastlē kundze sprieda ļoti pareizi, un viņa pierādīja lielu drosmi, sekojot saprāta balsij. Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik pārsteigta.

«Vai tiešām Levēna kungs ir tikai uzpūtīgs āksts, kā par viņu runā? Un vai viņa vienīgais nolūks būtu bijis dzirdēt nepiesardzīgos vārdus, ko aizvakar viņam pasacīju?»

De Šastlē kundze pārcilāja domās visus pierādījumus, kas, viņasprāt, liecinaja, ka Levēns nav pret viņu vienaldzīgs.

«Bet ja nu es alojos? Vai tiešam iedomība būtu mani tiktāl maldinājusi? Es neko pasaulē vairs neuzskatīšu par patiesu,» viņa piepeši nolēma, «ja izrādīsies, ka Levēna kungs nav atklāts un labs cilvēks.»

Tad, atkal nežēlīgu šaubu plosīta, viņa ar pūlēm atvairīja vārdu «āksts», kā visa Nansī sauca Levēnu.

«Nē jel, tūkstošreiz esmu sev teikusi, turklāt brīžos, kad nav trūcis visas nepieciešamās aukstasinības: Levēna kungu uzskata par ākstu viņa tilbirī un it īpaši sulaiņu livreju dēļ, nevis viņa īstā rakstura dēļ; tas visiem paliek neatklāts. Šejienes mietpilsoņi apzinās, ka ar viņa bagatibu būtu bijuši āksti, tas ir viss. Levēnam piemīt vienīgi jaunībai raksturu',.1 nevainīgā iedomība. Viņam patīk, ka pašam pieder skaisti zirgi un skaistas livrejas. Vārds «āksts» pauž vienīgi armiju atstājušo virsnieku skaudību.»

Par spīti asajiem un pārsteidzoši skaidrajiem spriedumiem, šajā satraukuma brīdī vārds «āksts» kā smaga nasta nospieda de Šastlē kundzes apziņu.

«Esmu ar viņu sarunājusies tikai piecas reizes; es nepavisam nevaru sacīt, ka labi pazīstu sabiedrību. Jābūt ārkārtīgi pašpārliecinātai, lai iedomātos, ka varu izprast cilvēka sirdi pēc piecām sarunām Turklāt,» de Šastlē kundze domāja, aizvien vairāk un vairāk noskumdama, «kad es runāju, tad daudz uzmanīgāk sekoju tam, vai pienācīgi slēpju savas jūtas, nekā vēroju viņējās. . . Jāatzīst — sievietei manos gados jābūt stipri pašapzinīgai, lai iedomātos, ka viņa spēj cilvēku novērtēt labāk nekā visa pilsēta.»

Pēc šādas atziņas de Šasllē kundze pavisam sadrūma. Levēns sāka raudzīties viņā ar agrāko nemieru un prātoja: «Lūk, kādu iespaidu atstāj mana zemā dienesta pakāpe un nepietiekami greznie uzpleči. Uz diezin cik lielu ievērību Nansī augstākajā sabiedrībā gan nevar cerēt, ja pielūdzējs ir nožēlojams apakšleitnants, it īpaši, ja parasti viņa i cd. < i.i zem rokas ar kādu pulkvedi vai, ja tas nav pieņemams, ar apakšpulkvedi vai vismaz eskadrona komandieri. Ir nepieciešami štāba virsnieka uzpleči.»

Ka redzam, tā spriezdams, mūsu varonis bija liels muļķis, taču jaatzīst, ka viņam tikpat daudz trūka laimes kā gaišredzības. Līdzko pabeidzis savu spriedelējumu, viņš bija ar mieru vai zemē ielīst, jo alkal uzbangoja mīlestība.

Arī de Šastlē kundze jutās neapskaužami. Viņi abi dārgi maksāja par laimi, ko dienu iepriekš bija baudījuši «Zaļajā medniekā». Un, ja romānistam, tāpat kā agrāk, būtu laimīgā priekšrocība izsecināt morāli no lieliem notikumiem, tas šajā gadījumā rakstītu: «Taisnīgs sods par vieglprātīgu mīlestību uz pavisam maz pazīstamu cilvēku. Vai tad drīkst padarīt savu laimi zināmā mērā atkarīgu no kāda, kas sastapts tikai piecas reizesl» Un, ja rakstītājs spētu ietērpt šīs domas svinīgā stilā, beigas vēl piepinot kādu mājienu uz reliģiju, muļķi savā starpā spriestu: «Lūk, ta ir morāliska grāmata, tās autors droši vien ir visai cienījams cilvēks.» Muļķi to nesacīs, jo viņi tikai nedaudzās akadēmijas ieteiktās gramalas ir izlasījuši: «Kā gan mūsu dienās, kad manieres ir tik izmeklēti pieklājīgās, sieviete pēc piecdesmit vizītēm var uzzināt par jaunu korektu cilvēku ko citu ka vien viņa augstāku vai zemāku prāta attīstības pakāpi vai arī lielākus vai mazakus panākumus nenozīmīgas tērzēšanas mākslā? Bet par viņa sirdi, viņa paņēmieniem laimes medībās? Neko, vai arī viņš nav korekts.»

Abi morāliskos vērojumos iegrimušie mīlētāji izskatījās pavisam skumīgi. Mazliet pirms de Šastlē kundzes ierašanās Levēns, lai attaisnotu pārāk agro vizīti, bija piedāvājis de Serpjēru dāmām braucienu uz «Zaļo mednieku», kuram labprāt piekrita. Pateikušas de Šastlē kundzei dažus pieklājības vārdus un pastāstījušas par pieņemto priekšlikumu, jaunkundzes ieskrēja namā pēc cepurēm. De Serpjēra kundze viņām sekoja prātīgākā solī, un de Šastlē kundze un Levēns palika vieni diezgan platā augstu akāciju alejā; viņi klusēdami pastaigājās, bet katrs pa savu celiņa malu.

«Vai man pieklājās,» de Šastlē kundze prātoja, «braukt līdzi jaunkundzēm uz «Zaļo mednieku», ja tas varētu nozīmēt, ka pieņemu Levēna kungu savu tuvāko draugu pulkā?»

## XXVI nodaļa

Izšķirties vajadzēja vienā mirklī, un mīlestība izmantoja mulsuma pārmēru sev par labu. Piepeši de Šastlē kundze, līdz šim gājusi nodurtām acīm, vairīdamās no Levēna skatiena, pagriezās pret viņu un sacīja:

Vai Levēna kungam ir kādas nepatikšanas pulkā? Man šķiet, pār viņu klājas melanholijas ēna.

Tiesa, kundze, kopš vakardienas esmu dziļi sviļņots. Galīgi nesaprotu, kas ar mani notiek.

Un dziļā nopietnība, ar kādu viņš lūkojās de Šastlē kundzei tieši acis, liecināja par vārdu patiesīgumu. Jaunā sieviete jutās tik pārsteigta, ka apstājās kā zemē iemieta, viņa nespēja vairs paspert ne soli.

Man ir kauns par to, ko jums sacīšu, kundze,— Levēns atsāka,— bet galu galā godīga cilvēka pienākums liedz klusēt.

Klausoties tik nopietnu ievadu, de Šastlē kundzei apsārta acis.

Mans runas veids un vārdi, ko esmu spiests lietot, ir tikpat smieklīgi, cik sakāmais — dīvains, pat aplamīgs.

īsu bridi valdīja klusums. De Šasllē kundze bažīgi raudzījās Levēnā; viņš izskatījās ļoti nelaimīgs. Beidzot, ka ar pūlēm pārvarēdams briesmīgu un muļķīgu kaunu, viņš vārgā, neskaidra balsī stostīgi iesāka:

Vai jūs, kundze, ticēsiet? Vai varēsiet mani uzklausīt nezobojoties un neuzskatot par sliktāko cilvēku pasaulē? Es nespēju aizmirst personu, ko vakar pie jums sastapu. Šī ļaunā briļļainā seja, šis smailais deguns, šķiet, saindēja manu dvēseli.

De Šastē kundze apspieda smaidu.

Nē, kundze, nekad kopš ierašanās Nansī neesmu jutis to, ko jutu, kad biju redzējis briesmoni, kas sastindzināja manu sirdi. Esmu reizēm spējis nodzīvot pat veselu stundu, nedomājot par jums, un — par to brīnos vēl vairāk ir licies, ka manī vairs nav mīlestības.

Šai brīdī de Šastlē kundzes seja kļuva ļoti nopietna; Levēns tajā vairs nemanīja ne mazāko ironijas vai smaida atblāzmu.

Man patiešām šķita, ka esmu sajucis prātā,— viņš atsāka savā parastajā vientiesīga jā tonī, kādā, pēc de Šastlē kundzes domām, nekad nevarēja melot un pārspīlēt — Nansī man likās gluži sveša, nekad vēl neredzēta pilsēta, jo agrāk visā pasaulē saskatīju vienīgi jūs: ja ieraudzīju skaidras debesis, sacīju sev: «Viņas dvēsele ir vēl skaidrāka,» ja skatījos uz drūmu namu, domāju: «Kā šis nams man patiktu, ja tur dzīvotu Batilde!» Esiet tik laipna un piedodiet manu pārlieko intimitāti.

De Šastlē kundze nepacietīgi pamāja, it kā sacīdama: «Turpiniet! Mani tādas muļķības neskar.»

Labi, kundze,— Levēns atsāka, it kā lasīdams de Šastlē kundzes acīs iespaidu, kādu atstaj viņa vārdi,— torīt drūms nams man rādījās tāds, kāds tas ir, skaistas debesis šķila skaistas, neatgādinot citu daiļumu, vārdu sakot, es nelaimīga karta biju zaudējis mīlestību. Piepeši četras ļoti skarbas rindas, ko saņēmu par atbildi uz neapšaubāmi pārāk garu vēstuli, mazliet izkliedēja indes spēku. Piedzīvoju laimi jūs ieraudzīt, drausmīgā nelaime atkāpās, es atguvu savas važas, taču joprojām jūtu indes stindzinošo saltumu … Es ar jums, kundze, runāju mazliet pārspīlēti svinīgi, taču patiešām nezinu, kā citiem vārdiem izskaidrot, kas nr mani notika, kad ieraudzīju jūsu laika kavētāju. Tā ir liktenīga zinu- man jāpiespiežas, lai kaut bridi runātu mīlestības valodā. pēc vaļsirdīgās atzīšanās Levēnam šķita, ka no sirds noveļas smags slogs. Viņa dzīves pieredze bija tik niecīga, ka viņš tādu laimi pat negaidīja.

Turpretī de Šastlē kundze jutās nomākta. «Skaidrs, ka viņš ir tikai āksts. Vai tiešām iespējams,» viņa domāja, «visu to uztvert nopietni? Vai lai ticu, ka tā ir jūtīgas dvēseles vientiesīga atzīšanās?»

Kad Levēns runāja ar de Šastlē kundzi, viņa tonis parasti bija tik dabisks, ka viņa sliecās atzīt pēdējo pieņēmumu. Taču viņa bija ievērojusi, ka, tērzējot ar jebkuru citu, Levēns bieži cenšas tīšām pasacīt kaut ko smieklīgu; atmiņas par jaunā cilvēka parasto mākslo- tību viņai šķita nepatīkamas. No otras puses — Levēna manieres un runas veids bija tā pārmainījušies, viņa atzīšanās beigas likās tik patiesas, ka de Šastlē kundze nespēja iedomāties, kā varētu tai neticēt. Vai tiešām viņš, vēl pārāk jauns, būtu tik veikls aktieris? Taču, ja viņa notic dīvainās atzīšanās patiesīgumam, pirmām kārtām nedrīkst parādīt, ka ir sadusmojies vai — vēl ļaunāk — noskumusi, bet kā lai noslēpj gan vienu, gan otru?

De Šustle kundze dzirdēja, ka de Serpjēru jaunkundzes skriešus atgriežas dārzā. De Serpjēra kundze jau sēdēja Levēna lielajā kalešā. De Šastlē kundze nevēlējās kavēties, ieklausoties saprāta balsī.

«Ja es nebraukšu uz «Zaļo mednieku», divām nabaga mazajām vajadzēs atsacīties no jaukās izpriecas.»

Un viņa uzaicināja savā karietē jaunākās meitenes.

«Man vismaz būs,» viņa sprieda, «kāds brīdis pārdomām.»

Pārdomas bija tīkamas.

«Levēna kungs ir godīgs cilvēks, viņa teiktais, lai cik dīvains un neticams izklausās, ir patiess. Pirms jauneklis sāka runāt, par to jau liecināja viņa seja, visa stāja.»

Kad Birelvileras meža malā visi izkāpa no pajūgiem, Levēns likās gluži pārvērties; de Šastlē kundze to uzreiz pamanīja. Viņa piere šķita atguvusi jaunībai raksturīgo gaišumu, izturēšanās bija nepiespiesta.

«Viņa sirdi mājo godīgums,» viņa domās uzgavilēja. «Sabiedrība viņu vēl nav pārvērtusi par meli un liekuli, un jaunu cilvēku par to var tikai apbrīnot, jo viņam ir jau divdesmit trīs gadi! Un viņš taču aprozījies augstākajā sabiedrībā!»

Te 11u de Šastlē kundze dziļi maldījās: no astoņpadsmit gadu vecuma Levēna dzīve ritēja nevis galma un Senžermēna priekšpilsētas sabiedrībā, bet gan starp ķīmijas nodaļas retortēm un destilēšanas traukiem.

Pēc neilga laika sagadījās tā, ka Levēns sniedza roku de Šastlē kundzei un divas de Serpjēru jaunkundzes gāja viņiem blakus. Pārējā ģimene pastaigājās desmit soļu attālu. Viņš uzņēma ļoti jautru toni, lai teiktajam pārāk nepievērstu jaunkundžu uzmanību.

Kopš iedrošinājos sacīt taisnību tai, kuru pasaulē cienu par visiem vairāk, jūtos gluži kā no jauna piedzimis. Tagad man jau šķiet, ka par jaunkundzi, kuras izskats sagandēja man omu, runāju smieklīgā veidā. Manuprāt, laiks te šodien tikpat jauks kā aizvakar. Bet, pirms Jaujos laimei, ko iedveš skaistā vieta, man, kundze, vajadzētu zināt jūsu domas par smieklīgo runu, kurā tika piesauktas važas, inde un teikti vēl citi traģiski vārdi.

Jāsaka, cienītais kungs, ka man vēl nav īsti noteikta sprieduma. Bet visumā,— viņa, brīdi bargi klusējusi, piebilda,— es ticu, ka tajā bija noprotama vaļsirdība; ja tā ir maldīšanās, tad vismaz nav tīša. Un patiesīguma dēļ var piedot visu, pat važas, indi un visu pārējo.

To teikdama, de Šastlē kundze apspieda smaidu.

«Kā tas iespējams,» viņa, patiesi skumdināta, domāja, «vai tiešām sarunā ar l.evēna kungu es nekad nespēšu ievērot pienācīgu toni! Vai tad tērzēšana ar viņu man ir tik liela laime? Un kurš var apgalvot, ka viņš nav āksts, kas gribējis piemuļķot mani, nabaga provincieti? Varbūt viņš arī nav īsti negodīgs cilvēks, tikai viņa jūtas ir gluži parastas un šī mīlestība dzimusi no garnizona dzīves garlaicības.»

Tā de Šastlē kundzē vēl runāja mīlestības pretbalss, taču tā brīnumainā kārtā bija zaudējusi daudz no sava spēka. Viņa rada dziļu tīksmi sapņošanā un runāja vienīgi tik daudz, lai nemodinātu ziņkāri de Serpjēru ģimenē. Beidzot Levēnam par lielu prieku ieradās vācu mežradznieki un sāka spēlēt Mocarta valšus, bet pēc tam — duetus no «Dona Žuāna» un «Figaro kāzām». De Šastlē kundze kļuva vēl nopietnākā, taču pamazām arī aizvien laimīgāka. Levēns pilnīgi ļāvās dzīvajam romānam, un cerības uz laimi viņam likās droši piepildāmas. Viena no īsajiem daļējas brīvības brīžiem, kādus bija iespējams notvert, pastaigājoties kopā ar daudzajām jaunkundzēm, viņš sadūšojās pasacīt:

Nedrīkst mānīt dievību, kuru pielūdz. Ja esmu paliess, tas ir visdrošākais cieņas apliecinājums, kadu spēju paradīt; vai tikšu par to sodīts?

Jūs esat dīvains cilvēks!

Pieklājīgāk būtu jums piekrist. Taču īstenībā es nezinu, kas esmu, es daudz dotu tam, kurš spētu to pasacīt. Sāku dzīvot un pūlēties sevi izprast lajā dienā, kad mans zirgs paklupa zem logiem ar zaļām žalūzijām.

Šie vardi skanēja ta, it ka ienākuši prātā lajā brīdī, kad izrunāti. De Šasllē kundze nespēja pretoties patiesīguma un cildenuma radītajam dziļajam aizkustinājumam. Levēns būtu kautrējies runāt par mīlestību tiešāk un par to tika atalgots ar maigu smaidu.

Vai drīkstu rīt jūs apmeklēt?— viņš piebilda.—• Taču es lūgtu vēl vienu laipnību, gandrīz tikpat lielu — lai jūs mani nepieņemtu lās jaunkundzes klātbūtnē.

Jūs neko neiegūsiet,— de Šastlē kundze skumji atbildēja.— Man ii parak nepatīkami klausīties, kā jūs divatā ar mani runājat tikai par vienīgu tematu, par ko, šķiet, spējat ar mani sarunāties. Nāciet, ja esat pietiekami godīgs un varat man apsolīt, ka pievērsīsieties kaut kam pilnīgi citam.

Levēns apsolīja paklausīt. Tas bija gandrīz viss, ko viņi tajā pēcpusdienā spēja viens otram pateikt. Abiem par laimi, viņi atradās starp cilvēkiem, kas sarunu padarīja gandrīz neiespējamu. Ja viņiem būtu pilnīga brīvība, viņi nespētu pasacīt neko daudz vairāk, un abu attiecības vēl nebija tik tuvas, lai viņi, it īpaši Levēns, tāpēc nejustos diezgan neveikli. Taču, ja arī starp jaunajiem ļaudīm nekādas sarunas nerisinājās, skatieni šķita apliecinām, ka visas nesaskaņas izgaisušas. Viņi viens otru mīlēja pavisam citādi nekā pirms divām dienām. Tā vairs nebija tikko dzimusi, aizdomu neapēnota jūsma, tajā bija vairāk kaislības, tuvības un visdziļākās vēlēšanās uzticēties.

es jums ticu, piederu jums,» de Šastlē kundzes skatiens šķita sakām, un viņa nomirtu aiz kauna, ja spētu redzēt tā izteiksmi. Tāda ir viena no ar kaitēja skaistuma nelaimēm — tas nespēj slēpt jūtas. Taču šo valodu nekļūdīgi saprot tikai vienaldzīgs vērotājs. Levēnam mirkli šķita, ka viņš to sadzird, bet pee neilga laika viņš atkal šaubījās par visu.

Laime atrasties kopa bija dvēselisku un dziļa. Levēnam gandrīz sakāpa acīs asaras. Pastaigas laikā de Šastlē kundze vairākkārt izvairījās sniegt viņam roku, taču bez klīrēšanās de Serpjēru priekšā un bez bardzības pret jaunekli.

Beidzot, kad jau sāka krēslot, visi atstāja kafejnīcu un devās pie karietēm, kas bija palikušas mežmalā. De Šastlē kundze teica:

— Dodiet man roku, Levēna kungs.

Levēns paspieda pasniegto delnu un saņēma gandrīz tādu pašu rokasspiedienu.

Bija brīnišķīgi klausīties tālumā skanošos mežragus. Iestājās dziļš klusums.

Kad viņi nonāca pie karietēm, izrādījās, ka viena no de Serpjēru jaunkundzēm laimīga kārtā atstājusi mutautiņu «Zaļā mednieka» dārzā; sākumā gribēja sūtīt tam pakaļ sulaini, pēc tam nolēma aizbraukt turp karietēs.

Levēns, izgudrēm uzsākdams sarunu, sacīja de Serpjēra kundzei, ka vakars ir brīnišķīgs, ka tikko manāmā siltā vēsma atvaira vakara rasu, ka de Serpjēru jaunkundzes skraidījušas mazāk nekā aizvakar, ka rati varētu braukt nopakaļ utt., utt. Pēc ilgas spriedelēšanas viņš beidzot secināja — ja dāmas nav nogurušas, iespējams, patīkamāk būtu atgriezties pilsētā kājām. De Serpjēru kundze atstāja lēmumu de Šastlē kundzes ziņā.

Labprāt,— viņa sacīja,— taču ar noteikumu, ka pajūgi nebrauks aiz muguras, ratu rīboņa, lai arī noklust, tiklīdz apstājamies, ir ļoti traucējoša.

Levēns nodomāja, ka muzikanti atstās dārzu, tiklīdz būs saņēmuši samaksu, tāpēc aizsūtīja sulaini vēlreiz pasūtīt viņiem fragmentus no «Dona Žuana» un «Kāzām». Viņš atgriezās pie dāmām, un de Šastlē kundze nevilcinādamās sniedza roku. De Serpjēru jaunkundzes bija sajūsmā par pastaigas turpinājumu. Visi gāja pulciņā, un kopējā saruna izvērtās patīkama un jautra. Levēns tajā piedalījās vienīgi tik daudz, lai piepalīdzētu tērzēšanā un nejautu manīt savu klusēšanu. Viņi ar de Šastlē kundzi nepārmija ne vārda: abi tāpat jutās pārmēru laimīgi.

Drīz atkal sāka spēlēt mežragi. Kad sabiedrība atgriezās dārzā, Levēns sacīja, ka viņam un de Serpjēra kungam ļoti gribas iedzert punšu un ka dāmām to sagatavos ļoti vieglu. Tā kā sabiedrība jutās omulīgi, punša piedāvājums tika pieņemts, kaut arī de Serpjēra kundze iebilda, ka nekas ta nebojājot jaunavu sejaskrāsu kā punšs. Šo ieskatu atbalstīja Teodelindas jaunkundze, kas bija pārāk pieķērusies Levēnam un juta nelielu greizsirdību.

Papūlieties pierunāt Teodelindas jaunkundzi,— de Šastlē kundze draudzīgi ieteica.

Tikai pusdesmitos vakarā visi beidzot atgriezās Nansī.

## XXVII nodaļa

Kazarmā Levēns ieradās par vēlu: vakara pārbaude bija notikusi bez viņa, bet viņš tonedēļ bija dežurants. Apakšleitnants tūlīt aizsteidzās pie adjutanta, kas deva padomu pieteikties pie pulkveža. Pulkvedis piederēja pie tiem, kurus 1834. gadā dēvēja par fanātiskiem mērenajiem, un tāpēc ļoti apskauda Levēnu par labvēlību, ar kādu tas tika uzņemts augstākajā sabiedrībā. Neveiksmes šajā jomā, kā mēdz teikt angļi, iespējams, aizkavēja brīdi, kad tik uzticamu pulkvedi varētu iecelt par ģenerāli, karaļa adjutantu utt., utt. Uz apakšleitnanta ziņojumu viņš atbildēja ar dažiem visai skarbiem vārdiem un uzlika sodu — diennakti mājas arestā.

Tieši no ta Levēns baidījās visvairāk. Viņš atgriezās dzīvoklī, lai aizrakstītu de Šastlē kundzei. Bet kadas mokas būtu rakstīt oficiālu vēstuli un kāda nepiesardzība uzticēt papīram vārdus, ko viņš neiedrošinājās viņai pasacīt! Ši doma jauno cilvēku nodarbināja visu nakti.

Pēc ilgas svārstīšanās Levēns aizsūtīja sulaini uz Ponlevē savrup- namu ar vēstuli, ko varētu lasīt kurš katrs. Īstenībā viņš nemaz neiedrošinātos de Šastlē kundzei citādi rakstīt: mīlestība bija atgriezusies un kopā ar to — šausmas, ko tā iedvesa.

Aiznākamajā rītā četros Levēnu pamodināja, nododot pavēli sēsties zirgā. Kazarmā valdīja milzīgs satraukums. Kāds artilērijas apakšvirsnieks centīgi dalīja ulāniem patronas. Stāstīja, ka strādnieki astoņu vai desmit ljē attālajā pilsētiņā esot organizējušies un apvienojušies.

Pulkvedis Malērs apstaigāja kazarmu, sacīdams virsniekiem tik skaļi, lai ari ulāni sadzirdētu:

— Jāsadod tiem pamatīga suta! Nav ko žēlot tos maitas gabalus! Varēs nopelnīt ordeņus!

Jādams garām de Šastlē kundzes logiem, Levēns urblgi raudzījās tajos, taču neko nespēja saskatīt aiz cieši aizvilktajiem izšūta musllna aizkariem. Levēnam nebija, ko pārmest de Šastlē kundzei: visniecīgāko zīmi pulka virsnieki būtu varējuši pamanīt un pēc tam par to visādi spriedelēt.

«D'Okenkūra kundze gan katrā ziņā stāvētu pie loga. Bet vai es spētu mīlēt d'Okenkūra kundzi?»

Ja de Šastlē kundze būtu atradusies pie loga, Levēns šo uzmanības pierādījumu uzskatītu par dievišķu. Un patiešām, visas pilsētas dāmas bija pie logiem gan Pompu iela, gan arī nākamajā, pa kuru pulkam vajadzēja virzīties, utstajot pilsētu.

Septītā rota, pie kuras Levēns piederēja, jāja lieši pirms artilērijas pusbaterijas — tā bija pilna kaujas gatavībā. Ratu un lielgabalu riteņi satricināja Nansī koka namus, iedvešot dāmām šausmas un sajūsmu. Levēns sveicināja d'Okenkūra, de Pijlorāna, de Serpjēra un de Marsiljī kundzes.

«Es gribētu zināt,» Levēns prātoja, «ko viņas ienīst vairāk — Luiju Filipu vai strādniekus . . . Un de Šastlē kundze nevarēja dalīties visu šo dāmu ziņkārībā un aplaimot mani ar mazu uzmanības apliecinājumu. Tā nu es dodos kapāt ar zobenu audējus, kā daiļrunīgi izsakās de Vasinjī kungs. Ja cīniņš būs karsts, pulkvedis kļūs par Goda leģiona virsnieku, bet es iemantošu vienīgi sirdsapziņas pārmetumus.»

Astoņas ljē no Nansī līdz N. 27. ulānu pulks nojāja tikai sešās stundās. To kavēja artilērijas pusbaterija. Puikveds Malērs trīsreiz saņēma steidzamus ziņojumus un ik reizi lika mainīt zirgus, kas bija aizjūgti priekšā lielgabaliem; ulāniem, kuru kumeļi likās vispiemērotākie lielgabalu vilkšanai, pavēlēja iet kājām.

Pusceļā straujos rikšos pulkam pievienojās apakšprefekts* Flerona kungs. Viņš nojāja gar to no viena gala līdz otram, lai aprunātos ar pulkvedi, un varēja pilnam izbaudīt ulānu zobgalības. Viņš bija apjozis zobenu, kas paša sīkā auguma dēļ izskatījās milzīgs. Klusā murdoņa izvērtās skaļos smieklos, no kuriem viņš mēģināja izbēgt, dzīdams zirgu auļiem. Smiekli pieņēmās, un atskanēja parastie saucieni: «Viņš nokritis! Viņš nenokritīs!»

Taču apakšprefekts drīz vien guva gandarijumu; liklīdz ulāni iejāja N. šaurajās un netīrajās ieliņās, viņus izsvilpa un apsaukāja strādnieku sievas un bērni, kas drūzmējās pie nabadzīgo name|u logiem, un paši strādnieki, kuri reizēm parādījās visšaurāko ieliņu stūros. Bija dzirdams, kā visur steidzīgi slēdz bodītes.

Beidzot pulks nonāca pilsētas galvenajā tirdzniecības ielā; visi veikali bija ciet, pie logiem — nevienas dzīvas dvēseles, apkārt nāves klusums. Ulāni iejāja ļoti garā, neregulārā laukumā, kur auga pieci vai seši sakrupuši zīdkoki un visā garumā stiepās piegānīts grāvis, kurā saplūda visi pilsētas netīrumi; ūdens bija zils, jo grāvis derēja par noteku arī vairākām krāsotāju darbnīcām.

Logos žāvēšanai izkārtā veļa bija šausminoši trūcīga, skrandaina un netīra. Lodziņu rūtis — mazas un noskapstējušas, daudzviet stiklus aizstāja ar eļļu piesūcināts aprakstīts papīrs. Visur pavērās īsta postaža, no kuras sažņaudzās sirds — taču ne tiem, kuri cerēja iemantot apbalvojumus, vicinot zobenus šaja nabadzības piemeklētajā mazpilsētā.

Pulkvedis nostādīja pulku kaujas ierindā grāvja malā. Slāpju un noguruma mocīti, nelaimīgie ulāni tur pavadīja septiņas stundas augusta saules svelmē ne ēduši, ne dzēruši. Kā jau teicām, pulkam ierodoties, visas bodītes tika slēgtas un pirmām kārtām — krodziņi.

Nu gan esam tintē!— iesaucās kāds ulāns.

Un kas par smirdoņu!— piebalsoja cits.

Klusēt!— ieķērcās leitnants no mērenajiem.

Levēns pamanīja, ka visi virsnieki, kas sevi ciena, noslēdzas pilnīgā klusēšanā un izskatās ļoti nopietni.

«Te nu mēs stāvam pretī ienaidniekam,» Levēns domāja.

Viņš vēroja pats sevi un saprata, ka ir tikpat aukstasinīgs kā Politehniskajā skolā ķīmijas eksperimenta laika. Šis egoistiskās jūtas stipri mazināja viņa riebumu pret šādiem diencstpienākumiem.

Bakurētains liela auguma leitnants, par kuru Levēnam bija stāstījis apakšpulkvedis Filoto, uzrunāja viņu, lādēdams strādniekus. Levēns neatbildēja ne vārda un uzlūkoja to ar neizsakāmu nicinājumu. Kad virsnieks gāja prom, piecas vai sešas balsis diezgan skaļi noteica: «Okšķeris! Okšķeris!»

Kareivji briesmīgi mocījās, divi vai trīs bija spiesti nokāpt no zirgiem. Raitniekus aizsūtīja uz lielo struklaku; milzīgaja baseinā peldēja trīs vai četri tikko nobeigti kaķi, kuru asinis iekrāsoja ūdeni sārtenu. Remdenā strūkla, kas plūda baseina, bija pavisam niecīga: pagāja vairākas minūtes, līdz piepildīja vienu pudeli, bet zem ieročiem bija 380 vīru.

Apakšprefekts kopā ar mēru vairākkart šķērsoja laukumu, meklēdami, kā ierindā runāja, kur nopirkt vīnu.

Ja es jums ko pārdošu, manu veikalu izdauzīs un māju sagraus,— tirgotāji atbildēja.

Drīz pulku ik pēc pusstundas apveica ar jo skaļiem svilpieniem un kliedzieniem.

Kad okšķerīgais leitnants atkāpās no Levēna, jaunajam cilvēkam ienāca prātā doma aizsūtīt savus sulaiņus pāris jūdžu tālāk uz kādu ciemu, kam vajadzētu būt mierīgam, jo tur nebija nedz amatnieku, nedz strādnieku. Sulaiņiem bija uzdots par jebkuru cenu nopirkt kādus simt klaipus maizes un trīs vai četras nastas barības zirgiem. Sulaiņiem veicās, un ap pulksten četriem varēja redzēt laukumā ienākam četrus ar maizi un divus ar sienu apkrautus zirgus. Acumirklī iestājās dziļš klusums. Zemnieki gāja aprunāties ar Levēnu, viņš tiem labi samaksāja un ar prieku izdalīja maizi savas rotas kareivjiem.

Re, kā izdarās republikānis,— sprieda vairāki virsnieki, kuriem viņš nepatika.

Filoto gluži vienkārši pienāca paprasīt sev dažus klaipiņus maizes un sienu zirgiem.

- Visvairāk man rūp zirgi,— pulkvedis asprātīgi teica, jādams garām saviem ļaudīm.

Uridi vēlāk Levēns dzirdēja apakšprefektu sakām pulkvedim:

Kā, vai tad mēs nevarēsim šos neliešus pārmācīt ar zobenu?

«Viņš ir daudz negantaks par pulkvedi,» Levēns domāja. «Malēram

nav nekādu cerību likt ieceltam par ģenerāli, ja viņš nogalinās divpadsmit vai piecpadsmit audējus, bet Flerona kungs tā ļoti labi var kļūt par prefektu un divus vai trīs gadus droši noturēties šajā amatā.»

Redzot, ka Levēns dala maizi saviem ļaudīm, radās spožā doma, ka pilsētas apkaimē taču ir ciemi. Ap pieciem katrs ulāns saņēma mārciņu rupjmaizes un virsnieki — pa kriksītim gaļas.

Krēslai iestājoties, atskanēja pistoles šāviens, bet neviens netika ievainots.

«Nezinu, kādēļ,» Levēns domāja, «bet esmu ar mieru derēt, ka šauts tika pēc apakšprefekta pavēles.»

Ap desmitiem vakarā kļuva skaidrs, ka strādnieki ir pazuduši. Vienpadsmitos ieradās kājnieki, kuriem atstāja lielgabalus un haubiču, bet vienos naktī ulāni devās atpakaļ uz Nansī, nogribējušies ēst, tāpat kā viņu zirgi. Sešas stundas karavīri nostāvēja pavisam miermīlīgā ciemā, kur drīz vien mārciņa maizes maksāja astoņus sū un pudele vīna — piecus frankus; kareivīgais apakšprefekts bija aizmirsis sagādāt pārtiku. Par šīs lielās kampaņas militārajiem, stratēģiskajiem, politiskajiem un vēl daudziem citiem aspektiem lasiet tālaika avīzēs*. Pulks bija guvis nevīstošu slavu, bet strādnieki pierādījuši neiedomājamu gļēvulību.

Tāds bija Levēna pirmais karagājiens.

«Ja pieņemu, ka Nansī mēs atgriezīsimies dienā,» viņš prātoja, «vai iedrošināšos ierasties Ponlevē savrupnamā?»

Viņš iedrošinājās, bet bija pamiris aiz bailēm, klauvējot pie vārtiem. Kad viņš zvanīja pie de Šastlē kundzes apartamentu durvīm, sirds krūtīs dauzījās tā, ka viņš nodomāja: «Ak dievs, vai es vēlreiz pārstāšu viņu mīlēt?»

Viņa bija viena, bez Berāras jaunkundzes. Levēns dedzīgi saņēma jaunās sievietes roku. Pēc divām minūtēm viņš bija nepārspējams, sapratis, ka mīl viņu kvēlāk nekā jebkad. Ja viņam būtu mazliet vairāk pieredzes, viņš spētu piespiest de Šastlē kundzi atzīties mīlestībā. Ja nepietrūktu drosmes, viņš varētu mesties viņas apkampienos un netiktu atstumts. Viņš varētu vismaz noslēgt savai mīlestībai ļoti izdevīgu miera līgumu. Taču jauneklis neizdarīja neko no visa tā, netika ne soli tālāk un bija pilnīgi laimīgs.

Nansī klīda baumas — un tām ticēja —, ka kāds strādnieks ar pistoles šāvienu nogalinājis jaunu ulānu virsnieku. Drīz vien de Šastlē kundzi sagrāba bailes, viņa saprata īsto stāvokli un juta, ka atmaigst.

Man jūs jāraida prom,— viņa skumji sacīja, kaut gan gribēja būt barga.

Levēns baidījās viņu sadusmot un paklausīja.

Vai varu cerēt, kundze, jūs sastapt pie d'Okenkūra kundzes? Šodien viņa pieņem.

Varbūt gan, un jus tur būsiet noteikti; zinu, ka jums nebūt nav nepatīkami atrasties jaunas un tik daiļas sievietes sabiedrībā.

Pēc stundas Levēns bija pie d'Okenkūra kundzes, bet de Šastlē kundze tur ieradās ļoti vēlu.

Mūsu varonim laiks lidoja vēja spārniem. Bet mīlētāji, būdami kopā, jutas tik laimīgi, ka lasītājs nevis priecājas par tādu laimes ainu tēlojumu, bet gan kļūst greizsirdīgs 1111 parasti atriebjas, teikdams: «Ak dievs, cik salkana gramata!»

## XXVIII nodaļa

Atļausimies pārlēkt pāri diviem turpmākajiem mēnešiem. Tas mums būs jo vieglāk tāpēc, ka Levēns pa šo laiku netika tālāk kā pirmajā dienā. Pārliecinājies, ka nespēj iekarot sievietes mīlestību, sevišķi tad, ja pats ir iemīlējies, viņš mēģināja vienīgi diendienā darīt to, kas tajā brīdī sagādāja visvairak prieka. Nekad viņš neķērās pie kaut kā nepatīkama, mokoša, tomēr pašreizējā stundas ceturksnī lietderīga, lai nākamajās piecpadsmit minūtēs tiktu tālāk savā mīlestībā uz de Šastlē kundzi. Viņš vienmēr teica viņai tikai patiesību. Minēšu piemēru.

Bet man šķiet,— kādu vakaru jaunā sieviete viņam bilda,— ka ar de Serpjēra kundzi jūs runājat pilnīgi pretēji savai pārliecībai un tam, ko sakāt man. Vai neesat mazliet neists? Tādā gadījumā cilvēki, kas par jums interesējas, būtu ļoti nelaimīgi.

Tā kā Berāras jaunkundze bija iemitinājusies otrajā salonā, de Šastlē kundze pieņēma Levēnu lielajā kabinetā vai bibliotēkā, kas atradās aiz salona, un durvis vienmēr palika līdz galam vaļā. Kad vakarā Berāras jaunkundze aizgāja, viņas vietu ieņēma de Šastlē kundzes istabene. Dienā, par kuru ir runa, varēja izteikties pilnīgi skaidri, saucot visas lietas īstajā vārdā: Berāras jaunkundze bija devusies vizītēs un viņu aizstāja kurla istabene.

Kundze,— labākajās jūtās aizvainotais Levēns dedzīgi iesaucās,— esmu iegrūsts jūras dzelmē! Es peldu, lai nenoslīktu, bet jūs pārme- tat:«Man šķiet, cienītais kungs, ka jūs kustināt rokas!» Vai esat tik augstās domās par manām plaušām, ka, jūsuprāt, tām pietiktu spēka pāraudzināt Nansī sabiedrību? Vai gribat, lai aizveru sev visas durvis un jūs redzu vienīgi jūsu namā? Turklāt drīz jūs sāktu kaunināt, ka mani pieņemat, tāpat kā kaunināja par vēlēšanos atgriezties Parīzē. Laikam gan par itin visu, pat par to, cik rāda pulkstenis, esmu citādās domās nekā šejienieši. Vai vēlaties, lai nolemju sevi pilnīgai klusēšanai?

Vienīgi jums, kundze, es izsaku savas īstās domas par visu, pat par politiku, kur esam pretinieki un tikai jūsu dēļ, lai spētu jums tuvoties, esmu izkopis paradumu melot, ko pieņēmu dienā, kad, gribēdams atbrīvoties no republikāņa reputācijas, es prātīgā doktora Dipuarjē vadībā devos uz Grēku nožēlnieku kapelu. Vai vēlaties, lai no rītdienas runāju to, ko domāju, un klaji sarauju attiecības ar visiem? Neiešu vairs uz Grēku nožēlnieku kapelu, pie de Marsiljī kundzes neaplūkošu Anrī V portretu, tāpat kā pie de Komersī kundzes neklausīšos abata Reja bezjēdzīgajos sprediķos; un nepaies ne nedēļa, kad man vairs nebūs iespējams jūs sastapt.

Nē, to es negribu,— viņa skumīgi atbildēja.— Un tomēr kopš vakarvakara jūtos ļoti nomākta. Kad ieteicu jums mazliet parunāties ar Teodelindas jaunkundzi un de Pijlorāna kundzi, es dzirdēju jūs sakām de Serpjēra kungam gluži pretējo tam, ko bijāt teicis man.

De Serpjēra kungs mani apturēja pa ceļam. Nolādiet provinci, kur nav iespējams dzīvot, neliekuļojot ik uz soļa, vai nolādiet audzināšanu, ko esmu saņēmis un kas man atvērusi acis uz trīs ceturtdaļām cilvēku muļķību. Reizēm jūs man pārmetat, ka parīziskā audzināšana laupījusi man spēju just-, tas ir iespējams, toties tā mācījusi skaidri redzēt. Man tur nav nekādu nopelnu, un būsiet netaisna, ja pārmetīsiet man pedantismu; vainīgi ir gudrie cilvēki, kas pulcējas manas mātes salonā. Pietiek ar skaidru skatienu, lai būtu jābrīnās par de Pijlorāna, Sanreāla, Serpjēra un d'Okenkūra kungu muļķību, lai saprastu, cik liekulīgi ir Dipuarjē, apakšprefekts Flerons, pulkvedis Malērs un visi pārējie nelieši, kas pelnījuši vēl lielāku nicinājumu nekā nosauktie, kuri drīzāk aiz stulbuma nekā aiz egoisma divdesmittūkstoš privileģēto laimi vientiesīgi vērtē augstāk par trīsdesmit divu miljonu franču laimi. Bet nu jau sāku sludināt, un tas nozīmē nelietīgi izšķiest laiku, ko varu pavadīt jūsu tuvumā. Kā jums vakar likās, kam bija taisnība — de Serpjēra kungam, kura spriedmus es neapstrīdēju, vai man, kura īstās domas zināt?

Ak vai — abiem! Jūs mani ietekmējat un, iespējams — uz slikto pusi. Kad esmu viena, reizēm pieķeru sevi pie domas, ka Sakrēkēras klosterī man tīšām mācīti dīvaini meli. Reiz, kad sastrīdējos ar ģenerāli (tā viņa sauca de Šastlē kungu), viņš man to gandrīz pilnīgi atklāti pasacīja un, liekas, pēc tam nožēloja šos vārdus.

Viņš bija aizskāris savas laulātā drauga intereses. Labāk lai sieva garlaiko vīru ar savu muļķību un paliek uzticīga pienākumiem. Te, tāpat kā visur, reliģija ir drošākais despotiskas varas balsts. Turpretī es nebaidos aizskart savas mīlētāja intereses,— Levēns ar cēlu lepnumu piebilda,— un pēc šī pārbaudījuma esmu drošs par savu rīcību visos citos iespējamos gadījumos.

Apgādāties ar mīļāko — tas ir viens no izšķirošākajiem soļiem, ko jauna sieviete var atļauties. Ja viņai nav mīļākā, viņa nīkst nost aiz garlaicības un, sasniegusi apmēram četrdesmit gadu vecumu, viņa mīl suni, ar kuru noņemas, vai dvēseles ganu, kas noņemas ar viņu, jo īstai sievietes sirdij nepieciešamas vīrieša simpātijas tāpat kā mums — sarunu biedrs. Ja viņas izraudzītais mīļākais ir negodīgs, sievieti gaida visbriesmīgākās nelaimes . . . , utt., utt. Nevarētu iedomāties neko naivāku un reizēm arī maigāku par de Šastlē kundzes balss intonāciju, ar kādu viņa izteica iebildumus.

Tieši pēc šādām sarunām de Šastlē kundzes sakars ar 20. huzāru pulka apakšpulkvedi Levēnam šķita neiespējams.

«Augstais dievs! Es atdotu visus pasaules labumus, lai uz vienu dienu iegūtu sava teva asredzibu un dzīves pieredzi!»

Viņš mīlēja pirmo reizi. De Šastlc kundze bija apveltīta ar taisnprātīgu raksturu, kas tik labi saderas ar īstu dižciltību. Viņa būtu sev pārmetuši kā pazemojošu noziegumu katru neīstuinu, katru klīrību pret sev dārgiem cilvēkiem. Slēpjot vienīgi aizrautīgo pieķeršanos Levēnam, viņa jaunajam cilvēkam teica patiesību ar dabiskumu un tiešumu, kāds reti piemīt divdesmit divus gadus vecai sievietei.

«Pat ja es viņu nemīlētu,» Levēns domāja, «vakari, ko pavadu viņas sabiedrībā, tomēr būtu jaukākie manā mūžā.»

Viņa nekad nebija Levēnam skaidri teikusi, ka mīl viņu, bet, kad viņš visu apsvēra aukstasinīgi, kas gail notika ļoti reti, viņš jutās par to pilnīgi pārliecināts. Ja de Šastlē kundzi nebiedēja nelabvēļu klātiene vai atmiņas par tiem, viņas šķīstā dvesele vēl ļāvās jaunības dzirkstošajam priekam. Uz Levēna vizīšu beigām, kad viņš trīs stundas ceturkšņus vai stundu nebija runājis tieši par mīlestību, viņas attieksmē pret jaunekli pamodās draiska jautrība. Vai drīkstu maz to sacīt? Pat tiktāl, ka reizēm viņa atļāvās īstus skolnieču niķus, kas Parīzē liktos nepieklājīgi, piemēram, noslēpa Lisjēna formas cepuri. Taču, ja I evens, to kopīgi meklējot, aizmirsa smalkjūtību un satvēra viņas roku, dc Šastlē kundze acumirklī atguva cēlumu. Tā vairs nebija jautra un laimīga meitene, bet drīzāk gan atgādināja skarbu trīsdesmit gadu vecu sievieti. Tie bija sirdsapziņas pārmetumi, kas tā sastindzināja viņas vaibstus.

Levēns bieži bija tik nepiesardzīgs; un, viņam par kaunu, sacīsim, ka reizēm, kaut arī diezgan reti, virsroku ņēma parīziskā audzināšana. Viņš saņēma de Šastlē kundzes roku, nevis alkdams laimes paspiest mīlamas sievietes delnu, bet tāpēc, ka reiz kāds viņam bija iestāstījis, ka ir smieklīgi pavadīt divas stundas kopā ar sievieti, kuras acis dažkārt pauž tādu labvēlību, kaut reizi nemēģinot satvert viņas plaukstu.

Nav iespējams nesodīti dzīvot Parīzē no desmit gadu vecuma. Lai kādā salonā cilvēks viesotos, lai kādā godā turētu vienkāršību un dabiskumu, lai kādu nicinājumu izrādītu milzu liekulībai, šai pilsētai raksturīgā klirība un iedomība ar saviem sīkajiem nolūkiem sasniedz pat dvēseli, kas pati sev šķiet visskaidrākā.

Levēna pārdrošā nepiesardzība mela ēnu uz viņa ikdienas uzvedību, it īpaši tapee, ka parasti viņš mēdza būt ļoti tiešs attiecībās ar sievieti, no kuras neko neslēpa un kura, viņaprāt, bija apveltīta ar izcilu gudrību.

De Šastlē kundze šajas jaunekļa šķietamajās mīlestības jūsmas izpausmēs saskatīja noteikta plāna piepildīšanu. Tādos brīžos viņa Levēna vaibstos ar šausmām pamanīja viņai draudīgas pārmaiņas. Šī dīvainā izteiksme modināja de Šastlē kundzē drūmas aizdomas, kas visdrošāk varēja izgaisināt Levēna cerības uz sievieti ar tādu raksturu.

Tiklīdz Levēns ar savu aplamo rīcību aptumšoja mierīgo tuvības prieku, de Šastlē kundzes satrauktajā prātā sāka drūzmēties visnejaukākās domas. Visa viņas dzīves laime bija atkarīga no Levēna krietnuma. Viņai šķita, ka jaunā cilvēka manieres ir tīkamas, valdzinošas, viņa pazina tā prātu; bet vai Levēns tiešām runāja, kā juta, vai arī citām viņa īpašībām vēl pievienojās aktiera veiklība?

«Viņš ir jauns, viņš ir bagāts, viņš valkā spožu uniformu, viņš nāk no Parīzes — vai, par spīti visam tam, viņš tomēr nav tikai āksts? Nansī katrs to apgalvo. Viņš izrāda biklumu, nevis šādiem kungiem raksturīgo pašpārliecību, jo pieņem, ka pēc dabas esmu nopietna; un es savā vientiesībā viņam uzticos bezgalīgi! Kas ar mani notiks, ja kādreiz būšu spiesta viņu nicināt?

Doma, ka mīlamais cilvēks varētu būt divkosis, reizēm iedvesa de Šastlē kundzei pat niknumu pašai pret sevi, kādu viņa senāk nekad nebija pazinusi. Tādu mokošu aizdomu brīžos viņas vaibsti mainījās tik spēji, negaidīti un pilnīgi, ka viņa izskatījās slima. Tā pēkšņi pārvērtusies seja varēja laupīt drosmi vispašpaļāvīgākam mīlētājam, un Levēns nepavisam nebija pašpaļavīgs mīlētājs. Viņam nepietika pat saprašanas pamanīt, cik dziļi viņa vaļības aizskar de Šastlē kundzi.

Lai arī de Šastlē kundze pret Levēnu visumā izturējās labi un apskaidrības brīžos viņš uzskatīja sevi par mīlētu, Batildei viņš vienmēr tuvojās ar tādām kā šausmām. Viņš nespēja tikt vaļā no satraukuma, kas pārņēma, zvanot pie viņas durvīm. Jaunais cilvēks nekad nejutās drošs par to, kā tiks uzņemts. Jauneklis zaudēja pašapziņu jau divsimt soļu attālumā no Ponlevē savrupnama — tiklīdz to varēja ieraudzīt. Ja tādā brīdī viņu būtu sveicinājis kāds vietējais nelga, viņš svecienu būtu atņēmis galīgā mulsumā. Ponlevē nama vecā vārtniece Levēnam šķita liktenīga būtne, ar kuru runājot viņam vienmēr aiztrūka elpa.

Bieži vien, tērzējot ar de Šastlē kundzi, viņam sajuka vārdi, kas citkārt nekad nenotika. Un tas bija cilvēks, ko de Šastlē kundze turēja aizdomās par uzpūtību un ko arī viņa uzlūkoja ar šausmām. Jaunā sieviete bija pārliecināta, ka viņas laime ir pilnīgi atkarīga no Levēna.

Kādu vakaru dc Šastlē kundzei vajadzēja uzrakstīt steidzamu vēstuli.

Ņemiet avīzi un pakavējiet sev laiku,— viņa smiedamās teica un pameta viņam «Dēbats» numuru; strauji piecēlusies, viņa paņēma salokāmu rakstāmpulti un nolika to starp sevi un Levēnu.

Kad jaunā sieviete noliekusies slēdza vaļā pulti ar mazu atslēdziņu, kas bija piestiprināta pie pulksteņķēdītes, Levēns viegli pārsvērās pār galdu un noskūpstīja viņai roku.

De Šastlē kundze pacēla galvu: nu tā bija pavisam cita sieviete. «Tikpat labi viņš būtu varējis noskūpstīt mani uz pieres,» viņa domāja. Aizvainotā kautrība iesvēla dusmas.

Vai tiešam es nekad nevaru jums ne drusku uzticēties?— Un viņas acīs iekvēlojās īsts niknums.— Es jūs pieņemu, kaut gan vajadzētu slēgt jums durvis tāpat kā visiem pārējiem, es pieļauju tuvību, kura apdraud manu labo slavu un kuras likumus jums vajadzētu cienīt (šai brīdī viņas seja un balss ieguva sevišķi augstprātīgu izteiksmi); es pret jums izturos kā pret brāli, lūdzu jūs palasīt brīdi, kamēr rakstu steidzamu vēstuli, un jūs ar nežēlīgu rupjību izmantojat uzticēšanos, atļaujoties uzvedību, kas īstenībā ir vienlīdz aizvainojoša gan jums, gan man. Ejiet, cienītais kungs, esmu kļūdījusies, jūs pieņemdama!

Gan viņas balsī, gan stājā jautās tāds saltums un stingrība, kādu vien pašlepnums varēja vēlēties. Levēns to visu ļoti labi redzēja un jutās satriekts.

Tāda viņa gļēvulība vēl pavairoja de Šastlē kundzes drosmi. Viņam būtu vajadzējis piecelties, vēsi paklanīties un sacīt:

«Jūs, kundze, pārspīlējat. Mazu un varbūt no manas puses muļķīgu vaļību jūs pārvēršat par īstu noziegumu. Es mīlēju sievieti, kas bija tikpat izcili gudra kā skaista, un šobrīd es jūs tiešām varu uzskatīt vienīgi par skaistu.»

Šādus lepnus vārdus pateikušam, viņam vajadzētu paņemt zobenu, to mierīgi piesprādzēt un aiziet.

Taču viņš neko tādu nedarīja: šāda rīcība viņam liktos pārāk ne/eliļ'.a un pārāk bīstama, un Levēns jutās vienīgi izmisis, ka tiek ni/i.lidits. Viņš gan piecēlās, bet prom negāja, bez šaubām, meklēdams ieganstu palikt.

- Es jums atstāšu savu vietu, mans kungs,— de Šastlē kundze atsāka nevainojamā pieklājībā, kurā izpaudās liela augstprātība un it kā nicinājums par to, ka viņš vēl nav aizgājis.

Tā kā viņa salocīja rakstāmpulti, lai to nestu uz citu vietu, Levēns, galīgi pārskaities, sacīja:

— Piedodiet, kundze, es aizmirsos!

Un viņš gāja prom pilns sašutuma pret sevi un pret viņu.

Levēna rīcībā labs bija vienīgi tonis, kādā viņš izrunāja divus pēdējos vārdus, tomēr arī tas bija nevis apzināti izraudzīts, bet gan tīri nejaušs.

Ticis ārā no liktenīgā nama un atbrīvojies no sulaiņu ziņkārīgajiem skatieniem — tic nebija paraduši viņu redzēt aizejam tik agri —, Levēns domāja: «Jaatzīst, ka esmu gatavais puika, ja ļauju tā ar sevi apieties, l'srnu dabūjis tikai to, ko pelnījis. Kad esmu viņas tuvumā, es nevis mēģinu iegūt kaut cik pienācīgu stāvokli, bet gan raugos viņā kā bērns. Kad atgriezos no ekspedīcijas uz N., vienu bridi mana varā bija iegūt lielākas privilēģijas. Es varēju panākt skaidru viņas atzīšanos mīlestībā un ik dienas viņu skūpstīt gan ierodoties, gan promejot. Bet neuzdrīkstos noskūpstīt pat viņas roku. Ak, kāds muļķis es esmu!»

Tā Levēns prātoja, bēgdams pa Nansī galveno ielu. Viņš sev pārmeta vēl daudz ko citu.

Kaut arī jauneklis sevi dziļi nicināja, viņam pietika prāta nolemt: «Kaut kas ir jādara!»

Viņš lāgā nezināja, kā pavadīt vakaru, jo bija de Marsiljī kundzes pieņemamā diena, un tas bija augsti tikumīgs nams, kur vietējie gudrinieki Anrī V krūšutēla priekšā sapulcējās apspriest «La Quoti- dienne» un zaudēt vista spēlē trīsdesmit sū.

Levēns juta, ka tādu komēdiju tēlot nespēj. Viņam ienāca prātā laimīga doma iegriezties pie d'Okenkūra kundzes. No visām jebkad dzīvojušajām provincietēm viņa bija visdabiskākā. Provincē viņu varēja attaisnot, bet Parīzē tāds dabiskums nebūtu iespējams, ar to viņa sev nosistu cenu.

## XXIX nodaļa

— Jūs palīdzējāt man izšķirties, cienītais kungs!— viņa iesaucās, ieraudzīdama Levēnu ienākam.— Cik laimīga esmu, jūs redzot! Es neiešu pie de Marsiljī kundzes.

Viņa pasauca sulaini un pavēlēja, lai izjūdz zirgus.

Bet kā tas nākas, ka neatrodaties pie dievišķās Šastlē kājām? Vai tikai neesat sastrīdējušies?

D'Okenkūra kundze lūkojās Levēnā jautri un viltīgi.

Skaidrs,— viņa smiedamās iesaucās,— jūsu grūtsirdība man atklāj visu! Mans posts ir rakstīts jūsu pārvērstajā sejā un samocītajā smaidā: esmu tikai glābiņš nelaimē. Labi, ja nu man piekrīt vienīgi necilā uzticības personas loma, stāstiet, izsūdziet savas bēdas! Kāda iemesla dēļ jūs padzina? Vai tādēļ, lai pieņemtu patīkamāku cilvēku, vai arī tālab, ka bijāt to pelnījis? Bet galvenais — esiet vaļsirdīgs, ja gribat rast mierinājumu.

Levēns tikai ar lielām mokām spēja izvairīties no d'Okenkūra kundzes jautājumiem. Viņai netrūka gudrības, un šī gudrība, diendienā kalpojot stiprai gribai un aizrautīgai kaislei, bija ieguvusi visas vesela saprata iemaņas. Sakumā Levēnu pārāk nomāca dusmas, lai viņš spētu piemānīt d'Okenkūra kundzi. Kad, atbildēdams jaunajai sievietei, viņš pret savu gribu domaja par to, kas tikko bija noticis pie de Šastlē kundzes, jauneklis izbrīnā pamanīja, ka izsaka laipnības un gandrīz vai pūlas savaldzināt d'Okenkūra kundzi, kas izliekas ļoti ieinteresēta un eleganta mājas tērpā zviln uz kanapejas divu soļu attālumā no viņa.

Tāda Levēna valoda sagādāja d'Okenkūra kundzei priecīgu pārsteigumu. Levēns pamanīja, ka d'Okenkūra kundzi nodarbina iespaids, kādu atstāj viņas graciozā poza, ko varēja vērot blakus esošajā skapja spogulī, un viņa vairs neuzplijās ar jautājumiem par de Šastlē kundzi. Levēns, kuru nelaime bija padarījusi makiavellisku, nodomāja:«Ga- lanta saruna vienatnē ar jaunu sievieti, kas mani pagodina, gandrīz nopietni klausīdamās, nevar nesliekties uz pārdrošu un gandrīz dedzīgu toni.»

Jāatzīst — tā prātodams, Levēns juta dziļu gandarījumu, kā ir cilvēki, pret kuriem viņš neizturas ka mazs puika. Pa to laiku d'Okenkūra kundze savukārt izdarīja atklājumu pēc atklājuma. Viņai sāka likties, ka Levēns ir viens no patīkamākajiem vīriešiem Nansī. Tas bija jo bīstamāk tāpēc, ka sakars ar d'Antēna kungu turpinājās jau vairāk nekā astoņpadsmit mēnešu — par tik ilgu viņa valdīšanu brīnījās visa sabiedrība.

Ilgajam sakaram par laimi, divtulību pārtrauca de Mirsē kunga ierašanās. Tas bija kalsns gara auguma jauneklis, kas turēja lepni izslietu savu mazo galvu ar kraukļa melniem matiem. Vizītes sākumā viņš mēdza klusēt kā ūdeni mutē ieņēmis, taču viņam piemita laba īpašība — ārkārtīgi dabiska un sava vientiesībā jocīga jautrība, kas gan izpaudās vienīgi tad, ja viņš bija pāris stundu pavadījis kopā ar dzīvespriecīgiem cilvēkiem. Tas bija dziļi provinciāls, taču ļoti patīkams radījums. Parīzē neviens no viņa jokiem neiederētos, tomēr tie bija visai amizanti un viņam labi piestāvēja.

Drīz pēc de Mirsē ieradās vēl viens pastāvīgs šī nama apmeklētājs — de Goello kungs. Tas bija tukls, bāls gaišmatis, ļoti izglītots un ļoti aprobežots, kas mēdza klausīties pats savos vārdos un vismaz vienreiz dienā sacīja, ka viņam vēl nav četrdesmit gadu — un tā bija taisnība: viņam bija pilni trīsdesmit deviņi. Turklāt viņam piemita piesardzība: ja vajadzēja apstiprinoši atbildēt uz vienkāršāko jautājumu vai piebīdīt kādam krēslu, viņš apsvēra veselu stundas ceturksni. Beidzot sācis rīkoties, viņš tēloja labsirdību un visbērnišķīgāko vējgrābslību. Piecus vai sešus gadus viņš bija iemīlējies d'Okenkūra kundzē, visu laiku cerēja, ka pienāks arī viņa kārta, un reizēm mēģināja kādu svešāku pārliecināt, ka viņa kārta reiz jau ir bijusi un pagājusi.

Kādu dienu d'Okenkūra kundze, vērodama viņu krodziņā tēlojam šo lomu, sacīja: «Tu esi nākotne, kas jau pagājusi, nabaga Goello, bet kas nekad nekļūs par tagadni.» Jo tādos apsprātības uzdzirkstījumu brīžos viņa draugus mēdza uzrunāt ar «tu», turklāt neviens to neuzskatīja par nepiedienīgu — katrs saprata, ka tā ir tikai straujas dabas izpausme, kam nav nekāda sakara ar maigām jūtām.

De Goello kungam pēc īsiem pārtraukumiem sekoja četri vai pieci jauni cilvēki.

«Tie patiešam ir vispatīkamākie un visjautrākie ļaudis pilsētā,» Levēns sprieda, redzēdams viņus ienākam.

Tikko biju pie de Marsiljī kundzes,— viens no viņiem sacīja,— tur viņi visi ir noskumuši un pūlas izlikties vel bēdīgāki, nekā patiesībā ir.

Tik laipnus viņus padarījuši notikumi N. pilsētā.

Kad es pamanīju,— sacīja kāds cits, kuram nepatika, kā d'Okenkūra kundze lūkojas uz Levēnu,— ka mūsu vidū nav nedz d'Okenkūra kundzes, nedz de Pijlorāna kundzes, nedz de Šastlē kundzes, iedomājos, ka vienīgā iespēja nosist laiku ir noslīcināt šo vakaru šampanieša pudelē; es to būtu darījis, ja būtu atradis d'Okenkūra kundzes nama durvis slēgtas vienkāršiem mirstīgajiem.

Bet nabaga Terān,— d'Okenkūra kundze iebilda pret Levēna reputācijai naidīgo mājienu,— ar piedzeršanos nemēdz draudēt, vienkārši piedzeras. Jābūt tik gudram, lai saskatītu šo atšķirību.

Patiešām, nekas nav grūtāks par prasmi dzert,— pedantiskais Goello sacīja. (Viņš baidījās, ka sāks stāstīt anekdoti.)

Ko mēs darīsim? Ko mēs darīsim?— Mirsē un grāfi Rolleri reizē iesaucās.

Šis jautājums nodarbināja visus, un neviens nespēja uz to atbildēt, bet tad ieradās d'Antēna kungs. Viņš izskatījās tik dzīvespriecīgs, ka visu sejas noskaidrojās. Tas bija divdesmit astoņus līdz trīsdesmit gadus vecs liela auguma gaišmatis, kuru nevarēja iedomāties nopietnu un cienīgu. Viņa seja nebūtu drūma pat tad, ja viņš pavēstītu, ka turpat blakus izcēlies ugunsgrēks. Tas bija glīts cilvēks, taču reizēm Viņa valdzinošā seja ieguva patruļu un padumju izteiksmi, it kā viņš sāktu apreibt. Ja d'Antēnu pazina tuvāk, ši īpatnība viņu vērta vēl patīkamāku. Bez šaubām, d'Antēns nebija apveltīts ar praktisku prātu, taču viņam bija laba sirds un neizsīkstoša jautrība. Viņš beidza izšķērdēt lielo bagātību, ko pirms trim vai četriem gadiem bija mantojis no ļoti skopā tēva. D'Antēns bija atstājis Parīzi, kur viņu vajāja par kādas izcilas personas izzobošanu. Neviens nevarētu viņu aizstāt izpriecas braucienu rīkošanā, viņa tuvumā negarlaikojās neviens. Taču d'Okenkūra kundze jau pazina visas šis labās īpašības, un tās vairs nesagādāja nekādu pārsteigumu — nepieciešamu viņas laimes sastāvdaļu. Goello, kas bija uzzinājis d'Okenkūra kundzes domas, neveikli izsmēja d'Antēna kungu, ka tas vairs nevarot izdomāt neko jaunu, kad ienāca grāfs de Vasinjī.

Jums ir tikai viena iespēja vēl ilgāk pastāvēt, dārgo d'Antēn,— Vasinjī teica.— Kļūstiet prātīgs!

Tad es pats sev apniktu. Redziet, man nav tādas vīrišķības kā jums. Man pilnīgi pietiks laika nopietnībai, kad būšu izputējis: tad arī papūlēšos garlaikoties tādā veidā, lai būtu noderīgs citiem — esmu nolēmis mesties politikā un slepenās biedrībās par godu Anrī Piektajam, kas ir tieši mans karalis. Vai dosiet man vietu? Bet pagaidām, kungi, tā kā esat ļoti nopietni un vēl miegaini no Marsiljī nama laipnībām, spēlēsim to itāliešu spēli, ko nesen jums iemācīju,— faraonu. De Vasinjī kungs spēli neprot, tāpēc turēs banku. Tad Goello nevarēs sacīt, ka es izdomāju spēles noteikumus, lai vienmēr vinnētu. Kurš te prot spēlēt faraonu?

Es,— Levēns atbildēja.

Labi, esiet tik laipns, uzmaniet de Vasinjī kungu un palīdziet viņam ievērot noteikumus. Jūs, Roller, būsiet krupjē.

Es nebūšu nekas, jo eju prom,— Rollers atcirta.

Grāfam Rolleram šķita, ka Levēnam, kuru viņš nekad nebija saticis pie d'Okenkūra kundzes, šajā vakarā būs patīkama loma, to viņš nespēja pārdzīvot un tāpēc devās prom.

Krietna daļa Nansī sabiedrības, sevišķi jaunie cilvēki, nevarēja Levēnu ciest. Viņš bija guvis bēdīgu priekšrocību — divas vai trīs reizes atbildējis tik nekaunīgi, ka pat viņiem likās ļoti asprātīgs, un tā viņi kļuva par virsnieka nikniem ienaidniekiem.

Pusnaktī, kad spēle būs beigusies,— d'Antēns turpināja,— kad būsiet izputējuši, kā pieklājas labākās sabiedrības jaunekļiem, mēs iesim vakariņot uz «Grandē Chaumiēre». (Tas ir labākais Nansī kabarē, kas atrodas veca kartēziešu klostera dārzā.)

Es piekrītu,— d'Okenkūra kundze teica,— ja tas būs pikniks.

Bez šaubām,— d'Antēns atbildēja.— Un, tā kā Lafito kungs, kuram ir lielisks šampanietis, un Pjebo kungs, kam vienīgajam te ir ledus pagrabs, var aiziet gulēt, es piknika labad parūpēšos par dzērienu un gādāšu, lai to ieliek ledū. Aizsūtīšu to uz «Grande Chaumiēre». Pagaidām, Levēna kungs, dodu jums simt franku, parādiet man to godu un spēlējiet manā vietā, turklāt papūlieties nesavaldzināt d'Okenkūra kundzi, citādi es jums atriebšos un darīšu to zināmu Ponlevē savrupnamā.

D'Antēna lēmumam paklausīja visi, pat prātīgais Vasinjī. Sākās spēle, un pēc stundas ceturkšņa tā jau bija kļuvusi aizrautīga. Tieši uz to d'Antēns bija cerējis, gribēdams galīgi izgaisināt garlaicību, kas visiem bija uzmākusies pie de Marsiljī kundzes.

Es izmetīšu kārtis pa logu,— d'Okenkūra kundze sacīja,— ja kāds liks galdā vairāk nekā piecus frankus. Vai gribat mani pataisīt par kāršu marķīzi?

Atgriezās d'Antēns; pusvienos visi devās uz «Grande Chaumiēre» dārzu. Mazs ziedošs apelsīnkoks, vienīgais visā Nansī, atradās galda vidū. Šampanietis bija lieliski atdzesēts. Vakariņas aizritēja jautri, neviens nepiedzērās, un trijos viesi šķīrās kā vislabākie draugi.

Tā sieviete provincē zaudē labo slavu, taču d'Okenkūra kundze par to tikai smējās. Nākamajā rītā piecēlusies, viņa gāja sasveicināties ar vīru, kas, sievu noskūpstījis, sacīja:

Labi, ka tu izklaidējies, mīļā, jo tev pietiek drosmes. Vai zini, kas noticis ar X.? Šis mūsu lik ienīstais karalis sevi pazudina, un pēc viņa nāks republika, kas nocirtīs galvu gan viņam, gan mums.

Viņam ne, viņš ir pārāk gudrs. Bet jūs es aizgādāšu pāri Reinai.

Levēns uzturējās d'Okenkūru namā, cik ilgi vien spēja; viņš to atstāja kopa ar pēdējiem vakara viesiem, pievienojās viņu mazajai grupai, kas ik uz ielas stūra aizvien vairāk saruka, katram dodoties uz savu māju; beidzot viņš uzticīgi pavadīja to no kungiem, kurš dzīvoja vistālāk. Viņš runāja daudz, un doma par palikšanu vienatnē viņam iedvesa neizturamu riebumu. Tieši d'Okenkūru namā, klausīdamies kungu stāstos un laipnībās, pūlēdamies ar trāpīgiem vārdiem nostiprināt stāvokli, ko d'Okenkūra kundze, šķiet, bija viņam ierādījusi un kas nebija puikas stāvoklis, viņš pieņēma lēmumu, kā rīkoties nākamajā dienā.

Runa bija par to, ka viņš neies uz de Ponlevē savrupnamu. Viņš cieta.

«Jāparūpējas taču par savu cieņu,» Levēns domāja «un, ja pats sevi noliegšu, pieredzēšu, kā nicinājums iznīdē priekšroku, ko viņa kādreiz man deva un kas man šķita neapstrīdama. No otras puses — dievs vien zina, kādu jaunu apvainojumu viņa man gatavo, ja rit tur ieradīšos.»

Abas šis domas, viena ar otru mīdāmās, pārvērta viņa dzīvi par elli.

Nākamā diena drīz bija klāt un tai līdzi — atmiņas par smeldzīgo laimes izjūtu, ko viņš sev liegtu, ja neietu uz Ponlevē namu. Viss viņam šķita sājš, bezkrāsains un pretīgs salīdzinājumā ar debešķīgo aizkustinājumu, ko viņš rastu mazajā bibliotēkā blakus sarkankoka galdiņam, pie kura viņa strādāja rokdarbu, klausīdamās Levēna vārdos. Lēmums doties vizītē acumirklī mainīja viņa viedokli.

«Turklāt, ja neaiziešu šovakar,» Levēns sprieda, «kā varēšu ierasties rīt? (Savā galējā satraukumā Levēns meklēja glābiņu nodrāztās patiesībās.) Vai tad es galu galā gribu, lai šī nama durvis man tiktu slēgtas? Turklāt tīrās muļķības dēļ, kurā es varbūt pats esmu vainojams. Varu palūgt pulkvedim atļauju trīs dienas pavadīt Mecā … Es sodīšu pats sevi, es tur beigšos vai nost.

No otras puses — vai de Šastlē kundze pārspīlētajā sievietes smalkjūtībā nebija likusi viņam saprast, ka vizītēm vajadzētu būt retākām, piemēram, vienreiz nedēļā? Un vai, tik drīz ierodoties namā, kura apmeklēšana liegta tādiem skarbiem vārdiem, viņš vēl vairāk nesadusmotu de Šastlē kundzi, pat dotu īstu ieganstu viņas neapmierinātībai? Viņš zināja, cik jūtigi viņa uztver visu, kam sakars ar to, ko dēvē par cieņu pret sievieti. Patiešām, niknajā cīņā pret jūtām, kas viņu saistīja pie Levēna, de Šastlē kundze izsamisa, ka nevar uzticēties saviem visstingrākajiem lēmumiem, bieži niknojās pati uz sevi un tad uzsāka sīvus strīdus ar Levēnu.

Ja dzīves pieredze būtu kaut mazliet lielāka, šādas bezjēdzīgas ķildas, kādas izraisīja tik gudra, pēc dabas kautrīga un taisnīga sieviete, kura nepavisam nemēdza pārspīlēt citu kļūdas, būtu Levēnam rādījušas, kādas vētras plosās sirdī, ko viņš pūlas iekarot. Bet jaunekļa prātīgā sirds vienmēr bija nicinājusi mīlestību un nepieprata tik nepieciešamo mīlas mākslu. Pirms atgadījuma, kura dēļ viņš ieraudzīja de Šastlē kundzi un sadūrās ar patmīlībai netīkamo domu, ka vienai no pilsētas visskaistākajām sievietēm varētu būt dibināts iemesls par viņu zoboties, Levēns sprieda la: «Kā vērtētu cilvēku, kas Vezuva izvirduma laikā nododas bilbokela spēlei?»

Iespaidīgais salīdzinājums visspilgtāk parāda viņa un labāko viņa paaudzes jauno cilvēku raksturu. Kad šī jaunā romieša sirdi mīlestība stājās skarbāku jūtu vietā, tas, kas palika pāri no cieņas pret pienākumu, pārvērtās par pārprastu goda jēdzienu.

Jebkurš astoņpadsmit gadus sasniedzis jauneklis, ja vien viņam kaut cik pieinistu dvēseles kurlums un tagad tik izplatītais nicinājums pret sievietēm, domātu: «Kas gan var būt vienkāršāk kā ierasties pie de Šastlē kundzes, nelikties ne zinis par vakar notikušo, ne ar vaibstu neparādot, ka mazais īgnuma uzliesmojums palicis atmiņā, bet gatavs izteikt visus iespējamos atvainošanās vārdus par notikušo un pēc tam runāt par kaut ko pavisam citu, ja izrādītos, ka de Šastlē kundze vēl nav aizmirsusi drausmīgo noziegumu — rokas noskūpstīšanu.»

Taču Levēnam tādas domas nenāca ne prātā. Piekritu, ka prātī- guma un garīgas vecišķlbas laikmetā, kādā dzīvojam, ir krietni jāpiespiežas, lai saprastu drausmīgās cīņas mūsu varoņa dvēsele, turklāt nesmietos.

Vakarpusē Levēns, vairs nespēdams nekur tverties, nemierīgi soļoja pa vientulīgu nocietinājumu mūri trīssimt soļu attālumā no de Ponlevē nama. Viņš kā Tankredo* cīnījās ar rēgiem, un viņam bija vajadzīga liela vīrišķība. Sevišķi nedrošs viņš jutās brīdī, kad pulkstenis, kura sitienus viņš bija dzirdējis ļoti tuvu, sēžot de Šastlē kundzes mazajā istabā, nodundināja pusastoņi ar visām ceturdaļāni un astotdaļām, kā jau pulksteņi mēdz dundināt gandrīz vāciskajās Austrumfrancijas pilsētās.

Pulksteņa sitieni pamudināja Levēnu izšķirties. Gluži neviļus viņš atcerējās laimi, ko ik vakaru baudījis, klausīdamies šajās ceturdaļās un astotdaļās, un viņu pārņēma dziļš riebums pret skumjajām, nežēlīgajām un patmīlīgajām jūtām, kuru gūstā viņš atradās kopš iepriekšējās dienas. Tiešām, staigājot pa drūmo mūri, viņam visi cilvēki šķita zemiski un ļauni. Dzīve Levēnam rādījās tukša, viņš tajā neredzēja ne prieka stariņa, nekā tāda, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Taču, izdzirdis pulksteņa sitienus, divu cildenu un augstsirdīgu, vienotru no pusvārda saprotošu dvēseļu kopības iedvesmots, viņš steidzās uz Ponlevē namu.

Straujiem soļiem viņš pagāja garām vārtniecei.

Kurp jūs ejat, kungs? ta drebelīgā balsī uzsauca un piecēlās no sēdekļa pie vērpjamā ratiņa, it k.i gi asitos stebei ct viņam pakaļ.— Kundze ir izgājusi.

Kā, izgājusi? Vai tiešam? Viņš palika stāvam kā pārakineņojies.

Vārtniece nosprieda, ka jauneklis viņai netic.

Jau gandrīz pirms stundas,- - vecā vaļsirdīgi atsāka, jo Levēns viņai palika. Jūs taču pats redzat, ka šķūnis ir vaļā un karietes tur nav.

To izdzirdis, Levēns metās prom un pēc pāris minūtēm atkal atradās uz nocietinājumu mūra. Neko neredzošu skatienu viņš vērās dūņainajā grāvī un neauglīgajā, sērīgajā līdzenumā aiz tā.

«Jāatzīstas, ka esmu ticis par visu skaidrībā! Viņa mani nicina … tik briesmīgi, ka tīšām atstājusi māju stundu pirms laika, kad ik dienu mani pieņem. Pelnīts sods par gļēvulību! Lai tas man nākotnē būtu par mācību! Ja nespēju pretoties viņas tuvumā, atliek tikai lūgt atļauju doties uz Mecu. Es cietīšu, bet manā sirdī nespēj ielūkoties neviens, un attālums liegs pieļaut tādas apkaunojošas kļūdas. Aizmirsīsim šo iedomīgo sievieti… Galu galā es neesmu pulkvedis; no manas puses ir vairāk nekā muļķīgi ietiepties, nejust pret sevi vērstu nicinājumu un cīnīties pret pieradumu pie augstas dienesta pakāpes.»

Viņš drāzās mājās, pats iejūdza zirgus kalešā, lādēdams kučiera tūļību, un lika sevi aizvest pie de Serpjēra kundzes. Viņa bija izgājusi un durvis — slēgtas.

«Skaidrs — šodien visas durvis man ir aizdarītas.»

Viņš apsēdās uz bukas un auļoja uz «Zaļo mednieku»; de Serpjēru dāmu tur nebija. Levēns pārskaities skraidīja pa dārza celiņiem; vācu muzikanti dzēra tuvējā krodziņā; Levēnu ieraudzījuši, tie piesteidzās pie viņa.

Kungs, kungs, vai vēlaties Mocarta duetus?

Bez šaubām.

Viņš tiem samaksāja, iemetās kalešā un brauca atpakaļ uz Nansī.

Viņu pieņēma de Komersī kundze, un Levēns pie viņas izturējās nevainojami nopietni. Jaunais cilvēks izspēlēja divas vista partijas ar Reja kungu, monsenjora Nansī bīskapa lielvikāru, un vecais rūcīgais partneris nevarēja viņam pārmest nevienu kļūdu.

## XXX nodaļa

Pēc divām partijām, kas Levēnam šķita nebeidzamas, viņam vēl vajadzēja piedalīties sarunā par kurpnieka apglabāšanu, kuram viens no pilsētas garīdzniekiem rīta pusē bija liedzis baznīcas ceremoniju.

Levēns, par ko citu domādams, klausījās pretīgajā stāstā, kad lielvikārs iesaucās:

Es gribētu, lai par to izsakās tieši Levēna kungs, kaut arī viņš sastāv karadienestā.

Levēns zaudēja pacietību:

Tieši tāpēc, ka es sastāvu karadienestā, nevis kaut arī es dienu, man ir tas gods lūgt lielvikāra kungu nejautāt neko tādu, kas mani spiestu dot nepatīkamu atbildi.

Bet, cienītais kungs, šajā cilvēkā apvienojas četras lietas: viņš uzpirka nacionālos īpašumus, nāves brīdī viņam piederēja …, viņš sastāvēja civillaulībā un uz. nāves gultas atsacījās noslēgt likumīgu laulību.

Jūs, cienītais kungs, aizmirsāt piekto: viņš maksāja savu daļu nodokļu, no kuriem saņemam algu gan jūs, gan es.

Un jauneklis devās pom.

Vairākas tādas atbildes varētu sagraut Levēna iemantoto reputāciju, bet šī bija trāpīga.

Tomēr galu galā tādi vārdi iznīcinātu vai vismaz uz pusi mazinātu cieņu, ko viņš baudīja Nansī, ja viņš vēl ilgi tur uzturētos.

Šajā namā viņš sastapa savu draugu doktoru Dipuarjē, kurš, saņēmis Levēnu aiz uniformas pogas, par varītēm aizveda viņu uz apmācību laukumu, lai līdz galam izskaidrotu Francijas restaurācijas plānu: civilkodekss, kas paredz mantojuma sadalīšanu pēc ģimenes galvas nāves, novedīs pie zemju sīksīkas sadrumstalošanas. Iedzīvotāju skaits pieaugs, bet tie būs nelaimīgi ļaudis, kuriem trūks maizes. Francijā jāatjauno lielie reliģiskie ordeņi; tiem piederēs milzīgi īpašumi, kas

darīs laimīgus nedaudzos zemniekus, kuri būs nepieciešami šo platību apstrādāšanai.

Varat ticēt, mans kungs, nav nekā ļaunāka par pārāk lielu un pārāk izglītotu tautu.

Levēns uzvedās nevainojami.

Tas ir iespējams,— viņš atbildēja.— Par to varētu daudz runāt … Es gan neesmu sagatavots tik svarīgu jautājumu apspriešanai …

Viņš izteica dažus iebildumus, bet tad izlikās piekrītam doktora augstajiem principiem.

«Bet vai šis blēdis,» Levēns klausīdamies domāja, «pats tic tam, ko man saka? (Viņš uzmanīgi vēroja lielo, dziļu grumbu izvagoto seju.) Es gan tur drīzāk saskatu Lejasnormandijas prokurora gudro viltību nekā labsirdību, bez kuras nav iespējams ticēt tādām muļķībām. Taču nevar noliegt — šim cilvēkam ir ass prāts, dedzīga valoda, liela māksla izdabūt visu iespējamo labumu no tukšas spriedelēšanas un nekam nederīgiem pieņēmumiem. Viņš ir rupjš, taču, būdams gudrs un pazīdams savu laikmetu, nepavisam nevēlas atbrīvoties no rupjības, viņš ar to tīksminās; ta piešķir viņam savdabību, nosaka viņa misiju un spēku; varētu apgalvot, ka viņš to apzināti pārspīlē. Tas ir panākumu gūšanas līdzeklis. Dižciltīgo kraukļu lepnums netiek apdraudēts, viņiem nav jābaidās, ka doktors kļūs viņiem līdzīgs. Vislielākais muļķis var spriest: «Kāda atšķirība starp šo cilvēku un mani!» Un tāpēc viņi ar jo lielāku patiku atzīst doktora melšanu. Ja viņi uzvarēs 1830. gadu, viņi doktoru pataisīs par ministru, tas būs viņu Korbjē.»*

Jau sit deviņi,— viņš piepeši sacīja Dipuarjē.— Palieciet sveiks, dārgo doktor, es nevaru vairs ilgāk uzklausīt jūsu cildenos prātojumus, kuri jūs novedīs parlamentā un kuru dēļ beigās kļūsiet par populāru cilvēku. Jūs patiešām esat apveltīts ar neparastu daiļrunību un pārliecināšanas spēju, bet man jāiet palakstoties ap d'Okenkūra kundzi.

Jūs gribējāt teikt — ap de Šastlē kundzi? Ak, jaunais cilvēk, vai tiešām iedomājaties, ka varat mani apvest ap stūri?

Un doktors, pirms devās pie miera, apmeklēja vēl piecus vai sešus namus, lai tiktu skaidrībā par visām darīšanām, lai vadītu tās un palīdzētu saprast visvienkāršākās lietas, visu laiku glaimodams dižcilšu bezgalīgajai uzpūtībai un ar katru vismaz reizi nedēļā runādams par senčiem, un, ja nebija nekā labāka ko darīt vai uznāca iedvesma, sludinādams savu teoriju par lielajiem klostera īpašumiem.

Pie vieniem viņš izlēma, kad rīkot veļas dienu, pie otriem . . . Un izlēma labi, jo bija saprātīgs, gudrs, ļoti cienīja naudu, bija bezkaislīgs jautājumā par veļas mazgāšanu un par …

Kamēr doktors runāja par veļas mazgāšanu, Levēns augstu paceltu galvu gāja noteiktā solī, un viņa seja pauda negrozāmu apņēmību un īstu drosmi. Viņš bija apmierināts ar to, kā pildīja savu pienākumu.

Viņš iegāja pie d'Okenkūra kundzes, kuru draugi Nansī familiāri sauca par d'Okena kundzi.

Tur viņš sastapa lādzīgo de Serpjēra kungu un de Vasinjī. Tika runāts par mūžīgo politiku: de Serpjēra kungs ilgi un nelaimīgā kārtā vēl ar piemēriem skaidroja, cik daudz labāks stāvoklis pirms revolūcijas bijis Mecas intendantūrā, kad to vadījis Kalons,* kas vēlāk kļuvis par tik slavenu ministru.

Šis vīrišķīgais maģistrāts,— de Serpjēra kungs sacīja,— prata vērsties pret nelietīgo Lašalotē,* pirmo no jakobīņiem. Tas notika 1779. gadā . ..

Levēns noliecās pie d'Okenkūra kundzes un nopietnā balsī deklamēja:

Ak, kundze, vārdi šie skan mūsu dvēselēm!

Viņa skaļi iesmējās. De Serpjēra kungs to pamanīja.

Vai zināt, cienītais kungs,— viņš apvainojies sacīja Levēnam.

«Ak dievs, tūlīt sāksies scēna,» jaunais cilvēks nodomāja. «Liktenis lēmis, lai, no Puarjē bēgot, es kristu uz de Serpjēru.»

Vai zināt, cienītais kungs,— de Serpjēra kungs pērkonīgā balsī turpināja,— ka titulētie muižnieki lika ierobežot savu aizbilstamo nodokļus tāpat kā savas divdesmitās tiesas? Vai zināt, ka tad, kad devos uz Mecu, man, kā es te stāvu, tāpat kā kuram katram kārtīgam cilvēkam Lotringā, nevajadzēja meklēt citu pajumti kā de Kalona kunga intendantūras namu? Tur bija lepns mielasts, burvīgas sievietes, augstākie garnizona virsnieki un smalka iznešanās. Ak, tas bija skaists laiks! Tā visa vietā jums tagad ir nošņurcis un nīgrs prefektelis saburzītā uzvalkā, pusdienas viņš ēd viens pats un ēd ļoti'slikti, ja pieņem, ka vispār pusdieno.

«Augstais dievs,» Levēns nodomāja, «šis te ir vēl neciešamāks nekā Dipuarjē!»

Lai de Serpjēra kungs drīzāk beigtu pamācīgo runu, Levēns par atbildi aprobežojās vienīgi ar apbrīnas pilnu žestu; jaunais cilvēks veltīja tik maz uzmanības tam, ko dzirdēja un ko darīja, ka nedalīti varēja nodoties mīlas domām.

«Nav nekādu šaubu,» viņš prātoja, «ka nedrīkstu vairs iet pie de Šastlē kundzes, ja negribu kļūt par pēdīgo nelgu. Starp mums viss ir beidzies. Es nevaru atļauties vairāk kā reizēm kādu pieklājības vizīti. Karavīru valodā runājot, esmu atvaļināts. Mani ienaidnieki Rolleri un mans sāncensis — garais brālēns Blansē, kas Ponlevē savrupnamā pusdieno piecreiz nedēļā un katru vakaru dzer tēju kopā ar tēvu un meitu,— viņi visi drīz pamanīs, ka esmu kritis nežēlastībā, un izbazū- nēs to malu malās. Piesargieties 110 nicinājuma, kungs ar košajām dzeltenajām livrejām un straujajiem zirgiem! Visi, kuru logus tricina jūsu karietes riteņu dārdoņa uz bruģa, cits citu pārspēdami, klaigās par jūsu smieklīgo neveiksmi. Jūs kritīsiet ļoti zemu, mans draugs! Varbūt svilpieni jus padzīs no Nansī, ko jūs tā nicināt! Jaukas atmiņas gan jums paliks par šo pilsētu!»

Kamēr Levēnu nodarbināja tādas patīkamas izredzes, viņa acis pievērsās d'Okenkūra kundzes skaistajiem pleciem, ko stipri atsedza iepriekšējā dienā no Parīzes atsūtīta burvīga vasaras blūze. Piepeši viņam iešāvās prātā gaiša doma: «Lūk, mans glābiņš no krišanas apsmieklā!» Viņš noliecās pie d'Okenkūra kundzes un čukstēja:

— To, ko viņš runā par de Kalona kungu, viņu tā nožēlodams, es domāju par mūsu vakardienas burvīgo divtulību. Biju galīgs lempis, neizmantodams nopietno uzmanību, kādu lasīju jūsu acīs, lai mēģinātu izdibināt, vai jūs nebūtu ar mieru ņemt mani par savu sirdsdraugu.

-— Papūlieties sagrozīt man galvu, es neiebilstu,— d'Okenkūra kundze vienkārši un atturīgi atbildēja. Viņa klusēdama pētigi lūkojās Levēnā, un viņas sejā iegūla valdzinoša dziļdomība. Nopietnas bezkais- lības izteiksme tobrīd vērta viņas daiļumu vēl brīnišķīgāku.

Bet, - viņa piebilda, kad bija panākusi vajadzīgo iespaidu,—tā kā tas, I-o jus prasāt, nav nekāds pienākums — tieši pretēji —, kamēr jūsu skaistas acis nebūs padarījušas mani neprātīgu, turklāt pavisam neprātīgu, negaidiet no manis neko.

Pusbalsī risināta turpmākā saruna pilnīgi atbilda tās dedzīgajam sākumam.

De Serpjēra kungs joprojām pūlējās ievilkt Levēnu savos prātojumos. Viņš bija pieradis pie lielas Lisjēna godbijības, ja viņi satikās, kad de Šastlē kundzes nebija klāt. Beigās de Serpjēra kungs, vērodams d'Okenkūra kundzes smaidus, nosprieda, ka Lisjēna uzmanība pret jauno sievieti ir tikai nodeva apgrūtinošai pieklājībai. Cienījamais sirmgalvis nolēma apmierināties ar de Vasinjī kungu vien, un abi vīrieši sāka pastaigāties pa salonu.

Levēns palika pilnīgi aukstasinīgs; viņš mēģināja sevi iekvēlināt ar ļoti balto un svaigo ādu un krāšņo augumu divu pēdu attālumā no viņa. Tos slavinādams, viņš dzirdēja, kā de Vasinjī atbild sarunas biedram, pūlēdamies tam ieskaidrot Dipuarjē kunga domu par lielajiem reliģiskajiem ordeņiem, par zemes īpašumu dalīšanas un pārmērīga iedzīvotāju skaita bēdīgajām sekām.

Abu kungu politiskā pastaiga un Levēna galantā saruna bija ilgusi jau stundas ceturksni, kad Levēns pamanīja, ka d'Okenkūra kundze nepaliek vienaldzīga pret maigajiem vārdiem, ko viņš ar lielām pūlēm zvejoja ārā no savas atmiņas. Šī interese viņu acumirklī uzvedināja uz jaunām domām un raitu valodu. Viņš runāja to, ko juta.

«Cik atšķirīga ir šī priecīgā, laipnā un cieņas pilnā izteiksme, ar kādu viņa mani uzklausa, no tās, ko sastopu citur! Un apaļīgās rokas, kas viz zem caurspīdīgas drānas! Un skaistie pleci, kuru maigais baltums priecē acis. Tai otrajai nav nekas no visa tā. Augstprātīga izteiksme, bargs skatiens, tērps, kas aizsedz visu līdz pat kaklam. Vēl vairāk — nepārprotama slieksme uz virsniekiem ar augstu dienesta pakāpi. Te man, vienkāršam apakšleitnantam, kam nav dižciltīgas izcelsmes, liek saprast, ka esmu vismaz līdzīgs pārējiem.»

Ievainotā patmīlība iededza Levēnā panākumu alkas. De Serpjēra un de Vasinjī kungi strīda karstumā bieži apstājās salona otrā malā. Levēns prata izmantot tādus pilnīgas brīvības brīžus un tika uzklausīts maigā apbrīnā.

Abi kungi jau vairākas minūtes stāvēja salona pretējā galā un acīmredzot bija iegrimuši kādā aizraujošā de Vasinjī kunga prātojumā par aristokrātijai tik izdevīgajiem plašajiem zemes īpašumiem un lielsaimniecību, kad piepeši ieradās un divus soļus no d'Okenkūra kundzes apstājās de Šastlē kundze, kas savā jaunavīgi vieglajā gaitā bija sekojusi sulainim, kura pieteikums netika sadzirdēts.

Nebija iespējams d'Okenkūra kundzes un pat Levēna acīs neizlasīt, cik nelaikā viņa ieradusies. Viņa sāka jautri un skaļi tērzēt par to, ko redzējusi tāvakara vizītēs. Tādējādi d'Okenkūra kundzei ne drusku nevajadzēja samulst. De Šastlē kundze ņēmās pat aprunāt un patenkot, ko Levēns nekad agrāk nebija pamanījis.

«Es viņai nemūžam nepiedotu,» viņš domāja, «ja viņa būtu tēlojusi tikumību un nostādījusi neveiklā stāvoklī nabaga mazo d'Okenkūra kundzi. Taču viņa tik un tā ļoti labi pamanīja mana valdzināšanas talanta radīto apjukumu.»

Šī Levēna doma bija gandrīz nopietna.

De Šastlē kundze ar viņu sarunājās brīvi un raiti kā aizvien. Viņa nepateica neko sevišķu, taču vērta sarunu dzīvu un pat dzirkstošu, jo nekas nav uzjautrinošāks par prasmīgu aprunāšanu.

Mēļošanas jaukumu pievilināti, de Vasinjī un de Serpjēra kungi atstāja politiku. Levēns tērzēja diezgan brīvi.

«Viņa nedrīkst iedomāties, ka esmu izmisumā tāpēc vien, ka viņa man slēgusi sava nama durvis.»

Taču, runādams un pūlēdamies izlikties jautrs, viņš gandrīz pilnīgi aizmirsa d'Okenkūra kundzi. Tēlojot priecīgu bezrūpību, jaunais cilvēks paslepen neatlaidīgi vēroja, kādu iespaidu viņa asprātība atstāj uz de Šastlē kundzi.

«Tēvs manā vietā spētu darīt tīros brīnumus,» Levēns domāja, «sarunājoties ar vienu, lai otra viņu sadzirdētu! Viņš pat prastu tajos pašos vārdos izteikt zobgalības vai komplimentus trešajai. Man vajadzētu turpināt lakstošanos ap d'Okenkūra kundzi tā, lai īstenībā es uzrunātu de Šastlē kundzi.»

Tā bija vienīgā reize, kad viņš iedomājās d'Okenkūra kundzi, un arī tad tikai tāpēc, ka apbrīnoja tēva asprātību.

Savukārt de Šastlē kundzes vienīgās rūpes bija noskaidrot, vai Levēns ir pamanījis, kā viņa cieš, redzēdama viņu tik sirsnīgā draudzībā ar d'Okenkūra kundzi.

«Vajadzēs uzzināt, vai viņš ir bijis pie manis, pirms ieradies te,» viņa nodomāja.

Pamazām vien sanāca daudz ļaužu: de Mirsē, de Sanreāls, Rollers, dc Lanfors un daži citi lasītājam nepazīstami cilvēki, ar kuriem, atklāti sakot, nav vērts viņu iepazīstināt. Visi runāja pārāk skaļi un žestikulēja ka aktieri. Drīz parādījās de Pijlorāna un de Sensirāna kundzes un beidzot arī pats d'Antēna kungs.

De Šastlē kundze pret savu gribu visu laiku sekoja spožās sāncenses skatienam. Atbildējis viesiem un ātri aplidojis salonu, šis skatiens, kurā tovakar kvēloja tāda kā kaislības liesma, pastāvīgi atgriezās pie Levēna un šķita vērojam jaunekli ar vislielāko uzmanību.

«Vai arī, pareizāk sakot, tas lūdz izklaidēt viņu,» de Šastlē kundze nosprieda. «Levēna kungs viņā rada lielāku interesi nekā d'Antēna kungs, tas ir viss. Viņas jūtas nesniedzas tālāk par šodienu, bet sievietes ar tādu raksturu ilgi nesvārstās.»

De Šastlē kundze reti bija tik asredzīga. Tovakar viņa sāka just greizsirdību, kas vērta viņu vecāku.

Kad saruna kļuva ļoti dzīva un de Šastlē kundze varēja klusēt, nepārkāpjot pieklājības likumus, viņas seja apmācās; tad tā piepeši noskaidrojās.

«Kad I evi-na kungs runa ar d'Okenkūra kundzi,» viņa sprieda, «viņa balss neskan la, it kā runātu ar mīļoto sievieti.»

Lai izvairītos no katra jaunatnācēja komplimentiem, de Šastlē kundze piegāja pie galda, kur bija nolikts vesels žūksnis karikatūru par pastāvošo kārtību. Levēns drīz vien pārstāja runāt; viņa to pamanīja un jutās iepriecināta.

«Vai tā varētu būt taisnība?» viņa domāja. «Bet cik liela ir atšķirība starp manu varbūt paskarbo atturību, kas izriet no pārāk nopietna rakstura, un skaistās d'Okenkūra kundzes jautrību, bezbēdību un vienmēr jauno un vienmēr dabisko burvību! Viņai ir bijis pārāk daudz mīļāko, bet vai gan divdesmit trīs gadus vecam un tik savādi domājošam apakšleitnantam tas šķiet kāds netikums? Turklāt — vai viņš to maz zina?»

Levēns nemitīgi staigāja apkārt pa viesistabu. Viņš iedrošinājās tā rīkoties, jo redzēja, ka visu prātus pilnīgi nodarbina tikko saņemtā ziņa, ka pie Linevilas* tiks ierīkota jauna kavalērijas nometne. Negaidītās vēsts dēļ visi pilnīgi aizmirsa Levēnu un uzmanību, ko tovakar viņam veltīja d'Okenkūra kundze. Viņš savukārt vairs nedomāja par viesiem. Viņš tos paturēja prātā vienīgi tāpēc, ka baidījās no ziņkārīgiem skatieniem. Jaunais cilvēks dedzīgi vēlējās pieiet pie galda ar karikatūrām, taču bažījās, ka tas varētu liecināt par nepiedodamu pašcieņas trūkumu.

«Varbūt pat par godbijības trūkumu pret de Šastlē kundzi,» viņš rūgti piebilda. «Viņa gribēja izvairīties no manas vizītes, un es ļaunprātīgi izmantoju mūsu sastapšanos citā salonā, lai piespiestu uzklausīt sevi!»

Kaut arī Levēns šo prātojumu uzskatīja par neapgāžamu, pēc dažām minūtēm viņš atradās tik tuvu pie galda, pār kuru de Šastlē kundze bija viegli noliekusies, ka klusēšana būtu uzkrītoša.

«Tas viņai varētu nepatikt,» Levēns domāja, «tāpēc tā rīkoties nedrīkst.»

Jauneklis tumši pietvīka. Nabaga zēns tobrīd nebija vairs drošs par labā toņa likumiem, tie viņam sajuka un aizmirsās.

De Šastlē kundze, atbīdīdama nostāk vienu karikatūru, lai paņemtu citu, mazliet pacēla skatienu un to pamanīja. Arī d'Okenkūra kundze no savas vietas ļoti labi redzēja, kas notiek pie zaļā galda, un d'Antēna kungs, kurš tobrīd stāstīja kādu uzjautrinošu notikumu, viņai šķita sīkumains un neciešams pļāpa.

Levēns iedrošinājās palūkoties uz de Šastlē kundzi, bet briesmīgi baidījās sastapt viņas skatienu, jo tad tūlīt vajadzētu kaut ko sacīt. Jaunais cilvēks redzēja, ka viņa aplūko gravīru, bet šķiet augstprātīga un gandrīz dusmīga. Nabaga sievietei bija iešāvusies prātā doma saņemt Levēna roku, kas balstījās pret galdu un turēja citu gravīru, un pacelt to pie savām lūpām. Šī iedoma viņu šausmināja un iesvēla īstās dusmās pašai pret sevi.

«Un es vēl uzdrīkstos reizēm augstprātīgi nosodīt d'Okenkūra kundzi!» viņa domāja. «Nupat uzdrošinājos viņu nicināt. Varu zvērēt, ka tik apkaunojošu kārdinājumu viņa nav jutusi visu vakaru! Ak dievs, kā man varēja ienākt prātā kaut kas tik briesmīgs?»

«Ir jāizbeidz,» augstprātīgā skatiena aizvainots, Levēns nolēma, «par to vairs nedrīkst domāt.»

Kundze, vai tiešām es atkal būtu tāds nelaimes putns, ka būtu jūs

vēlreiz sadusmojis? Ja la, acumirklī iešu prom.

Viņa pacēla skatienu un nespēja apspiest ārkārtīgi maigu smaidu.

Nē, mans kungs,— jaunā sieviete atbildēja, kad atguva spēju runāt.— Es dusmojos pati uz sevi par muļķīgu domu, kas bija ienākusi prātā.

«Ak dievs, kādā juceklī es iepinos? Vēl tikai atliktu izkratīt viņam sirdi!»

Viņa tik sārti pietvīka, ka d'Okenkūra kundze, kura ne mirkli neizlaida viņus no acīm, nodomāja: «Nu jau viņi ir samierinājušies, turklāt labāk nekā jebkad. Patiesību sakot, viņi abi, ja vien iedrošinātos, mestos viens otra skaujās.»

Levēns grasījās iet prom. De Šastlē kundze to redzēja.

Palieciet tepat manā tuvumā,— viņa sacīja,— taču šobrīd es tiešām nespēju ar jums runāt.

Viņai saskrēja asaras acīs. Viņa dziļi noliecās un uzmanīgi aplūkoja kādu gravīru.

«Ak tā mēs jau esam līdz asarām!» d'Okenkūra kundze nodomāja.

levēns apmulsis prātoja: «Vai tā ir mīlestība? Vai tas ir naids? Taču itian šķiet, ka vienaldzība tā nav. Tas ir vēl viens iemesls tikt skaidrībā un izbeigt.»

Es tā baidos no jums, ka neiedrošinos izteikt ne vārda,— viņš atbildēja un patiešām izskatījās dziļi saviļņots.

Un ko jūs man varētu sacīt?— viņa augstprātīgi vaicāja.

Ka jūs mani mīlat, manu eņģeli Atzīstieties, un es nekad to neizmantošu ļaunprātīgi!

De Šastlē kundze jau gribēja sacīt: «Jā, patiešām, bet apžēlojieties par mani,» kad d'Okenkūra kundzei, ātri tuvojoties, aizķērās aiz galda tērps un, tikai stīvajam angļu audumam nošvīkstot, de Šastlē kundze viņu pamanīja. Ja tas būtu noticis sekundes desmitdaļu vēlāk, viņa būtu atbildējusi d'Okenkūra kundzes klātbūtnē.

«Ak dievs, kādas šausmas!» viņa domāja. «Kāpēc šovakar esmu nolemta tādam apkaunojumam? Ja palūkošos uz d'Okenkūra kundzi, gan viņš pats, gan visa sabiedrība redzēs, ka mīlu viņu! Ak, cik neuzmanīga biju, nākdama šovakar šurp! Man atliek tikai viens: pat ja man uz vietas jānomirst, es te palikšu, nekustēšos un nerunāšu. Varbūt tad man izdosies vairs neizdarīt neko tādu, par ko vajadzētu sarkt.»

De Šastlē kundzes skatiens patiešam palika it kā piekalts pie kādas gravīras, un viņa ļoti zemu noliecās par galdu.

D'Okenkūra kundze brīdi pagaidīja, līdz de Šasllē kundze pacēla acis, taču ar to viņas ļaunvēlība aprobežojās. Viņai ne prātā nenāca teikt kādu dzēlību, kas palielinātu jaunās sievietes apmulsumu, piespiest to pacelt skatienu un atklāt savas jūtas visiem. Viņa aizmirsa de Šastlē kundzi un raudzījās vienīgi Levēnā. Tobrīd jauneklis viņai šķita valdzinošs: viņa acīs kaisa maigums, taču arī iecirtība. Ja viņa nespēja vīrieti par to izsmiet, tāda iecirtība viņu pilnīgi pakļāva.

## XXXI nodaļa

Izjādēs Nansī apkaimē Lisjēns ievēroja lielisku angļu zirgu.

«Šis kumeļš maksā desmit, Divpadsmit, iespējams, pat piecpadsmit tūkstošus franku,» viņš prātoja. «Bet varbūt tam ir kādas vainas. Manuprāt, tas ir mazliet par šauru plecos.»

Jātnieks bija izveicīgs, bet izskatījās pēc staļļa puiša, kas Austrijā, Vīnē, vinnējis lielo laimestu loterijā.

«Diezin vai zirgs ir pārdodams?» Lisjēns domāja. «Bet es nemūžam neuzdrīkstētos to pirkt, tas maksā pārāk dārgi.»

Kad Lisjēns šo zirgu redzēja otro vai trešo reizi, viņš atradās tam tuvāk un varēja apskatīt jātnieku, kurš bija ģērbies ārkārtīgi izmeklēti, bet šķita mākslots tieši tāpēc, ka mēģināja izlikties tik dabisks kā cilvēks, kas viens pats savā istabā skuj bārdu.

«Mātei taisnība,» Lisjēns nosprieda. «Angļi ir izlikšanās meistari,» un pārstāja.domāt par zirgu, taču ar katru reizi, kad to sastapa, viņa apbrīns auga augumā.

Kādu dienu d'Okenkūra kundze uzlielīja Levēna kumeļu, un viņš atbildēja:

Tas nav slikts, uh esmu tam tiešām pieķēries, taču vairākas reizes esmu redzējis zirgu, kuram, ja vien nav kādas slēptas vainas, kustības ir daudz vieglākas nekā manam. Šķiet, tā kājas nemaz nespieskaras zemei vai, pareizāk sakot, zeme zem tām ir atsperīga un, kad dzīvnieks kustas strauji, piemēram, rikšo, it kā met to gaisā.

Jūs pats, dārgo leitnant, zaudējat zemi zem kājām! Kāda dedzībai Cik skaistas ir jūsu acis, kad runājat par to, ko mīlat! Tad liekaties pavisam cits cilvēks. Patiešām, kaut vai tīrās koķetērijas dēļ jums vajad/.elu mīlēt, būt pļāpīgam mīļākajam un runāt par savu iemīļoto.

Tā, kuru šobrīd mīlu, savu varu pār mani neizmanto ļaunprātīgi; ja es īsti mīlētu, tad baidītos no savām neprātībām: tās drīz vien pazudinātu mīlestību, ko būtu iespējams pret mani just, un nelaime nebūtu ilgi jāgaida. Jūs, sievietes, nespējat nepārspīlēt tā vērtību, ko jums sniedz bez gala un ar pārliecīgu augstsirdību.

D'Okenkūra kundzes sejā pavīdēja Lisjēnam tīkama izteiksme, un viņa sacīja:

Zirgam, par ko tā jūsmojat, mugurā droši Vien sēdēja liela auguma gaišmatis vidējos gados, izvirzītu zodu un bērna seju?

Kurš jāj ļoti labi, bet par daudz kustina rokas.

Viņš savukārt domā, ka franči turas zirgā pārāk stīvi. Es viņu diezgan labi pazīstu, tas ir angļu milords, kura vārdam ir ārkārtīgi sarežģīta rakstība, bet to izruna apmēram tā — Links.

Un ko viņš te dara?

Viņš jādelē apkārt. Stāsta, ka esot izraidīts no Anglijas. Nu jau trīs vai četrus gadus viņš mūs pagodina ar savu klātbūtni. Bet kāpēc tad jūs nebijāt ieradies viņa sestdienas ballē?

Vēl taču pagājis tik neilgs laiks, kopš man ir tas gods tikt pieņemtam Nansī sabiedrībā!

Tātad tieši es jūs aizvedīšu uz balli, ko viņš mums rīko ik mēneša pirmajā sestdienā — gan ziemu, gan vasaru. Šoreiz divas nedēļas tā nenotika, jo bija advente un Reja kungs negribēja.

Dīvains cilvēks gan ir šis Reja kungs un dīvaina — viņa vara pār jums!

Ak dievs, kāpēc jūs to nepateicāt de Serpjēra kundzei, kura jums tā patīk! Kāds sprediķis jums būtu jānoklausās!

Šis Reja kungs ir visu jūsu pavēlnieks!

Ko jūs gribat? Viņš mums bez mitas atkārto, ka mūsu nabaga privilēģijas var atgūt agrāko spožumu vienīgi tad, ja atgriežas jezuīti. Ir skumji par to domāt, bet — kas vajadzīgs, tas vajadzīgs; nedrīkst taču pieļaut republikas atjaunošanu, jo tā mūs sūtītu uz ešafotu kā deviņdesmit trešajā gadā. Turklāt pats Reja kungs nepavisam nav garlaicīgs; viņš man aizvien liekas patīkams sarunu biedrs vismaz divdesmit minūtes. Apgrūtinoši ir viņa piekritēji; viņš pats ir krietns cilvēks, prot pat uzjautrināt, vismaz nav jāgarlaikojas, kad lielvikārs runā. Viņš ir ceļojis: Reja kungs četrus gadus darbojies Krievijā un divas vai trīs reizes bijis Amerikā. Viņam uztic sarežģītus uzdevumus. Pie mums viņš nonāca pēc slavenajām dienām.

Manuprāt, viņš ir drusku amerikānisks.

Viņš ir Tulūzas amerikānis.

Vai stādīsiet mani priekšā arī Reja kungam?

To gan ne! Tādu iepazīstināšanu viņš uzskatītu par nepiedienīgu. Šim cilvēkam vajag izpatikt, tas vīros vieš uzticību. Taču stādīšu jūs priekšā milordam Linkam, kas ievērojams savu pusdienu dēļ.

Cik noprotu, viņš nekad nevienu nepieņem.

Pudienas I.inka kungs rīko pats sev. Stāsta, viņš ik dienas liekot sagatavot trīs vai četras maltītes Nansī un tuvākajos ciemos; ēd viņš tajā vietā, kurai vistuvāk atrodas, kad jūtas izsalcis.

Nav slikti izdomāts!

Mācītais de Sevinjī kungs stāsta, ka lords Links esot liels visu lietu lietderības sistēmas piekritējs, kuru visvairāk sludinot kāds slavens anglis … viņam ir pravieša vārds …

Vai Jeremijs Bentams?*

Pilnīgi pareizil

Tas ir mana tēva draugs.

Labi, labi, nelielieties ar to angļu milordiem! De Vasinjī kungs stāsta, ka šis esot baltais zvirbulis, un Reja kungs vienudien apgalvoja — ja tam angļu Jeremijam būtu vara, viņš būtu simtreiz ļaunāks par Robespjēru. Un milordu Linku viņa biedri nevar ciest, jo viņš ir šī angļu terorista piekritējs. Beidzot, viņš ir galīgi kritis apsmieklā, jo izputējis un vairs nevar dzīvot Vestendā, kas Londonā esot lepnākais rajons, jo viņam ir tieši četrtūkstoš livru, tātad simttūkstoš franku rentes.

Un viņš to notērē te?

Nē, par spīti četrām pusdienām, viņš ietaupa un laiku pa laikam brauc uz Parīzi izšķiest naudu ļoti sliktā sabiedrībā. Viņš pats apgalvo, ka laba sabiedrība viņam esot pa prātam vienīgi provincē. Stāsta, ka Parīzē viņš runājot; te milords mums parāda godu, visu vakaru neatverot muti. Bet viņš vienmēr zaudē visās spēlēs, un es jums izteikšu savas aizdomas, tikai paturiet tās slepenībā: manuprāt, viņš zaudē tīšām. Links pieder pie tiem, kuri spriež: «Es neesmu patīkams, sevišķi

muļķiem, nu, tad paspēlēšu!» De Marsiljī nama vecās dāmas viņu dievina.

Tas tiešām nav slikti! … Bet tā esat jūs, kas viņu apvelti ar gudrību. Tagad, kad esat man šo cilvēku aprakstījusi, man šķiet, ka esmu to sastapis pie de Serpjēra kundzes. Kādu dienu es sacīju — lai cik gudrs būtu anglis, viņš vienmēr izskatās tāds, it kā tikko būtu uzzinājis, ka iepinies kādā bankrotā; Teodelindas jaunkundze uz mani skatījās briesmīgi pārmetoši, un es vēlāk aizmirsu apjautāties par iemeslu.

Viņai nebija taisnība, milords par jūsu vārdiem nepavisam nedusmotos; ja viņam jautā, viņš apgalvo, ka tik ļoti nicina cilvēkus, ka runā vienīgi gadījumā, kad viņu saņem aiz frakas pogas un saka acīs apvainojumus. «Vai tad debesu tēvs man maksā, lai es labotu cilvēku dzimuma muļķību?» viņš reiz teica de Sanreāla kungam, kas lāgā nezināja, vai nevajag ņemt ļaunā, jo tikko citu pēc citas bija izteicis trīs vai četras galīgi sājas muļķības. Ludvigs Rollers domā, ka milorda dēļ nav vērts dusmoties, taču īstenībā nesaprot, kāpēc tā. Kopš jūlija dienām nabaga Ludvigs nav pārstājis niknoties. Divi tūkstoši franku — leitnanta alga — viņam bija no liela svara, turklāt viņš vairs nezina, par ko runāt; viņš centīgi mācījās savu amatu, gribēja kļūt par Francijas maršalu. Kāds no viņa ģimenes ticis apbalvots ar Goda leģionā krustu.

Diezin vai viņš būs maršals, bet viņš ir neciešams, jo pūlas sludināt Reja kunga teorijas. Viņaprāt, civilkodekss ir drausmīgi amorāls, jo paredz ģimenes galvas mantas vienlīdzīgu sadalīšanu starp bērniem. Esot pilnīgi nepieciešams atjaunot mūku ordeņus un visas Francijas zemes pārvērst par ganībām. Es neiebilstu, lai jau Francija kļūst par vienam vienīgam ganībām, bet es iebilstu, ja divdesmit minūtes runā par vienu un to pašu.

Nu labi, bet Reja kunga mutē tas viss neizklausās garlaicīgi.

Toties viņa māceklis Rollera kungs divas vai trīs reizes piespieda mani puiksten deviņos bēgt no de Serpjēra kundzes salona, kur bija sācis runāt; un visļaunākais ir tas, ka viņš nezina, kā atspēkot iebildumus.

Saruna atkal pievērsās milordam Linkam.

Arī milords,— d'Okenkūra kundze sacīja,— lieliski kritizē mūsu Franciju.

Ak, visu to es jau zinu — demokrātijas, ironijas un sliktu politisko paražu valsts. Mums nav sabrukušu piļu, un pie mums aizvien var nopirkt zemi. Tātad neesam neko vērti. Tik tiešām nav nekā garlaicīgāka par angli, kas niknojas tāpēc vien, ka visa Eiropa nav verdzisks Anglijas atdarinājums. Šiem ļaudīm labi ir vienīgi zirgi un izturība, ar kādu viņi vada kuģi.

Bet lagad jūs pats visu nopeļat ab hoc et ab hac.* Pirmkārt, šis nabaga milords savu sakāmo vienmēr pasaka pāris vārdos, otrkārt, viņš runa tik trāpīgi, ka to nemaz nevar aizmirst. Beidzot, viena ziņā viņš nav anglis: ja jūs, viņaprāt, būsiet iabs jātnieks, viņš jums aizdos savus zirgus, pat slaveno Solimenu,— to, kuru jūs acīmredzot apbrīnojat.

Pie velna!— Lisjēns iesaucās.— T^ ir pavisam cita lieta; es mēģināšu iejūsmināt šo nabaga piekrāpto vīru.

Atnāciet pie mums pusdienās parīt, es viņu uzaicināšu: man viņš gandrīz nekad neatsaka, turpretī gandrīz vienmēr atsaka de Pijlorāna kundzei.

Manuprāt, iemesls nav grūti uzminams.

Jā, es neatceros, kas tas bija par pliekanu glaimotāju, kurš to pašu reiz sacīja viņa un manā klātbūtnē; es vēl gudroju, kā lai atbildu uz tādu parupju komplimentu, kad viņš mani izglāba no apjukuma, vienkārši sacīdams: «De Pijlorāna kundze ir pārāk asprātīga.» Vajadzēja redzēt, kādu seju rādīja d'Antēns, kas stāvēja starp milordu un mani; par spīti savai gudrībai, viņš piesarka kā gaiļa sekste.

De Pijlorāna kundze un d'Antēna kungs uzskata par goda lietu visu pastāstīt viens otram. Es gan gribētu zināt, vai viņš atstāstīja arī šo sarunu. Ka butu rīkojies jūs? Utt., utt., utt…

Atzīstu, ka tas nekādi nesekmē atzīšanos maigā pieķērībā. Taču es gan piesargātos sarunāties ar jums tādā tonī: pārāk baidos jūs iemīlēt. Kad jūs būtu man galigi sagrozījusi galvu, jūs par mani tikai pazobotos.

## XXXII nodaļa

De Šastlē kundze bija aizmirsusi mīlestību un domāja vienīgi par savu labo slavu. Viņa ieklausījās vispārējā sarunā. Tika nosodīts Luijs Filips. Milords Links, kas veselu stundu bija atradies viņu vidū, nebilzdams ne vārda, bezkaislīgi sacīja: «Kādam cilvēkam bija skaists tērps; brālēns viņam to nozaga. Pirmā draugi, lai atriebtos otrajam, skaisto tērpu sadurstīja un saplosīja. «Ko tad es dabūšu, ja jūs uzvarēsiet?» apzagtais iesaucās. «Kas tad būs palicis pāri no karaļa varas?» varētu jautāt jūsu Anrī Piektais. «Kur ņemšu šķietamību, kas nepieciešama tāda veida komēdijai? Kurš francūzis jutīsies svētlaimīgs tāpēc vien, ka viņu uzrunājis karalis?» To pateicis, milords Links pieņēma, ka ir izpildījis savu viesa pienākumu, un turpmāk vairs ne muti neatvēra.

Visu uzmanību joprojām saistīja Linevilas nometne un tās ierīkošanas iespējamās sekas — ne vairāk un ne mazāk kā uzurpatora tūlītēja krišana, jo viņš bijis tik nepiesardzīgs, ka pavēlējis nometni izveidot. Un atkal tika atkārtotas jau daudzkārt izteiktas domas, minēti vieni un

tie paši fakti: daudz vairāk var paļauties uz kavalēriju nekā uz kājniekiem utt., utt.

«ŠI atkārtošanās,» de Šastlē kundze domajā, «drīz vien izvedis no pacietības de Pijlorāna kundzi, viņa kaut ko izdomās, lai nevajadzētu garlaikoties. Ja sēdēšu viņai blakus, viņas slavas spožumā, es varēšu tikai klausīties un klusēt, un, galvenais, Levēna kungam nebūs iespējams mani uzrunāt.»

De Šastlē kundze šķērsoja salonu, Levēnu nesastopot. Tas bija ļoti svarīgi. Ja glītajam jaunajam cilvēkam nebūtu pietrūcis izveicības, viņš būtu panācis atzīšanos mīlestībā un solījumu, ka tiks pieņemts visu mūžu katru dienu.

Visi zināja, ka de Šastlē kundzei patīk de Pijlorāna kundzes gaišais prāts; viņa apsēdās tai blakus. De Pijlorāna kundze aprakstīja nepiedienīgo pamestību un nomācošo vientulību, kādā princi bija atstājusi vietējā aristokrātija.

Patvērusies šajā drošajā ostā, dc Šastlē kundze, kura bija tuvu asarām un, galvenais, nespēja paskatīties uz Levēnu, daudz smējās par de Pijlorāna kundzes asprātībām — tā zobojās par visu, kas bija saistīts ar Linevilas nometni.

De Šastlē kundze attapās no šausmu mirkļa, kura dēļ bija aizmirsusi itin visu, un pamanīja, ka d'Okenkūra kundze ne soli neatkāpjas no Levēna. Izskatījās, it kā viņa pūlētos uzsākt valodas ar jauno cilvēku, taču de Šastlē kundzei, kura īstenībā gan atradās ļoti tālu no viņiem, šķita, ka jaunais cilvēks ir diezgan nerunīgs.

«Vai Levēnu aizskartu tas, ka visi cenšas padarīt smieklīgu valdnieku, kuram viņš kalpo? Bet viņš man simtiem reižu ir teicis, ka nekalpo nekādam valdniekam, bet kalpo tēvijai un uzskata par galīgi smieklīgām pirmā ierēdņa pretenzijas, kas šo amatu sauc par atrašanos viņa dienestā. «Es gribu viņam to pierādīt,» Levēns bieži piebilst, «palīdzēdams gāzt viņu no troņa, ja vien valdnieks turpinās nepildīt solījumus un ja mums izdosies atrast tūkstoš pilsoņu, kas domā tāpat!» [8] par to visu prātojot, viņa juta zināmu apbrīnu pret savu iemīļoto, citādi visi šie politiskie smalkumi drīz būtu atmesti. Lisjēns viņas labā bija ziedojs savu liberālismu, viņa jaunā cilvēka dēļ — ultrarojālismu; par to viņi jau sen bija pilnā mērā vienojušies.

«Vai ar savu klusēšanu,» de Šastlē kundze turpināja, «viņš gribētu pierādīt, ka d'Okenkūra kundzes nepārprotamās laipnības viņam ir vienaldzīgas? Levēns droši vien domā, ka esmu pret viņu izturējusies ļoti bargi; vai tāpēc viņš butu nelaimīgs? Vai es tam varētu būt par iemeslu?»

Dc šastlē kundze neiedrošinājās tam ticēt, taču viņas uzmataba divkāršojās. Levēns patiešām runāja ļoti maz, vārdi viņam bija vilkšus jauvelk. Patmīlība jauneklim teica: «Iespējams, ka de Šastlē kundze zobojas par jums. Ja tā, drīz viņu atdarinās visa Nansī. Vai arī

d'Okenkūra kundze piedalītos sazvērestībā? Tādā gadījumā es savus nodomus drīkstu skaidri atklāt tikai lad, kad būšu guvis uzvaru, un te, iespējams, mani novēro četrdesmit cilvēku. Katrā gadījumā ienaidnieki apgalvos, ka lakstojos ap d'Okenkūra kundzi, lai slēptu neveiksmi ar Batildi. Jāpierāda ļaunvēlīgajiem sīkpilsoņiem, ka savaldzināt pūlas viņa, tāpēc atlikušo vakara daļu nerunāšu ne vārda. Ļaunākajā gadījumā būšu pat nepieklājīgs.»

Šis Levēna untums vēl vairāk iekvēlināja d'Okenkūra kundzi. Viņa nedz redzēja d'Antēna kungu, nedz klausījās tā vārdos; divas vai trīs reizes jaunā sieviete strupi, kā gribēdama no pielūdzēja atbrīvoties, sacīja:

— Dārgo d'Artēn, šovakar jūs esat apnicīgs!

I'cc tam viņa steigšus atgriezās pie ļoti interesantā jautājuma: «Kaut kas Levēnu ii aizvainojis. Ši klusēšana nav dabiska. Bet ko es būtu varējusi izdarīt lādu, kas viņam nepatīk?»

Tā ka Levēns ne rei/.i netuvojās de Šastlē kundzei, d'Okenkūra kundze, daudz neprātodama, nosprieda, ka starp viņiem viss ir beidzies. Turklāt jaunās sievietes līksmais raksturs un dabiskums vērta viņu pilnīgi atšķirīgu no parastiem provinciāļiem: viņu nepavisam nenodarbināja citu dzīve, toties viņa neticami sparīgi pūlējās piepildīt nodomus, kas radās pašas aušīgajā galvā. Tos, kas attiecās uz Levēnu, kāds svarīgs apstāklis vērta vieglāk īstenojamus: bija ceturtdienas vakars, un, lai nepiedalītos nākamās — grēku nožēlu dienas apgānīšanā, d'Okenkūra kungs, divdesmit astoņus gadus vecs vīrietis skaistām brūnām ūsām, devās pie miera labu laiku pirms pusnakts. Tiklīdz viņš bija prom, d'Okenkūra kundze lika pasniegt šampanieti un punšu.

«Stāsta,» viņa sprieda, «ka mans skaistais virsnieks labprāt piedzero- ties; jādomā, tad viņš ir sevišķi jauks. Palūkosimies!»

Taču Levēns neatkāpās no savas dzimtenes cienīgas ģeķības; visu atlikušo vakaru viņš nenosliecās pateikt ne trīs sakarīgus vārdus — tas bija viss, ar ko viņš iepriecināja d'Okenkūra kundzi. Viņa nebeidza vien brīnīties un beigās jūsmoja: «Kāds apbrīnojams cilvēks, un viņam ir tikai divdesmit trīs gadi! Cik atšķirīgs no visiem citiem!»

Dueta otrā daļa, ko domāja Levēns, bija tāda: «Pret šiem kraukļiem piesardzības nekad nevar būt par daudz. Šoreiz triecienam jābūt pamatīgam.»

Muļķīgie spriedelējumi par Linevilas nometni, no kuras vajadzēja tiešā ceļā izrietēt karaļa krišanai, neaizskāra viņa godu mundiera dēļ, taču pāris reižu viņam izlauzās tāda kā lūgšana:

«Augstais dievs! Kādā nejēgu sabiedrībā gadījums mani novedis! Cik dumji ir šie ļaudis, un, ja viņi būtu gudrāki, iespējams, būtu vēl ļaunāk! Diezin vai vēl stulbāki un maziskāki mietpilsoņi pasaulē vēl ir iespējami? Kāda verdziska pieķeršanās vissīkākajām naudas interesēm! Un tie esot Kārļa Drosmīgā* uzvarētāju pēcteči!»

Tā viņš domāja, cienīgi tukšodams šampanieša glāzes, ko d'Okenkūra kundze laipnā uzmanībā piepildīja.

«Vai tiešām es nespēšu piespiest viņu atmest augstprātīgo pozu?» viņa domāja.

Un Levēns vēl nosprieda: «Šo ļaužu kalpotāji, ja divus gadus būtu karojuši pulkā krietna pulkveža vadībā, būtu simtreiz labāki par saviem kungiem. Sulaiņi būtu patiesi uzticīgi idejai, kurai kalpotu. Un vissmieklīgākais ir tas, ka aristokrāti bez mitas runā par uzticību, tas ir, par tikumu, kas viņiem piemīt vismazākajā mērā.»

Tādas egoistiskas un politiskas pārdomas, kas varbūt bija ļoti nepareizas, palika Levēna vienīgais patvērums, kad de Šastlē kundze sagādāja viņam ciešanas. Pēc tā laika modes lieliski atvēsināta šampanieša ietekmē Levēnu par filozofējošu, tātad diezgan pliekanu apakšleitnantu padarīja liktenīga doma, kas sāka noskaidroties viņa prātā.

«Pēc tā, ko esmu iedrošinājies sacīt de Šastlē kundzei, pēc tik lēti familiāriem vārdiem «manu eņģei» (patiešām, kad runāju ar viņu, neesmu pie pilna prāta, man vajadzētu iepriekš uzrakstīt, ko gribu sacīt; vai gan ir iedomājama sieviete, pat visiecietīgākā, ko neaizvainotu uzruna «manu eņģei», sevišķi vēl, ja viņa neatbild tādā pašā tonī), pēc šiem neticami vaļīgajiem vārdiem pirmais, ko viņa sacīs, izšķirs manu likteni. Viņa mani padzīs, es viņu hekad vairs neredzēšu . .. Vajadzēs satikties ar d'Okenkūra kundzi. Un, lai cik mokoša būs šīs sievietes nemitīgā un neapvaldītā uzmācība, vajadzēs paciest to katru vakaru. Ja pieiešu pie de Šastlē kundzes, mans liktenis var izšķirties tepat uz vietas. Un es neko nevarēšu iebilst. Turklāt viņa varbūt vēl ir pirmo dusmu iespaidā. Bet ja nu viņa man sacīs: «Nebūšu mājās agrāk par nākamā mēneša piecpadsmito datumu»?»

To iedomājies, Levēns nodrebēja.

«Jāglābj vismaz gods. Pret šiem aristokrāteļiem jāizturas vēl uzpūtīgāk. Viņu naids pret mani jau tāpat ir sasniedzis augstāko pakāpi, un, jo nekaunīgāks būšu, jo vairak šis zemiskas dvēseles mani cienīs.»'

Tai brīdī viens no grafiem Rolleriem sacīja no punša jau stipri iesilušajam de Sanreāla kungam:

— Nāc man līdzi. Jāpieiet pie tā tur nelgas un jāpasaka pāris stipru vārdu par viņa karali Luiju Filipu.

To saka uzputīgs āksts.

Taču tieši tajā brīdi vācu pulkstenis, kuram bija tik liela vara pār I.i-vēna sirdi, ar visiem zvārguļiem nosita pirmo nakts stundu. Piecēlās pat dc Pijlorāna kundze, kaut arī labprāt vēlu palika viesos, un visi sekoja viņas piemēram. Tā mūsu varonim tovakar neradās izdevība pierādīt savu -drosmi.

«Ja es sniegtu elkoni de Šastlē kundzei, viņa varētu man pateikt izšķirošos vārdus.»

Levēns nekustīgi stāvēja pie durvīm un noskatījās, ka viņa ļoti bāla, acis nodūrusi, paiet garām zem rokas ar de Blansē kungu.

«Un tāda ir pirmā tauta pasaulē!» Levēns domāja, dodamies mājās pa Nansī tukšajām un smirdīgajām ielām. «Augstais dievs! Kā tad paiet vakari Krievijas, Vācijas vai Anglijas mazpilsētās! Cik daudz zemis- kuma! Kāda salta, necilvēciska nežēlība! Tur atklāti valda šī privileģētā šķira, ko te daļēji stindzina un sasaista budžeta līdzekļu liegšana. Tēvam taisnība: ir jādzīvo Parīzē un vienīgi kopā ar cilvēkiem, kas prot padarīt dzīvi patīkamu. Viņi ir laimīgi un tāpēc nav tik ļauni. Cilvēka dvēsele līdzinās indīgam muklājam: tam jāiet pāri ātrā solī, citādi var iestigt.»

Viens de Šastlē kundzes vārds būtu pārvērtis filozofiskos prātojumus par laimīgu jusinu. Nelaimīgs cilvēks mēģina stiprināties filozofijā, taču ta pirmām kurtam sagandē viņu tiktai, ka laime šķiet neiespējama.

Nākamajā diena pulka bija daudz darba: vajadzēja sagatavot katra ulāna personisko grāmatiņu pārbaudei, kas bija gaidāma pirms došanās uz Linevilas nometni, sīki pārlūkot ekipējumu.

«Vai neizskatās tā,» vecie ūsaiņi prātoja, «it kā parādi taisītos pieņemt pats Napoleons?»

«Karam pret naktspodiem un ceptiem āboliem, kādā esam iesaukti, tas ir gluži lieki,» jaunie apakšvirsnieki sprieda. «Cik pretīgi! Bet, ja nu sākas karš, mums jābūt te un jāprot amats.»

Pēc inspekcijas kazarmas telpās pulkvedis atvēlēja stundu pusdienām, tad deva signālu sēsties zirgos un četras stundas noturēja pulku mācībās. Visās dažādajās nodarbībās Levēns juta labvēlību pret kareivjiem; viņā bija pamodies maigs žēlums pret vājākajiem, un pēc dažām stundām viņš vairs bija tikai kvēls mīlētājs. Jaunais cilvēks bija aizmirsis d'Okenkūra kundzi vai ari, ja viņu atcerējās, tad tikai kā pēdējo, taču nomācoši garlaicīgo goda glābiņu. Vienīgais nopietnais jautājums, pie kura viņš atgriezās, ja vien nevajadzēja visu uzmanību veltīt darbam: «Kā de Šastlē kundze mani šovakar uzņems?»

Tiklīdz Levēns palika viens, neziņa kļuva mokoša. Kad apkopšana bija galā, viņš, zirgā kāpdams, paskatījās pulkstenī.

«Tagad ir pieci; pārnākšu septiņos, un astoņos mans liktenis būs izšķirts. Izteiciens «manu eņģei» varbūt jebkurā gadījumā liecina par sliktu gaumi. Attiecībās ar vieglprātīgu sievieti, tādu kā d'Okenkūra kundze, tas vēl nebūtu nekas briesmīgs, kāds galants un dedzīgs kompliments to spētu izlīdzināt. Bet ar de Šastlē kundzi! Kādas gan nepiesardzības dēļ tik frivolus vārdus būtu pelnījusi tāda nopietna, saprātīga un tikumīga sieviete? … Jā, tikumīga. Jo galu galā neesmu bijis liecinieks viņas sakaram ar huzāru apakšpulkvedi, un šie ļaudis ir tādi meļi un nomelnotāji! Kā tad var ticēt viņu runām? … Beidzot, atklāti sakot, es to neesmu redzējis, un turpmāk gribu ticēt tikai savām acīm. Varbūt vakarvakara sabiedrībā bija stulbiķi, kas, dzirdējuši manu toni sarunās ar d'Okenkūra kundzi un redzējuši viņas neparasto laipnību, apgalvos, ka esmu viņas mīļākais … Jā, un kāds iemīlējies nabaga velns tam noticēs. . . Nē, saprātīgs cilvēks uzticas vienīgi savām acīm. Vai de Šastlē kundzes uzvedībā jel kas liecina, ka viņa būtu sieviete, kura nav radusi dzīvot bez mīļākā? . . . Tieši pretēji, viņai varētu pārmest pārliecīgu atturību un stingrību. Nabaga sieviete! Vakar aiz bikluma viņai vairākas reizes izgāja greizi . . . Vienatnē ar mani viņa bieži sarkst un nespēj pabeigt teikumu — redzams, ka viņai izkritusi no prāta doma, ko gribējusi pateikt. .. Salīdzinājumā ar visām vakardienas dāmām nabaga de Šastlē kundze izskatījās pēc šķīstības dievietes. De Serpjēru jaunkundzes, kuru tikumība izdaudzināta visā apkaimē, vienīgi ar savām prāta spējām atšķiras no viņas. Visa nelaime ir tā, ka puse de Šastlē kundzes domu viņiem paliek neuztverama, un šīs domas iespējams izteikt vienīgi mazliet filozofiskā valodā, kura tāpēc šķiet mazāk atturīga. Jaunkundzēm es pat varu pateikt daudz ko tādu, kā nozīmi de Šastlē kundze acumirklī uztvertu un tāpēc nepieļautu. Ar vārdu sakot, visu vakarvakara viesību dalībnieku apgalvojumiem es noticētu varbūt vienīgi tad, ja runa būtu par kādu neapstrīdamu faktu. Pret de Šastlē kundzi man ir tikai viena skaidra liecība pasta stacijas priekšnieka Bušāra vārdi. Es rīkojos muļķīgi, nemēģinot nodibināt ciešākas attiecības ar šo cilvēku; kas gan būtu vienkāršāk kā ņemt 110 viņa zirgus, izraudzīties tos viņa stallī? Tieši viņš taču man ieteica siena tirgotāju un kalēju, un šie ļaudis ir pret mani labvēlīgi noskaņoti. Tik tiešām esmu muļķis.»

Levēns pats sev neatzinās, ka Bušārs viņam iedveš šausmas: tas bija vienīgais cilvēks, kas bija atklāti runājis ļaunu par de Šastlē kundzi: mājieni, kurus reiz viņš manīja pie de Serpjēra kundzes, šķita visai nenoteikti. Viņas augstprātība, kam Nansī neviens neiedrošinājās minēt citu iemeslu kā no vīra mantojumā palikušo piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošus franku lielo renti, īstenībā pauda tikai nepatiku pret pārāk glaimīgiem komplimentiem, kas tika izteikti šīs bagātības dēļ.

Domādams tādas bēdīgas domas, Levēns jāja straujos rikšos. Mazā ciemā pusceļā no Darnē viņš dzirdēja pulksteni nositam pusseši.

«Jāgriežas atpakaļ,» viņš nodomāja, «un pēc pusstundas mans liktenis būs izšķirts.»

Piepeši jauneklis nevis pagrieza zirgu atpakaļ, bet palaida to auļos. Viņš beidza auļot tikai Darnē, mazajā pilsētiņā, uz kuru agrak bija devies pēc de Šastlē kundzes vēstules. Viņš paskatījās savā pulksteni tas rādīja astoņi.

«Šovakar nav iespējams aiziet pie de Šastlē kundzes,» Levēns nodomāja un uzelpoja brīvāk. Viņš bija līdzīgs notiesātajam, kam atlikta soda izpildīšana.

Nākamajā vakarā pēc sava mūža visaizņemtākās dienas, kurā viņš divas vai trīs reizes bija mainījis plānus, Levēns tomēr bija spiests ierasties pie de Šastlē kundzes. Jaunajam cilvēkam šķita, ka viņu uzņem ārkārtīgi salti: īstenībā jaunā sieviete dusmojās uz sevi un jutās samulsusi Levēna priekšā.

## XXXIII nodaļa

Ja viņš būtu ieradies iepriekšējā dienā, de Šastlē kundze būtu izpildījusi savu lēmumu: palūgusi, lai Levēns turpmāk viņu apmeklē tikai reizi nedēļa. Viņu joprojām sagrāba šausmas, atceroties vārdus, ko iepriekši ja vakarā d'Okenkūra kundze gandrīz izdzirda un viņa — izrunāja, ''ie d'Okenkūra kundzes pavadītā drausmīgā vakara iespaidā, būdama pārliecinātā, ka nespēs ilgi noslēpt no Levēna savas jūtas, de Šastlē kundze diezgan viegli pieņēma lēmumu tikties ar viņu retāk. Taču, līdzko tāds lēmums bija pieņemts, viņa izjuta visu tā sāpīgumu. Pirms Levēna ierašanās Nansī viņa bija garlaicības upuris, bet tagad garlaicība būtu svētlaime salīdzinājumā ar mokām reti redzēt vienīgo cilvēku, kās saistīja visas viņas domas. Iepriekšējā vakarā viņa nepacietīgi gaidīja Levēnu, jo vēlējās būt vīrišķīga un runāt ar viņu. Taču jaunekļa neierašanās radīja jucekli viņas jūtās. De Šastlē kundzes drosmei tika uzlikti visbargākie pārbaudījumi; trīs bezgala ilgās gaidīšanas stundās viņa nezin cik reižu bija gatava mainīt lēmumu. No otras puses — viņas gods bija bīstami apdraudēts.

«Nekad nedz tēvs,» viņa domāja, «nedz citi mani radinieki nepiekritīs laulībām ar Levēna kungu — cilvēku no naidīgas partijas, zilo,* kas turklāt nav dižciltīgs. Par to nav pat ko sapņot; arī viņš uz to necer. Bet ko es daru? Es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par viņu. Man nav mātes, pie kuras varētu patverties, nav draudzenes, kam varētu lūgt padomu: mūs ar de Konstantēna kundzi tēvs izšķīra ar varu. Vai gan Nansī ir kāds, pret kuru es uzdrīkstētos būt kaut cik vaļsirdīga? Tātad man pašai jābūt bargai pret sevi. Ārkārtīgi bīstamajā stāvoklī, kādā esmu nokļuvusi, man jābūt sevišķi modrai.»

De Šastlē kundze sprieda gluži saprātīgi, un beidzot pulkstenis nosita desmit — stundu, kad Nansī vairs nav atļauts ierasties slēgtā namā.

«Viss ir beidzies,» de Šastlē kundze domāja. «Viņš ir pie d'Okenkūra kundzes. Ja jau viņš nenāk,» jaunā sieviete nopūzdamās turpināja, «un esmu zaudējusi katru iespēju viņu redzēt, nav nekādas nozīmes sevi tā tirdīt un minēt, vai man pietiks vai nepietiks drosmes runāt ar viņu par to, cik biežas drīkst būt vizītes. Varbūt viņš neatnāks pat rīt. Iespējams, man nemaz nebūs jāpūlas — viņš pats gluži vienkārši pārstās te ierasties katru vakaru.»

Kad Levēns nākamajā dienā beidzot atnāca, arī viņa pa to laiku divas vai trīs reizes bija pilnīgi mainījusi savu spriedumu. Dažbrīd viņai gribējās atzīties savā apjukumā kā vislabākajam draugam un sacīt: «Izlemiet!» «Ja es kā Spānijā viņu pusnaktī redzētu stāvam aiz režģota loga — pati būtu sava nama pirmajā stāvā un viņš uz ielas —, es uzdrīkstētos sacīt tik bīstamus vārdus. Bet, ja nu viņš piepeši saņemtu manu roku un vienkārši un patiesi kā aizvakar sacītu: «Jūs mani mīlat, manu eņģei,»— vai es spētu atbildēt par sevi?»

Pēc parastās sasveicināšanās abi nobāluši apsēdās viens otram pretī, raudzījās viens otrā un nespēja izteikt ne vārda.

Vai vakar, cienītais kungs, bijāt pie d'Okenkūra kundzes?

Nē, kundze,— atbildēja Levēns, sakaunējies par savu apjukumu un vēlreiz varonīgi nolēmis visu izbeigt un panākt, lai viņa liktenis tiktu izšķirts reizi par visām reizēm.

Stundā, kad man varētu būt tas gods ierasties pie jums, es jāju pa Darnē ceļu. Taču es nevis griezos atpakaļ, bet trencu zirgu kā neprātīgs, lai nebūtu iespējams jūs sastapt. Man pietrūka drosmes, nepietika spēka pakļauties jūsu parastajai bardzībai. Man šķita, ka dzirdu jūs izsakām spriedumu.

Jauneklis apklusa un pēc brīža piebilda tikko sadzirdamā balsī, kas liecināja par vislielāko biklumu:

Kad pēdējo reizi jūs redzēju pie mazā zaļā galdiņa, es atzīstos .. . es iedrošinājos, ar jums runājot, izteikt kādus vārdus, kas man vēlāk sagādāja lielus sirdsapziņas pārmetumus. Baidos, ka par to tikšu bargi sodīts, jo jums nav iecietības pret mani.

Ak, cienītais kungs, ja jūs šos vārdus nožēlojat, es jums tos piedodu,— de Šastlē kundze sacīja, pūlēdamās izlikties jautra un bezrūpīga.— Bet es, cienītais kungs, gribu ar jums runāt par kaut ko man daudz svarīgāku.

Un viņas skatiens, nespēdams ilgāk liekuļot jautrību, kļuva dziļi nopietns.

Levēns nodrebēja; viņš nepavisam nebija tik iedomīgs, lai baiļu radītā nepatikā rastu vīrišķību dzīvot šķirti no de Šastlē kundzes. Ko lai viņš iesāktu tajās dienās, kad nebūtu ļauts redzēt jauno sievieti?

Cienītais kungs,— de Šastlē kundze nopietni turpināja,— man nav mātes, kura varētu dot gudrus padomus. Sievietei, kas provinces pilsria dzīvo viena vai gandrīz viena, jāievēro vissīkākie pieklājības likumi. Jūs tik bieži nākat pie manis…

Un kas par to?— Levēns, elpu aizturējis, jautāja.

Līdz tam brīdim de Šastlē kundzes tonis bija apstākļiem piedienīgs, saprātīgs un vēss, vismaz Levēnam tā likās. Izteiksme, ar kādu viņš izrunāja vārdus «un kas par to?», iespējams, nebūtu pa spēkam visrūdītākajam donžuānam; Levēns nebija apvellīts ar mīlētāja talantu un neviltotā jūtu uzplūdā izteica tos pilnīgi dabiski. Levēna vienkāršie vārdi mainīja visu. Tie pauda tādas ciešanas, tādu gatavību pakļauties, ka de Šastlē kundze jutās atbruņota. Viņa bija sakopojusi visu drosmi cīņai pret spēcīgu pretinieku un sastapa bezgalīgu vājumu. Acumirklī viss pārvērtās, viņai vairs nevajadzēja saņemties, lai nezaudētu stingrību, drīzāk gan viņa baidījās runāt pārāk bargi, it kā ļaunprātīgi izmantojot savu uzvaru. Viņa žēloja Levēnu pašas radīto ciešanu dēļ. Apdzisušā balsī, ar pūlēm sakniebdama bālās lūpas, jo gribēja joprojām izskatīties apņēmīga, viņa skaidroja mūsu varonim iemeslus, kuru deļ velētos viņu redzēt retāk, piemēram, katru otro dienu, un īsāku laiku. Vajadzēja novērst aizdomas — bez šaubām, tās bija nepamatotas sabiedrībā, kuru šis vizītes jau sāka nodarbināt, un it īpaši no Berāras jaunkundzes puses, jo tā bija ļoti bīstama lieciniece.

Dc Šastlē kundzei tikko pietika spēka izrunāt nedaudzos teikumus. Šos nodomus būtu izjaucis mazākais Levēna iebildums, jebkurš viņa vārds. Viņai no sirds bija žēl jaunekļa viņa ciešanās, viņai nemūžam nepietiktu drosmes palikt pie sava — viņa pati to skaidri juta. Jaunā sieviete visā pasaulē redzēja vienīgi viņu. Ja Levēnam būtu mazāk mīlestības un vairāk gudrības, viņš rīkotos pavisam citādi; bet notika tas, ko mūsu laikmetā ir grūti atvainot,— divdesmit trīs gadus vecais apakšleitnants nespēja iebilst ne vārda pret lēmumu, kas viņam bija tikpat kā nāves spriedums. Iedomājieties gļēvuli, kas neprātīgi dievina dzīvi un gaida soda izpildīšanul

De Šastlē kundze labi saprata viņa jūtas, bija pat gatava izplūst asarās aiz līdzjūtības pret cilvēku, ko pati bija padarījusi tik bezgala nelaimīgu.

«Bet,» viņa piepeši iedomājās, «ja viņš ieraudzīs kaut vienu asaru, es būšu saistījusies vairāk nekā jebkad. Šī bistamā vizite ir jāizbeidz, lai maksātu, ko maksādams.»

Pēc vēlēšanās, ko es jums izteicu . .. mans kungs …, un jau sen, domājams, Berāras jaunkundze skaita minūtes, ko pavadāt pie manis … Prātīgāk būtu saīsināt…»

Levēns piecēlās; viņš nespēja runāt, viņš tikko izmocīja

Es būtu izmisumā, kundze . ..

Viņš atvēra bibliotēkas durvis, pa kurām varēja iziet uz mazām iekšējām kāpnēm, ko viņš bieži izmantoja, lai nevajadzētu iet cauri salonam, kur uz viņu blenza briesmīgā Berāras jaunkundze.

De Šastlē kundze viņu pavadīja, gribēdama ar tādu laipnību mīkstināt aizvainojumu, ko varēja radīt tikko izteiktais lūgums. Uz mazo kāpņu laukumiņa de Šastlē kundze Levēnam sacīja:

Palieciet sveiks, mans kungs, uz redzēšanos parīt!

Levēns pagriezās pret de Šastlē kundzi; varēja skaidri redzēt, ka viņš grīļojas. De Šastlē kundzei bija žēl jaunekļa, viņa iedomājās sniegt viņam roku pēc angļu parašas — par draudzības zīmi. Levēns, redzēdams viņas roku tuvojamies savējai, saņēma to un lēnām pacēla pie lūpām. Viņa seja atradās pavisam tuvu de Šastlē kundzes sejai; viņš palaida jaunās sievietes roku un piespieda lūpas pie viņas vaiga. De Šastlē kundzei nebija spēka atvirzīties, viņa palika Levēna rokās nekustīga, gandrīz bez gribas. Viņš jūsmīgi piekļāva viņu sev klāt un skūpstīja ar vēl lielāku kvēli. Beidzot de Šastlē kundze maigi atraisījās no viņa skavām, bet asaru pilnās acis nepārprotami pauda visdziļāko maigumu. Tomēr viņai pietika spēka pasacīt:

Palieciet sveiks, mans kungs …

Un, tā kā Levēns mulsi viņā raudzījās, piebilda:

Palieciet sveiks, mans draugs, līdz rītdienai … Bet tagad atstājiet mani.

Un viņš devās prom, kāpjot lejā pa trepēm, tiesa, vēl atskatīdamies uz viņu.

Levēns kāpa lejup neaprakstāmā saviļņojumā. Drīz viņš jutās noreibis no laimes, tāpēc nespēja saprast, ka ir ļoti jauns un ļoti dumjš.

Pagāja divas vai trīs nedēļas; varbūt tas bija skaistākais laiks Levēna mūžā, bet viņš nekad vairs nepiedzīvoja tādu padevības un vājuma mirkli. Jūs jau zināt, ka viņš nespēja pats radīt laimes brīžus.

Ar de Šastlē kundzi viņš tikās katru dienu; Berāras jaunkundzei par lielām šausmām, viņa vizītes reizēm ilga divas vai trīs stundas. Kad de Šastlē kundze jutas pārak vaja, lai turpinātu ar viņu kaut cik piedienīgu sarunu, viņa ieteica spēlēt šahu. Reizēm viņš bikli saņēma jaunās sievietes roku un kādu dienu pat mēģināja viņu noskūpstīt; viņa izplūda asarās, taču neatstūma Levēnu, tikai lūdza žēlastību un nodeva sevi viņa godprātības aizsardzībā. Tā kā lūgums nāca no tīras sirds,.tas tāpat tika ari uzklausīts. De Šastlē kundze uzstāja, lai viņš klaji nerunā par mīlestību, toties bieži uzlika roku uz uzpleča un rotaļājās ar tā sudraba bārkstīm. Kad viņa bija droša par jaunekļa savaldību, de Šastlē kundze pret Levēnu izturējās ar maigu un sirsnīgu jautrību, kas nabaga sievieti darīja pilnīgi laimīgu.

Visas viņu sarunas bija vaļsirdīgas, vienaldzīgam vērotājam tās reizēm varētu likties gluži nepiedienīgas un katrā ziņā — pārāk vientiesīgas. Viņiem tāda pilnīga atklātība bija nepieciešama, lai kaut mazliet aizmirstu upuri, ko abi nesa, nepieminēdami mīlestību. Bieži vien sarunā nejauši pasprukuša vārda dēļ viņi sarka; tad bridi iestājās klusums. Un, ja tas ieilga, de Šastlē kundze piedāvāja šaha spēli.

Dc šastlē kundzei visvairāk patika Levēna stāsti par to, ko viņS domājis par viņu dažādos laikos pazīšanās pirmajos mēnešos, tagad . .. Tādas atzīšanās pamazām vājināja mūsu laimes lielas ienaiduie - ces — piesardzības ietekmi. Piesardzība brīdināja: «Tas ir ļoti gudrs un ārkārtīgi veikls jauneklis, kas jums tēlo komēdiju.»

Levēns nekad neiedrošinājās atstāstīt Bušāra vārdus par huzāru apakšpulkvedi, un izlikšanās viņiem bija tik sveša, ka divreiz šis temats, kam abi pieskārās pavisam nejauši, gandrīz kļuva par ķildas iemeslu. De Šastlē kundze pēc Levēna acīm redzēja, ka jauneklis viņai kaut ko slēpj.

Un to es jums nekad nepiedošu,— viņa noteikti sacīja.

Toties viņa slēpa scēnas, ko tēvs Levēna dēļ rīkoja gandrīz katru

dienu.

Kā, mana meita ik vakaru pavada divas stundas kopā ar cilvēku no tās partijas, turklāt izcelšanās dēļ viņš nevar cerēt uz jūsu roku!

Tam sekoja aizkustinoši vārdi par gandrīz astoņdesmit gadu vecu tēvu, ko pametusi meita — viņa vienīgais balsts.

Īstenībā de Ponlevē kungs baidījās no Levēna tēva. Dipuarjē kungs bija stāstījis, ka tas ir gudrs dzīves baudītājs ar velnišķīgu noslieci uz troņa un altāra lielāko ienaidnieci — ironiju. Šis baņķieris varēja būt pietiekami nejauks un nojaust, kāda iemesla dēļ viņš tik dedzīgi pieķēries savas meitas skaidrajai naudai un, vēl ļaunāk,— varēja to atklāti pasacīt.

## XXXIV nodaļa

Kamēr nabaga de Šastlē kundze aizmirsa domāt par sabiedrību un bija pārliecināta, ka tā aizmirsusi viņu, jauno sievieti aprunāja visa Nansī. Tēva sūrošanās bija viņu padarījusi visiem pilsētas iedzīvotājiem par zālēm pret garlaicību. Un, ja zinām, kāda garlaicība valda mazpilsētā, saprotam, ko tas nozīmē.

Izrādījās, ka de Šastlē kundze ir tikpat neizveicīga kā Levēns, kurš nespēja panākt, lai viņu iemīl patiesi; kā jau sieviete, kuru savā varā pārņēmusi viena vienīga kaislība, viņa tikpat kā vairs nebija sastopama pie de Komersī, de Mersiljī, de Pijlorāna, de Serpjēra un citām kundzēm. Sabiedrība par noslēgtības iemeslu uzskatīja nicinājumu pret visiem, un tas tenkas vēl uzkurināja.

De Serpjēru ģimene nezin kādēļ loloja cerību, ka Levēns apprecēs Teodelindas jaunkundzi, jo provincē nav mātes, kas, sastapusi jaunu labdzimušu cilvēku, negribētu viņu par vīru savai meitai.

Kad visa sabiedrība sāka atkārtot de Ponlevē kunga žēlabas par Levēna neatlaidīgo viesošanos pie viņa meitas — un tās viņš izteica katram, ko satika,— de Serpjēra kundze apvainojās pat vēl daudz dziļāk, nekā prasītu viņas bargā tikumība. Šajā namā Levēnu uzņēma ar pieviltu precību cerību rūgtumu, kas spēj izpausties tik dažādos veidos un sevišķi laipni — ģimenē ar sešām neglītām meitām.

De Komersī kundze, palikdama uzticīga Luija XVI galma pieklājībai, pret Levēnu vienmēr izturējās vienādi labi. De Marsiljī kundzes salonā bija citādi: kopš viņš bija lielvikāram Reja kungam nesmalkjū- tīgi atbildējis sarunā par kurpnieka apbedīšanu, cienījamais un piesardzīgais garīdznieks ņēmās iedragāt stāvokli, kādu mūsu apakšleitnants bija iemantojis Nansī. Nepilnās divās nedēļās Reja kungs prata panākt, ka de Marsiljī kundzes salonā sāka no visām pusēm iespiesties un nostiprināties baumas, it kā kara ministrs sevišķi baidītos no Nansī — pierobežas pilsētas un ievērojama Lotringas aristokrātijas centra sabiedriskās domas un varbūt īpaši no spriedumiem, kas tiek izteikti de Marsiljī kundzes salonā. Tieši tāpēc ministrs esot atsūtījis uz Nansī jaunu cilvēku, kas neapšaubāmi atšķiras no saviem biedriem, lai noskaidrotu šīs sabiedrības dzīvesveidu un iespiestos tās noslēpumos: vai runa ir tikai par neapmierinātību vai arī par nodomu rīkoties. «To pierāda tas, ka Levēns, ne aci nepamirkšķinādams, uzklausa tādas lietas par Orleānas hercogu (Luiju Filipu), kuras būtu kompromitējušas jebkuru, tikai spiegotāju ne. Pulkā viņš sākumā esot uzskatīts par republikāni, taču tādu reputāciju nekas neapstiprinot, un Anrī V portreta priekšā viņš to vieglu roku ziedojot, utt., utt.

Tāds atklājums glaimoja salona pastāvīgo viesu patmīlībai — pirms tam lielākais notikums bija deviņu vai desmit franku liels zaudējums vistā, kurš kādā sevišķi nelaimīgā dienā gadījies tādam un tādam. Kara ministrs un varbūt pats Luijs Filips grib izdibināt, ko viņi domā!

Tālad Levēns tika iztēlots par mēreno spiegu. Reja kungs bija pārāk gudrs, lai pats ticētu tādām muļķībām, un Levēna pozīciju vājināšanai de Pijlorāna kundzes un d'Okenkūra kundzes salonos varēja ievajadzē- ties sakarīgāks stāsts, tāpēc viņš aizrakstīja uz Parīzi… kanoniķim M. kungam. Vēstule tika pārsūtīta kādam vikāram draudzē, pie kuras piederēja Levēnu ģimene, un Reja kungs kuru katru dienu gaidīja sīku atbildi.

Levēns redzēja, ka ar tā paša Reja kunga pūlēm viņa stāvoklis sašķobās lielākajā daļā salonu, kurus viņš mēdza apmeklēt. Tas viņu sevišķi neuztrauca, viņš par to pat pārāk daudz nedomāja, jo d'Okenkūra kundzes viesistaba bija izņēmums, turklāt spožs izņēmums. Pēc d'Antēna kunga aizbraukšanas d'Okenkūra kundze prata iegrozīt apstākļus tā, ka viņas rāmais vīrs sāka izturēties pret Levēnu sevišķi draudzīgi. D'Okenkūra kungs jaunībā bija šo to zinājis matemātikā, turpretī vēsture nevis izklaidēja viņa drūmās domas par nākotni, bet gan vēl vairāk tās aptumšoja.

«Paskatieties, kas rakstīts Hjūma «Anglijas vēstures»* lappušu malās — ik pa gabaliņam tur ir tādas piezīmes: «N. izceļas. Viņa ievērojamās īpašības. Viņa notiesāšana. Nāves soda izpildīšana.» Un in<". itdarinām Angliju, esam sākuši ar kara|a noslepkavošanu, izraidī- juši viņa brāli, tāpat kā tur padzina viņa dēlu.» Ult., utt.

Lai atvairītu secinājumu, kas radās atkal un alkal: «Mūs gaida giljotīna,» Levēns ieteica viņam atgriezties pie ģeometrijas, kas turklāt var būt karavīram noderīga; d'Okenkūra kungs sapirka grāmatas un pēc pāris nedēļām gluži nejauši secināja, ka Levēns ir tieši tas cilvēks, kurš var būt viņam par skolotāju šajā zinātnē. Viņš gan bija domājis par Gotjē kungu, bet Gotjē kungs bija republikānis, un tad jau simtreiz labāk atsacīties no integrāļu rēķiniem. Viņam turpat blakus taču atradās Levēna kungs — patīkams cilvēks, kas viņa namu apmeklēja ik vakaru. Jo bija nodibinājusies tāda kārtība.

Pulksten desmitos vai, vēlākais, pusvienpadsmitos pieklājības dēļ un aiz bailēm no Berāras jaunkundzes Levēns bija spiests atstāt de Šastlē kundzi. Viņš nebija paradis tik agri iet pie miera un gāja pie d'Okenkūra kundzes. Tam bija divējas sekas: d'Antēna kungs, gudrs cilvēks, kurš nepūlējās mūžīgi turēties pie vienas sievietes un redzēja, kādu lomu viņam gatavo d'Okenkūra kundze, saņēma vēstuli no Parīzes, kas pamudināja viņu doties mazā ceļojumā. Aizbraukšanas dienā viņš d'Okenkūra kundzei šķita ļoti laipns, bet Levēns no tā paša brīža kļuva daudz neuzmanīgāks pret kundzi. Veltīgi jauneklis atsauca atmiņa llrnsta Develruā padomus: «Ja jau de Šastlē kundze ir pati tikumība, kapec jums nevarētu būt mīļākā divos sējumos? De Šastlē kundze būtu sirds priekam, d'Okenkūra kundze — mazāk metafizis- kiem brīžiem.» Viņam šķita: ja viņš krāptu de Šasllē kundzi, arī pats būtu pelnījis lidzīgu likteni. īstais Levēna varonīgās šķīstības iemesls bija tas, ka de Šastlē kundze vienīgā visā pasaulē viņam likās sieviete. D'Okenkūra kundze šķita tikai tāda uzmāktene, un viņš ārkārtīgi baidījās no sarunām divatā ar šo provinces pirmo skaisuli. Nekad viņš nebija izjutis tādu neprātu un padevās tam ar noliektu galvu.

Pēkšņais saltums, ko Levēns parādīja pēc d'Antēna kunga aizbraukšanas, pārvērta d'Okenkūra kundzes untumu gandrīz vai par kaislību; pat citu klātbūtnē viņa teica jauneklim vismaigākos vārdus. Levēns tos uzklausīja ledainā nopietnībā, kuru nekas nespēja izkliedēt.

D'Okenkūra kundzes neatlaidība un nepiesardzība varbūt bija galvenais iemesls it kā saprātīgo Nansī vīriešu naidam pret Levēnu. Pat de Vasinjī kungs, visai cienījams cilvēks, de Pijlorāna kungs, kam bija gluži citāds domāšanas veids nekā de Ponlevē, de Sanreāla un Rolleru kungiem un kas nepavisam neuzklausīja Reja kunga veikli izplatītās tenkas, uzskatīja, ka svešinieks, kura dēļ d'Okenkūra kundze vairs negrib dzirdēt nevienu vārdu, ko viņai varētu sacīt, ir ļoti apgrūtinošs. Kungiem patika ik vakaru kādu stundas ceturksni papļāpāt ar jaunu, pievilcīgu un labi ģērbušos sievieti. Nedz d'Antēna kunga, nedz tā priekšgājēju laikā viņa nebija klausījusies viņu galantajās runās tik salti un izklaidīgi.

Viņš mums atņem šo skaisto sievieti, mūsu vienīgo glābiņu,— nopietnais de Pijlorāna kungs sacīja.— Ne ar vienu citu nav iespējams sarīkot kaut cik ciešamu izbraukumu zaļumos. Un tagad, ja izbraukums tiek piedāvāts, d'Okenkūra kundze nevis jūsmīgi piekrīt iespējai izvizināties, bet strupi atsakās.

Viņa labi zināja, ka pirms pusvienpadsmitiem Levēns ir aizņemts. Un d'Antēna kungs prata visus iekustināt, kur viņš parādījās, tur jautrība dzirkstīt dzirkstīja, bet Levēns — bez šaubām, aiz iedomības — neradīja ap sevi ne mazāko līksmību. Viņš tieši slāpēja prieku.

Tā mainījās Levēna stāvoklis pat d'Okenkūra kundzes salonā, un viņam atlika vēl vienīgi de Lanfora kunga draudzība un asprātīga cilvēka reputācija, par kuru gādāja pret asprātību tik jūtīgā un stingrā de Pijlorāna kundze.

Kad kļuva zināms, ka Malibrāna kundze pa ceļam uz Vāciju, kur viņa brauca vākt dālderus, būs divu ljē attālumā no Nansī, de Sanreāla kungs iedomājās sarīkot koncertu. Tas bija liels darbs, kas viņam dārgi izmaksāja. I)e Šasllē kundze uz koncertu neaizgāja, bet d'Okenkūra kundze tur ieradās visu savu draugu pavadībā. Sākās sarunas par sirdsdraugu, un šis temats koncerta laikā kļuva par galveno.

Dzīvot bez sirdsdrauga,— no slavas un no punša stipri noreibu- šais de Sanreāla kungs teica,— būtu vislielākā muļķība, ja vien tas vispār iespējams.

Ir jāpasteidzas to izraudzīties,— de Vasinjī kungs sacīja. D'Okenkūra kundze noliecās pie Levēna, kas stāvēja viņai priekšā.

Bet, ja nu izredzētajam,— viņa klusām bilda,— ir akmens sirds, ko tad lai dara?

Levēns smiedamies pagriezās uz viņas pusi un dziļi pārsteigts ieraudzīja, ka viņa veras asaru pilnas acis. Tāds brīnums laupīja viņam valodu, un viņš saka prātot par brīnumu, nevis par atbildi. Tā aprobežojās ar neko neizsakošu smaidu.

No koncerta viņi atgriezās kājām, un d'Okenkūra kundze atbalstījās uz viņa rokas. Viņa nerunāja. Kad viņas nama pagalmā visi atvadījās, jaunā sieviete paspieda Levēna delnu; viņš devās prom kopā ar citiem.

Iegājusi savā istabā, viņa izplūda asarās, taču nejuta naidu pret Levēnu, un nākamajā dienā, kad de Serpjēra kundze kādā rīta vizītē stingri jo stingri nosodīja de Šastlē kundzes uzvedību, d'Okenkūra kundze klusēja un nebilda ne vārda pret savu sāncensi. Vakarā Levēns, lai jel ko pasacītu, uzslavēja viņas tualeti:

Kāds brīnišķīgs ziedu pušķis! Cik skaistas krāsas! Kāds svaigums! Tas ir valkātājas daiļuma simbols.

Jums tā liekas? Labi, lai būtu! Tas simbolizē manu sirdi, un es to dāvinu jums.

Skatienā, kas pavadīja pēdējos vārdus, vairs nebija ne miņas no jautrības, kas pirms tam bija valdījusi. Tajā netrūka nedz dziļuma, nedz kvēles, un saprātīgam cilvēkam nepaliktu nekādu šaubu par dnvmi.r, nozīmi. Levēns paņēma pasniegto pušķi, izteica vairāk vai niii/.>k Dorā cienīgus vārdus par puķu skaistumu,* bet viņa skatiens (opiojām pauda vieglprātīgu jautrību. Viņš lieliski saprata žesta nozīmi, lu-t nevēlējās saprast.

Kārdinājums bija nežēlīgs, taču viņš turējās tam pretī. Nākamajā vakarā Levēnam iegribējās izstāstīt savu piedzīvojumu de Šastlē kundzei, tā aplinkus pasakot: «Atdodiet to, ko man laupāt», bet pietrūka drosmes.

Tā bija viena no viņa kļūdām: mīlestībā vajag iedrošināties, citādi cilvēks pats sevi pakļauj dīvainām kļūmēm. De Šastlē kundze ar sirdssāpēm uzzināja par d'Antēna kunga aizbraukšanu. Nākamajā dienā pēc koncerta viņa no brālēna Blansē visai slikti maskētajiem jokiem saprata, ka d'Okenkūra kundze iepriekšējā dienā publiski atklājusi savas jūtas; kā brālēns teica, viņas vājība uz Levēnu sākot pārvērsties par īstu neprātu. Vakarā Levēns redzēja, ka de Šastlē kundze ir sadrūmusi; viņa pret jaunekli izturējās salti. Turpmākajās dienās jaunas sievietes garastāvoklis vēl pasliktinājās un reizēm starp viņiem iestfijis stundas ceturksni vai divdesmit minūtes ilgs klusums. Taču ta nebija kādreizējā debešķīgi klusēšana, kas mudināja de Šastlē kundzi meklēt patvērumu šaha spēlē.

Vai tie vairs bija tie paši cilvēki, kuriem pirms nedēļas nepietika divu stundu daudzo minūšu, lai pateiktu visu, ko gribējās pasacīt?

## XXXV nodaļa

Aiznākamajā dienā de Šastlē kundzi sagrāba drudžains nemiers. Viņu mocīja drausmīgi sirdsapziņas pārmetumi, šķita, ka labā slava ir zaudēta. Bet tas vēl nebūtu nekas: viņa sāka apšaubīt Levēna mīlestību.

Agrāk nekad nepazītas jūtas un jo sevišķi — to pārvarīgais spēks aizvainoja sievietes cieņu. Jūtas bija jo vētrainākas tāpēc, ka viņa vairs nebažījās par savu tikumību. Ārkārtēju briesmu gadījumā brauciens uz Parīzi, kur Levēns nevarētu viņai sekot, paglābtu no visām nepatikšanām, nežēlīgi atraujot no vienīgās vietas pasaulē, kur, viņasprāt, bija iespējama laime.

Apziņa, ka tāds līdzeklis pastāv, jau vairākas dienas vērta dzīvi mierīgāku. Uz vēstuli, ko viņa slepus no marķīza ar ziņnesi aizsūtīja savai tuvākajai draudzenei de Konstantēna kundzei, tika saņemta labvēlīga atbilde, kurā tika atzīts, ka ārkārtējā gadījumā brauciens uz Parīzi būtu iespējams. Nomierinājusi sirdsapziņu, de Šastlē kundze jutās laimīga.

Nākamajā dienā pēc Melibrāna kundzes koncerta, klausoties, kā de Blansē kungs stāsta un triec savus rupjos jokus, kaut ari izsaka tos pieklājīgos vārdos par iepriekšējā dienā notikušo, jaunā sieviete piepeši juta, ka dziļi cieš, un viņas skaidrā dvēsele par to kaunējās.

«Blansē pietrūkst takta,» viņa domāja. «Viņš ir viens no tiem, kurus sāpīgi aizķer Levēna kunga pārākums. Varbūt viņš pārspīlē; kāpēc gan Levēns, kas pret māni izturas tik atklāti, kas reiz atzinās, ka mani vairs nemīl, tagad lai mani krāptu?»

«Nekas nav vieglāk izskaidrojams,» rūgti iebilda piesardzības balss: «Jaunam cilvēkam ir patīkami — un tas atbilst labai gaumei — mīlēt reizē divas sievietes, it Sevišķi, ja viena no tām ir skumīga, skarba, pastāvīgi slēpjas aiz garlaicīgas tikumības bailēm, bet otra — jautra, laipna, skaista un, cik zināms, nemēdz mīļākos dzīt izmisumā ar saltumu. Levēna kungs varētu man sacīt: «Vai nu manis dēļ atmetiet pārlieku augsto likumību, nerīkojiet scēnas, kad mēģinu saņemt jūsu roku .. .» (Tas tiesa, es izturējos pret viņu ļoti slikti tīro nieku deļl…)»

Pec brīža viņa nopūzdamās turpināja: «Vai nu neesiet tik pārspīlēti tikumīga, vai arī ļaujiet izmantot acumirkļa labvēlību, ko d'Okenkūra kundze jūt pret manu necilo personu.»

«Taču, lai cik nesmalkjūtīgi būtu tādi prātojumi,» nikni iebilda mīlestības balss, «viņa pienākums tomēr bija man tos izteikt. Tā rīkotos godīgs cilvēks. Bet varbūt de Blansē kungs pārspīlē… Tas viss jānoskaidro.»

Viņa lika iejūgt zirgus un aizvest sevi vispirms pie de Serpjēra kundzes, pēc lam — pie de Marsiljī kundzes. Viss apstiprinājās; de Serpjēra kundzes spriedumi bija pat daudz bargāki nekā de Blansē kungam.

Pārbraukusi mājās, dc Šastlē kundze gandrīz vairs nemaz nedomāja par Levēnu; izmisuma iekvēlinātā, visa viņas iztēle pievērsās d'Okenkūra kundzes burvībai un valdzinošajai laipnībai. Viņa tās salīdzināja ar savu atturību un grūtsirdīgo nepiekāpību. Salīdzinājumi viņu vajāja cauru nakti; viņa pārdzīvoja visas jūtas, no kurām rodas vismelnākās greizsirdības mokas.

Kaislībā, kam jaunā sieviete bija kritusi par upuri, viss viņu pārsteidza, viss satrieca sievišķo kautrību. Pret ģenerāli de Šastlē viņa bija jutusi tikai draudzību un pateicību par laipnību un labsirdību. Viņai nebija pat grāmatās gūtas pieredzes: Sakrēkērā visi romāni tika iztēloti par piedauzīgiem. Pec apprecēšanās viņa romānus gandrīz nemaz nelasīja: tādas grāmatas nedrīkstēja pazīt cilvēki, kuriem tika atļauts sarunāties ar augstu princesi. Turklāt romāni viņai šķita rupju

«Bet vai es varu kaut vai sacīt, ka esmu uzticīga sievietes pienākumam pašai pret sevi?» viņa jautāja nežēlīgās nakts rīta pusē. «Ja Levēna kungs sēdētu te, man pretī, un klusēdams lūkotos kā tādās reizēs kad neiedrošinās teikt visu, ko domā, kad ir nelaimīgs manas fikniiiil>.t i, tatad manu personisko interešu pārspīlēto prasību dēļ,— vai, i ". -.ļuMu izturēt viņa mēmos pārmetumus? Nē, es padotos . . . Neesmu upvrllīta ne ar kādu tikumību, taču daru nelaimīgu to, kuru mīlu …»

Viņas veselība neizturēja tādas ciešanas un sarūgtinājumus, sākās drudzis.

Karsonī kas pirmajās dienās izvērtās murgos, viņa nemitīgi redzēja acu priekšā d'Okenkūra kundzi — jautru, laipnu, laimīgu, ar burvīgām puķēm izrotājušos Malibrāna kundzes koncertā (viņai bija stāstīts par slaveno pušķi), apveltītu ar neskaitāmiem kārdinošiem jaukumiem, un Levēnu — pie viņas kājām. Beidzot nelaimīgā atgriezās pie tās pašas domas: «Bet vai tad es esmu Levēna kungam atļāvusi jel ko tādu, kas varētu viņu saistīt pie manis? Ar kādām tiesībām es varu viņam liegt atbildēt uz laipnībām, ko parāda burvīga sieviete, skaistāka par mani un, galvenais, patīkama citādi — tā, ka spēj savaldzināt pie Parīzes sabiedrības pieradušu cilvēku: jautra aizvien jaunā veidā un nekad — ļauna.»

Tādas skumjas domās iegrimusi, de Šastlē kundze nespēja pretoties vēlmei palūgt mazu ovālu spogulīti. Viņa aplūkoja sevi. Ik pēc katra tāda mēģinājuma viņa pnli sev šķita aizvien neskaistāka un beidzot nosprieda, ka ir pavisam neglīta, 1111 mīlēja Levēnu vēl jo vairāk viņa labās gaumes dēļ, kas pamudinājusi dot priekšroku d'Okenkūra kundzei.

Nākamajā dienā drudzis bija drausmīgs un rēgi, kas plosīja de Šasllē kundzes sirdi,— vel drūmāki. Tiklīdz viņa ieraudzīja Berāras jaunkundzi, sākās krampji. Viņa negribēja redzēt de Blansē kungu; brālēns iedvesa šausmas, viņa bez mitas redzēja to stāstām par liktenīgo koncertu. De Ponlevē kungs katru dienu ieradās divās pieklājības vizītēs. Doktors Dipuarjē ārstēja jauno sievieti enerģiski un neatlaidīgi, kā mēdza darīt visu; Ponlevē namu viņš apmeklēja trīs reizes dienā. Viņa rīkojumos de Šastlē kundzi visvairāk pārsteidza pilnīgais aizliegums celties augšā no gultas; tātad vairs nebija nekādu cerību redzēties ar Levēnu. Viņa neiedrošinājās izrunāt jaunā cilvēka vārdu un pajautāt istabenei, vai viņš ir bijis apvaicāties par viņas veselību. Drudzi vēl pastiprināja pastāvīgi sasprindzinātā uzmanība, ar kādu viņa klausījās, kā rati dārdina bruģi, cenšoties sadzirdēt tik labi pazīstamā tilbirī rīboņu.

Levēns atļāvās ierasties katru rītu. Slimības trešajā dienā viņš atstāja Ponlevē savrupnamu ļoti satraukts par Dipuarjē divdomīgajām atbildēm. Iekāpis tilbirī, viņš palaida zirgu pārāk straujos auļos un ar vēdekļveidīgi apcirptajām liepām apstādītajā laukumā, ko dēvēja par promenādi, pabrauca ļoti tuvu garām de Sanreāla kungam. Tas bija beidzis brokastot un gaidīja pusdienas, aiz gara laika staigādams pa Nansī ielām zem rokas ar grāfu Ludvigu Rolleru.

Sis pāris izskatījās jocīgi nesaderīgs. Kaut arī Sanreāls vēl bija pavisam jauns, taču jau ārkārtīgi resns un augumā nesasniedza ne piecas pēdas, viņam bija sarkana seja un kupla ruda vaigubārda. Garais, bālais un sērīgais Ludvigs Rollers atgādināja ubagotājmūku, kas nokaitinājis klostera priekšnieku. Vismaz piecas pēdas desmit collas garo augumu vainagoja maza galviņa bālganu seju un apaļiski apgrieztiem melniem matiem, kas krita pār ausīm kā mūkam: stingi, it kā iecirsti vaibsti, apdzisis, neizteiksmīgs skatiens. Melns, šaurs un apdilis formas svārks sevišķi izcēla pretstatu starp kādreizējo kirasieru leitnantu, kam alga nozīmēja veselu bagātību, un laimīgo Sanreālu, kurš jau ilgus gadus nevarēja aizpogāt svārkus un dzīvoja no vismaz četrdesmit tūkstoš livru lielas rentes. Pateicoties tādai bagātībai, viņš tika uzskatīts par ļoti drosmīgu vīru, jo valkāja trīs collas garus dzelzs piešus, nespēja izteikt trīs vārdus nelādējies un kaut cik garāk runāja vienīgi tad, ja gribēja iepiņķēties kādā notikumā, kas beidzās ar dueli. Tātad viņš bija varen brašs, kaut gan cīnījies netika nekad — acīmredzot tāpēc, ka visi no viņa pārāk baidījās. Turklāt viņš prata sakūdīt brāļus Rollerus pret tiem, kas viņam nepatika.

Kopš jūlija dienām, kurām sekoja aiziešana no armijas, brāļi Rolleru kungi garlaikojās vēl vairāk nekā senāk; viņiem pa trim piederēja viens zirgs, un viņi labprāt pamodās no apātijas vienīgi tad, kad vajadzēja duelēties — to brāļi pieprata labi, un uz šo mākslu dibinājās cieņa pret viņiem.

Tā kā brīdī, kad Levēna tilbirī sadrebināja bruģi zem resnā Sanreāla kājām, bija tikai pusdienlaiks, marķīzs vēl nebija paspējis iegriezties nevienā kafejnīcā un pa īstam piedzerties. Ludviga Rollera atbalstīts, viņš uzjautrinājās, ņemdams zem zoda zemnieku meičas, kuras gadījās pa ķērienam. Viņš pliukšķināja ar jājampātagu pa kafejnīcu audekla nojumiem un krēsliem, kas zem tiem bija nolikti; tādā pašā veidā viņš apkapāja lapas promenādes laukuma pārāk zemo liepu zaros.

Patīkamajā nodarbībā viņu iztraucēja tilbirī straujais brauciens.

Kā tev liekas, vai viņš gribēja mūs apvainot?— Sanreāls balamutes nopietnībā jautāja Ludvigam Rolleram.

Paklausies,— grāfs Ludvigs nobālēdams atbildēja,— šis āksts ir diezgan pieklājīgs, un es nedomāju, ka viņš ar savu tilbirī gribēja mūs aizskart; taču tās pieklājības dēļ es viņu vēl jo vairāk nevaru ciest. Viņš brauc no Ponlevē savrupnama; viņš grib klusītiņām, nevienu nenokaiti- not, nocelt mums no deguna priekšas visbagātāko mantinieci — vismaz no tās šķiras, kur mēs abi varētu izraudzīties sievu … Un to,— Rollers cieti noteica,— es necietīšu.

Vai tu runā nopietni?— Sanreāls jautāja.

Tev, dārgais, vajadzētu zināt,— Rollers aizvainots attrauca,— ka tādās lietās es jokus nedzenu.

Vai tu gribi manā priekšā plātīties?— Sanreāls ķildīgi atbildēja. — Mēs viens otru pietiekami labi pazīstam. Galvenais — lai viņš mums neizsprūk; viņš ir viltīgs kā velns, jau ticis cauri divos dueļos, kas viņam bijuši pulkā …

Ar zobeniem! Kas tur liels! Pie brūces, ko viņš iecirta kapteinim Bobē, pielika divas dēles. Bet ar mani, jods lai parauj, tā būs kārtīga divkauja — ar pistolēm un no desmit soļu attāluma; un, ja viņš mani nenokniebs, varu galvot — viņam ar divām dēlēm nepietiks.

Iesim uz manu māju, nevajag par tādām padarīšanām runāt uz laukuma, kas mudž no mēreno spiegiem. Vakar no Brizgovas Frībur- gas saņēmu kasti ķiršu degvīna. Aizsūtīsim kādu pēc taviem brāļiem un Lamfora.

Kam vajag tik daudz ļaužu? Jo mazāk, jo labāk!— Un grāfs Ludvigs naskiem soļiem devās uz kādu kafejnīcu.

. — Ja gribi būt pret mani rupjš, es tevi atstāju tepat… Runa ir par to, ka nedrīkst nolādētajam parīzietim ļaut ar veiklu viltību pataisīt mūs par muļķiem un pēc tam pazoboties. Kas viņam varētu liegt izplatīt pulkā baumas, ka mēs, Lotringas jaunie aristokrāti, esam nodibinājuši biedrību, lai nodrošinātos pret bagātu atraitņu nocelšanu?

Trīs Rolleri, Mirse un Goello, kurus kafejnīcas kalpotājs atrada desmit soļu attālajā biljarda zālē, drīz sapulcējās Sanreāla skaistajā savrupnamā un bija sajūsmināti, ka radies kaut kas pārspriežams, tāpēc visi runāja, cits citā neklausīdamies. Apspriede notika pie lieliska masīva sarkankoka galda. Mājastēvs, atdarinot angļu dendijus, nebija licis to apklāt, un pa sarkankoka virsmu no rokas rokā gāja netālā Bakarā* manufaktūrā darinātas kristāla karafes. Tajās mirguļoja gan degvīns avota ūdens dzidrumā, gan madeirai līdzīgs zeltains dzēriens. Drīz noskaidrojās, ka ar Levēnu grib duelēties visi trīs brāļi Rolleri. De Goello kungs, sausnējs un grumbains trīsdesmit sešus gadus vecs nelga, kas savā mūžā bija tīkojis pēc visa, pat pēc de Šastlē kundzes rokas, svarīgi un prātīgi izklāstīja savas tiesības un gribēja duelēties pirmais, jo galu galā viņš jutās vairāk apvainots nekā visi pārējie.

Vai gan pirms viņa atbraukšanas es nedevu šai dāmai lasīt Bodrī* angļu romānus?

Pats tu esi labs Bodrī,— sacīja de Lanfora kungs, kas arī bija atnācis.— Šis patīkamais jaunais cilvēks apvainojis mūs visus un visvairāk — manu draugu nabaga d'Antēnu, kas aizbraucis meklēt mierinājumu.

Grauzt savus ragus!— skaļi smiedamies, iejaucās Sanreāls.

D'Antēns ir mans tuvs draugs,— sašutis par tādu rupjību, Lan- fors atsāka.— Ja viņš būtu te, viņš drīzāk duelētos ar jums visiem, nekā atsacītos no tiesībām pirmajam cīnīties ar smuko siržlauzēju. Un, ņemot to visu vērā, es arī gribu duelēties.

Brašais de Sanreāls jau minūtes divdesmit jutās visai nelāgi. Viņš skaidri redzēja, ka cīnīties grib visi, viņš vienīgais nebija izteicis tādu vēlēšanos. Maigā, laipnā un nevainojami elegantā de Lanfora vārdi piespieda viņu izšķirties.

Katrā gadījumā, kungi,— viņš beidzot iesaucās mākslotā un spiedzīgā balsī,— es sarakstā esmu otrais, jo tieši mums ar Rolleru promenādes laukumā zem liepiņām ienāca prātā tāda doma.

Viņam taisnība,— de Goello sacīja.— Lozēsim, kuram jāatbrivo pilsēta no šī lāsta. (Un viņš izslējās aiz lepnuma par saviem skaistajiem vārdiem.)

Lai tā būtu,— Lanfors atbildēja,— bet, cienītie kungi, duelēties drīkst tikai vienu reizi. Ja Levēna kungam būs darīšana ar četriem vai pieciem no mums, pie šī notikuma ķersies «L'Aurore», un es brīdinu — jūs lasīsiet par sevi Parīzes avīzēs.

Bet ja nu viņš nogalina kadu no mūsu draugiem?— Sanreāls iebilda.— Vai tad biedra nāve būtu jāatstāj neatriebta?

Strīds turpinājās līdz pat pusdienām, kuras Sanreāls bija licis pagatavot bagātīgas un izsmalcinātas. Sešos šķiroties, tika dots godavārds nevienam par šo norunu nebilst ne vārda, un pulkstenis vēl nebija astoņi, kad Dipuarjē kungs jau zināja visu.

Jo no Prāgas bija pienākusi nepārprotama pavēle* izvairīties no katra strīda starp aristokrātiju un Linevilas nometnes vai kaimiņpilsētu pulkiem. Vakarā Dipuarjē piegāja pie de Sanreāla ar saniknota buldoga grāciju; ačeles viņam spīdēja kā satracinātam kaķim.

Rīt pulksten desmitos es brokastoju pie jums. Uzaiciniet Rollerus, de Lanfora, de Goello kungus un visus, kas piedalās norunā. Man viņiem ir kas sakāms.

Sanreāls labprāt būtu apvainojies, bet viņš baidījās no Dipuarjē dzēlībām, kas tiktu atkārtotas visā Nansī. Viņš piekrita, palocīdams galvu ar tādu pašu laipnību, kāda atspoguļojās doktora vaibstos.

Nākamajā rītā visi brokastīs ielūgtie izteica neapmierinātību, kad uzzināja, ar ko viņiem būs darīšana. Doktors ieradās visai lietišķā noskaņā.

Cienītie kungi,— viņš uzreiz iesāka, ne ar vienu nesasveicinādamies,— reliģijai un aristokrātijai ir daudz ienaidnieku; starp tiem ir avīzes, kas katru mūsu soli izklāsta visai Francijai, turklāt indīgi un sagrozītā veidā. Ja šajā gadījumā būtu runa vienīgi par bruņiniecisku drosmi, es to tikai apbrīnotu un piesargātos vērt muti vaļā — es, nabaga plebejs, sīktirgotāja dēls, kuram ir tas gods vērsties pie cilvēkiem, kas pārstāv Lotringas aristokrātijas ziedu. Taču man, kungi, šķiet, ka esat nonākuši niknuma varā. Vienīgi dusmas jums liegušas iedziļināties jautājumā, un nu to daru es. Jūs negribat, ka sīks virsnieciņš jums nolaupa de Šastlē kundzi? Labi, bet kur pasaulē ir tāds spēks, kas varētu liegt de Šastlē kundzei atstāt Nansī un apmesties

Parīzē? Tur, draudzeņu ielenkta un atbalstīta, viņa sūtīs de Ponlevē kungam visaizkustinošākās vēstules. «Es varu būt laimīga vienīgi ar I.evcna kungu,» viņa rakstīs, un to viņa patiešām rakstīs, jo, kā paši esat novērojuši, ir par to pārliecināta. Var šaubīties, vai de Ponlevē kungs iebildīs, jo viņa meita runās nopietni un viņš negribēs saķildoties ur cilvēku, kam ir četrsimttūkstoš franku valsts papīros. Varbūt de Ponlevē kungs nepiekritīs? Tad de Šastlē kundze, kurai ies palīgā viņas Parīzes draudzenes, starp kurām ir dāmas ar ļoti augstu stāvokli sabiedrībā, lieliski iztiks bez provincē dzīvojoša tēva piekrišanas.

Vai esat pārliecināti, ka nogalināsiet Levēna kungu? Tādā gadījumā man nekas nav sakāms; de Šastlē kundze ar viņu neapprecēsies. Bet varat man ticēt, ka šī iemesla dēļ viņa neapprecēsies arī ne ar vienu no jums: manuprāt, viņa ir sieviete ar nopietnu, maigu un neatlaidīgu raksturu. Stundu pēc Levēna kunga nāves viņa liks iejūgt zirgus, apmainīs tos tuvākajā stacijā, un dievs vien zina, kur viņa apstāsies! Briselē vai varbūt Vīnē, ja viņas tēvam būs nepārvarami iebildumi pret Parīzi. I ai ka būtu, samierinieties ar domu: ja Levēns tiks nogalināts, jus šo sievieti zaudēsiet uz visiem laikiem. Ja virsnieku ievainosiet, viss departaments zinas dueļa iemeslu; viņa ir kautrīga, tāpēc uzskatīs sevi par apkaunotu, un diena, kad Levēnam vairs nedraudēs nāve, viņa aizbēgs uz Parīzi, kur viņš pēc mēneša piebiedrosies. Ar vārdu sakot, de Šastlē kundzi Nansi saista vienīgi biklums; dodiet viņai ieganstu, un viņa aizbrauks.

Piekrītu, nogalinādami Levēnu, jus apmierināsiet savas lielās dusmas, un pa septiņiem jūs, bez šaubām, viņu nogalināsiet, bet de Šastlē kundzes skaistās acis un pūrs jums zudīs uz mūžiem.

Atskanēja kurnēšana, bet tā tikai pavairoja Dipuarjē pārdrošību.

Ja divi vai trīs no jums,— viņš paceltā balsī enerģiski turpināja,— cits pēc cita duelēsies ar Levēnu, jūs uzskatīs par slepkavām un viss pulks sacelsies pret jums.

Taisni to mēs gribam!— Ludvigs Rollers iesaucās ilgi aizturētu dusmu karstumā.

Tieši tā,— viņa brāļi piebalsoja,— paskatīsimies, ko zilie ir vērti.

Un tieši to es jums, kungi, aizliedzu Elzasas, Franškontē un Lotringas karaliskā komisāra vārdā!

Acumirklī visi piecēlās. Ikviens bija sašutis par pārdrošību, ar kādu šis sīkpilsonis izturējās pret novada aristokrātijas ziedu. Tieši tādas situācijas glaimoja Dipuarjē patmīlībai; viņa dedzīgajam prātam patika līdzīgas cīņas. Viņš asi izjuta pret sevi vērsto nicinājumu, un viņam bija nepieciešami izdevīgā gadījumā aizvainot muižnieku lepnumu.

Pēc bezjēdzīgu vārdu straumes, ko radīja par dzimtas lepnumu saukta bērnišķīga iedomība, cīņa nepārprotami pavērsās par labu taktiķim Dipuarjē.

Vai gribat nepaklausīt ne jau man, kas esmu tikai zemes tārps, bet mūsu likumīgajam karalim Šarlam Desmitajam?— viņš tiem teica, redzēdams, ka ikviens ir pēc sirds patikas izrunājies par saviem senčiem, savu drosmi, par vietu, kādu ieņēmis armijā pirms liktenīgajām 1830. gada jūlija dienām…— Karalis nevēlas ķildoties ar pulkiem. Nav nekā vairāk pretēja saprātīgai politikai kā nesaskaņas starp viņam uzticīgo muižniecību un pulku.

Šo patiesību Dipuarjē atkārtoja tik daudz reižu un tik dažādos vārdos, ka tā galu galā iespiedās prātos, kas nebija raduši saprast ko jaunu. Patmīlība padevās pļāpāšanai, kura, pēc Dipuarjē aprēķiniem, ilga trīs stundas ceturkšņus vai veselu stundu.

Cenzdamies izšķiest mazāk laika, Dipuarjē, kura spīvo patmīlību sāka pārmākt garlaicība, nolēma katram pasacīt kādu laipnu vārdu. De Sanreāla kungam, kas teica priekšā Rolleram visādus pamatojumus, viņš pieglaimojās, lūgdams karstvīna recepti. Sanreāls bija izdomājis jaunu ši brīnišķīgā dzēriena brūvēšanas paņēmienu un metās pats uz bufetes istabu gatavot dziru.

Kad visi bija pieņēmuši Dipuarjē diktatoriskos noteikumus, viņš sacīja:

Vai jūs, kungi, patiešām gribat dabūt Levēna kungu prom no Nansī un nezaudēt de Šastlē kundzi?

Bez šaubām,— viņi īgni atbildēja.

Labi, es zinu drošu līdzekli … Ja labi padomāsiet, arī paši to atradīsiet.

Un, savā viltībā baudīdams viņu uzmanību, turpināja:

Rīt šajā pašā stundā es jums pateikšu, kas tas ir par līdzekli, neko vienkāršāku nemaz nevar iedomāties. Taču tam ir viens trūkums: veselu mēnesi tas jāpatur visdziļākajā slepenībā. Es vēlētos to atklāt vienīgi diviem, kungi, pilnvarotajiem pārstāvjiem.

To pateicis, viņš strauji devās prom, un, tikko durvis aiz doktora aizvērās, Ludvigs Rollers viņu apveltīja ar nikniem lāstiem. Visi sekoja viņa piemēram, vienīgi de Lanfors sacīja:

Pēc izskata šis doktors ir pretīgs, netīrs, cepure droši vien gandrīz divus gadus veca, viņa familiaritāte robežojas ar rupjību. Lielākā daļa šo trūkumu izskaidrojama ar viņa izcelsmi: tēvs, kā viņš pats stāsta, ir tirgojies ar kaņepājiem. Taču vislielākajiem karaļiem ir bijuši nelietīgi padomnieki. Dipuarjē ir viltīgāks nekā es, jo, lai velns mani parauj, ja varu iedomāties to drošo līdzekli. Un vai tu, Ludvig, kaut arī tik daudz runā, vari to uzminēt?

Visi, izņemot Ludvigu, sāka smieties, un Sanreāls aiz prieka par tādu iznākumu ielūdza visus rīt brokastīs. Taču, pirms kungi atvadījās, lai kā viņus bija apvainojušas Dipuarjē runas, izraudzīja divus pilnvarotos sarunām ar doktoru, un, protams, izvēlējās tos, kuri būtu visvairāk sašutuši, ja viņus apietu,— de Sanreālu un Ludvigu Rolleru.

Atstājis dedzīgos muižniekus, Dipuarjē žigliem soļiem iegriezās kādā šaurā ieliņā, kuras galā dzīvoja sīks garīdznieks, ko apakšprefekts uzskatīja par savu spiegu augstākajā sabiedrībā un kas tādēļ saņēma krietnu kumosu no slepenajiem fondiem.

Dārgo Olīv, aizejiet pie Flerona kunga un pasakiet viņam, ka esam saņēmuši depešu no Prāgas, ko apspriedām piecas stundas pie de Sanreāla kunga, taču šī depeša ir tik svarīga, ka rīt pusvienpadsmitos atkal sapulcēsimies tajā pašā vietā.

Abats Olīvs bija sadabūjis monsenjora bīskapa atļauju valkāt ārkārtīgi apdilušu zilu sutanu un tēraudpelēkas zeķes. Tādā apģērbā viņš gāja nodot Dipuarjē un pastāstīt lielvikāram Reja kungam par uzdevumu, ko tikko bija saņēmis no doktora. Pēc tam viņš ielavījās pie apakšprefekta, kurš svarīgā jaunuma dēļ negulēja visu nakti.

Nākamajā dienā agri no rīta viņš lika pateikt abatam Olīvām, ka samaksās piecdesmit ekiju par precīzu Prāgas depešas kopiju, un iedrošinājās aizrakstīt tieši iekšlietu ministram, kaut arī tas nepatiktu viņa prefektam Dimorālam, kādreizējam liberālim, renegātam un pastāvīgu bažu māktam cilvēkam. Flerons aizrakstīja arī viņam, bet vēstule tika iemesta pastkastītē stundu par vēlu — tā, lai vienkārša apakšprefekta svarigo ziņojumu ministrs saņemtu diennakti agrāk.

## XXXVI nodaļa

«Šie lopi neprot pat izvēlēties pārstāvjus!» Dipuarjē nodomāja, uzzinājis, kādi pilnvarotie sarunām izraudzīti. «Pie joda, ja es tādiem atklātu savu plānu!»

Nākamā rīta apspriedē Dipuarjē, vēl nopietnāks un uzpūtīgāks nekā parasti, paņēma Ludvigu Rolleru un de Sanreāla kungu aiz rokas, ieveda viņus mājastēva kabinetā un aizslēdza durvis. Dipuarjē pirmām kārtām gādāja, lai tiktu ievērota forma, jo zināja, ka tā ir vienīgā, ko Sanreāls šajā lietā saprot.

Kad viņi bija apsēdušies trijos krēslos, Dipuarjē, brīdi klusējis, sacīja:

Kungi, mēs te esam sapulcējušies, lai kalpotu mūsu likumīgajam karalim viņa majestātei Šarlam Desmitajam. Vai zvērēsiet paturēt pilnīgā slepenībā pat to mazumiņu, ko esmu tiesīgs jums šodien atklāt?

Goda vārds,— aiz cieņas un ziņkārības apstulbušais Sanreāls sacīja.

Nu, velns!— Rollers nepacietīgi iesaucās.

Kungi, jūsu kalpotājus uzpirkuši republikāņi; šī sekta iespiežas visur, un, ja neievērosiet pilnīgu klusēšanu pat attiecībā pret vislabākajiem draugiem, taisnīgā lieta nevarēs uzvarēt un jūs, kungi, tāpat kā es, nabaga plebejs, tiksiet nozākāti avīzē «L'Aurore».

Saudzējot lasītāju, es stipri saīsinu runu, ko Dipuarjē uzskatīja par savu pienākumu teikt gan drosmīgajam, gan bagātajam. Tā kā viņš negribēja pasacīt neko, runa tika stiepta vēl vairāk, nekā būtu vajadzīgs.

Noslēpums, kuru cerēju jums atklāt, vairs nepieder man. Šobrīd man uzdots vienīgi palūgt, lai jūs apvaldāt savu drošsirdību,— viņš sacīja, vērsdamies galvenokārt pie Sanreāla,— kas jums nenāksies viegli.

Protams,— Sanreāls atbildēja.

Bet, kungi, ja nu esam lielas partijas biedri, mums jāprot nest upurus augstākas gribas labā, pat ja tai nebūtu taisnība, citādi neesam ; neko vērti un nekā nepanāksim. Tad būsim tikai pazudušā dēla vārda cienīgi. Vajag, kungi, lai divas pilnas nedē|as neviens no jums neizaicinātu Levēna kungu.

Vajag … vajag . ..— Ludvigs Rollers nīgri atkārtoja.

Ap to laiku Levēna kungs atstās Nansī vai vismaz vairs neapmeklēs de Šastlē kundzi. Manuprāt, tieši to jūs vēlaties, un to, kā jau aprādīju, nav iespējams panākt ar dueli.

Šo domu vajadzēja atkārtot visādos vārdos veselu stundu. Abi pilnvarotie bija pārliecināti, ka viņiem ir tiesības un pat pienākums tikt skaidrībā par noslēpumu.

Pēc kā mēs izskatīsimies,— Sanreāls sacīja,— kad kungi, kas mūs gaida manā viesistabā, sapratīs, ka esam te pavadījuši veselu stundu, nekā neuzzinādami?

Labi, izliecieties, ka jūs zināt,— Dipuarjē salti attrauca.— Es jums palīdzēšu.

Bija vajadzīga vēl krietna stunda, lai samierinātu abu kungu iedomību ar tādu mezzo termine*

Doktors Dipuarjē labi izturēja pacietības pārbaudi, kas glaimoja viņa patmīlībai. Visvairāk viņam patika runāt ar naidīgi noskaņotiem cilvēkiem un pārliecināt tos. Tas bija pēc izskata atbaidošs cilvēks, bet apveltīts ar noteiktu, dzīvu un uzņēmīgu prātu. Kopš viņš piedalījās politiskās intrigās, dziedināšanas māka, kurā bija sasniedzis vienu no pirmajām vietām, viņu garlaikoja. Kalpošana Šarlam X jeb tas, ko viņš dēvēja par politiku, rosināja vēlēšanos darboties, strādāt, tikt ievērotam. Lišķi mēdza sacīt: «Ja prūšu vai krievu bataljoni mums atvedīs Šarlu Desmito, jūs būsiet deputāts, ministrs utt. Jūs kļūsiet par jaunu Vilēlu.»

Gan jau redzēs,— Dipuarjē atbildēja.

Pagaidām viņš baudīja visus apmierinātas patmīlības priekus. Tas notika tā: de Pijlorāna kungs un de Ponlevē kungs bija no atbilstošām personām saņēmuši tiesības vadīt rojālistu pūliņus provincē, kuras centrs bija Nansī; Dipuarjē vajadzēja būt tikai vienkāršam sekretāram šajā komisijā vai, pareizāk sakot, slepenajā varā, kuras vienīgais

sapratīgais pamats bija tās nedalāmība. Tā tika uzticēta de Pijlorāna kungam, viņa prombūtnē — de Ponlevē kungam un pēdējā prom- būtnc Dipuarjē kungam, tomēr jau veselu gadu visu darīja Dipuarjē. Abam titulētajām personām viņš sniedza gaužām virspusīgus ziņojumus, un kungi par to sevišķi nedusmojās, jo doktors bija pratis iedvest viņiem bailes no giljotīnas vai vismaz no Amas pils,* kas viņiem varētu draudēt intrigu dēļ, un kungi, kuri nebija apveltīti nedz ar centību, nedz fanātismu, nedz uzticību, sirds dziļumos jutās gluži apmierināti, redzēdami, ka nekaunīgais un rupjais pilsonis sevi kompromitē, un bija nolēmuši saķildoties ar viņu un papūlēties nogrūst Dipuarjē atpaka| uz viszemākā pakāpiena, ja trešā Restaurācija gūtu kādus panākumus.

Dipuarjē nepavisam neienīda Levēnu, bet savā darbošanās dziņā un tāpēc, ka bija nodomājis dabūt jauno cilvēku prom, viņš apņēmās — un cieši apņēmās — sasniegt mērķi.

Pirmajā dienā, kad doktors apspriedē pie Sanreāla pieprasīja divus pilnvarotos, lāpāt kā nākamajā, kad atvēsināja abu pilnvaroto sakairi- nāto ziņkāri, viņam vel nebija nekāda noteikta plāna. Tas, ko viņš vēlnk īstenoja, noskaidrojās tikai pakāpeniski, kamēr viņš sevi pārliecināja, ka pieļaut divkauju, ko viņš karaļa vārdā bija aizliedzis, nozīmētu piedzīvot pamatīgu sakāvi, flasco viņa reputācijai un ietekmei gados jauno partijas biedru vidū Lotringā.

Viņš sāka ar to, ka dziļā slepenībā" pastāstīja de Serpjēra, de Marsiljī un de Pijlorāna kundzēm, ka de Šastlē kundzes kaite īstenībā ir nopietnāka, nekā liekas, un ka viņas slimība katrā ziņā būs vismaz ilgi ārstējama. Viņš lika jaunajai sievietei uzlīmēt uz kājas velkošu plāksteri un tā veselu mēnesi laupīja viņai spēju staigāt. Nedaudz dienas vēlāk viņš ieradās pie Šastlē kundzes ļoti noraizējies un, pulsu taustīdams, sadrūma; doktors ieteica tās reliģiskās ceremonijas, kas provincē tiek ietvertas vārdos «griezties pie garīdznieka». Par lielo notikumu runāja visa Nansī, un varam iedomāties, ko juta Levēns: vai tiešām de Šastlē kundzei draud nāves briesmas?

«Vai tad mirt ir tik viegli?» prātoja de Šastlē kundze, kurai ne prātā nenāca, ka viņai ir tikai parasts drudzis. «Nāve būtu tīrais nieks, ja manā tuvumā atrastos Levēns. Viņš man dotu drosmi, ja tās pietrūktu. Un īstenībā dzīvei bez viņa ir maz pievilcības. Man jāmokās šajā tālajā provincē, kur pirms viņa ierašanās jutos tik skumja . . . Bet viņš nav dižciltīgs, ir mēreno vai, kas vēl ļaunāk, republikas karavīrs . ..»

Galu galā de Šastlē kundze sāka ilgoties pēc nāves.

Viņa jau gandrīz ienīda d'Okenkūra kundzi un, kad pamanīja šo jūtu rašanos, nicināja pati sevi. Tā kā viņa nebija Levēnu redzējusi veselas divas nedēļas, jūtas pret jaunekli sagādāja tikai ciešanas.

Levēns savā izmisumā nosūtīja no Darnē pasta trīs vēstules, par laimi, ļoti piesardzīgas, kuras pārtvēra Berāras jaunkundze — tagad starp vecmeitu un Dipuarjē kungu valdīja vislabākā saskaņa.

Levēns neatkāpās no doktora ne soli. Tā bija kļūda. Levēns nepavisam nebija tāds liekulības meistars, lai varētu atļauties tik tuvu saskari ar amorālu intrigantu. Pats neapzinādamies, viņš to nāvīgi aizvainoja. Doktoru aizskāra viņa naivais nicinājums pret blēžiem, renegātiem un liekuļiem, un viņš sāka jaunekli ienīst. Kādu dienu, izbrīnījies par Levēna dedzību un saprātu sarunā par Burbonu maz ticamo atgriešanos, pacietību galīgi zaudējušais doktors izsaucās:

Tad jau iznāk, ka esmu tikai pēdīgais muļķisl

Domās viņš turpināja: «Mēs vēl redzēsim, jauno karstgalvi, kas notiks ar to, kas tev ir dārgāks par visu. Spriedelē par nākotni, atkārto atziņas, kuras gatavas aizgūsti no sava Karēla, es esmu kungs pār tavu tagadni, un es likšu to manīt. Es, Dipuarjē, kas tev liekas vecs, grumbains, slikti ģērbies un, tavuprāt, slikti audzināts, tev, skaistam, jaunam, bagātam, no dabas apveltītam ar tik cildenām manierēm un visās lietās tik atšķirīgam no manis, sagādāšu visnežēlīgākās ciešanas. Pirmos trīsdesmit sava mūža gadus esmu pavadījis piektajā stāvā, aiz aukstuma drebēdams un aci pret aci ar skeletu; tu esi papūlējies tikai piedzimt un slepenībā domā, ka tad, kad nodibināsies tava saprātīgā valdība, tādus stiprus cilvēkus kā es sodīs vienīgi ar nicināšanul Tā būtu muļķība no tavas partijas puses, un pagaidām muļķis esi tu, nenojauzdams, ka nodarīšu tev ļaunumu — un lielu ļaunumu. Ciet, puišeli!»

Un doktors sāka runāt par de Šastlē kundzes slimību vārdos, kas radīja vislielākās bažas. Ja viņš ieraudzīja Levēna lūpās smaidu, tūlīt sacīja:

Redziet, šajā baznīcā ir de Ponlevē ģimenes kapliča. Es baidos,— viņš nopūzdamies piebilda,— ka drīz tā būs jāatver.

Vairākas dienas doktors gaidīja, kad Levēns, neprātīgs kā visi mīlētāji, mēģinās slepenībā ielavīties pie de Šastlē kundzes.

Pēc sarunas ar partijas jaunajiem cilvēkiem pie Sanreāla kunga Dipuarjē nodibināja ciešas attiecības ar Berāras jaunkundzi, kuras pliekano bezmērķīgo ļaunumu pats nicināja. Doktors gādāja, lai vecmeita iegūst zināmu svaru ģimenē: par de Šastlē kundzei šķietami draudošajām briesmām doktors visvairāk runāja tieši ar viņu, nevis ar de Ponlevē kungu, de Blansē vai citiem tuviniekiem.

Plānā, kas pamazām vien noskaidrojās Dipuarjē galvā, bija kāds grūti pārvarams šķērslis: pie de Šastlē kundzes pastāvīgi atradās viņas istabene Boljē jaunkundze, kura dievināja savu kundzi.

Doktors iemantoja viņas simpātijas, apliecinādams pilnīgu uzticēšanos, un piespieda Berāras jaunkundzi piekrist tam, ka istabenes klātbūtnē par kopšanu, kāda slimajai nepieciešama līdz nākamajai ārsta vizītei, runāja tieši ar viņu.

Abas  gan labsirdīgā istabene, gan nepavisam ne labsirdīgā Berāras jaunkundze — vienādi ticēja, ka de Šastlē kundze ir ļoti bīstami slima.

Doktors atzinās istabenei aizdomās, ka viņas kundzes slimību vēl nopietnāku dara kādas slepenas bēdas, un lika saprast, ka, viņaprāt, būtu pilnīgi dabiski, ja Levēna kungs mēģinātu vēlreiz redzēties ar de Šastlē kundzi.

Ak vai, doktor, nu jau divas nedēļas Levēna kungs moka mani, lūgdams, lai atļauju viņam te ienākt uz piecām minūtēm. Bet ko teiktu cilvēki? Es viņam stingri aizliedzu par to pat domāt.

Doktors atbildēja gari, veidodams tādus teikumus, ko istabene nemūžam nespētu paturēt prātā, bet īstenībā tie netieši lika lāga sievietei saprast, ka satikšanos vajadzētu atļaut.

Beidzot kādu vakaru de Ponlevē kungs, paklausīdams doktoram, aizgāja pie de Marsiljī kundzes spēlēt vistu, ko divas vai trīs reizes pārtrauca raudu lēkmes. Tieši tajā pašā reizē vikonts de Blansē kungs nespēja atsacīties no sloku medībām. Levēns ieraudzīja Boljē jaunkundzes logā zīmi, cerība uz kuru bija vienīgais, kas viņu vēl interesēja. Levēns aizsteidzās mājās, pārģērbās civilās drēbēs un beidzot, kad krietnā istabene, kas visu laiku palika pie gultas, ar bezgalīgu piesardzību bija viņu pieteikusi, varēja pavadīt desmit minūtes pie de Šastlē kundzes.

Mīlestības sīkumi . . . Kad beigas de Šastlē kundze pieminēja d'Okenkūra kundzi, Levēns sacīja:

Neesmu pie viņas bijis kopš jūsu saslimšanas dienas.

## XXXVII nodaļa

Kad Dipuarjē nākamajā dienā ieradās, de Šastlē kundze bija tik žirgta, ka doktors izbijās — visas viņa triju nedēļu pūles būs veltīgas. Lādzīgās Boljē jaunkundzes priekšā viņš izlikās sevišķi nobažījies. Viņš aizgāja tā, it kā ļoti steigtos, un atgriezās pēc stundas — sev gluži neparastā laikā.

Boljē, jūsu kundzei sācies marasms.

Ak dievs, cienītais kungs!

Doktors ilgi skaidroja, kas ir marasms.

Jūsu kundzei vajadzīgs mātes piens. Ja kaut kas viņu vēl var glābt, tas ir jaunas un veselīgas zemnieces piens. Es nupat apskrēju visu Nansī un atradu vienīgi strādnieku sievas, kuru piens de Šastlē kundzes veselībai varētu drīzāk kaitēt, nekā nāktu par labu. Ir vajadzīga jauna zemniece …

Doktors pamanīja, ka Boljē uzmanīgi skatās sienas pulkstenī.

Mans ciems — Šefmona — ir tikai piecas ljē no šejienes. Es atgrieztos naktī, bet tas nekas . ..

•— Labi, ļoti labi, krietnā un brašā Boljē. Bet, ja atrodat jaunu zīdītāju, nelieciet viņai iet piecas ljē bez atpūtas. Atgriezieties tikai rīt pēcpusdienā: sadedzis piens jūsu nabaga kundzei būtu tikpat kā inde.

Kā jūs domājat, doktora kungs, vai vēl viena satikšanās ar Levēna kungu varētu kundzei kaitēt? Viņa man gandrīz pavēlēja jauno cilvēku šovakar ielaist, ja viņš atnāktu. Viņa tam tā pieķērusies!

Doktors tikko spēja noticēt savai laimei.

Tas taču ir pilnīgi dabiski, Boljē' (Viņš aizvien lietoja vārdu «dabiski».) Kas paliks jūsu vietā?

Anna Marija, krietna un ļoti dievbijīga sieviete.

Labi, pasakiet Annai Marijai, kas viņai darāms. Kur Levēna kungs gaida brīdi, kad varēsiet viņu pieteikt?

Kundzes priekšistabas patrepē, kur kādreiz gulēja Žozefs.

Jūsu kundze ir tādā stāvoklī, ka viņu vajadzētu pasargāt no liekiem uztraukumiem. Ja jūs man uzticaties, jūs nelaidīsiet pie viņas nevienu, pat de Blansē kungu ne.

Doktors un Bolje jaunkundze vienojās par visu to un vēl daudz ko citu. Krietnā istabene atstāja Nansī piecos, uzticējusi savus pienākumus Annai Marijai.

Bet Anna Marija, ko de Šastlē kundze tikai aiz labas sirds paturēja savā dienestā un pāris reižu jau bija gribējusi atlaist, bija pilnīgi pakļāvusies Berāras jaunkundzei un tās uzdevumā izspiegoja Boljē.

Notika tā. Pusdeviņos, kad Berāras jaunkundze sarunājās ar vārt- nieci, Anna Marija ielaida pagalmā Levēnu, kurš pēc divām minūtēm atradās aiz krāsotas koka starpsienas, kas sadalīja de Šastlē kundzes priekšistabu divās daļās. No turienes Levēns ļoti labi redzēja, kas notika blakusistabā, un dzirdēja gandrīz visu, ko runāja dzīvokli.

Piepeši atskanēja jaundzimuša bērna raudas. Viņš ieraudzīja aizelsušos doktoru ar satītu zīdaini rokās, un viņam šķita, ka auts ir asinīm notraipīts.

Jūsu nabaga kundze,— viņš steidzīgi sacīja Annai Marijai,— beidzot ir glābta. Dzemdības notika bez sarežģījumiem. Vai marķīza kungs ir mājās?

Nav, kungs.

Un tās nolādētās Boljē arī nav?

Viņa ir ceļā uz savu ciemu.

Es izdomāju ieganstu, lai aizsūtītu viņu pēc zīdītājas, jo tā, ko sameklēju priekšpilsētā, nav ar mieru barot slepeni dzemdētu bērnu.

Un de Blansē kungs?

Tas ir ļoti dīvaini, bet jūsu kundze nevēlas viņu redzēt.

Kā gan citādi vēl varētu būt?— Anna Marija attrauca.— Pēc tādas dāvanas!

- Un galu galā bērns varbūt nemaz nav no viņa.

Redziet nu, šīs smalkās dāmas baznīcā vis bieži neiet, toties ar vienu mī)ako viņām nepietiek.

Man liekas, es dzirdu de Šastlē kundzi vaidam, iešu pie viņas, - doktors sacīja.— Atsūtīšu jums Berāras jaunkundzi.

Ienāca Berāras jaunkundze. Viņa neieredzēja Levēnu, un stundas ceturksni ilgā sarunā paspēja pateikt visu to pašu, ko doktors, tikai ar daudz lielāku Jaunumu. Viņasprāt, resnais zīdainis, kā viņa to sauca, bija no de Blansē vai huzāru apakšpulkveža.

Vai no de Goello kunga,— Anna Marija vientiesīgā toni piemetināja.

No Goello kunga gan ne,— Berāras jaunkundze atbildēja. — Kundze viņu vairs nevar ciest. Viņai no tā bija priekšlaicīgas dzemdības, kuru dēļ izcēlās strīds ar nabaga de Šastlē kungu.

Varam iedomāties, kā jutās Levēns. Viņš bija ar mieru atstāt slēptuvi un bēgt prom kaut vai Berāras jaunkundzes acu priekšā.

«Nē,» viņš domāja, «viņa par mani ir zobojusies kā par īstu zaļknābi, kāds ari esmu. Bet būtu necienīgi viņu kompromitēt.»

Šai bridi priekšistabas durvīs parādījās doktors, kurš baidījās, ka Hennas jaunkundze savā izsmalcinātajā ļaunumā varētu izdomāt kaut ko galīgi neticamu.

Berāras jaunkundz, Beraras jaunkundzi— viņš, tēlodams uztraukumu, iesaucas.— Sākusies asiņošana! Mudīgi gādājiet šurp spaini ar ledu, ko atnesu zem apmetņa!

Tiklīdz Anna Marija palika viena, Leveus atstaja slēptuvi un, dodot viņai naudas maku, neviļus redzēja bērnu, ko Anna Marija saudzīgi turēja rokās un kas bija nevis dažas minūtes, bet gan mēnesi vai divus vecs. Izlikdamies pavisam mierīgs, viņš tai sacīja:

Jūtos mazliet nelāgi. Apciemošu de Šastlē kundzi tikai rīt. Vai jūs varētu parunāties ar vārtnieci, kamēr aizeju?

Anna Marija skatījās viņā platām acīm un prātoja: «Vai tad viņš ari piedalās sazvērestībā?»

Doktora nodomiem par laimi, Levēns viņu stipri steidzināja un sievietei nebija laika pateikt kādu nepārdomātu vārdu; viņa klusēdama nolika bērnu uz gultas blakus istabā un devās lejā pie vārtnieces. «Diezin vai tajā smagajā makā ir zelts vai sudrabs?» viņa prātoja.

Anna Marija ieveda vārtnieci dziļāk kambarī, un Levēns varēja aiziet nepamanīts. Viņš aizsteidzās uz mājām un ieslēdzās savā istabā. Tikai tad Levēns iedrošinājās paskatīties uz savu nelaimi vaļējām acīm. Viņš bija pārāk iemīlējies, lai šajā mirklī dusmotos uz de Šastlē kundzi.

«Vai tad viņa kādreiz ir sacījusi, ka pirms manis nav nevienu mīlējusi? Turklāt, ja jau mana stulbuma, mana lielā stulbuma dēļ viņa pret mani izturējās kā pret brāli, vai viņas pienākums bija izsūdzēt man grēkus? . .. Bet dārgā Batilde, vai tad es vairs nevarēšu tevi mīlēt?» viņš piepeši izsaucās, izplūzdams asarās. «Vīrieša cienīgi būtu,» viņš pēc brīža domāja, «iet pie d'Okenkūra kundzes, kuru veselu mēnesi muļķīgā kārtā atstāju novārtā, un pacensties atmaksāt.»

Nežēlīgi pats sevi piespiezdams, viņš apģērbās, bet, kad taisījās iet ārā, viesistabā zaudēja samaņu un nokrita.

Levēns atjēdzās pēc dažām stundām — sulainis paklupa pret viņu, kad trijos no rīta gāja paskatīties, vai kungs ir atgriezies.

Re, atkal piedzēries līdz nesamaņai! Ir nu gan lops tas mans saimnieks!— viņš noteica.

Levēns ļoti labi dzirdēja šos vārdus; sākumā viņam šķita, ka sulainis runā taisnību, bet tad piepeši atmiņā atausa drausmīgā patiesība un viņš jutās daudz nelaimīgāks nekā vakarā.

Atlikušās nakts stundas pagāja kā murgs. Viņam pat radās zemiska doma aiziet pie de Šastlē kundzes un apbērt viņu ar pārmetumiem; šis kārdinājums viņam iedvesa šausmas. Viņš aizrakstīja apakšpulkvedim Filoto, kurš, par laimi, komandēja pulku, ka ir saslimis, un agrā rīta stundā atstāja Nansī, cerēdams, ka netiks pamanīts.

Vientuļā jājiena laikā viņš izjuta visu savas nelaimes smagumu.

«Es vairs nespēju mīlēt Batildi,» viņš ik pa brīdim skaļi sacīja.

Deviņos no rīta, kad jauneklis atradās sešas ljē no Nansī, doma par atgriešanos šķita drausmīga.

«Man pilnos auļos jādrāžas uz Parīzi un jāsatiek māte.»

Karavīra pienākumi bija pagaisuši no prāta, viņš jutās kā cilvēks, kuram tuvojas pēdējā stundiņa. Viss pasaulē bija zaudējis nozīmi, palikusi vienīgi māte un de Šastlē kundze.

Neprātīgā doma par ceļojumu sāpju sagrauztajai dvēselei šķita vienīgais iespējamais mierinājums. Tā viņu mazliet izklaidēja.

Viņš aizsūtīja zirgu atpakaļ uz Nansī un aizrakstīja pulkvedim Filoto, lūgdams neatklat viņa prombūtni. «Mani slepeni izsauc kara ministrs.» Tādus melus viņš rakstīja aiz briesmīgām bailēm no vajāšanas.

Pastā viņš pieprasīja zirgu. Tā kā Levēns izskatījās satraukts, viņam sākumā cēla iebildumus, tāpēc viņš apgalvoja, ka pulkvedis Filoto no 27. ulānu pulka sūta viņu uz vienību, kas izvietota Reimsā, lai apspiestu strādnieku nemierus.

Turpmākajās stacijās Levēns zirgu dabūja bez kādām grūtībām un pēc trīsdesmit divām stundām jau bija Parīzē.

Pirms Levēns gāja pie mātes, viņš iedomājās, ka nobiedēs viņu, tāpēc apmetās tuvējā viesnīcā un mājās ieradās tikai pēc dažām stundām.

Māt, es esmu traks. Neesmu aptraipījis godu, bet tik un tā esmu nelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Es jums piedodu visu,— viņa sacīja, apkampdama dēlu.— Nebaidies, nepārmetīšu neko, manu Lisjēri. Vai tā ir naudas lieta? Man nauda ir.

Tas ir kaut kas pavisam cits. Es mīlēju un tiku piekrāpts.

Labvēlīgo lasītāj,

tiklīdz ierodos Parīzē, man stipri jāpiepūlas, lai es nekļūtu personisks. Ar to negribu sacīt, ka man nepatīk satīra, bet, ja pievēršu lasītāja uzmanību kādam groteskam ministram, viņš zaudē interesi, ko gribu iedvest pret citām personām. Diemžēl tāds amizants paņēmiens kā personiska satīra nepavisam neiederas stāstā. Lasītājs visu laiku tikai salīdzina manis radīto portretu ar grotesko vai pat pretīgo viņam pazīstamo oriģinālu. Viņš to redz netīru vai melnu, kādu to rādīs vēsture.

Personu attēlošana ir ļoti patīkama, ja to dara atbilstoši patiesībai un bez pārspīlējumiem, bet tas, ko redzam jau divdesmit gadus, laupa mums vēlēšanos ķerties pie tāda darba.

«Kāda muļķība,» Monteskiē* saka, «ir nopelt inkvizīciju!» Par mūsu dienām viņš būtu teicis: «Ko gan vēl varētu pievienot naudaskārei, bailēm zaudēt vietu, centieniem katrā ziņā uzminēt sava saimnieka iegribas un tāds ir kodols visām liekulīgajām runām, kuras saka tie, kas sev nokampj vairak neka piecdesmit tūkstošu no valsts budžeta?»

Esmu pārliecināts, ka jāparāda īstajā gaismā to cilvēku privātā dzīve, kuri notērē vairāk nekā piecdesmit tūkstošus franku.

Taču mans nodoms nav rakstīt satiru par ļaudīm, ko budžets darījis laimīgus. Etiķis pats par sevi ir laba lieta, bet, ja to sajauc ar saldu krējumu, tas visu samaitā. Tāpēc esmu darījis, cik vien spējis, lai jūs, labvēlīgo lasītāj, nevarētu pazīt vienu no pēdējā laika ministriem, kas gribēja sagādāt nepatikšanas Levēnam. Kāda gan jums būtu patika visos sīkumos uzzināt, ka šis ministrs bijis zaglis, drebējis aiz bailēm zaudēt vietu un nav atļāvies izrunāt nevienu patiesu vārdu? Tādi cilvēki ir labi vienīgi mantiniekiem. Tā kā viņu dvēsele nekad nav pazinusi neviltotas jūtas, šīs dvēseles dzīve, labvēlīgo lasītāj, izraisītu jūsos tikai riebumu, it sevišķi tad, ja es nelaimīgā kārtā ļautu jums nojaust salkanās vai zemiskās īpašības, aiz kurām pliekanā dvēsele slēpjas.

Pietiek, ja tādus ļaudis redzam, kad no rīta ierodamies pie viņiem ar kādu lūgumu. '

Non ragioniam di loro, ma guarda e passa.*

## XXXVIII nodaļa

— Es negribu ļaunprātīgi izmantot tēva varu un jums kaut ko aizliegt: rīkojieties pēc saviem ieskatiem, mans dēls!

— Dārgo Lisjēn, esmu uzdevis jūsu mātei par pienākumu jūs norāt, ja tas būtu vajadzīgs. Esmu izpildījis krietna tēva pienākumus, esmu

pat piespiedis jūs saņemt divus zobena cirtienus. Jūs pazīstat dzīvi pulkā, pazīstat provinci; vai jums labāk patīk dzīvot Parīzē? Pavēliet, manu princi! Ir viena vienīga lieta, kam es nepiekritīšu,— precības. — Par to nav runa, tēv!

Levēna kungs, tēvs, citā reizē:

Jūsu vārdos nepieļaujami skaidri izpaužas dvēsele. Jums netrūkst prāta, taču jūs pārāk daudz runājat par to, ko jūtat, pārāk daudz. Tas pievilina visvisādus blēžus. Papūlieties jel uzjautrināties, nerunādams ar citiem par to, kas jūs kaut mazākajā mērā interesē!

Tā, sēdēdams lieliskā krēslā pie gaiši degoša kamīna, jautrā garā runāja Levēna kungs, tēvs, bagāts baņķieris jau krietni gados, ar savu dēlu Lisjēnu Levēnu — mūsu varoni.

Kabinets, kur tēvs ar dēlu tērzēja, bija ar vislielāko greznību nesen pārveidots pēc paša Levēna kunga skicēm. Jaunajā iekārtojumā viņš bija ietvēris trīs vai četras taja gada Francijā un Itālijā tapušas gravīras un brīnišķīgu tikko iegūtu Romas skolas, autora gleznu. Balta marmora kamīns, pret kuru atspiedies stāvēja Levēns, bija darināts Romā, Tenerāni* darbnīcā, un virs tā novietotais astoņas pēdas augstais un sešas pēdas platais spogulis ticis eksponēts 1834. gada izstādē* kā pilnīgi nevainojams darbs. Cik ļoti tas viss atšķīrās no nožēlbjamā Nansī salona, pa kuru Lisjēns staigāja, savu bažu tirdīts! Par spīti dziļajām ciešanām, viņa dvēseles parīziskā un godkārīgā daļa jūtīgi uztvēra šo atšķirību. Viņš vairs neatradās barbaru zemē, viņš bija atgriezies dzimtenes klēpī.

Mīļais draugs,— Levēns, tēvs, sacīja,— temperatūra kāpj pārāk strauji, esiet tik laipns un nospiediet tā tur ventilatora pogu numur JTaiz kamīna… Ļoti labi. Tātad es nepavisam netaisos ļaunprātīgi izmantot savu tēva varu, lai ierobežotu jūsu brīvību. Rīkojieties tieši tā, kā jums pašam tīk.

Lisjēns stāvēja pie kamīna drūms, satraukts un traģisks, ar vārdu sakot, tāds, kādam traģēdijā vajadzētu izskatīties nelaimīgas mīlestības nomāktam jaunam mīlētājam. Bija skaidri redzams, ka viņš visiem spēkiem pūlas noslēpt dramatisko izteiksmi un izpaust sirsnīgu dēla cieņu un mīlestību — jūtas, kuras vienmēr mitušas viņa sirdī. Taču šausmas, ko viņš izjuta kopš pēdējā Nansī pavadītā vakara, bija pārvērtušas sabiedrības cilvēka vaibstus par tiesas priekšā izsaukta jauna laupītāja seju.

Jūsu māte domā,— Levēna kungs, tēvs, turpināja,— ka negribat braukt atpakaļ uz Nansī. Neatgriezieties provincē; lai dievs mani pasargā no tirāna lomas! Kāpēc lai jūs nenodotos trakulībām un pat muļķībām? Tomēr starp visām tām ir viena, viena vienīga, kurai es nepiekritīšu, jo tā nepaliek bez sekām — precēšanās. Bet jums ir iespējams likt lietā sommations respectueuses . . .* un es netaisos tā dēļ iii jums Ķildoties. Par to, mans draugs, parunāsim, kopīgi pusdienojot.

Itei lēv,— iztrūcies no dziļām pārdomām, Lisjēns albiklēja, runa nepavisam nav par precēšanos!

labi, ja jums precēšanās nav prātā, par to pagudrošu es. Padomājiet par tādu iespēju: es varu jūs apprecināt ar bagātu jaunavu, kas nav muļķāka par nabadzīgu, un ir pilnīgi iespējams, ka pēc manas nāves jūs nebūsiet bagāts. Ļaudis ir tik nesaprātīgi, ka cilvēks ar uzplečiem un ierobežotu bagātību var neuztraukties savas patmīlības dēļ. Zem uniformas nabadzība ir tikai nabadzība, tas nav nekas sevišķs* tās dēļ nenicina. Bet tam tu noticēsi,— Levēna kungs sacīja, mainīdams toni,— kad būsi pats par to pārliecinājies . .. Tev droši vien šķiet, ka es kuļu tukšus salmus .. . Tātad jūs, brašo apakšleitnant, vairš negribat būt karavīrs?

Ja nu esat tik laipns, ka apspriežat šo jautājumu ar mani, nevis pavēlat,— nē, es negribu miera laikā būt karavīrs, tas ir, pavadīt vakarus pie biljarda galda un piedzerties kafejnīcā, ja man turklāt ir aizliegts no nevīžīgi noslaucīta galda paņemt citu avīzi kā tikai vien «Journal dc Paris». Kad mēs, trīs virsnieki, kopā pastaigājamies, vismaz vienu divi pārējie var noturēt par spiegu. Pulkvedis, kurš kādreiz bijis drosmīgs karavīrs, tagad zem mēreno karoga pārvērties par nelietīgu policijas ierēdni.

Levēna kungs, tēvs, it kā neviļus pasmaidīja. Lisjēns viņu saprata un steidzīgi piebilda:

Es nepavisam nedomāju mānīt tik asredzīgū cilvēku kā jūs; ticiet, tēv, tās man nekad nav nācis prātā. Bet galu galā stāsts ir kaut kā jāiesāk. Tātad tie nepavisam nebūs prāta apsvērumi, kuru dēļ es, ja jūs atļausiet, atstāšu armiju. Un tomēr tas būs prātīgs solis. Es prot» rīkoties ar durkli un komandēt piecdesmit vīru, kas rīkojas ar durkļiem, protu ciešami sadzīvot ar trīsdesmit pieciem biedriem, no kuriem pieci vai seši raksta ziņojumus policijai. Tātad protu amatu. Ja sāksies karš, bet īsts karš, kurā virspavēlnieks nenodos armiju, un ja domāšu tāpat kā tagad, lūgšu jūsu atļauju piedalīties vienā vai divos karagājienos. Manuprāt, karš nevarētu turpināties ilgāk, ja vien virspavēlnieks kaut cik līdzinātos Vašingtonam. Ja tas būtu tikai veikls un drosmīgs laupītājs kā Suits*, atvaļināšos atkal.

Ak tad tāda ir jūsu politika!— tēvs ironiski atbildēja.— Pie velna! Cik augsta tikumība! Bet politika ir piņķerīga lieta. Ko tad jūs pats vēlaties?

Vai nu dzīvot Parīzē, vai arī doties tālos ceļojumos — uz Ameriku, uz Ķīnu.

Ņemot vērā manus un jūsu mātes gadus, paliksim pie Parīzes. Ja es būtu burvis Merlins* un jums vajadzētu bilst tikai vārdu, lai nokārtotu savas dzīves materiālo pusi, ko jūs lūgtu? Vai gribētu strādāt manā kantori vai ari iestāties darbā tāda ministra personiskajā kancelejā, kurš drīz lielā mērā ietekmēs Francijas likteņus, ar vārdu sakot, darbā pie de Vēza kunga? Viņš kuru katru brīdi var kļūt par iekšlietu ministru.

De Vēza kungs? Francijas pērs, izcili apdāvinātais administrators? Lielais darbarūķis?

Tieši tā,— Levēna kungs atbildēja smiedamies un brīnīdamies gan par dēla nodomu augsto tikumiskumu, gan viņa muļķību.

Es tik ļoti nemīlu naudu, lai strādātu kantorī. Es daudz nedomāju par šo metālu, nekad neesmu īsti un ilgi izjutis tā trūkumu. Drausmīgas nabadzības apziņa mani pastāvīgi neurdīs un nepalīdzēs pārvarēt pretīgumu. Es baidos, ka man vēlreiz varētu pietrūkt rakstura stingrības, ja sāktu strādāt kantorī.

Bet ja nu pēc manas nāves būsiet nabags?

Vismaz, spriežot pēc tā, cik es tērēju Nansī, tagad esmu bagāts, un kāpēc lai tas neturpinātos vēl ilgi?

Tāpēc, ka sešdesmit pieci nav tas pats kas divdesmit četri.

Bet šī starpība . . .

Lisjēna balss aizlūza.

Frāzes ir liekas, mans kungs! Saucu jās pie kārtības. Gan politikā, gan jūtās mēs vienādi novirzāmies no galvenā jautājuma:

Vai dievs te taps vai parasts pods?*

Te runa ir par jums, un te mums jārod atbilde. Tātad kantoris jums liekas garlaicīgs un jums labāk patiktu strādāt grāfa de Vēza personiskajā kancelejā?

Jā, tēv.

Tad rodas lielas grūtības: vai jūs spēsiet būt pietiekami veikls blēdis, lai strādātu tādā vietā?

Lisjēns nodrebēja. Tēvs joprojām raudzījās viņā reizē uzjautrināts un nopietns. Brīdi valdīja klusums, tad Levēna kungs, tēvs, atsāka:

Jā, apakšleitnanta kungs, vai būsiet pietiekami veikls blēdis? Jums vajadzēs noskatīties daudzos mazos manevros; vai jūs, padotais, gribēsiet ministram palīdzēt šajās lietās vai darboties pretī? Vai jūs gribēsiet būt ļaunuma atmaskotājs kā jauns republikānis, kas nolēmis frančus pārtaisīt par eņģeļiem? That is the question* un uz to jūs man atbildēsiet, kad pārbrauksim no operas, jo ir tāds noslēpums: kāpēc šajā brīdī nevarētu notikt ministrijas krīze? Vai tad Finansu ministrija un Kara ministrija nav jau neskaitāmas reizes saķildojušās? Es tur esmu iejaukts, un es varu šovakar, varēšu rīt, bet parīt varbūt vairs nevarēšu jūs iekārtot šajā iestādē vislabākajā veidā.

Es jums neslēpšu, ka mātes metīs uz jums aci, vēlēdamās iegūt par vīru savām meitām; ar vārdu sakot, stāvoklis būs visspožākais, kā muļķi mēdz teikt, bet vai jūs būsiet pietiekami veikls blēdis, lai spētu tajā noturēties? Tātad padomājiet: ciktāl jūtaties spējīgs būt blēdis, tas ir, piepalīdzēt sīkās blēdībās, jo kopš četriem gadiem neviens vairs nedoma liet asinis …

Augstākais — zagt naudu,— Lisjēns viņu pārtrauca.

Nabaga tautai!— Levēns, tēvs, savukārt žēlīgā balsī pārtrauca dclu.- Vai ari izlietot to mazliet citādi, nekā būtu izlietojusi pati tauta,— viņš tādā pašā tonī piebilda.— Bet tauta ir pamuļķa un tās deputāti — pastulbi, toties stipri ieinteresēti . . .

Un par ko man, jūsuprāt, vajadzētu kļūt?— Lisjēns vientiesīgi vaicāja.

Par blēdi,— tēvs atbildēja,— tas ir, politisku darbinieku, par Martinjaku,* par Taleirānu es nemaz nerunāšu. Jūsu gados un jūsu avīzēs tādus cilvēkus sauc par blēžiem. Pēc desmit gadiem jūs sapratīsiet, ka Kolbērs*, Sillī* un kardināls de Rišeljē, ar vārdu sakot, visi, kas bijuši politiski darbinieki, tātad valdījuši pār cilvēkiem, ir pacēlušies vismaz tajā pirmajā blēdības pakāpē, kādā es jūs vēlos redzēt. Nerīkojieties tā, kā darīja N., kurš tika iecelts par policijas ģenerālsekretāru un pēc divām nedēļām demisionēja, jo šis darbs viņam likās pārāk netīrs. Tiesa, tolaik žandarmiem lika nošaut Frotē*, vedot viņu no majam uz cietumu, 1111 žandarmi jau pirms došanās ceļā zināja, ka viņš mēģinās bēgt un viņu vajadzēs nošaut.

Pie velna!— Lisjēns iesaucis.

Jā. Prefekts C., šis lāga vīrs — Truā prefekts un mans draugs, ko jūs varbūt atceraties,— piecas pēdas un sešas collas garš, sirmiem matiem, Plansī…

Jā, es viņu atceros ļoti labi. Māte viņam ierādīja skaisto pils stūra istabu ar sarkana damasta tapetēm.

Tā ir. Redzi, viņš zaudēja savu prefektūru Ziemeļos, Kānā vai tās apkaimē, jo negribēja būt pietiekamā mērā blēdis, un es viņam pilnīgi piekritu: Frotē lietu nodarīja kāds cits. Ak, pie velna, mans jaunais draugs, kā mēdz teikt cildeni tēvi, jūs brīnāties?

Nemaz nebūtu vajadzējis tik daudz, lai brīnītos, kā bieži atbild mīlētāju lomu tēlotāji,— Lisjēns sacīja.— Es domāju, ka vienīgi jezuīti un Restaurācija …

Neticiet, mans draugs, nekam, ko neesat redzējis pats savām acīm, tad būsiet gudrāks. Tagad tās nolādētās preses brīvības* dēļ,— Levēna kungs smiedamies sacīja,.— vairs nevar ar cilvēkiem apieties tā, kā toreiz izdarījās ar Frotē. Mūsdienu ainas vistumšākās ēnas nav nekas vairāk kā naudas vai vietas zaudējums …

Vai daži mēneši iepriekšēja ieslodzījuma!

Ļoti labi. Tātad šovakar jūs man dosiet galīgo atbildi — skaidru, noteiktu un, galvenais, bez jūtelīgām frāzēm. Varbūt rīt es vairs neko neiespēšu sava dēla labā.

Šie vārdi tika izteikti reizē cildeni un sentimentāli, kā tos būtu izrunājis lielais aktieris Monvels*.

Starp citu,— Levēna kungs, tēvs, piebilda, panākdamies atpakaļ,— jūs, bez šaubām, zināt, ka bez sava tēva palīdzības jūs šobrīd atrastos Abatijā*. Aizrakstīju ģenerālim D., ka esmu jūs steidzami izsaucis, jo jūsu māte smagi saslimusi. Tagad aizbraukšu uz Kara ministriju palūgt, lai jūsu pulkvedis saņem ar atpakaļejošu datumu rīkojumu par atvaļinājuma piešķiršanu. Aizrakstiet ari jūs un pacentieties viņam paglaimot!

Es jau gribēju ar jums runāt par Abatiju. Domāju, ka pietiks ar divām dienām cietuma, pēc tam es atvaļināšos, un tā viss nokārtosies . ..

Nekādas atvaļināšanās, mans draugs; atvaļinās tikai muļķi. Es vēlētos, lai jūs visu mūžu paliekat jauns karavīrs no vislabākās sabiedrības, cilvēks, kuru saista politika, īsts zaudējums armijai, kā raksta «Dēbats».

## XXXIX nodaļa

Tēva prasītā noteiktā un izšķirošā atbilde spēji novērsa Lisjēna domas no ciešanām un bija viņa pirmais mierinājums. Ceļā no Nansī uz Parīzi viņš nespēja domāt: viņš vairījās no sāpēm, un fiziskās kustības mazināja dvēseles saviļņojumu. Kopš ierašanās Parīzē viņu māca .riebums pret sevi un pret dzīvi. Sarunas sagādāja mokas, viņš tikko spēja saņemties, lai kādu stundu parunātos ar māti.

Palicis viens, viņš iegrima drūmās domās, bezgalīgā plosošu jūtu okeānā, vai arī, mēģinādams spriest prātīgi, teica sev: «Esmu briesmīgs muļķis un galīgi traks! Esmu cienījis to, ko nevar cienīt: sievietes sirdi; un, kvēli alkdams tās, neesmu spējis to iekarot. Vajag vai nu atsacīties no dzīves, vai pašos pamatos mainīties.»

Bet dažubrīd virsroku guva smieklīga sentimentalitāte.

«Varbūt es būtu šo sirdi ieguvis,» viņš prātoja, «ja viņai nevajadzētu izteikt nežēlīgus atzīšanās vārdus: «Mani mīlēja kāds cits, un es esmu . . .»

Jo bija dienas, kad viņa mani patiesi mīlēja … Ja viņas stāvoklis nebūtu tik drausmīgs, viņa man sacītu: «Jā, patiešām, es jūs mīlu!» Bet tad vajadzētu piebilst: «Manā stāvoklī. . .» Jo viņa ir godprātīga, par to esmu drošs. .. Viņa mani īsti nepazina,- tāda atzīšanās nebūtu iznīcinājusi neparastās jūtas, kādas man bija pret viņu. Vienmēr es kaunējos no tām, un vienmēr tās valdīja pār mani.

Viņa ir bijusi vāja, bet vai es esmu bez vainas? Taču kāpēc sevi jāmaldina?» viņš ar rūgtu smaidu pārtrauca savu domu. «Kāpēc jārunā saprāta valodā? Ja es būtu saskatījis viņā drausmīgas vainas, vēl vairāk — apkaunojošus netikumus, es būtu nežēlīgi satriekts, taču joprojām viņu mīlētu. Ko tagad man nozīmē dzīve? Nebeidzamas mokas. Kur rast prieku, kur rast kaut vai tikai atpestljumu no mokām?»

šīs plosošās jūtas galu galā nomāca visas citas. Viņš domas parcilaja dzīves iespējas — ceļojumus, apmešanos Parīzē, ārkārtēju bagātību un varu, bet tas viss viņam iedvesa nepārvaramu riebumu. Cilvēks, kas uzsaka ar viņu sarunu, Lisjēnam vienmēr likās apnicīgākais pasaulē.

Vienīgi atmiņas par notikumiem Nansī spēja viņu izraut no bezdarbības un rosināt prātu. Viņš nodrebēja, ieraudzīdams ģeogrāfija-. kartē mazās pilsētiņas nosaukumu; tas viņu vajāja avīzēs: liekas, visiem pulkiem, kuri ieradās no Linevilas, vajadzēja iet cauri tai. Nansī vārds vienmēr mudināja atgriezties pie domas: «Viņa nespēja saņemties un pasacīt: «Man ir liels noslēpums, ko nevaru jums atklāt.. . Taču, nerunājot par to, es mīlu jūs un tikai jūs.» Tiešām, bieži redzēju viņu dziļi noskumušu, tas man šķita kaut pavisam neparasts, neizskaidrojams … Ja nu es dotos uz Nansī un kristu viņai pie kājām? . .. Un izlūgtos piedošanu par to, ka viņa man uzlikusi ragus,» ņirdzīgi piebilda viņa dvēseles mefistofeliskā balss.

Kad Lisjēns atstāja tēva kabinetu, tādas domas nomāca viņa sirdi vairāk nekā jebkad.

«Un jau pirms rītrīta,» viņš ar šausmām domāja, «man jāpieņem lēmums, jitpuļaujas pašam uz sevi . .. Vai pasaulē maz ir kāds cilvēks, kura domas es vērtētu vēl zemāk?»

Viņš jutās ārkārtīgi nelaimīgs, visu viņa spriedumu pamatā bija tāda neprātīga doma: «Kāpēc man jāizvēlas karjera vēl trešoreiz? Ja jau es nepratu iepatikties de Šastlē kundzei, ko tad jelkad pratīšu? Ja cilvēkam ir tāda dvēsele kā man, reizē vāja un neapmierināma, atliek tikai iestāties trapistos.*»

Uzjautrinošākais bija tas, ka visas Levēna kundzes draudzenes izteica komplimentus par lielisko stāju, kādu viņas dēls ieguvis. «Tagad viņš ir īsts vīrietis,» skanēja no visām pusēm, «vīrietis, ar ko māte var lepoties.»

Riebumā pret cilvēkiem Lisjēns nevienam neļāva nojaust savas domas; viņš atbildēja vienīgi ar veiklām vispārīgām frāzēm.

Mocīdamies ar domu, ka tajā pašā vakarā jādod izšķiroša atbilde, viņš devās pusdienot viens, jo mājās vajadzētu runāt un būt patīkamam vai arī uzklausīt neskaitāmas dzēlības — tur nebija parasts kādu saudzēt.

Pēc pusdienām Lisjēns klejoja pa bulvāri, pēc tam — pa ielām; viņš baidījās bulvārī sastapt draugus — dārga bija katra minūte, kas varēja iedvest pareizo atbildi. Iedams pa… ielu, viņš neviļus iegriezās pustumšā lasāmkabinetā, jo cerēja, ka tur būs maz cilvēku. Kāds sulainis pie letes nodeva grāmatu jaunkundzei. Viņam šķita, ka tā ir ļoti labi ģērbusies un piemīlīga (Lisjēns bija ieradies no provinces).

Viņš uz labu laimi atvēra grāmatu; tās autors bija garlaicīgs morālists, savus sprediķus viņš bija sadalījis atsevišķos portretos kā Vovenargs:* «Edgars jeb divdesmit gadus vecs parīzietis.»

«Kāds gan ir jauneklis, kas nepazīst cilvēkus, kas satiekas vienīgi ar labi audzinātiem vai viņam padotiem ļaudīm vai arī tādiem, kuru intereses viņš neaizskar? Vienīgā tikumības garantija Edgaram ir brīnišķīgi solījumi, ko viņš devis pats sev. Viņš ir baudījis vislabāko audzināšanu, ir veikls jātnieks un lieliski vada savu kabrioletu, viņam, ja vēlaties, ir Lagranža* izglītība un visi Lafaijeta* tikumi, bet ko tas dod! Viņš nekad nav izjutis citu cilvēku ietekmi, viņš nav drošs ne par ko nedz attiecībā uz citiem, nedz vēl jo vairāk — pats uz sevi. Vislabākajā gadījumā viņš ir tikai spožs varbūt. Ko tad īstenībā viņš prot? Jāt, jo viņa zirgs ir niķīgs un izmet jauno cilvēku no segliem, tiklīdz viņš izdara nepareizu kustību. Jo labāk audzinātas ir aprindas, kurās viņš apgrozās, jo mazāk vērts viņš pats. Ja viņš ļauj aizritēt ātri zūdošajiem gadiem no astoņpadsmit līdz trīsdesmit, necīnoties ar nepieciešamību, kā saka Monteņs*, viņš vairs nav pat varbūt: sabiedrības doma viņu nobīda viduvēju ļaužu pūlī, tā pārstāj viņu ievērot, nesaskata viņā neko vairāk kā visparastāko cilvēku, kuram svaru piešķir vienīgi tūkstošfranku naudas zīmes, ko fermeri noliek uz viņa rakstāmgalda.

Man, filozofam, nav nekādas daļas gar galdu, kas apkrauts ar naudu, es redzu tikai cilvēku, kurš to skaita. Redzu viņā vienīgi sadzeltējušu un garlaicības nomāktu radījumu, ko viņa muļķība reizēm mudina izlikties par dedzīgu partijas, dedzīgu Bufa operas un Rosini piekritēju, par fanātisku mēreno, kurš jūsmo par lielo skaitu nogalināto Lionas krastmalās, fanātisku Anrī V sekotāju, kas skandina, ka Nikolajs nodos viņa rīcībā divdesmittūkstoš vīru un četrsimt miljonu. Kāda man gar viņu daļa, kāda daļa gar viņu pasaulei? Edgars pats pēc savas gribas ir kļuvis par parastu muļķi!

Ja viņš apmeklē dievkalpojumus, ja nomāc savā tuvumā katru dzīvespriecīgu sarunu un, protams, ja izdala žēlastības dāvanas, visu veidu šarlatani gan no Institūta, gan bīskapijas, kad viņš būs sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, pasludinās, ka šis cilvēks ir apveltīts ar visiem tikumiem; galu galā viņi varbūt panāks Edgara ievēlēšanu par vienu no divpadsmit Parīzes mēriem. Un beigu beigās viņš nodibinās kādu hospitāli. Requiescat in pace*. Kolā dzīvoja, Kolā ir miris.»

Katru šīs morāles teikumu Lisjēns izlasīja pa divi lāgi; viņš pētīja gan to jēgu, gan nozīmi. Jaunekļa drūmā dziļdomība ieinteresēja «Journal de soir» lasītājus, un tie sāka skatīties uz viņu; Lisjēns to pamanīja, īgni samaksāja un izgāja. Viņš pastaigājās pa Bovo laukumu gar lasāmkabinetu.

«Būšu blēdis!» viņš piepeši iesaucās. Vēl stundas ceturksni viņš pārbaudīja savu drosmi, tad pasauca kabrioletu un steidzās uz operu.

— Es jūs meklēju,— sacīja tēvs, ko Lisjēns atrada klejojam pa foajē. Viņi ātri iegāja Levēna kunga, tēva, ložā, kur jau bija trīs jaunkundzes un Remona silfidas tērpā.

7 //cy cari not understand. (Viņas nesaprot ne vārda no tā, ko nu-runājām, tāpēc mūs neapgrūtinās.)

Kungi, redzam pēc jūsu acīm,— Remonas jaunkundze sacīja,— k.i pārspriežat lietas, kas mums liktos pārāk nopietnas; mēs iesim uz skatuves. Palieciet laimīgi, ja spējat bez mums tādi būt.

Nu, vai jūtaties pietiekami zemisks savā dvēselē, lai ietu pagodinājumu ceļu?

Būšu, tēv, pret jums atklāts. Jūsu ārkārtējā iecietība rada manī izbrīnu, tā padziļina manu pateicību un cieņu. Nelaimes, par kurām es nespēju runāt pat ar tēvu, man padarījušas pretīgu pašam sevi un visu dzīvi. Kā lai izvēlos vienu vai citu karjeru? Viss man ir vienādi vienaldzīgs un var pat sacīt — neciešams. Man piemērots stāvoklis būtu vai nu gulēt uz nāves gultas slimnīcā, vai arī dzīvot kā mežonim, kurš ir spiests medīt un zvejot, lai paliktu dzīvs. Tas nav nedz skaisti, nedz arī dara godu divdesmit gadu vecam vīrietim, tāpēc to neatklāšu nevienai dzīvai dvēselei…

Kā, pat mātei ne?

Viņas mierinājumi tikai vairotu manas ciešanas; viņai būtu pārāk sāpīgi redzēt mani tādā stāvoklī…

Tas glaimoja Levēna kunga patmīlībai un palielināja pieķeršanos dēlam. «Viņam ir noslēpumi no mātes, kurus viņš atklāj man,» vecais kungs nodomāja.

Ja es atgūšu interesi par ārpasauli, iespējams, ka mani stipri mulsinās prasības, ko izvirzīs manis izraudzītais ceļš. Tā kā vietu jūsu kantorī es varētu atstāt, nevienu nesaniknojot, varbūt man vajadzētu izvēlēties to.

Man jums jādara zināms kāds svarīgs apstāklis: jūs būtu man daudz noderīgāks, strādādams par iekšlietu ministra sekretāru, nekā pārzinādams korespondenci manā kantorī, kur jūsu — sabiedrības cilvēka spējas nevienam neko nedotu.

Jauneklis rīkojās veikli pirmo reizi, kopš bija kļuvis par ragnesi. (Šo vārdu viņš lietoja ar rūgtu ironiju, jo, lielākas pašmocības labad uzskatīja sevi tikpat kā par piekrāptu vīru un piemēroja sev visu smieklīgo un apkaunojošo, ar ko teātris un vulgārā sabiedrība apveltī šādu stāvokli. It kā vēl pastāvētu raksturīgi stāvokļi!)

Lisjēns domāja izvēlēties vietu ministrijā — galvenokārt aiz ziņkāres: darbu kantorī jauneklis pazina, turpretī viņam nebija ne mazākā priekšstata, ko nozīmē cieša saskare ar ministru. Viņš aizrautīgi prātoja, ka varēs tuvoties grāfam de Vēza kungam, nenogurdināmajam darbarūķim un Francijas labākajam administratoram, kā rakstīja avīzes, cilvēkam, kas tika salīdzināts ar imperatora grāfu Darī*.

Tiklīdz tēvs beidza runāt, jauneklis naivā mākslotībā, kas varēja iedvest nākotnes cerības, iesaucās:

Šie vārdi man palīdz izšķirties! Es jau nosliecos par labu kantorim, bet iestāšos ministrijā, vienīgi ar noteikumu, ka man nevajadzēs piedalīties nevienā slepkavībā, kādas bija maršala Neija, pulkveža Karona, Frotē un citu nogalināšana. Esmu ar mieru piedalīties vienīgi naudas mahinācijās; un, tā kā neesmu par sevi drošs, uzņemos šos pienākumus tikai uz gadu.

Sabiedrībai tas liksies pārāk īss laiks. Ļaudis sacīs: «Viņš nespēj noturēties vietā ilgāk par pusgadu.» Varbūt cilvēku vājības un blēdības sākumā jums riebsies, bet pēc pusgada jūs uz tām raudzīsieties caur pirkstiem. Vai jūs aiz draudzības pret mani varat ziedot vēl sešus mēnešus un apsolīt neatstāt Grenellas ielas kanceleju agrāk kā pēc pusotra gada?

Es jums apsolu palikt tur pusotru gadu, taču joprojām ar noteikumu, ka nepiedalīšos slepkavībā, ja, piemēram, ministrs liks četriem vai pieciem virsniekiem citam pēc cita duelēties ar kādu pārlieku daiļrunīgu deputātu, kas vērsīsies pret budžetu.

Ak, mans draugs, kur jūs tāds esat radies?— Levēna kungs, no visas sirds smiedamies, sacīja.— Varat būt mierīgs, šādu divkauju nebūs nekad, un tam ir savs pamats.

Tas būtu iemesls,— viņa dēls ļoti nopietni turpināja,— atsacīties no dienesta. Tad es uz karstām pēdām brauktu uz Angliju.

Bet kurš šiem noziegumiem būs soģis, tikumīgo cilvēk?

Jūs,.tēv!

Vai blēdību, melu un pirmsvēlēšanu mahināciju dēļ jūs nelauzīsiet mūsu līgumu?

Es nerakstīšu melīgus pamfletus …

Fui! Ar to nodarbojas literāti. Netīrās lietas jūs tikai vadīsiet, pats tās nedarīsiet nekad. Princips ir tāds: katra valdība, pat Savienoto Valstu valdība melo vienmēr un visur; ja nevar melot pašos pamatos, melo sīkumos. Un vēl — pastāv labi meli un slikti meli; labi ir tie, kam notic mazie ļaudis, kuru ienākums ir piecdesmit luidoru līdz divpadsmit — piecpadsmit tūkstoši franku; lieliskiem meliem reizēm notic dažs, kam pieder savs pajūgs; pretīgi ir meli, kam netic neviens un ko atkārto vienīgi kaunu zaudējuši ministriju darboņi. Tas ir pilnīgi skaidrs. Tas ir pirmais valsts gudrības noteikums-, to jūs nekad nedrīkstat aizmirst un nekad — izpaust.

Es ieeju zagļu midzenī, bet viņu lielie un mazie noslēpumi tiek uzticēti manam godam.

Gudri teikts. Valdība piesavinās tautas tiesības un naudu, ik rītu apzvērēdama, ka ciena tās. Vai atceraties, ka ikvienā tauvā, lai tā būtu tieva vai resna, ja tā pieder Anglijas karaliskajai flotei, ir ievīts sarkans pavediens, pareizāk sakot, vai atceraties «Verteru», kur, šķiet, es izlasīju par šo interesanto īpatnību?*

Ļoti labi atceros.

Ar to varētu salīdzināt korporāciju vai cilvēku, k.un i.mll'.il'.iu kuili fundamentāli meli. Patiesība nekad nemēdz būt skaiiha mi vienkārša. Atcerieties doktrinārus!

Napoleona meli nepavisam nebija tik rupji.

Pastāv tikai divas lietas, kurās vēl nav atrasts paņēmiens liekuļot: izklaidēt kādu ar sarunu un uzvarēt kaujā. Bet labāk nerunāsim par Napoleonu. Tikumiskās jūtas atstājiet aiz sliekšņa, ieiedams ministrijā, kā savā laikā atstāja dzimtenes mīlestību, iestājoties tās gvardē! Vai gribat pusotru gadu būt šaha spēlētājs un nicīgi nenovērsties ne no kādiem naudas darījumiem? Vai jūs apturēs vienīgi asinsizliešana?

Jā, tēv.

Labi, tad pietiks runāt.

Un Levēna kungs, tēvs, steidzīgi izgāja no ložas. Lisjēns pamanīja, ka gaita viņam ir kā divdesmit gadu vecam jauneklim. Varēja redzēt, ka saruna ar vientiesi viņam ir apnikusi līdz nāvei.

Izbrīnījies, ka viņu ieinteresējusi politika, Lisjēns sāka pētīt operas zāli.

«Esmu te starp Parīzes viselegantākajiem cilvēkiem. Te pārpilnībā redzu visu to, ka man pietrūka Nansī.»

Atcerējies dārgo vārdu, viņš paskatījās pulkstenī. «Pašlaik ir vienpadsmit. Vaļsirdības reizēs vai dienās, kad jutāmies ļoti priecīgi, mana vakara vizīte ieilga līdz pat vienpadsmitiem.»

Gaužām gļēva un vairākkārt jau atmesta doma atkal uzmācās tik neatlaidīgi, ka viņš nespēja to aizgainīt.

«Ja nu es atsacītos no ministrijas un atgrieztos pulkā — Nansī? Ja lūgtu viņai piedošanu par noslēpumu, kas netika man atklāts, vai — tā būtu pareizāk — ja nerunātu par to, ko esmu redzējis,— kāpēc gan lai viņa mani nepieņemtu tāpat kā pirms tās liktenīgās dienas? Prātīgi spriežot, ja jau neesmu viņas mīļākais, man nav nekāda iemesla apvainoties, atklājot pierādījumu, ka viņai bijis mīļākais, pirms viņa iepazinās ar mani.

Bet vai būtu manos spēkos izturētes pret viņu tāpat kā agrāk? Tik un tā viņa reiz uzzinātu patiesību, es nespētu viņai to nepateikt, ja viņa pati jautātu, un tad notiktu tas, ko esmu jau vairākkārt piedzīvojis: mani nicinātu kā bezjūtīgu cilvēku, jo man trūkst patmīlības. Vai es spētu saglabāt mieru, apzinoties, ka viņa mani nicinātu, ja labāk pazītu, it īpaši vēl tāpēc, ka es nespētu atzīties.»

Šis svarīgais jautājums krimta Levēna sirdi, bet acis citu pēc citas neviļus pētīja sievietes, kas piepildīja slavenās ložas. Dažas viņš pazina, tās viņam izskatījās pēc lauku komediantēm.

«Bet augstais dievs! Es kļūstu traks šī vārda vistiešākajā nozīmē,» viņš nodomāja, kad caur lorneti bija apskatījis visas ložas. «Tieši tādos pašos vārdos —«lauku komediantes»— es godāju sievietes, kuras apgrozījās de Pijlorāna kundzes vai d'Okenkūra kundzes viesistabās. Ar bīstamu drudzi sirgstošam cilvēkam var likties rūgts pat cukurūdens; galvenais — lai neviens nepamana manu neprātu; es drīkstu runāt tikai pliekanības un nekad ne par sprīdi man nav jānovirzās no uzskatiem, kādi pieņemti tajā sabiedrībā, kurā es atrodos. No rīta ļoti centīgi jāstrādā savā kabinetā, ja man tāds būs, vai jādodas garās izjādēs; vakarā — jātēlo sajūsma par izrādi, un tas liksies visai dabiski pēc astoņu mēnešu trimdas provincē; salonos, ja galīgi nevarēs tajos neparādīties,— sevišķi dedzīgi jānododas ekartē spēlei.»

Lisjēna pārdomas pārtrauca piepeši iestājusies tumsa: visur tika izdzēstas lampas.

«Labi,» viņš, rūgti pasmaidīdams, nodomāja, «izrāde mani interesē tik ļoti, ka zāli atstāju pēdējais.»

Īstenībā viņš nemaz tik nelaimīgs nebija. Desmitreiz dienā domu par Nansī aizgainīja jautājums: «Kāda veida darbu man uzdos?» Ar vēl nebijušu interesi viņš lasīja visas avīzes. Vienīgā politiķa pazīme bija tā, ko pieminēja viņa māte:

Tev ir ļoti slikts rokraksts; tu necenties skaidri veidot burtus.

Tā ir tīra patiesība.

Labi! Ja strādāsi Grenellas ielā, raksti vēl neglītāk, lai tavi sacerējumi nekad nenonāk karaļa rokās nepārrakstīti — tas tevi paglābs no garlaicīgās slepenu dokumentu pārrakstīšanas un, kas ir vēl svarīgāk, tavs rokraksts nesaistīsies ar lietām, kuras pēc desmit gadim varbūt būs ļoti nepatīkami atcerēties. Paldies dievam, dārgo Lisjēn, tu esi trīsdesmit astoņus gadus jaunāks par karali. Padomā par pārmaiņām, kas Francijā notikušas trīsdesmit astoņos gadosl Kāpēc lai nākotne nelīdzinātos pagātnei? Tavs tēvs, mani mierinādams, aizvien mēdz sacīt, ka revolūcija ir pašās parādībās. Bet vai sakāpināta godkāre nav sasniegusi viszemākos slāņus? Kurpnieka māceklis grib kļūt par Napoleonu.

Politiskām sarunām nekad nav gala, un šī, kas risinājās starp māti — gudru sievieti — un dēlu, kurš bažījās par to, ko no viņa iztaisīs, bija nebeidzama. Pirmo reizi baigais Nansī rēgs nenovērsa Levēna uzmanību.

Nedēļu pēc sarunas operā «Le Moniteur» ziņoja, ka pieņemta iekšlietu ministra N. kunga demisija un grāfa de Vēza kunga, Francijas pēra, iecelšana šajā amatā un ka līdzīgas pavēles izdotas vēl par četrām citām ministrijām, bet daudz zemāk, gandrīz nepamanāmā vietā bija publicēta pavēle: «Ar … rīkojumu N., N. un L. Levēna kungi iecelti par lūgumrakstu pārzinātājiem. L. Levēna kungam uzticēta iekšlietu ministra grāfa de Vēza personiskās kancelejas vadīšana.»

## XL nodaja

lūk, kas notika Nansī, kamēr tēvs Levēnam klāstīja pirum.'i dtlvi'S gudrības.

Kad dienu pēc Lisjēna pēkšņās aizbraukšanas lielo notikumu uzzināja de Sanreāla kungs, grāfs Rollers un citi sazvērnieki, kas bi ja kopā pusdienojuši un apsprieduši divkaujas plānu, visi jutās kā no plaukta nokrituši. Viņi bezgalīgi apbrīnoja Dipuarjē un nespēja nojaust, kādā veidā viņš to panācis.

Sekodami pirmajai, vienmēr augstsirdīgajai un tāpēc bīstamajai jūsmai, kungi aizmirsa nepatiku pret pilsoni ar neciešamām manierēm un visi kopā devās pie viņa vizītē. Un, tā kā ikviens provinciālis ir kārs uz jebko, kas atgādina oficiālu darbību un var izkliedēt ikdienas dzīves vienmuļību, kungi lielā nopietnībā uzkāpa ceturtajā stāvā, kur doktors dzīvoja. Viņi iegāja, sveicināja un, ne vārda neteikdami, nostājās rindā gar sienu; pēc tam de Sanreāla kungs teica runu. Starp daudzām nodeldētām patiesībām Dipuarjē pārsteidza šāds teikums:

Ja jūs domājat par deputātu palātu un esat nolēmis izvirzīt savu kandidatūru vēlēšanās, mēs jums apsolām gan savas balsis, gan arī visas tās, kuras var būt mūsu rīcībā.

Pēc šīs runas Ludvigs Rollera kungs neveikli paspēra soli uz priekšu un sakaunējies brīdi klusēja. Viņa pelēcīgā kalsnā seja pārklājās ar bezgaldaudzām jaunām grumbām, viņš saviebas un nīgri sacīja:

Varbūt es vienīgais nejūtos pateicīgs Dipuarjē kungam, jo viņš man laupīja iespēju pārmācīt vai vismaz mēģināt pārmācīt nekauņu. Bet tādu upuri no manis prasīja viņa majestāte Šarls Desmitais, un, kaut arī šajā lietā esmu cietušais, es piedāvāju Dipuarjē kungam tādu pašu pakalpojumu kā pārējie, taču, patiesību sakot, nezinu, vai sirdsapziņa man atļaus piedalīties vēlēšanās, jo tad vajadzētu nodot zvērestu Luijam Filipam.

Dipuarjē lepnums un nevaldāmā dziņa uzrunāt publiku svinēja uzvaru. Jāatzīst, ka viņš runāja lieliski; doktors piesargājās izskaidrot, kāpēc un kā Lisjēns aizbraucis, taču prata klausītājus aizkustināt. Sanreāls gauži raudāja; pat Ludvigs Rollers, atstādams kabinetu, sirsnīgi paspieda doktoram roku.

Kad durvis aizvērās, Dipuarjē sāka skaļi smieties. Viņš bija runājis četrdesmit minūtes, guvis lielus panākumus un klusībā ņirgājies par klausītājiem. Un ērmīgajam blēdim šīs trīs lietas sagādāja vislielāko baudu.

«Te nu man ir nodrošinātas kādas divdesmit balsis, ja vien šie auni līdz vēlēšanām nesadusmosies par kādu manu soli; to ir vērts pārdomāt. No visām pusēm dzirdu, ka de Vasinjī kungam nav drošas vairāk kā simt divdesmit balsis, un vēlētāju būs trīs simti; tie, kas mūsu svētajā partijā ir visnevainojamākie, pārmet zvērestu, ko viņam, Anrī Piektā tuvam līdzgaitniekam, vajadzētu nodot, kļūstot par palātas deputātu. Turpretī es esmu plebejs, un tā ir sava priekšrocība. Es dzīvoju ceturtajā stāvā, man nav sava pajūga. De Lafaijeta un Jūlija revolūcijas piekritējiem, mūs abus vienādi ienīstot, vajadzētu dot priekšroku man, nevis de Vasinjī kungam — Austrijas imperatora radiniekam, kam kabatā ir karaliskās padomes locekļa dāvinājuma raksts … ja vien kādreiz tāda karaliskā padome radīsies … Es te viņiem tēlošu liberāli kā Dipons no Ēras*, partijas godīgākais cilvēks, kopš de Lafaijeta kungs ir apglabāts.

Otras partijas vadoni — republikāni Gotjē kungu, kas bija tikpat godīgs, cik Dipuarjē — negodīgs, bet daudz fanātiskāks, jo viņš rosīgi darbojās bez vismazākās cerības nopelnīt naudu, Lisjēna aizbraukšana ļoti pārsteidza un vēl vairāk — sarūgtināja.

«Nepateikt man ne vārda, man, kurš viņu mīlēja! Ak, šie parīzieši! Pārliecīga laipnība un pilnīgs jūtu trūkums. Man šķita, ka viņš nav gluži tāds kā citi, domāju saskatām šī jaunekļa sirds dziļumos sirsnību un jūsmu! . . .»

Tādas pašas jutas, tikai nesalīdzināmi spēcīgākas, saviļņoja de Šastlē kundzes sirdi.

«. . . Neatrakstīt man, man, kurai viņš tā zvērēja mīlestību, man, kuras vājumu viņš diemžēl tik labi redzēja!»

Šī doma bija pārāk briesmīga. Beigās de Šastlē kundze sevi pārliecināja, ka vēstule tikusi pārtverta. «Vai esmu saņēmusi kaut vienu de Konstantēna kundzes atbildi?» viņa prātoja. «Un, kopš sirgstu, esmu viņai rakstījusi vismaz sešas reizes.»

Lasītājs droši vien atceras, ka Kinjē kundze, Nansī pasta priekšniece, bija labticīga sieviete. Tiklīdz marķīzs de Ponlevē redzēja, ka viņa meita ir slima un nevar iziet no mājas, viņš devās pie Kinjē kundzes, sīkas trīsarpus pēdu garas svētules. Izteicis dažus komplimentus, viņš glaimīgi turpināja:

— Jūs, kundze, esat pārāk laba kristiete un pārāk laba rojāliste, lai skaidri neapzinātos, kādai jābūt karaļa (id esi* Šarla X) un viņa prombūtnes laikā iecelto pārstāvju varai. Notiks vēlēšanas, un tas būs izšķirošs brīdis. Tiesa, piesardzības labad ir jābūt prātīgiem, taču pienākums joprojām jāpilda: pirmām kārtām jādomā par Prāgu. Un nešaubieties — netiks aizmirsts neviens pakalpojums, un, priekšnieces kundze, man ir nepatīkams pienākums pasacīt: ikviens, kas šajos grūtajos laikos atsakās mums palīdzēt, ir pret mums.» Utt., utt.

Pēc abu nopietno personu sarunas, kas bija bezgala gara un ārkārtīgi piesardzīga un lasītājiem būtu vēl bezgalīgāk garlaicīga, ja tiktu te nodrukāta (jo tagad, pēc četrdesmit komēdijas gadiem, nav cilvēka, kas nespētu iedomāties, kāds var būt dialogs starp vecu egoistisku marķīzu un svētuli, kura dievbijību pārvērtusi par profesiju), kad tēvs, kas kāro pēc meitas mantojuma, risina domu savā ierastajā un gudrajā liekulībā, bet Kinjē kundze, labdarīga dāma un profesio nala svēlule, atbild pliekanākā un klajāk mākslotā medainībā, jo ir ļoti bailīga un visvairāk norūpējusies par to, kaut tikai nevajadzētu zaudēt vie tu ar tūkstoš simt franku algu, ja Šarls X vai Anrī V kāptu savu tēvu Ironī; kad septiņus stundas ceturkšņus tā bija runāts par atklātību, sirsnību un tikumību, abas puses izdarīja šādus slēdzienus.

Marķīza kungs nekad nedabūs nevienu apakšprefekta, mēra, žandarmērijas priekšnieka u.c. vēstuli. Kinjē kundze viņam rādīs, no rokām neizlaižot, vienīgi lielvikāra Reja kunga, abata Olīva un citu rakstītās.

Visa de Ponlevē kunga daiļrunība bija vērsta uz šo punktu. Piekāpdamies tajā, viņš guva pilnīgu uzvaru otrajā.

Visas de Šastlē kundzei adresētās vēstules tiks nodotas marķīza kungam, kas apņemas tās atdot savai meitas kundzei, kura slimības dēļ ir saistīta pie gultas.

Visas de Šastlē kundzes rakstītās vēstules tiks parādītas marķīza kungam.

Klusējot viņi vienojās, ka marķīzs tās varētu paņemt un nosūtīt kādā ciiā ceļā, kas būtu izdevīgāks nekā pasts. Taču tādā gadījumā valdība zaudētu pasta nodokli, un Kinjē kundze, kuras pienākums ir aizstāvēt tās intereses, dabiski, butu tiesīga gaidīt kādu dāvanu — grozu laba otrās šķiras reinvīna.

Nākamajā dienā pēc attēlotās sarunas Kinjē kundze nodeva marķīza vecajam kambarsulainim Senžanam pašas aizzīmogotu sūtījumu. Tajā bija pavisam īsa de Šastlē kundzes vēstulīte de Konstantēna kundzei; tās tonis bija sirsnīgs un maigs; de Šastlē kundze vēlētos lūgt draudzenei padomus, taču neiedrošinās neko sīkāk paskaidrot.

«Muļķīgas pļāpas,» marķīzs nodomāja, ieslēgdams vēstulīti rakstāmgaldā. Pēc stundas ceturkšņa varēja redzēt, kā vecais kambarsulainis aiznes Kinjē kundzei grozu ar sešpadsmit reinvīna pudelēm.

De Šastlē kundze pēc dabas bija maiga un bezrūpīga. Nekas nespēja satraukt viņas liego, cildeno dvēseli, kurai patika pārdomas utī vientulība. Bet, nelaimes satricināta un izrauta no ierastā dzīves ritējuma, viņa viegli pieņēma lēmumus: aizsūtīja savu sulaini uz Darnē miestu un lika iemest turienes pastkastītē de Konstantēna kundzei adresētu vēstuli.

Ar kādu prieku stundu pēc sulaiņa aiziešanas viņa ieraudzīja ienākam savā istabā de Konstantēna kundzi! Draudzenēm tas bija īsts laimes brīdis.

— Kā, dārgā Batilde,— de Konstantēna kundze beidzot sacīja, kad pēc pirmās sajūsmas viņas atkal spēja runāt,— sešas nedēļas neesmu saņēmusi no tevis ne vārda! Un tikai nejauši uzzināju no prefekta kunga vēlēšanu aģenta, ka tu esi slima un ka tavs stāvoklis rada bažas…

Esmu tev aizsūtījusi vismaz astoņas vēstules.

Tas nu ir par traku, mana dārgā! Ir tāda robeža, aiz kuras labsirdība pārvēršas par muļķību.

Viņš domā, ka rīkojas pareizi…

Tas nozīmēja: «Tēvs domā, ka rīkojas pareizi», jo, lai cik iecietīga bija de Šastlē kundze, viņa tomēr redzēja, kas ap viņu notiek; taču parasti riebums pret sīkajām blēdībām tikai vairoja viņas noslieci uz vientulību. Sabiedrībā viņai vislielāko patiku sagādāja mākslas priekšmeti, izrādes, kāda lieliska pastaiga, krāšņa balle. Ieraudzījusi viesistabā svešus cilvēkus, viņa nodrebēja, jo bija pārliecināta, ka viņu sāpīgi aizvainos kaut kas zemisks. Bailēs no netīkamām izjūtām viņa vairījās no katras sarunas divatā.

De Konstantēna kundzei bija gluži pretējs raksturs, un sabiedrība bija spiesta ar viņu rēķināties. De Konstantēna kundze pēc dabas bija dzīva un uzņēmīga, droši metās pretī grūtībām un labprāt izzoboja savu ienaidnieku smieklīgās īpašības, tāpēc pastāvēja uzskats, ka viņa ir viena no tam departamenta sievietēm, kuras aizskart būtu sevišķi bīstami. Viņas vīrs, ļoti glīts un diezgan bagāts, aizrautīgi nodarbojās ar visu, ko sieva viņam ieteica. Kopš diviem gadiem, piemēram, viņš domāja vienīgi par vējdzirnavām, kuras lika mūrēt no akmeņiem uz veca torņa netālu no savas pils un kurām pēc ieceres vajadzēja dot četrdesmit procentu ienākumu. Kopš trim mēnešiem viņš šo pasākumu bija pilnīgi atstājis novārtā un sapņoja vienīgi par deputātu palātu. De Konstantēna kungam bija zināmas izredzes uz panākumiem, jo viņš nepavisam nebija asprātīgs, nekad nevienu neaizvainoja un centīgi un kārtīgi izpildīja sīkos uzdevumus, kādus viņam mēdza uzticēt.

Mēs, mana dārgā, esam pārliecināti par de Konstantēna kunga ievēlēšanu. Prefekts viņa vārdu ierakstījis otrajā vietā aiz bailēm no mūsu sāncenša marķīza de Kruazāra.

De Konstantēna kundze to stāstīja smiedamās.

Ministrijas kandidāts izgāzīsies. Tas ir nožēlojams blēdis, un vēlēšanu priekšvakarā tiks palaistas apkārt trīs vēstules, kuras skaidri pierādīs, ka viņš pa druskai piekopj cienījamo spiega amatu. Ar to izskaidrojams ordenis, ko viņš šogad pirmajā maijā saņēma un kas uzjundīja briesmīgu skaudību visā Bevronas apriņķi. Es tev, Batilde, atklāšu lielu noslēpumu: mūsu mantas jau ir sasaiņotas; cik smieklīgi būs, ja neko nepanāksim!— viņa jautri piebilda.— Bet, ja nu mums paveiksies, nākamajā dienā pēc lielā notikuma brauksim uz Parīzi un pavadīsim tur vismaz pusgadu. Un tu brauksi mums līdzi.

To izdzirdusi, de Šastlē kundze nosarka.

Dieva dēļ, dārgā,— de Konstantēna kundze iesaucās, pārtraukdama stāstījumu,— kas ar tevi īsti notiek?

De Šastlē kundze bija tumši pietvīkusi. Šai brīdī viņa justos laimīga, ja de Konstantēna kundze būtu saņēmusi vēstuli, kuru kambarsulainis nesa uz Darnē; tajā bija rakstīti liktenīgie vārdi: «Tā, kuru tu mīli, ir nīdi'vii'J savu sirdi.»

It, hliot de Šastlē kundze, pagalam nokaunējusies, sacīja:

Ak vai, dārgā draudzene, ir kāds cilvēks, kas droši vien domā, ka i-, viņu mīlu, un,— viņa piebilda, zemu noliekusi galvu,— viņš nemaz nemaldās.

Cik tu esi nesaprātīga!— De Konstantēna kundze jautri iesaucās.— Patiesi, ja es tevi vēl gadu vai divus atstāšu Nansī, tu kļūsi par īstu mūķeni. Kāda gan nelaime, augstais dievs, ja tikai divdesmit četrus gadus veca atraitne, kuras vienīgais balsts ir septiņdesmit gadus vecs tēvs, kas aiz pārliecīga maiguma pārtver visas vēstules, grib izraudzīties vīru — balstu un atspaidu? …

Ak vai, mani nepavisam nevada tādas saprātīgas domas; es melotu, ja pieņemtu tavas uzslavas. Gluži nejauši viņš ir bagāts un no labas ģimenes, bet nekas nemainītos ari tad, ja viņš būtu nabags un fermera dēls.

De Konstantēna kundze uzstāja, lai tiek pastāstīts viss; nekas viņu tā neinteresēja kā patiesi stāsti par mīlestību, un pret de Šastlē kundzi viņa juta vissirsnīgāko draudzību.

Sākās ar to, ka viņš divas reizes nokrita no zirga manu logu priekšā …

De Konstantēna kundze sāka nevaldāmi smieties; de Šastlē kundze jutās dziļi aizskarta. Beidzot de Konstantēna kundze asaru pilnām acīm spēja starp smieklu lēkmēm izrunāt:

Tātad, dārgā Batilde … tu nevari šo dižo iekarotāju . . . nosaukt provincē tik parastā vārdā — par lielisku jātnieku!

Lisjēnam nodarītā pārestība tikai pamudināja de Šastlē kundzi ar jo lielāku dedzību izstāstīt draudzenei, kas noticis sešu mēnešu laikā. Taču viss, kas attiecās uz maigām jūtām, de Konstantēna kundzi nemaz neaizkustināja: viņa neticēja lielām kaislībām. Tomēr uz bezgalgarā stāsta beigām viņa kļuva domīga. Kad tas bija galā, viņa klusēja.

Vai nu tavs Levēna kungs,— beidzot viņa teica draudzenei,— ir briesmīgs donžuāns, kas bīstams katrai no mums, nabaga sievietēm, vai ari nepieredzējis bērns. Viņa uzvedībā nav nekā dabiska.

Saki labāk, ka tajā nav nekā parasta!— de Šastlē kundze iesaucās pārsteidzošā dedzībā un ar tādu kā jūsmu piebilda:

Tieši tāpēc viņš man ir dārgs. Viņš nepieder pie tiem muļķiem, kas salasījušies romānus.

Par to abas draudzenes runāja ilgi jo ilgi. De Konstantēna kundze palika pie savām aizdomām, tās pat padziļināja dedzīgā interese, ko viņa, sev par lielām bēdām, atklāja draudzenē.

De Konstantēna kundze sākumā bija cerējusi uz giuži piedienīgu mīlestības romānu, kas varētu beigties ar izdevīgām laulībām, ja tām būtu visi vajadzīgie noteikumi; pretējā gadījumā ceļojums pa Itāliju vai vismaz izklaidēšanās Parīzē izdziedinātu trīs mēnešu ikdienas vizītēs cirstās brūces. Taču viņa atrada šo maigo, biklo un laisko sievieti, kuru nekas nespēja satraukt, gluži neprātīgu un gatavu uz visu.

Sirds man saka,— de Šastlē kundze ik pēc brīža atkārtoja,— ka viņš mani gļēvi pametis. Iedomājies, viņš nav pat man atrakstījis!

Bet no visām manis rakstītajām vēstulēm tu neesi saņēmusi nevienu!— de Konstantēna kundze dedzīgi iebilda, jo viņai piemita kāda mūsu dienās reta īpašība — viņa nekad nebija negodīga pret savu draudzeni, pat tās interesēs ne; viņasprāt, meli nogalina draudzību.

Vai tad viņš nevarēja pateikt kādam pastniekam,— de Šastlē kundze atbildēja ar dīvainu degsmi,— vai tad viņš nevarēja pateikt pastniekam desmit ljē attālumā no šejienes: «Te, draugs, jums būs simt franku, aizejiet pats pie de Šastlē kundzes un nododiet viņai manu vēstuli Nansī, Pompu iela. Nododiet to tieši viņai un nevienam citam.»

Droši vien viņš rakstīja aizbraukdams un rakstīja vēlreiz, kad ieradas Parīzē.

Nu jau pagājušas deviņas dienas, kopš viņš ir proml Nekad neesmu viņam skaidri izteikusi aizdomas par to, kas notiek ar manām vēstulēm; bet viņš zina visu, ko es domāju. Sirds rnan saka — viņš zina, ka manas vēstules tiek atvērtas.

## XLI nodaļa

De Šastlē kundzes aizdomas kļuva par galveno šķērsli lēmumam sekot de Konstantēna kundzei uz Parīzi, ja viņas vīrs kļūtu par deputātu.

Vai tas neizskatītos tā,— viņa sacīja,— it kā es skrietu paka( Levēna kungam?

Turpmākajās divās nedēļās vienīgi šis jautājums nodarbināja abas draudzenes, kad viņas iegrima īsti sirsnīgā sarunā.

Trīs dienas pēc de Konstantēna kundzes ierašanās Berāras jaunkundzei bagātīgi samaksāja un viņa tika atlaista. De Konstantēna kundze ar parasto sparību iztaujāja krietno Boljē jaunkundzi un atlaida Annu Mariju.

Marķīzs de Ponlevē kungs, kas ārkārtīgi uzmanīgi sekoja sīkajiem mājas notikumiem, saprata, ka meitas draudzene ir viņam neuzvarama ienaidniece.

Uz to zināmā mērā cerēja arī de Konstantēna kundze, un viņas nemitīgā rosīšanās palīdzēja de Šastlē kundzei atgūt veselību. Viešņa gribēja iet sabiedrībā un tādējādi piespieda draudzeni gandrīz ik vakaru apciemot de Marsiljī, de Serpjēra, de Komersī un citas kundzes.

De Konstantēna kundze vēlējās radīt pārliecību, ka viņas draudzene nepavisam nav izmisusi Levēna kunga aizbraukšanas dēļ.

• Nabaga Batilde droši vien gluži neviļus ir bijusi nepiesardzīga. Un, ja ļaunās tenkas neapslāpēsim te, tās mums var sekot līdz pat Parīzei. Viņas acis ir tik skaistas, ka runā pret viņas gribu.

E sotto Vusbergo del sentirsi pura*

tās būs uzlūkojušas jauno virsnieku tā, ka nekādi paskaidrojumi to nevar attaisnot.

Kādu dienu karietē, braucot pie de Pijlorāna kundzes, de Konstantēna kundze vaicāja:

Kurš no jūsu jaunajiem cilvēkiem ir visrosīgākais, vispārdrošākais un ietekmīgākais?

Tas, bez šaubām, ir de Sanreāla kungs,— de Šastlē kundze smaidīdama atbildēja.

Labi, es papūlēšos iekarot šo lepno sirdi tavās interesēs. Un savās arī — saki, vai viņa rīcībā ir kādas balsis?

Viņam ir notāri, viens aģents un fermeri. Šis cilvēks tiek uzskatīts par patīkamu tāpēc, ka viņa rente nav mazāka par četrdesmit tūkstošiem livru.

Un ko viņš ar to dara?

Dzer no rīta līdz vakaram, un viņam ir zirgi.

Tas nozīmē, ka viņš garlaikojas. Mēģināšu šo kungu savaldzināt. Vai kaut cik kārtīga sieviete kādreiz ir mēģinājusi viņu apburt?

Šaubos gan. Vispirms vajadzētu izdomāt, kā lai nenomirst aiz garlaicības, viņā klausoties.

Dziļu skumju dienās, kad de Šastlē kundze izjuta nepārvaramu riebumu pret viesošanos, de Konstantēna kundze iesaucās:

Man jāiet balsu medībās vīra labā. Plašajos intrigu laukos neko nedrīkst atstāt novārtā. Trīs vai četras balsis, ko mēs saņemtu Nansī apgabalā, var būt izšķirošas. Iedomājies, ka es mirstu aiz vēlēšanās dzirdēt Rubini* un ka tikmēr, kamēr būs dzīvs mans skopais vīratēvs, vienīgā iespēja atgriezties Parīzē ir tāda: vīram jākļūst par deputātu.

Nedaudzās dienās de Konstantēna kundze saprata, ka zem doktora Dipuarjē rupjās un neciešamās ārienes, kas tomēr nebūt nebija neinteresanta, slēpjas izcils prāts, un izveidoja ar viņu īstu savienību. Šis lācis nebija piedzīvojis, ka glīta sieviete, kas nav slima, būtu ar viņu runājusi divreiz pēc kārtas. Provincē ārsti vēl nav pārņēmuši biktstēvu pienākumus.

Jūs būsiet mūsu kolēģis, dārgo doktor,— viņa sacīja.— Mēs balsosim kopā, mēs iecelsim un gāzīsim ministrus … Mūsu pusdienas nebūs sliktākas par tām, ko rīko viņi, un jūs man dosiet savu balsi, vai ne? Ar divpadsmit cieši vienotām balsīm vienmēr ir jārēķinās … Bet es aizmirsu — jūs taču esot dedzīgs leģitīmists, bet mēs — mēreni antirepublikāņi…

Dažas dienas vēlāk de Konstantēna kundze izdarīja ļoti svarīgu atklājumu — d'Okenkūra kundze bija izmisumā par Levēna aizbraukšanu. Agrākās sabiedrības dvēseles, tik jautrās, tik runīgās sievietes drūmā klusēšana de Šastlē kundzei bija īsts glābiņš; gandrīz nevienam vairs nenāca prātā, ka arī viņa ir zaudējus savu pielūdzēju. Vienīgais, par ko d'Okenkūra kundze runāja, bija Parīze un gaidāmais ceļojums tūlīt pēc vēlēšanām.

Kādu dienu, kad d'Okenkūra kundze runāja par Parīzi, de Serpjēra kundze indīgi piezīmēja:

Tur jūs atkal sastapsiet d'Antēna kungu.

D'Okenkūra kundze paskatījās viņā dziļā izbrīnā, kas de Konstantēna kundzi no sirds uzjautrināja: d'Okenkūra kundze bija d'Antēnu pilnīgi aizmirsusi!

Savai draudzenei īsti bīstamas runas de Konstantēna kundze dzirdēja vienīgi de Serpjēra kundzes salonā.

Bet, ka var ienākt prātā,— de Konstantēna kundze draudzenei sacīja,— izprecināt tik briesmīgi, tik smieklīgi neglītu meitu jaunam un bagātam parīzietim, ja viņš turklāt nav bildis nevienu iedrošinošu vārdu? Tas ir galīgs neprāts. Būtu vajadzīgi miljoni, lai parīzietis iedrošinātos ieiet salonā ar tādu sievu pie sāniem!

Levēna kungs nav tāds, tu viņu nepazīsti. Ja viņš mīlētu, viņš nicinātu sabiedrības nopēlumu vai, pareizāk sakot, to nernaz nepamanītu.

Un viņa piecas minūtes skaidroja Lisjēna raksturu. No tādiem skaidrojumiem de Konstantēna kundze kļuva visai domīga.

Bet, kad de Konstantēna kundze bija piecas vai sešas reizes redzējusi labsirdīgo Teodelindu, jaunavas maigā draudzība pret Levēnu viņu aizkustināja. Tā nebija mīlestība, nabaga meitene neuzdrīkstējās mīlēt; viņa zināja un varbūt pat pārspīlēja visus sava auguma un sejas trūkumus. Tā bija viņas māte, kas jutās aizvainota par pārliecīgo laipnību, ko viņi, Lotringas aristokrāti, bija tik dāsni veltījuši zemas kārtas cilvēkam.

Bet kāda nozīme mūsu dižciltībai būtu Parīzē?— Teodelindas jaunkundze reiz viņai jautāja.

Arī de Serpjērs <le Konstantēna kundzei ļoti patika: vecajam kungam bija apbrīnojami laba sirds, bet viņš vadīja savas dienas, aizstāvēdams nežēlīgas doktrīnas.

Viņš man atgādina,— de Konstantēna kundze sacīja draudzenei,— lādzīgo hercogu N., ko mums lika apbrīnot Sakrēkēras klosterī: februārī viņš ik ritu septiņos lika iejūgt zirgus karietē, lai dotos pieprasīt roku nociršanu. Toreiz pēru palātā apsprieda likumu par svētumu apgānīšanu un vajadzēja noteikt sodu baznīcas svēto trauku zag|iem.*

De Konstantēna kundze ar savu glīto, kaut arī diezgan parasto sejiņu, būdama tomēr visai pievilcīga, rosīga, nevainojami pieklājīga un valdzinoša, būtu samierinājusi savu draudzeni ar de Serpjēru namu. Kad pēdējo reizi tika skarts kutelīgais jautājums, de Serpjēra kundze stūrgalvīgi sacīja:

Es palieku pie savām domām.

Labi, dārgā,— lādzīgais Kolmāras karaliskais leitnants sacīja,— bet turpmāk par to vairs nerunāsim, citādi ļaudis melsīs, ka medījam vīrus.

Tik bargus vārdus labsirdīgais de Serpjēra kungs nebija izrunājis gadus sešus. Tas ģimenē bija vēsturisks notikums, un Levēns, ko pirms tam uzskatīja par nelietīgu Teodelindas jaunkundzes pavedēju, atguva labo slavu.

Ik dienas, lai izvairītos no apgrūtinošās tikšanās ar vēlētājiem, pret kuriem vajadzēja izturēties laipni, abas draudzenes devās tālās pastaigās uz «Zaļo mednieku». De Šastlē kundzei patika atgriezties burvī- gajā Cafc flaus. Tur ari lika cieši nolemts braukt uz Parīzi.

Pat tava pārlieku jutīgā sirdsapziņa nevarēs tev piemērot pazemojošos un vulgāros vārdus «skriet paka| mīļākajam», ja pati sev nozvērēsies nekad ar viņu nerunāt.

Labi, lai tā būtu,— de Šasllē kundze teica, pieķerdamās šai domai.— Ar tādu noteikumu esmu ar mieru braukt, un mani sirdsapziņas pārmetumi norimslas. Ja sastapšu viņu Buloņas mežā, ja viņš pienāks pie manis un sāks runāt, es neatbildēšu ne vārda, iekams nebūšu redzējusi «Zaļo mednieku».

De Konstantēna kundze izbrīnījusies lūkojās draudzenē.

Ja gribēšu ar viņu runāt,— de Šastlē kundze turpināja,— braukšu uz Nansī, un tikai tad, kad būšu pieskārusies pie šī žoga, atļaušos atbildēt viņam.

Iestājās klusums.

Tas ir svinīgs solījums,— de Šastlē kundze atsāka tik nopietni, ka de Konstantēna kundze vispirms pasmaidīja, bet tad sadrūma.

Nākamajā dienā, braucot uz «Zaļo mednieku», de Konstantēna kundze karietē pamanīja gleznas ietvaru. Tajā bija skaista Perfeti gravīra — svētā Sesila,* ko Levēns reiz dāvinājis de Šastlē kundzei. Viņa palūdza kafejnīcas saimnieku pakārt gravīru virs letes.

Varbūt kādu dienu es jums to atprasīšu. Un nekad,— viņa klusiņām sacīja, iedama prom kopā ar de Konstantēna kundzi,— es nebūšu tik vāja, lai bilstu Levēna kungam kaut vārdu, kamēr gravīra atradīsies šeit. Tieši te sākās liktenīgā aizraušanās.

Piesargies no vārda «liktenīgs»! Paldies dievam, mīlestībā ir nevis pienākums, bet prieks. Neizturēsimies pret to tik traģiski. Kad tev un man būs piecdesmit gadu, mēs būsim skumīgas, prātīgas un drūmas, cik vien gribēsim; tad varēsim spriest kā mans vīratēvs: «Līst?— Jo ļaunāk. Laiks ir jauks?— Vēl jo ļaunāk.» Tu garlaikojies līdz nāvei, tēlodama neesošu naidu pret Parīzi. Parādās skaists jauns cilvēks …

Bet viņš nemaz nav tik skaists!

Parādās jauns cilvēks — bez apzīmējuma; tu viņu mīli, esi nodarbināta, garlaicība pilnīgi izgaist, un tādu mīlestību tu nosauc par liktenīgu\

Kad jautājums par aizceļošanu bija izlemts, šai sakarā sākās niknas ķildas ar de Ponlevē kungu. Laimīgā kārtā runāja galvenokārt de Konstantēna kundze, un marķīzs ārkārtīgi baidījās no viņas reizēm ironiskās jautrības.

Šī sieviete visu izrunā līdz galam; nav grūti būt laipnam, neko sev neliedzot,— kādu vakaru viņš saīdzis sacīja de Pijlorāna kundzei. — Nav grūti būt asprātīgam, ja cilvēks atļaujas visu.

Labi, dārgo marķīz, palūdziet neko sev neliegt de Serpjēra kundzi, kas sēž, luk, tur, un palūkosimies, vai tas mūs uzjautrinās.

Mūžīga ironija,— marķīzs nīgri iebilda,— šai sievietei nekas nav svēts!

Neviens pasaulē nav tik asprātīgs kā de Konstantēna kundze,— Sanreāla kungs cienīgi sacīja,— un, ja viņa zobojas par smieklīgām pretenzijām, kurš tad tur vainīgs?

Par pretenzijām!— iesaucās de Pijlorāna kundze, kurai šķita interesanti noskatīties šo divu ērmu cīniņā.

Jā,— Sanreāls ar uzsvaru sacīja,— par pretenzijām, par tirāniju.

Laimīgs, ka viņam iekritusi prātā kāda doma, un vēl laimīgāks par

de Pijlorana kundzes atbalstu, ko viņš laikam katru dienu vis nesaņēma, de Sanreāla kungs runāja krietnu stundas ceturksni, no visām pusēm apcerēdams savu trūcīgo domu.

Vai gan var būt kas uzjautrinošāks, dārgā,— de Konstantēna kundze čukstēja de Pijlorāna kundzei,— par muļķi, kas uzdūries kādai domai! Tas ir kaut kas šausmīgs!— Un abu dāmu skaļos smieklus Sanreāls uzskatīja par atzinības zīmi. «Šī piemīlīgā būtne droši vien mani dievina.» De Konstantēna kundzei bija taisnība.

Divas vai trīs reizes viņa pieņēma ielūgumu lieliskās pusdienās, kurās sapulcējās visa Nansī augstākā sabiedrība. Kad de Sanreāla kungs, lakstodamies ap de Konstantēna kundzi, galīgi nezināja, ko sacīt, viņa simto reizi lūdza viņam balsi vēlēšanās. Viņa bija pārliecināta, ka saņems neparastus jūtu apliecinājumus; viņš zvērēja, ka ir viņai padevīgs, tāpat kā viņa pārvaldnieks, notārs un fermeri.

Un vēl, kundze, es jūs apciemošu Parīzē.

Parīzē es jūs pieņemšu tikai reizi nedēļā,— viņa atbildēja, raudzīdamās uz de Pijlorāna kundzi.— Te mēs visi cits citu pazīstam.

bet tur jūs mani kompromitētu. Jauns cilvēks ar tādu bagātību un tādiem /irgicm! Pat reize nedēļā būtu par biežu, augstākais — divas vizītes mēnesī.

Nekad vēl Sanreāls nebija juties tik laimīgs. Viņš labprāt vēlētos apliecināt pie notāra visas laipnības, kādas viņam izteica tāda gudra .sieviete kā de Konstantēna kundze. Tā viņš to dēvēja vismaz reizes divdesmit dienā un pērkondimdošā balsī, kas atstāja lielu iespaidu un vērta viņa vārdus ticamus.

De Konstantēna kundzes skaisto acu dēļ viņš sastrīdējās ar de Ponlevē kungu, kuram skaidri un gaiši paziņoja, ka vēlēšanās piedalīsies, tikai nenodos zvērestu Luijam Filipam.

— Kurš gan mūsdienās Francijā tic zvērestam?* Vai pats Luijs Filips tic savējiem? Ja zagļi mani apturētu meža biezoknī, viņi būtu trīs un es — viens, ja viņi pieprasītu, lai es zvēru,— vai tad es atteiktos? Te zaglis ir valdība, kas grib man laupīt katra francūža tiesības ievēlēt deputātu. Valdībai ir savi prefekti un žandarmi, vai tad es varu pret to cīnīties? Protams, ne. Es to apvedīšu ap stūri tāpat, kā valdība apved ap stūri slaveno dienu dalībniekus.

Kada pamfletā de Sanreāla kungs bija izlasījis šos trīs teikumus? Jo nevienam ne prala nenāca, ka tos būtu varējis izdomāt viņš pats. De Konstantēna kundze, kas ik vakaru pateica viņam priekšā kādu domu, būtu piesargājusies izplatīt idejas, kuras spētu sadusmot departamenta prefektu. Tas bija lieliskais Dimorāla kungs, slavenais renegāts, kādreiz, pirms 1830. gada, bijis liberāls balamute, bet pasēdējis cietumā. Viņš bez gala stāstīja par ieslodzījumu Sanpelažī Šarla X laikā. Bez šaubām, kopš pārliecības maiņas viņš vairs nebija tāds muļķis, bija kļuvis pat diezgan viltīgs, un de Konstantēna kundze ne par kādu naudu neiedrošinātos izteikt īstu pārdrošību.

Dimorāla kungs sapņoja par ģenerāldirektora vietu ar četrdesmittūk- stoš franku algu un par Parīzi, bet, lai to sasniegtu, bija spiests divas vai trīs reizes nedēļā norīt apvainojumus.

Dc Konstantēna kundze zināja, ka cilvēkam ar tādu dzīvesveidu glītas sievietes valdzinājums neko nenozīmē. Tobrīd Dimorāla kungs cerēja laimīgi tikt cauri vēlēšanās un nokļūt citā prefektūrā: «L'Aurore» (Gotjē kunga liberālā avīze) dzēlības un mūžīgi citētie Dimorāla kunga kādreizējie liberālie spriedumi viņu departamentā bija galīgi demoralizējuši, kā šajā novadā mēdza teikt.

Te izlaidīsim astoņas vai desmit lappuses par Dimorāla kunga vārdiem un rīcību vēlēšanu sagatavošanas laikā; tas viss ir taisnība, bet īstā morga garā, tās ir patiesības, ko atstāsim romāniem, kurus raksta istabenēm. Atgriezīsimies Parīzē pie Dimorāla ministra. Parīzē varas svaidīto mahinācijas nav tik pretīgas.

## X LI I nodala

Tās dienas vakarā, kad Levēna vārds tik spoži parādījās avīzē «Moniteur», noguruma un riebuma pārmāktais lūgumrakstu pārzinātājs sēdēja mātes viesistabas vistumšākajā kaktiņā kā īsts mizantrops. Augu dienu viņš tika apbērts ar komplimentiem par lielisku karjeru, skaistu nākotni, veiksmīgu pirmo soli, un šie vārdi virpuļoja viņa acu priekšā, no tiem sāpēja galva. Viņš jutās briesmīgi piekusis no savām lielākoties neveiklajām un slikti izteiktajām atbildēm uz milzīgu daudzumu labi izdomātu un vēl labāk pasacītu laipnību — parīzieši šajā ziņā ir ļoti apdāvināti.

Māt, te tad nu ir tā laime,— viņš sacīja Levēna kundzei, kad viņi palika vieni.

Dēls, tik nogurušam cilvēkam nav iespējams justies priecīgam, ja vien prātu nenodarbina kas patīkams vai iztēle neuzbur nākamās laimes ainas. Pārāk bieži atkārtoti komplimenti ir ļoti apgrūtinoši, un jūs neesat nedz pietiekami bērnišķīgs, nedz godkārīgs, nedz iedomīgs, lai svētlaimē stāvētu lūgumrakstu pārzinātāja mundiera priekšā.

Levēna kungs, tēvs, ieradās tikai krietnu stundu pēc izrādes operā.

Rīt astoņos,— viņš teica dēlam,— es jūs stādīšu priekšā ministram, ja jums nav nekas labāks padomā.

Otrā rītā bez piecām minūtēm astoņos Lisjēns atradās tēva apartamentu mazajā priekšistabā.

Pulkstenis nosita astoņi, astoņi un piecpadsmit minūtes.

Kungs, ne par kādiem pasaules labumiem es neiešu kunga istabās, pirms viņš nav zvanījis,— vecais kambarsulainis Anselms teica.

Pusvienpadsmitos beidzot atskanēja zvans.

Man ļoti žēl, ka liku tev gaidīt, mīļais draugs,— Levēna kungs laipni sacīja.

Par mani ir maza bēda, bet kā ar ministru?

Ministram pieklājas mani gaidīt, ja vajadzīgs. Tik tiešām, es viņam esmu vairāk nepieciešams nekā viņš man; viņš nevar iztikt bez manas bankas un baidās no mana salona. Bet pavisam kas cits ir likt divas stundas garlaikoties tev, mans dēls, cilvēkam, kuru es mīlu un cienu,— viņš smiedamies piebilda.— Es labi dzirdēju pulksteni sitam astoņi, bet mazliet svīdu un gaidīju, kad tas pāries. Sešdesmit piecu gadu vecumā dzīve nav tik vienkārša … un nav vērts to aptumšot ar iedomātām grūtībām.

—… Bet kā tu esi apģērbies!— viņš pats sevi pārtrauca.— Tu izskaties pārāk jauns! Ej uzvelc apdilušu fraku, melnu vesti un gādā, lai mati nebūtu sevišķi kārtīgi . . . Reizēm ieklepojies … papūlies izskatīties divdesmit astoņus vai trīsdesmit gadus vecs. Pirmais iespaids muļķim nozīmē ļoti daudz, un ministrs vienmēr jāuzskata par muļķi, jo viņam nav laika domāt. Iegaumē, tev nekad nevajag pārāk labi ģērbties, kad pildi dienesta pienākumus.

Viņi devās ceļā pēc krietnas stundas, kad bija pabeigta tualete. Grāfs de Vč/.s vēl nebija atstājis kabinetu. Ierēdnis, izdzirdis Levēna kunga vārdu, pieteica viņus pakalpīgi un bez kavēšanās.

Viņa ekselence mūs gaida,— Levēna kungs sacīja dēlam, kad abi gāja cauri trim saloniem, kur lūdzēji bija sadalīti atbilstoši rangam un stāvoklim sabiedrībā.

Levēnu kungi ieraudzīja viņa ekselenci ļoti aizņemtu — kārtojam trīs vai četrus simtus vēstuļu, kas bija sakrautas uz citronkoka rakstāmgalda ar pārbagātiem bezgaumīgu kalumu rotājumiem.

Jūs atrodat mani strādājam pie cirkulāra, dārgo Levēn. Man jāsastāda cirkulārs, kuram uzklups «National», «Gazette» un citas avīzes, un ierēdņu kungi jau divas stundas liek gaidīt manu priekšgājēju cirkulārus. Es gribu zināt, kā viņi ir spēruši pirmo soli. Žēl, ka mans cirkulārs vēl nav gatavs, tāds gudrs cilvēks kā jūs varētu brīdināt no frāzēm, kurām iespējams uzbrukt.

Viņa ekselence tādā garā runāja vēl minūtes divdesmit. Lisjēns pa to laiku viņu vēroja. De Vēza kungam varēja dot ap piecdesmit gadiem, viņš bija garš un diezgan labi noaudzis. Skaisti, iesirmi mati, ļoti pareizi vaibsti, augstu pacelta galva radīja labu iespaidu. Taču tas drīz izgaisa. Ieskatoties vērīgāk, uzkrita zemā, grumbainā piere, aiz kuras, šķiet, nevarēja tverties neviena doma. Lisjēns jutās ļoti nepatīkami pārsteigts, redzēdams, ka dižais adminstrators pēc izskata ir vairāk nekā parasts, atgādina sulaini. De Vēza kungam bija lielas rokas, tās viņš nezināja, kur likt, vēl ļaunāk — Lisjēnam šķita, ka viņš pūlas ieņemt cienīgas pozas. Ministrs runāja pārāk skaļi un ieklausījās pats savos vārdos.

Levēna kungs, tēvs, gandrīz pārtraukdams grāfa de Vēza daiļrunību, atrada mirkli, kad izteikt svarīgos vārdus:

Man ir tas gods stādīt priekšā jūsu ekselencei savu dēlu.

Es vēlos padarīt viņu par draugu, viņš būs mans pirmais palīgs. Darba mums netrūks: man sīki jāiepazīst visu astoņdesmit sešu prefektu raksturs, jāuzmundrina laiskie, jāsavalda pārliecīga un nepiesardzīga centība, kas izraisa dusmas un nāk par labu pretinieka partijai, jāapgaismo tie, kuriem prāts par īsu. Nabaga N. (priekšgājējs) visu atstājis galīgā nekārtībā. Ierēdņi, ko viņš te sasēdinājis, uz jautājumiem atbild nevis ar faktiem un skaidriem datiem, bet ar tukšām frāzēm.

Jūs mani redzat pie nabaga Korbjēra rakstāmgalda. Kurš gan būtu sacījis toreiz, kad pēru palātā es mēģināju pārspēt viņa balsi, kas atgādināja dzīva dīrājama kaķa brēcienus, ka es reiz sēdēšu viņa krēslā? Korbjēram bija aprobežots prāts, pietrūka tālredzības, bet to, kas iekļuva viņa redzeslokā, viņš saprata labi. Viņš bija diezgan asredzīgs, taču pilnīgi bez oratora dotībām, turklāt viņa līdzība ar satracinātu kaķi pat visvienaldzīgākajos radīja vēlēšanos runāt pretī. De Vilēla kungs būtu rīkojies pareizāk, ja izraudzītos par palīgu daiļrunīgāku cilvēku, piemēram, Martinjaku.

Sekoja plaša runa par de Vilēla kunga sistēmu. Beigās de Vēza kungs sāka pierādīt, ka taisnīgums ir sabiedrības lielākā nepieciešamība. No šis domas viņš pārgāja uz godprātību kā kredīta pamatu. Pēc tam ministrs abiem kungiem pavēstīja, ka partejiska un netaisna valdība iznicina pati sevi, utt., utt.

Sākumā šķita, ka Levēna kunga, tēva, klātbūtne iedveš viņam cieņu, taču drīz, savu vārdu apreibināts, ministrs aizmirsa, ka runā ar tādu cilvēku, kura dzēlības atkārto visa Parīze; viņš nostājās cienīgā pozā, un beigās de Vēza kungs uzslavēja sava priekšgājēja godīgumu,— ļaudis runāja, ka gada laikā, ministriju vadīdams, tas ietaupījis astoņsimt tūkstošus franku.

Manuprāt, tas ir pārāk cēlsirdīgi, dārgo grāf,— Levēna kungs sacīja un steidzīgi aizgāja.

Taču ministram runāšana bija iepatikusies; viņš ņēmās pierādīt savam privātsekretāram, ka bez godīguma nav iespējams liels ministrs. Kamēr Lisjēns vienīgais klausījās ministra daiļrunībā, viņš redzēja, ka tas izskatās pavisam banāls.

Beidzot viņa ekselence ierādīja Lisjēnam lielisku kabinetu divdesmit soļu attālumā no sava privātkabineta. Lisjēnu pārsteidza skats uz skaisto dārzu, kas pavērās aiz viņa logiem; tas bija patīkams pretstats garlaicīgajiem iespaidiem, kuru varā viņš visu laiku atradās. Lisjēns aizkustināts vēroja kokus.

Sēzdamies krēslā, viņš uz atzveltnes pamanīja putekļus.

«Manam priekšgājējam tādas domas ne prātā nenāca,» viņš, klusībā smiedamies, nodomāja.

Drīz vien, vērojot priekšgājēja rakstītos, ļoti lielos un labi veidotos burtus, viņu pārņēma sajūta, ka viss apkārt ir pagalam vecs un iesīkstējis.

«Šķiet, šis kabinets ož pēc tukšas daiļrunības un banāla pārspīlēta svinīguma.»

Viņš noņēma no sienām divas vai trīs franču skolas gravīras: Fragonāra vai Barbjē* «Ulisu, kas aptur Pēnelopes ratus» un lika aiznest tās uz kanceleju. Vēlāk viņš to vietā pakāra Andreloni* un Morgena gravīras.

Stundu vēlāk atgriezās ministrs un iedeva viņam sarakstu ar divdesmit piecām personām, kuras vajadzēja uzaicināt ierasties nākamajā dienā.

Esmu nolēmis, ka brīdī, kad ministrijas pulkstenis sitīs vienu, vārtnieks jums atnesīs visas man pienākušās vēstules. Jūs nekavējoties nodosiet man tās, kas būs sūtītas no Tilērijām vai ministrijām, pārējās atvelsiet un to saturu uzrakstīsiet viena vai, augstakais, divas rindas; inans laiks ir dārgs.

Tiklīdz, ministrs bija izgājis, ieradās astoņi vai desmit ierēdņi iepazītu-, ar lūgumrakstu pārzinātāja kungu, kura noteiktība un saltums viņiem šķita neko labu nevēstām.

Visu šo dienu, kas pagāja gandrīz tikai neizsakāmi samākslotās ceremonijās, Lisjēns izturējās vēl vēsāk un ironiskāk nekā pulkā. Viņam šķita, ka desmit gadu ilga nežēlīga pieredze viņu šķir no pirmajām dienām Nansī, kad viņš pūlējās būt atturīgs, lai izvairītos no kādas zobgalības, kuras sekas varēja būt divkauja. Toreiz viņš dažkārt tikai ar mokām apspieda jautrības lēkmi; riskējot kļūt par mērķi visrupjākajiem jokiem un piedzīvot divkaujas, viņš būtu vēlējies skrieties ar saviem 27. pulka biedriem. Tagad viņa vienīgās rūpes bija pārāk klaji neizrādīt riebumu, ko iedvesa visi cilvēki. Toreizējais saltums viņam šķita jautrs pusaugu puikas niķis, tagad viņš jutās tā, it kā grimtu dubļos. Sasveicinādamies ar visiem ierēdņiem, kas pie viņa ieradās, Lisjēns domāja:

«Nuiim es biju muļķis, jo pārāk viegli uzticējos. Man piemita godīga cilvēka lētticība un dumjība, es nebiju pietiekami veikls blēdis. Ak, cik dziļa jēga bija tēva jautājumam: «Vai esi pietiekami veikls blēdis?» Steigšus jākļūst par trapistu vai arī tikpat izveicīgu pielīdēju, kādi ir šie priekšnieki un viņu palīgi, kas ierodas apsveikt lūgumrakstu pārzinātāja kungu. Pirmās zādzības, izmantojot siena vai hospitāļu veļas iepirkumus, manī, bez šaubām, radīs pretīgumu. Bet vai aizvainotā patmīlība dotu kaut mirkli miera trapistu klosterī, kur mana dzīve būtu bezvainīga un vienīgais grēks — maldināt dažus apkaimes zemniekus vai novičus?

Kā lai samierinos ar domu, ka prāta spēju ziņā esmu vājāks par visiem saviem laikabiedriem? … Tad iemācīsimies jel ja ne tieši zagt, tad vismaz pieļaut viņa ekselences zādzības, tāpat kā to dara visi ierēdņi, ar kuriem šodien esmu iepazinies.»

Sejas izteiksme cilvēkam, ko nodarbina šādas domas, nav gluži tāda, kas sekmētu vieglu un izmeklētu sarunu ar ļaudīm, kuri viņu redz pirmo reizi. Pēc pirmās ministrijā pavadītās dienas Lisjēna mizantro- pija izpaudās tādējādi, ka viņš nedomāja par cilvēkiem, kad tos neredzēja, bet kaut cik ilgāka to klātbūtne viņu kaitināja un drīz kļuva nepanesama.

Kā visa vainagojumu viņš, mājās pārnācis, atrada tēvu lieliskā garastāvoklī.

Te ir divas mazas zīmītes,— viņš teica,— dabiskas sekas cieņai, ko baudījāt no rīta.

Tās bija abonementa kartes — operā un Bufa operā.

Ak, tēv, es baidos no šīm izpriecāml

Jūs man apsolījāt nevis gadu, bet pusotru ieņemt sabiedrībā zināmu stāvokli. Lai jūsu laipnība būtu pilnīga, apsoliet pavadīt' ik vakaru pusstundu šajos prieka tempļos, it īpaši uz izpriecu beigām, ap vienpadsmitiem.

Es to apsolu. Tātad man nebūs ne brītiņa miera visu dienu?

Ir taču svētdienas!

(Levēns, tēvs, teica Levēna kundzei: «Viņš ir pārāk viegli vadāms, viņš ne pret ko neiebilst, tas mani biedē.»)

Nākamajā dienā ministrs teica Lisjēnam:

Uzdodu jums vienoties par pieņemšanu ar pūli, kas sanācis pie jauniecelta ministra. Padzeniet Parīzes intrigantu, kas pinas ar apšaubāmām sievietēm, tādi cilvēki ir spējīgi uz visu, pat uz visļaunāko. Esiet laipns pret nabaga provinciāli, ko apsēdusi kāda traka ideja. Lūdzējs nevainojami piegrieztā apdilušā frakā ir blēdis; viņš dzīvo Parīzē, un, ja būtu ko vērts, es viņu būtu saslapis kādā salonā, viņš būtu atradis cilvēku, kas viņu stādītu man priekšā un atbildētu par viņu.

Pēc dažām dienām Lisjēns ielūdza pusdienās gleznotāju Lakruā, ļoti gudru cilvēku, kam bija tāds pats uzvārds kā Polinjaka* kunga atlaistam prefektam, un tieši todien pie ministra pusdienoja vienīgi prefekti.

Vakarā, kad grāfs de Vēzs palika viesistabā vienatnē ar sievu un Levēnu, viņš ilgi smējās par uzmanību, kādu pusdienās ielūgtie prefekti pievērsuši gleznotājam, jo noturējuši par prefekta kandidātu, kas vienu no viņiem nomainīs, un tāpēc raudzījušies uz to ar aizdomām.

Lai nostiprinātu viņiem šādu pārliecību,— ministrs sacīja,— es reizes desmit runāju ar Lakruā un aizvien — par nopietniem pārvaldes jautājumiem.

Tad tāpēc viņš izskatījās tik garlaikots un bija tik garlaicīgs,— mazā de Veza kundze teica maigā un biklā balsī.— Viņu nemaz vairs nevarēja pazīt; es redzēju mākslinieka apgaroto seju aiz viena no puķu pušķiem, kas stāvēja uz galda. Nevarēju saprast, kas ar viņu notiek. Gleznotājs nolādēs jūsu pusdienas.

Pusdienas pie ministra nemēdz nolādēt,— grāfs de Vēzs puspajo- kam sacīja.

«Te nu parādās lauvas nagi,» Levēns nodomāja.

De Vēza kundze bija ļoti jūtīga pret tādām rupjībām un saīga: «Šī mazā Levēna dēļ es kļūšu smieklīga viņa tēva salonā.»

Viņš grib dabūt gleznu pasūtījumus,— ministrs jautrā garā turpināja.— Un, velns parāvis, ar jūsu ieteikumu es viņam tos došu. Esmu pamanījis, ka dažādu ieganstu dēļ viņš te ierodas divas reizes nedēļā.

Vai runājat nopietni? Vai apsolī man pasūtīt viņam gleznas, turklāt lā, lai viņam nevajadzētu lūgt?

— Goda vārds!

tāda gadījumā padarīšu viņu par mājas draugu. Tad, kundze, jums būs divi asprātīgi cilvēki — Lakruā kungs un Levēna kungs.

Ministrs atļāvās tādu mīļu jociņu, lai parupji izzobotu Lisjēnu, kurš kļūdīdamies bija uzaicinājis pusdienās Lakruā kungu — vēsturiska žanra gleznu autoru. Lisjēns, atbrīvojies no sastinguma, atbildēja viņa ekselencei pilnīgi vienaldzīga cilvēka tonī, ministru tas stipri aizskāra, Lisjēns to redzēja un turpināja tērzēt ar veiklību, kas pašu pārsteidza un uzjautrināja.

Viņam patika glītās, ļoti biklās un labsirdīgās de Vēza kundzes sabiedrība — runādama viņa pilnīgi aizmirsa, ka ir jauna sieviete un Lisjēns — jauns vīrietis. Tāda situācija mūsu varonim bija ļoti pa prātam.

«Un tā,» viņš domāja, «esmu tuvās attiecības ar diviem cilvēkiem, kurus pirms nedēļas nepazinu pat pēc sejas; viens no viņiem mani visvairak izklaidē uzbrukdams, otra — interesē.»

Viņš ļoti rūpīgi darīja savu darbu, jo domāja, ka ministrs grib izmantot kļūdu, ko viņš bija pieļāvis, uzaicinot pusdienās gleznotāju, un pierakstīt viņam agras jaunības jauko vieglprātību.

«Jūs esat liels administrators, grāfa kungs, un šai ziņā es jūs cienu, bet, ja mēģināsiet bārstīties ar dzēlībām, es tās neuzklausīšu padevīgi un, par spīti jūsu augstajam stāvoklim, drīzāk iedrošināšos būt mazliet par daudz skarbs nekā ļaušu aizskart savu cieņu. Turklāt tas jums pierādīs, ka par savu vietu varu tikai pasmieties, turpretī jūs savējo pielūdzat.»

Pēc nedēļu ilgas tādas dzīves Lisjēns atkal juta stingru pamatu zem kājām; viņš bija pārvarējis pēdējā Nansī pavadītajā vakarā pārdzīvoto satricinājumu. Pirmie sirdsapziņas pārmetumi viņam uzmācās, iedomājoties, ka nav aizrakstījis Gotjē kungam; viņš tam sacerēja garu jo garu un, jāteic, diezgan nepiesardzīgu vēstuli. Parakstījis apakšā pirmo vārdu, kāds ienāca prātā, viņš uzdeva Strasbūras prefektam nosūtīt to pa pastu.

«Ja vēstule pienāks no Strasbūras,» viņš prātoja, «Kinjē kundze un renegāta Dimorāla policijas komisārs varbūt atstās to neievērotu.»

Dažādās kancelejās viņš ar interesi sekoja Dimorāla korespondencei — šķiet, grāfs de Vēzs no Dimorāla mazliet baidījās. Tobrīd visus prātus nodarbināja vēlēšanas un Spānijas lietas, Dimorāla ziņojumi par Nansī Lisjēnu bezgalīgi uzjautrināja: tajos bija runa par de Vasinjī kungu kā par ļoti bīstamu cilvēku un par Dipuarjē kungu kā par mazāk bīstamu, kuru varētu uzpirkt ar ordeni, māsai piešķirot vietu tabakas bodītē utt., utt. Nabaga prefekti, kas bija līdz nāvei pārbijušies no velešanam un ziņojumos ministram vel parspīlēja savu apjukumu, aizgainīja Lisjēna melanholiju.

Tā ritēja Levēna dzīve: no rīta sešas stundas Grenellas ielas kancelejā, vakarā — vismaz stunda operā. Tēvs, ne vārda neteikdams, bija gādājis, lai dēls nepārtraukti būtu aizņemts.

Tas ir vienīgais līdzeklis,— viņš teica Levēna kundzei,— novērst pistoles šāvienu, ja vien mums tas draud, par ko stipri šaubos. Viņa garlaicīgā tikumība vien liegtu mūs pamest, bet vēl jau ir arī dzīves mīlestība un interese cīnīties pret sabiedrību.

Aiz draudzības pret sievu Levēna kungs visiem spēkiem pūlējās atrisināt šo problēmu.

Jūs nespējat dzīvot bez dēla,— viņš sacīja sievai,— un es — bez jums. Un varu apgalvot, ka tagad, kad redzu viņu tik tuvu, viņš man vairs neliekas pārāk pliekans. Reizēm viņš atbild uz sava ministra dzēlībām, un ministra kundze viņu apbrīno. Visā visumā Lisjēna jauneklīgās, mazliet pārāk asās replikas ir vairāk vērtas nekā de Vēza vecišķi bezzobainie uzbrukumi . . . Atliek gaidīt, kā viņš uzņems viņa ekselences pirmo blēdību.

Lisjēns vienmēr ir bijis visaugstākajās domās par de Vēza kunga talantiem.

Tas ir mūsu vienīgais glābiņš; šis apbrīns cītīgi jāatbalsta. Mums tas ir kapitāls. Kad būšu darījis visu iespējamo, lai mazinātu iespaidu no nelielā trieciena, ko ministrs dos godīgumam, es varēšu vienīgi sacīt: «Vai tik talantīgam ministram četrdesmit tūkstoši franku gadā ir kāda alga?» Pēc tam pierādīšu, ka Sillī ir bijis zaglis.* Trīs vai četras dienas vēlāk laidīšu darbā savu rezervi, un tā būs lieliska: 1796. gadā ģenerālis Bonaparts Itālijā zaga.* Vai jūs dotu priekšroku godīgam cilvēkam, tādam kā Moro,* kas 1799. gadā ļāva sevi sakaut pie Kasano, Novī un citur? Moro valsts kasei izmaksāja varbūt divdesmit tūkstošus franku, bet Bonaparts—trīs miljonus… Utt. Ceru, ka Lisjēnam nebūs, ko atbildēt, un es jums galvoju, ka viņš paliks Parīzē, kamēr apbrīnos de Vēza kungu.

Ja mēs spētu izturēt līdz gada beigām, varbūt viņš aizmirstu savu de Šastlē kundzi.

Nezinu, jūs viņam esat devusi tik pastāvīgu sirdil Jūs nekad neesat novērsusies no manis vai pārstājusi mani mīlēt, kaut arī mana uzvedība ir bijusi pretīga. Tādai uzticīgai sirdij, kādu dēls no jums mantojis, būtu vajadzīga jauna aizraušanās. Gaidu piemērotu gadījumu — gribu viņu iepazīstināt ar Grandē kundzi.

Viņa ir ļoti glīta, ļoti jauna un spoža.

Turklāt bezgalīgi alkst pēc lielas mīlestības.

Ja Lisjēns pamanīs mākslotību, viņš metīsies bēgt. Utt., utt.

Kādā saulainā dienā ap pustrijiem ministrs iegāja Levēna kabinetā;

viņa seja bija galīgi sarkana, acis ieplestas, viņš nevaldīja pār sevi.

Steidzieties pie tēva kunga… Bet vispirms pārrakstiet šo telegrammu … Papūlieties pārrakstīt arī šo paziņojumu, ko nosūtu «Journal dc Paris» … Pats saprotat, cik tas svarīgi un slepeni…

Kamēr Lisjēns rakstīja, de Vēza kungs piebilda:

es jums nepiedāvāju ministrijas kabrioletu, un tam ir savi iemesli. Noirejiet kabrioletu, kas stāv vārtos pretī ministrijai, tūlīt iedodiet kučierim sešus frankus un, dieva dēļ, sameklējiet savu tēvu, kamēr birža vēl vaļā! To, kā pats zināt, slēdz pusčetros.

Lisjēns grasījās atstāt kabinetu un, turēdams cepuri rokā, skatījās uz drebošo ministru, kas tikko spēja parunāt. Sākumā, ieraudzījis lo ienākam, jauneklis iedomājās, ka de Vēza kungs atcelts, bet pēc vārda «telegramma» viss kļuva skaidrs. Ministrs aizsteidzās, tad atgriezās un pavēloši sacīja:

Jūs atdosiet man — man, cienītais kungs, abas nupat izgatavotās kopijas un zvērēsiet pie savas dzīvības, ka parādīsiet tās vienīgi savam tēva kungam.

To pateicis, viņš atkal aizsteidzās.

«Kails briesmīgi rupjš un smieklīgs tonis,» Lisjēns nodomāja. «Tik aizvainojošs runas veids var radīt vienīgi vēlēšanos atriebties, un to nepavisam nebulu grūti izdarīt.»

«Te nu visas inanas aizdomas apstiprinās,» Lisjēns sprieda, sēdēdams strauji braucošajā kabrioletā. «Viņa ekselence spekulē biržā bez zaudējumiem… Un šobrīd esmu īsts blēdības līdzdalībnieks.»

Lisjēnam bija ļoti grūti atrast tēvu; tā kā laiks bija patīkami vēss un spīdēja nespodra saule, viņam beidzot ienāca prātā pameklēt tēvu bulvārī, un viņš atrada Levēna kungu vērojam milzīgu zivi, kas bija izstādīta Suazela ielas stūrī.

Levēna kungs saņēma viņu diezgan nelaipni un neparko negribēja sēsties kabrioletā.

Pie velna tavu klabatu! Es kāpšu vienīgi savā pajūgā, kaut arī visas pasaules biržas tiktu slēgtas, pirms tur nonāku!

Lisjēns aizsteidzās pēc pajūga, kas gaidīja Levēna kungu Pē ielas stūrī. Beidzot, piecpadsmit minūtes pāri trijiem, kad biržu jau taisījās slēgt, Levēna kungs iegāja tajā.

Mājās viņš pārradās tikai sešos.

Ej pie sava ministra, iedod viņam šo vēstulīti un sagatavojies nelaipnai uzņemšanai.

Nekas, lai arī viņš ir ministrs, es pratīšu atbildēt,— Lisjēns teica, dziļi aizskarts, ka ir spiests piedalīties krāpšanā.

Viņš atrada ministru kopā ar divdesmit ģenerāļiem. «Vēl viens iemesls būt nepiekāpīgam,» viņš nodomāja. Tikko bija paziņots, ka pusdienas galdā. Maršals N. jau sniedza roku de Vēza kundzei. Ministrs stāvēja viesistabas vidū un nodevās daiļrunībai, bet, ieraudzījis Lisjēnu, aprāvās pusvārdā. Viņš izdrāzās no istabas un deva zīmi sekot; iegājis kabinetā, viņa ekselence aizslēdza durvis un beidzot satvēra vēstulīti. Šķita, ka viņš aiz prieka zaudē prātu, vairākkārt apkampa Lisjēnu ar savām lielajām rokām. Ģērbies melnā, līdz zodam sapogātā svārkā, Levēns stāvēja un skatījās viņā ar riebumu.

«Re, te ir zaglis,» viņš domāja, «zaglis darbībā! Prieka brīžos, tāpat arī uztraukumā, viņš uzvedas kā sulainis!»

Ministrs bija aizmirsis pusdienas; viņam tas bija pirmais darījums biržā, un dažu tūkstošu franku ieguvums pilnīgi laupīja saprašanu. Smieklīgākais bija tas, ka viņš jutās lepns, jutās ministrs šī vārda pilnā nozīmē.

Tas ir dievišķīgi, mans draugs,— de Vēza kungs sacīja Lisjēnam, kopā ar viņu iedams uz ēdamistabu.— Starp citu, rīt jāredz, ko dos atkalpārdošana.

Visi jau sēdēja pie galda, bet aiz cieņas pret viņa ekselenci neiedrošinājās ķerties pie maltītes. Nabaga de Vēza kundze bija gluži piesarkusi un aiz satraukuma svīda. Divdesmit pieci viesi sēdēja klusēdami un skaidri saprata, ka vajadzētu runāt, bet nevarēja neko izdomāt; visi izskatījās sevišķi muļķīgi šajā piespiedu klusumā, ko reizumis pārtrauca de Vēza kundzes biklie un tikko saprotamie vārdi, kad viņa piedāvāja zupu blakus sēdošajam maršalam un tas ar žestiem atsacījās — tā bija jocīga aina, kas saistīja visu uzmanību.

Ministrs bija tā satraukts, ka zaudēja avīzēs tik ļoti izslavēto pašpārliecību: sēzdamies savā vietā, viņš apmulsis murmināja:

Depeša no Tilērijām . ..

Zupa bija galīgi atdzisusi, un visi jutās neomulīgi. Valdīja tāds klusums un visiem bija tik neērti, ka Lisjēns sadzirdēja, kā netālu no viņa sēdošais pulkvedis čukst galda kaimiņam:

Ministrs ir ļoti uztraucies, vai viņš būtu padzīts?

Viņš staro aiz prieka,— tāda pašā balsī atbildēja vecs, sirms ģenerālis.

Vakarā operā Lisjēna prātus nodarbināja viena vienīga bēdīga doma: «Tēvs piedalās šajā lietā .. . Varētu atbildēt, ka viņš piekopj savu baņķiera amatu. Viņš uzzina jaunumu, liek to lietā, viņš nav zvērējis .. Bet, ja nebūtu slēpēja, nebūtu zagļa.»

Tādā atbildē nevarēja rast dvēseles mieru. Lai cik piemīlīga bija Reinonas jaunkundze, kas ieradās Lisjēna ložā, tikko viņu ieraudzīja, tā nespēja izdabūt no viņa ne vārda. Virsroku bija guvis agrākais cilvēks.

«No rīta — ar zagļiem, vakarā — ar palaistuvēm!» viņš rūgti domāja. «Bet kas ir sabiedriskā doma? Tā mani cienīs rīta nodarbību dēļ un nicinās tāpēc, ka vakarus pavadu ar šo nabaga meiču. Daiļās dāmas izturas pret romantismu tāpat kā Akadēmija*; viņas ir gan soģes, gan prasītājas . . . Ak, ja par visu to es varētu runāt ar …»

Viņš pārtrauca sevi brīdī, kad atmiņā iznira de Šastlē kundzes vārds.

Nakamajā rītā grāfs de Vēzs gandrīz skriešus iedrāzās Levēna kabineta. Viņš aizslēdza durvis. Ministra skatiens šķita dīvains.

< Ak dievs, cik netikums ir neglīts!» Lisjēns domāja.

Dargais draugs, steidzieties pie sava tēva kunga,— ministrs aizelsies sacīja.— Man ar viņu jārunā — tas ir pilnīgi nepieciešami! Dariet visu, kas jūsu spēkos, lai atvestu viņu uz ministriju, jo es galu gala nevaru ierasties Van Petersa un Levēna kantorī.

Lisjēns uzmanīgi raudzījās viņā.

«Viņš itin nemaz nekaunas, runādams ar mani par savu zādzību!»

Lisjēnam nebija taisnība. De Vēza kungu tā bija pārņēmusi alkatība (runa bija par septiņpadsmittūkstoš franku lielu peļņu), ka viņš aizmirsa biklumu, no kā parasti cieta, runādams ar Lisjēnu,— ne jau morāles apsvērumu dēļ, bet tāpēc, ka uzskatīja jaunekli par tikpat dzēlīgu zobgali, kāds ir viņa tēvs, un baidījās no iespējama nepatīkama vārda. De Vēza kungs tobrīd runāja tā, kā saimnieks mēdz runāt ar kalpu. Taču viņš to nemaz nepamanīja, jo, viņaprāt, ministrs tā pagodina katru, kuram bilst kādu vārdu, ka nemaz nevar būt nepieklājīgs. Turklāt, ja runa bija par naudas darījumiem, viņš tik briesmīgi uztraucas, ka vispār neko vairs nespēja pamanīt.

Levēna kungs smiedamies noklausījās ziņojumu, ko dēls nodeva de Vēza kunga vārdā.

Ak tā, viņš liks man skraidīt tikai tāpēc, ka ir ministrs? Pasaki viņam, ka es neiešu uz ministriju un ļoti lūdzu viņu neierasties pie manis. Vakardienas lieta ir pabeigta, šodien man ir pavisam citas darīšanas.

Lisjēns gribēja tūlīt steigties prom, bet tēvs sacīja:

Mazliet pagaidi! Tavs min