# Starp vilkiem

Hanss Fallada

Hanss Fallada

Starp vilkiem

Romāns

Romāna pareizais nosaukums ir Vilks starp vilkiem. Cilvēks cilvēkam ir kas? Homo hominis lupus est! Cilvēks cilvēkam ir vilks, ja starp cilvēkiem dominē tādas attiecības kā egoisms, naids, antagonisms. Šis romāns ir neatzīts šedevrs! Kolorīti personāži, raita un interesanta valoda, aizraujošs sižets! Un tomēr romāns nav īpaši populārs! Kāpēc? Lasot rodas sajūta, ka personāži kaut kādi nelīdzsvaroti, bieži maina savu imidžu. Kaut vai tas pats rotmistrs - sausiņš, neveiksminieks, bet savdabīgs savas sirdsapziņas vergs. Un pēkšņi jau pavisam citāds - šai pasaulei zudis memļuks. Vai arī meitenīte gaidībās, ar smadzenēm nevisai labā stāvoklī, un pēkšņi - lēdija ar stingru traksturu... Daudzas sižeta līnijas paliek neatrisinātas, neziņas miglā tītas... Kas tad īsti notika ar rotmistra meitu? Arī grāmatas izmēri (gandrīz tūkstoš lappušu), iespējams, atbaida dažus lasītājus.

Romāns tomēr noteikti ir lasīšanas vērts. var uzzināt kāda tad bija Vācija pirms fašistiskā režima, 1920tajos gados, kādas bija cilvēku attiecības. Kur nauda tur radniecības attiecību nav!

Latvijas Valsts Izdevniecība 1962

A (Vācu) Fa385

Tulkojis Eižens Mindenbergs Mākslinieks Indulis Ranka

Hanss Fallada

Starp vilkiem

Romāns

## PIRMĀ DAĻА. pilsēta un tās nemiera dzītie

.

## Pirmā nodaļa. CILVĒKI PAMOSTAS BERLĪNE UN CITUR

JAUNA SIEVIETE UN VĪRIETIS

Šaurā dzelzs gultā guļ jauna sieviete un vīrietis.

Meitenes galva dus labās rokas elkoņa līkumi; elpa ir tikko dzirdama, lūpas puspavērtas, seja sabozusies un noraizējusies — kā bērnam, kurš nesaprot, kas to nomāc.

Meitene ir novērsusies no vīrieša, kas guj uz muguras slābaņām rokām, ārkārtīgi pārguris. Pieri līdz pat cirtainajiem, gaišajiem matiem klāj sīkas sviedru lāsītes. Glītā, spītīgā seja izskatās mazliet patukša.

Lai gan logs atvērts, istabā ir ļoti karsts. Abiem gulētājiem nav ne segas, ne naktstērpu.

Tas ir Berlīnē, Georga baznīcas ielā, trešā pagalma nama piektajā stāvā, 1923. gada jūlijā, dolāra kurss tagad— pulksten sešos no rīta — pagaidām vēl četri simti četrpadsmit tūkstoši mārku.

MEITENE NUPAT MOSTAS

Tumšais, šahtai līdzīgais sētas namu pēdējais pagalms plūdina uz abiem gulētājiem sājo, sasmakušo gaisu no simt dzīvokļiem. Simt trokšņu, vēl gan klusu, laužas istabā pa atvērto logu, kam priekšā nekustīgi nokarājas dzeltenpelēki aizkari. Pagalma pretējā pusē, nepilnu astoņu metru attālumā, pēkšņi bailēs iekliedzas kāds Rūras apgabala bēgļu bērns.

Guļošās meitenes plakstiņi iedrebas. Mazliet paceļas galva. Locekļi

saspringst. Tagad bērns raud klusāk, kaut kur dusmīgi un spalgi skan sievietes balss, kāds vīrietis pukojas — un meitenes galva atslīgst atpaka), locekļi no jauna atslābst — meiteni atkal pārņem miegs.

Namā jau rosība. Durvis aizcērtas, soļi šļūc pa pagalmu. Kāpņu telpā kaut kas rīb, atsitoties pret dzelzs margām, baukšķ emaljētas kam" nas. Blakus dzīvokļa virtuvē tek ūdens krāns. Pirmajā stāvā, skārda štancētavā, griezīgi ieskanas zvans, dūc riteņi, švīkst siksnas ...

Meitene un vīrietis guļ...

ROTMISTRS IERODAS BERLĪNE

Pilsēta tinas drūmā dūmakā, lai gan ir agra rīta stunda un skaidra debess. Postā iegrūstās tautas nopūtas nekāpj pret debesīm, bet gausi pieplok pie namiem, ložņā pa visām ielām, pa logiem iezogas katra elpotajā mutē. Novārtā pamestajos apstādījumos kokiem lapas novītušas un palsas.

No valsts austrumiem nākdams, Silēzijas stacijai tuvojas agrīns tālsatiksmes vilciens: graboši logi, izdauzītas rūtis, sagraizīts polstējums — īsts vilciena vraks. Šķindēdami, klabēdami, cits citu grūstīdami, vagoni ripo pāri Strālauas-Rummelsburgas pārmijām un krustojumiem.

Kāds kungs, atvaļināts rotmistrs un Neiloes lēņu muižas nomnieks Joahims fon Prakvics, sirms un slaids, taču tumši dzirkstošām acīm, izliecas pa logu, lai paraudzītos, kur pašlaik atrodas vilciens. Viņš spēji atraujas — acī ieskrējis kvēlojošs sodrēju puteklītis. Ar kabatas lakatiņu slaukoties, rotmistrs dusmīgi šķendējas:

— Sasodīta mēslaine, nevis pilsēta!

BERLĪNE BROKASTO

Pavardos iekurta uguns, aizdedzinot dzeltenus papīrus ar sērkociņiem, kam galviņas vai nu nodrūp, vai uzliesmojot smird. Mitra, čūkstoša malka vai sliktas ogles tikko plēn. Neattīrītā gāze deg pakšķēdama, bet karstumu nedod. Causi sasilst zilais, ūdeņainais piens, maize ir glīzdaina vai arī pārāk drupena. Margarīns, sasilis dzīvokļos gluži mīksts, ož pēc sasmakuma.

Ļaudis steigā notiesā negaršīgo ēdienu — tādā pašā steigā, kā uzrāvuši mugurā pārlieku bieži tīrītās, mazgātās, novalkātās drēbes. Steigā pārlaiž acis pār avīzēm. Gleivicā un Breslavā, Frankfurtē pie Maiņas un

Neirupīnē, Eislēbenē un Darmštatē izcēlušies nemieri dārdzības dēļ, bijušas jukas un laupīšanas, seši nogalināti un tūkstoš cilvēku apcietināti. Tūliņ pēc tam valdība aizliegusi sapulces zem klajas debess. Augstākā tiesa sodījusi par valsts nodevības atbalstīšanu un nepatiesu liecību, kas dota zvērot, kādu princesi ar sešiem mēnešiem ieslodzījuma, bet dolārs, kurš divdesmit trešajā datumā vēl maksāja trīs simti piecdesmit tūkstoši mārku, šodien maksā jau četri simti četrpadsmit tūkstoši mārku.

— Pēc nedēļas ir algas diena, — kāds tad būs dolāra kurss? Vai varēs nopirkt uzturu? Četrpadsmit dienām? Desmit dienām? Trim dienām? Vai varēsim iegādāt apaviem pazoles, samaksāt par gāzi, segt ceļa izdevumus? Siev, žigli, še vēl desmittūkstoš mārku, nopērc kaut ko. Vienalga, mārciņu burkānu, aproču pogas, skaņu plati «Tik banānus, banānus vien ...» vai virvi, ar ko pakārties . . . Bet aši, žigli, skriešus!

MEŽZINIS KNIBUSS PAMANA MALKAS ZAGĻUS

Arī pār Neiloes muižu spīd agrīna rīta saule. Tīrumos rudzi jau statiņos, kvieši briedumā, auzas tāpat. Pāris mašīnu vienmuļi klabina druvu plašumos, pār kuriem nenogurstoši vītero un skandina treļļus cīruļi.

No atklātā lauka karstuma mežā ieiet mežzinis Knībušs — vīrs ar sarkanbrūnu, grumbainu veča seju, pliku pauri, bet iedzelteni sirmu, apaļi apgrieztu pilnbārdu. Viņš iet lēnām, ar vienu roku kārtodams uz pleca šautenes siksnu, ar otru slaucīdams sviedrus no pieres. Viņa gaita nav ne priecīga, ne steidzīga, ne braša, viegliem soļiem, lokaniem ceļgaliem viņš piesardzīgi iet pa savu mežu — vismaz pa viņa uzraudzībai uzticēto mežu. Viņa acs saskata uz ceļa ikvienu zaru, viņš vairās tam uzmīt, cenšas soļot pavisam klusu.

Un tomēr, par spīti visai piesardzībai, mežzinis kādā ceļa līkumā, pagājis garām krūmam, uzduras negarai rindai rokas ratiņu. Vīriem un sievām. Ratiņos sakrauta svaigi cirsta malka, stumbru gabali vien — zari tādiem vēl nav pietiekami labi. Mežzinim Knībušam vaigos sakāpj dusmu sārtums, lūpas sāk kustēties, acīs, kuru zilums jau vecuma izbalināts, iedzirkstas spēcīgs spožums, kaut kas no jaunības dienu uguns.

Vīrietis pie priekšējiem rateļiem, protams, ir Beimers; viņš satrūkstas. Taču tūliņ jau atkal dodas tālāk. Tuvu, pat nepilna metra atstatumā, lateļi ar zagto malku aizklabina mežzinim garām. Ļaudis skatās gaisā vai raugās sāņus, it kā šī vīra, kas te, smagi elpodams, stāv, nemaz nebūtu ... Tad viņi pazūd aiz krūmu ieloka.

— Jūs kļūstat vecs, Knībuš, — mežzinis dzird rotmistra fon Prak-vica balsi.

«Ja,» viņš drūmi nodomā. «Esmu kļuvis tik vecs, ka labprāt nomirtu savā gultā.»

Nodomā un dodas tālāk.

Tomēr viņš nenomirs savā gultā.

BADA DUMPIS MEIENBURGAS PARMACIBAS NAMA

Meienburgas pārmācības namā griezīgi skan trauksmes zvani, uzraugi metas no kameras uz kameru, direktors pa telefonu pieprasa reihs-vēram papildspēkus, pārvaldes ierēdņi apjož ap vēderiem jostas ar pistolēm un paķer gumijas sitamos. Pirms desmit minūtēm ieslodzītais numurs 367 nosvieda saņemto maizi sargam pie kājām.

— Es prasu maizi priekšrakstā noteiktā svarā, nevis šo nolādēto ģipša putru! — viņš kliedza.

Tajā pašā mirklī izcēlās tracis un nemiers. Tūkstoš divi simti kamerās pēkšņi kliedza, rēca, gaudoja, dziedāja, kauca:

— Maizi! Bads! Maizi! Bads!

Lejpus pakalnā celtā pārmācības nama mirdzoši baltajiem mūriem pazemīgi pieplakusi Meienburgas pilsētiņa — katrā mājā, pa katru logu spiežas iekšā šī rēkoņa:

-- Maizi! Bads!

Un tagad rīb un dārd visās malās — tūkstoš ieslodzīto triec savus ķeblīšus pret dzelzs durvīm.

Pa gaiteņiem skraida uzraugi, un kalfaktori [1] pie kameru durvīm • it kā lūgdamies klusā balsī cenšas nomierināt dumpiniekus. Tiek atvērtas uzticamāko ieslodzīto kameras.

Esiet prātīgi, Vācijā neviens nesaņem labāku uzturu . . . Dolārs ... Kuras apgabals ... Nekavējoties organizēs ražas novākšanas komandas, kurus sūtīs uz lielajām muižām. Katru nedēļu paciņa tabakas, gaļa ik dienas ... tiem, kas labi uzvedīsies . . .

Troksnis pamazām aprimst. Ražas novākšanas komandas ... gaļa ... tabaka . . . laba uzvedība . . . Sī vēsts izgraužas cauri biezajiem mūriem, nomierina kurkstošos vēderus, rada izredzes, modina cerības paēst, tikt svaiga gaisā, varbūt pat aizbēgt... Pēdējos niknuma satracinātos trokšņotājus uzraugi aizvelk karceros:

Nu, pamēģiniet te dzīvot bez tās ģipša putras!

Aizriizdauias nogrand dzelzs durvis.

ISTABENE SOFIJA RAKSTA VĒSTULI

Vēl agrīna rīta stunda, tomēr grāfienes Mucbaueres dzīvoklī Berlīnē, Bavārijas kvartālā, istabene Sofija jau nomodā. Istabiņa, kuru viņa apdzīvo kopā ar pašreiz vēl dziļā miegā guļošo virēju, ir tik šaura, ka bez abām dzelzs gultām telpas pietiek vēl tikai diviem krēsliem — tāpēc viņa raksta vēstuli uz atvērtā loga palodzes.

Sofijai Kovaļevskai ir labi koptas rokas, tašu ar zīmuli viņa rīkojas neveikli. Augšup, lejup, kāsītis, komats, augšup, lejup ... Ai, cik daudz Sofijai gribētos pastāstīt: kā trūkst viņa tuvuma, cik gausi velkas laiks, vēl gandrīz trīs gadi... un pagājis tikko pusgads... Bet uz papīra nekas neiznāk — Sofija Kovaļevska, Neiloes muižas uzrauga meita, nav mācījusies jūtas izteikt vārdos uz papīra. Ak, ja Ilanss būtu šeit, ja varētu ar viņu runāt, sajust viņa tuvumu! Tad varētu visu pasacīt, ar vienu skūpstu padarīt viņu vai traku, ar liegu pieskārienu — laimīgu .. . Bet tā, vienai...

Meičas skatiens ir kā sastindzis. Ai, kā gribētos ar šo vēstuli likt viņam visu to izjust! No loga rūts raugās pretim blāvs attēls — otra Sofija. Nevilšus viņa tai viegli uzsmaida. Pār pieri nokarājas dažas atrisušas, tumšas sprodziņas. Ēnas zem acīm arī ir tumšas. Derētu atkal reiz atlicināt tik daudz laika, lai krietni izgulētos, bet vai tad šajos laikos, kad viss pajūk tik acīm redzami, pat vēl lāgā neaptverts, iznāk laiks gulēšanai? Viss izput, viss sairst, izmanto ik mirkli, Sofij, šodien tu vēl dzīvo!

Lai cik nogurusi viņa justos rītos, lai kājas degtu un mutē būtu sāja garša no daudzajiem liķieriem, vīniem un skūpstiem — vakars viņu tomēr atkal vilina un arī aizvilina uz kādu bāru. Dejot, dzert un trakot! Kavalieru atliku likām, nobružāti, tāpat kā viņu nauda, simttūkstoš mārku, piecdesmitkārtīga istabenes alga, nevērīgi iegrūsta svārku kabatā. Arī pagājušajā naktī viņa aizgāja līdzi vienam kavalierim ... Kas tur pavisam? Laiks rit, skrien, joņo. Varbūt visos šajos nemitīgi atkārtotajos apkampienqs, visās šajās sejās, kas noliecas pār viņējo ar pazīstamu, alkatīgi satrauktu izteiksmi, viņa meklē Hansu — uz trim ceturtdaļām gada (sods par afēru) zudušo Hansu. Bet otra Hansa vairs nav — tāda starojoša, strauja, par visiem citiem pārāka!

Sofija Kovaļevska, aizbēgusi no smagā darba lēņu muižā, meklē pilsētā .. . viņa pati īsti nezina, ko, — meklē kaut ko tādu, kas viņu vēl ciešāk saņemtu savā varā. Sī dzīve taču ir vienreizēja un iznīcīga; ja būsim mirušas, tad mirušas; un, kad kļūsim vecas — bet tādas esam jau tad, kad mums pāri divdesmit pieciem, — neviens uz mums vairs neskatīsies. Hans, ak Hans ...

Viņa valkā kundzes vakartērpu, un viņai gluži vienalga, vai virēja to redz vai ne. Cik kundze sev sablēdī roku rokā ar preču piegādātājiem, tik viņa sablēdī sev, čiepjot zīda zeķes un veļu. Viena nevar neko pārmest otrai. Skat, tūliņ jau septiņi, nu tikai žigli vēl uzrakstīt beigas:

«Un palieku, tevi skūpstīdama, mūžīgi tava, tevi karsti mīlēdama, līgava Sofija...»

Vārdu «līgava» viņa neko daudz nevērtē, pati arī nemaz nezina, vai tiešām gribētu precēties ar Hansu, bet viņai tas jāraksta, lai pārmācības namā viņam šo vēstuli izsniegtu.

Un pārmācības namā ieslodzītais Hanss Lībšners saņems savas līgavas vēstuli; viņš nebija starp tiem, kurus pārlieku mežonīgas rēkšanas dēļ iespundēja karceros.

Nē, lai gan Lībšners tikko pusgadu mīt Meienburgas pārmācības namā, viņš gluži pretēji tur pastāvošai kārtībai jau uzstrādājies par kalfaktoru un māk sevišķi pārliecinoši runāt par ražas novākšanas komandām. To viņš var, jo zina: Neiloe atrodas netālu no Meienburgas, un Neiloe ir dzimtā vieta kādai mī|ai meičai, vārdā Sofija ...

«Gan es to izkārtošu,» viņš prāto.

JAUNA SIEVIETE UN VĪRIETIS ATMOSTAS

Meitene ir pamodusies.

Viņa guļ, atbalstījusi galvu uz rokas, un raugās uz logu. Dzeltenpelēkie aizkari nekustas. Meitenei liekas, ka pat šeit jūtams pagalma smirdīgais karstums. Viņa viegli noskurinās.

Jaunā sieviete ļauj skatienam slīdēt pār savu ķermeni. Ne jau aiz aukstuma viņa ir noskurinājusies — nē, skurināšanos izraisījis negantais karstums, pretīgā smaka. Viņa noraugās savā ķermenī; tas ir balts un nevainojams; tieši jābrīnās, ka tādā sliktā un puvuma piesātinātā gaisā saglabājies kaut kas tik nevainojams!

Meitenei nav nekāda noteikta priekšstata, cik tagad varētu būt pulkstenis; spriežot pēc trokšņiem, tikpat labi varētu būt deviņi, desmit, kā arī vienpadsmit — priekšpusdienas trokšņi pēc astoņiem maz ko mainās. Iespējams, ka saimniece, Tumana kundze, tūlīt ienāk ar kafiju. Pēc Volfganga vēlēšanās viņai tagad būtu jāuzceļas, pieklājīgi jāapģērbjas un jāapsedz arī viņš. Labi jau, labi, viņa to tūlīt izdarīs. Volfgangam mēdz uznākt tik pārsteidzoši pieklājības uzplūdi. . .

— Ak, tas taču vienalga, — viņa Volfgangam reiz bija teikusi. — Tumaniete pieradusi pie šādiem un vēl gluži citādiem skatiem. Ja tikai tā dabū savu naudu, tad nekas to netraucē ...

— Netraucē? — Volfgangs maigi iesmējies. — Netraucē, ja tā redz tevi tādā izskatā? 1!

Volfgangs nolūkojies viņā. Un, jūtot uz sevi vērstus tādus skatienus, Petra arvien kļuva nevarīga un maiga. Viņa gaužām labprāt būtu viņu apskāvusi, taču viņš, jau nopietnāk, turpinājis:

— Tas jādara mūsu dēļ, Pēter, mūsu dēļ! Kaut arī tagad esam iestrēguši mēslos, īsti mēslos sēžam tikai tad, kad izturamies nevērīgi pret sevi...

— Bet kleita taču nevar padarīt cilvēku nedz krietnu, nedz nekrietnu, — viņa toreiz sākusi skaidrot.

— Un lai ari tikai kleita! Nav taču svarīgi, kas! — viņš gandrīz vai aizsvilies teicis. — Lai tas būtu kaut nieks, ja vien atgādina apkopties. Mēs neesam nekādi mēsli — ne es un arī ne tu. Un, tiklīdz būšu reiz savu paveicis, mums klāsies daudz labāk, ja vien nebūsim jutušies labi šai mēslu bedrē. Mēs nedrīkstam dzīvot tā kā šie te visapkārt!

Viņš vēl kaut ko murminājis, vārdi kļuvuši neuztverami. Viņš jau atkal domājis par to, kā «savu paveiks», viņa domas slīdējušas prom. (Viņa domas bieži vien aizslīd prorņ no viņas, prom no viņa Pētera.)

— Kad tu būsi to paveicis, tad es vairs nebūšu pie tevis, — viņa reiz teikusi.

Brītiņu viss bijis klusu, tad Volfs, lai gan iegrimis savās domās, tomēr uztvēris šo vārdu jēgu.

— Tu būsi pie manis, Pēter! — viņš stingri atbildējis. — Vienmēr un arvien. Vai tad tu domā, es aizmirsīšu, kā tu te nakti pēc nakts mani gaidi?! Aizmirsīšu, kā te nīksti šajā ūķī pilnīgi bez visa kā?! Aizmirsīšu, ka tu mani nekad neizprašņā un nekad nepārmet, lai kāds es ari nepār-rastos?! Ak Pēter! — viņš iesaucies, un acīs viņam iemirdzējies spožums, kas viņai tā nepatīk, jo tas ir svešs, viņas neiedegts spožums.

— Pagājušo nakti es gandrīz jau visu sasniedzu! Tāds mirklis bija pienācis, nauda gulēja man priekšā kā liels kalns... Jutu, nupat jau ir tik tālu, nu tikai vēl vienu reizīti, otru... Nē, negribu tevi mānīt. Nedomāju neko konkrētu, nedomāju ne par dārzu, ne auto, arī par tevi ne. . . Pretim šķita atmirdzam pēkšņs gaišums, nē, gaišums mirdzēja manī, dzīve bija kļuvusi plaša un skaidra kā debess, kad saule aust, viss bija tik tīrs . . . Tad ... — viņš nodūris galvu, — ... mani uzrunāja kāda netīra sieviete, un no tā brīža viss gāja greizi...

Galvu nodūris, viņš stāvējis pie loga. Tad viņa satvērusi savās plaukstās Volfganga drebošo roku un jutusi, cik viņš jauneklīgs, cik jauneklīga viņa jūsma, cik jauneklīgs viņa izmisums, cik jauneklīgs un bez jebkādām pienākuma saistībām ir tas, ko viņš saka .. .

— Tu paveiksi to! — viņa klusi teikusi. — Bet, kad būsi to paveicis, es vairs nebūšu pie tevis.

Viņš atbrīvojis savu roku no viņas plaukstām.

— Tu paliksi pie manis, — viņš salti teicis. — Es neko neaizmirstu.

Petra zinājusi, ka viņš nupat domājis par savu māti, kura viņai reiz iecirta pliķi. Taču palikt pie Volfganga tāpēc vien, ka viņa māte reiz bija viņai iesitusi, meitene nav gribējusi.

Taču tagad, sākot ar šodienu, viņa tomēr paliks pie Volfganga uz visiem laikiem. Viņš gan vēl neko nav paveicis, un viņa jau sen zina, ka līdzšinējā veidā viņam tas arī nekad neizdosies. Bet kāda tam nozīme? Arī turpmāk būs jādzīvo šajā netīrajā istabā, ari turpmāk nezinās, vai rit pietiks iztikai un apģērbam, arī turpmāk viss būs nedrošs — bet viņa būs pilnīgi saistīta ar Volfu, sākot ar pulksten vieniem šodien!

Blakus Petras gultai uz krēsla ir zeķes, viņa pastiepj roku, paņem tās un sāk vilkt kājās.

Pēkšņi viņu sagrābj šausmīgas bailes, ka nekas neizdosies, ka vakar viss pazaudēts — galīgi pazaudēts līdz pašai pēdējai tūkstošmarku zīmei. Viņa neuzdrošinās piecelties, lai pārliecinātos; viņa satraukti skatās uz Volfganga drēbēm, kas karājas pār krēslu pie durvīm. Viņa mēģina pareizi novērtēt, cik bieza īsti ir svārku labā kabata, kurā viņš glabā naudu.

«Nodeva jāsamaksā,» Petra baiļodamās prāto. «Ja nodevu nevarēs samaksāt, tad nekas neiznāks.»

Veltas pūles. Dažreiz viņam šajā kabatā ir arī kabatas lakatiņš. Nez kādas tagad ir jaunās naudas zīmes? Pusmiljona mārku zīmes? Miljona zīmes? Kā viņai to zināt? Cik maksās laulības — vienu miljonu? Divus miljonus? Piecus miljonus — kā viņai to zināt?! Pat ja būtu drosme iebāzt roku kabatā un pārskaitīt naudu, viņa tomēr nekā neuzzinātu. Viņa nekad nekā nezina.

Kabata nav pietiekami bieza.

Lēnītēm, lai gultas atsperes nečīkstētu, lēnītēm, uzmanīgi meitene baiļu pilna pagriežas pret viņu.

— Labrīt, Pētcr! — viņš priecīgā balsī iesaucas. Tad piekļauj meiteni pie krūtīm. Viņa uzspiež savas lūpas Volfa lūpām. Viņa negrib dzirdēt — tagad viņa negrib dzirdēt, ko viņš saka:

— Man, Pēter, nav ne plika graša pie dvēseles. Mums vairs nav ne markas! — Un liesma uzpland augstāk un augstāk, nedzirdami, pavisam klusu. Tās šķīstā, zilganbaltā kvēle vērš tīru samaitāto istabas gaisu. Žēlsirdīgas rokas vēl arvien paceļ mīlētājus no jebkuras mīlas vietas pāri dvingai un nemieram, pāri cīņai, badam un izmisumam, pāri grēkam un nekrietnībai šķīstajās, rāmajās apskaidrotības debesīs.

## Otrā nodaļa. BERLĪNĒ IET JUKU JUKĀM


ROTMISTRS MEKLĒ PĻĀVĒJUS

Silēzijas stacijas apkaimē daudz nelāgu ielu; toreiz, 1923. gadā, vienmuļi pelēkam akmens tuksneša postam, bezcerīgi nolaistām fasādēm un pretīgai smakai vēl pievienojās mežonīga, izmisīga nekaunība, trūkuma vai vienaldzības izraisīta pērkamība, miesas kārība, ko radīja alkas vienreiz izjust savu vērtību, vienreiz būt kaut kam nozīmīgam šai pasaulē, kas, trakā ātrumā drāzdamās, ikkatru rauj līdzi pretim nezināmām tumsām.

Rotmistrs fon Prakvics, tērpies pārlieku elegantā gaiši pelēkā uzvalkā, ko viņam kāds Londonas drēbnieks pašuvis pēc piesūtītā mēra, pārlieku uzkrītošs ar savu slaido augumu, sniegbaltajiem matiem, brūni iedegušo seju, kuplajām uzacīm un tumšajām, kvēlajām acīm — rotmistrs fon Prakvics iet pa ietvi piesardzīgi, izslējies gluži taisns, cenzdamies nekam nepiedurties. Lai nevienu un neko neredzētu, viņš raugās taisni uz kādu iedomātu punktu, kas atrodas acu augstumā kaut kur ielas viņā galā. Arī ausim viņš labprāt liktu klausīties citās skaņās, varbūt savu tikko aizpļauto Neiloes druvu nobriedušās labības varenajā šalkoņā, viņš pūlas nedzirdēt to, ko viņam nopakaļus sauc ņirgāšanās, skaudība un alkatība.

Pēkšņi viņš jūtas tāpat kā tajās liktenīgajās 1918. gada novembra dienās, kad kopā ar divdesmit biedriem, sava eskadrona atliekām, arī bija soļojis pa kādu Berlīnes ielu reihstāga ēkas tuvumā, un tad pēkšņi pār mazo kolonu no logiem, jumtiem un tumšām pavārtēm nobrāzusi nekārtīga, traka apšaude, blīkšķējis vienā blīkšķešanā. Arī toreiz viņi tāpat soļojuši tālāk — izstieptiem zodiem, sakniebtām lūpām, cieši lūkojoties kādā iedomātā punktā ielas viņā galā, kuru laikam gan nekad nesasniegs.

Un rotmistram šķiet, ka kopš tās reizes viņš visus šos piecus ārprāta gadus ir tāpat vien soļojis tālāk, neatlaidīgi raudzīdamies kādā iedomātā punktā gan nomodā, gan miegā — jo šajos gados nav bijis miega bez sapņiem. Vienmēr tālāk pa kādu nožēlojamu ielu, kas pilna pretinieku, īiaida, neģēlības, necienības, un, ja negaidot tomēr parādās ielas stūris, tad paveras tikai cita, tomēr gluži līdzīga iela ar to pašu naidu un neģēlību. Taču vienmēr no jauna tur jaušams arī punkts, kurp jāsoļo, — šis punkts, kas nemaz neeksistē, bet ir vienīgi iedoma . . .

Varbūt šis punkts nemaz nav kaut kur ārpus viņa, bet mīt paša krūtīs — vai tad es saku: manā sirdī? Vai viņš soļo tāpēc, ka vīram jāsoļo, neklausoties ne naidā, ne neģēlībā, lai arī no tūkstošiem logu raudzītos desmitiem tūkstošu ļaunu acu, lai arī viņš ietu gluži viens, — jo kur gan ir biedri!? Vai viņš soļo tāpēc, ka tikai tādējādi cilvēks iegūst pats savu es un kļūst tas, par ko viņam šai pasaulē jābūt, proti, nevis tas, ko citi no viņa sagaida, bet tas, ko sagaida viņš pats? Viņš pats!

Un tagad šeit, Garajā ielā pie Silēzijas stacijas Berlīnē, šajā nolādētajā pilsētā, rotmistram fon Prakvicam pēkšņi liekas, šim rotmistram un lēņu muižas nomniekam, stāvot pretim kafejnīcu kliedzošajām izkārtnēm, kas nereklamē neko citu kā prieka namus, šim rotmistram un Nei-loes lēņu muižas nomniekam, vīram Joahimam fon Prakvicam, kurš devies šurp ļoti ļoti negribīgi, devies šurp, lai sadabūtu vismaz sešdesmit cilvēkus ražas novākšanai, viņam pēkšņi liekas — soļošana nupat tiešām ir gluži tuvu beigām. Viņš nu tiešām drīz atkal reiz varēs zodu turēt brīvi, varēs nolaist skatienu, varēs ļaut kājām atpūtu un teikt tāpat kā dievs tas kungs: «Un redzi, tas viss ir ļoti labs!»

Jā gan, labs, gandrīz vai pārbagāts ir rudens ar lauku ražu, kas šiem izsalkušajiem pilsētniekiem gan ļoti noderētu, bet viņam viss jāatstāj, jānodod jauna, mazliet izlaidīga zeņķa — lauksaimniecības ierēdņa ziņā un jābrauc uz pilsētu, lai izdiedelētu sev darbaspēku. Tas ir dīvaini un gluži neizprotami: cilvēki arvien vairāk spiežas iekšā pilsētā, lai gan posts tur kļūst aizvien lielāks, maizes rieciens plānāks, un tagad lauki pakāpeniski paliek par vienīgo vietu, kas vēl sola iztiku, kaut vai minimālo. Tas patiešām ir gluži tāpat kā ar kodēm, kuras pievilina nāvējošā liesma!

Rotmistrs iesmejas. Jā, nudien, izskatās tā, it kā viņam pavisam tuvu mātu brīnišķais dieva kunga miers pēc sestās radīšanas dienas! īsta fatamorgāna, maldu oāzes aina, kad slāpes kļūst neciešamas!

Sievišķis, kam viņš, nekā nedomājot, ir uzsmaidījis, izgāž pār viņu veselu spaini, veselu mucu — ko nu! — veselu vircas bedri neķītru lamu. Taču rotmistrs ieiet pa kādām durvīm, virs kurām karājas netīra un greiza izkārtne: «Berlīnes pļāvēju vervēšanas kantoris».

VIENAS VIENĪGAS BROKASTIS GAIDOT

Liesma uzpland un saplok, uguns, kas nupat vēl dega, izdzisusi — laimīgs tas pavards, kurš ilgi glabā kvēli! Dzirksteles nodzirkst pār pelniem, liesma noplok, kvēle izplēn, bet siltums vēl turas.

Volfgangs Pagels sēž pie galda, ģērbies savos pelēkajos, jau stipri novalkātajos karavīra svārkos. Rokas viņš uzlicis uz tukšā galda vaskadrānas. Tagad viņš pamāj ar galvu uz durvju pusi. Pamirkšķinājis ar aci, čukst:

— Arī Podiņmadāma to jau saodusi.

— Ko? — Petra jautā un piebilst: — Nesaukā taču Tumana kundzi par Podiņmadāmu! Viņa vēl izmetis mūs no istabas.

— Noteikti, — viņš saka. — Šodien brokastis nebūs. Viņa to jau saodusi.

— Vai lai paprasu, Volf?

— Ko nu! Kas daudz prasa, kafiju nedabū. Pagaidīsim.

Viņš atgāž krēslu, šūpojas un sāk svilpot: «No zemes miega mosties jums visiem laiks ir klāt. . .»

Viņš ir pavisam nebēdnīgs, gluži bez rūpēm. Pa logu, kam aizkars tagad atvilkts nost, pelēkajā, nemājīgajā ūķī mazliet iespīd saule — tāda, ko Berlīnē dēvē par sauli un ko dūmakas slānis saules gaismai vēl atstājis .. . Viņam šurpu turpu šūpojoties, gaisma reizumis iezaigojas biezajās, viegli viļņainajās matu cirtās, reizumis sejā ar gaišajām, tagad jautri dzirkstošajām, pelēki zaļganajām acīm.

Petra uzģērbusi tikai Volfganga novalkāto vasaras mētelīti, kas viņam vēl no pirmskara laikiem; Petra lūkojas Volfgangā, nekad nepagurst viņā lūkoties, Petra apbrīno viņu. Meitene sev jautā, kā viņam izdodas nomazgāties b|odiņā ar puslitru ūdens un tomēr izskatīties tādam, it kā viņš būtu veselu stundu berzies un mazgājies vannā. Salīdzinājumā ar Volfu viņa pati sev liekas veca un nogurusi, lai gan ir gadu jaunāka.

Pēkšņi viņš pārstāj svilpot, ausās uz durvju pusi:

— Ienaidnieks tuvojas. Nez vai nebūs kafija? Esmu ļoti ļoti izsalcis.

(Viņai gribas teikt, ka arī viņa jūt jzsalkumu jau dienām ilgi, jo nieka

brokastis — divas maizītes kopš daudzām dienām — ir viņas vienīgais uzturs . .. Nē, viņa tomēr negrib to teikt!)

Šļūcošie soļi gaitenī apklusuši, ārdurvis aizcērtas.

— Vai dzirdi, Pēter! Podiņmadāma atkal tikai aizcilpo ar podu uz mazmājiņu. Arī raksturīga laikmeta iezīme: visas darīšanas tiek nokārtotas pa aplinku ce|iem. Podiņmadāmai jābizo ar savu podu.

Viņš atkal ir atgāzis krēslu un atkal sāk svilpot — nebēdnīgi un jautri.

Taču Petru tas nemaldina. Viņa neko daudz nesaprot no tā, ko viņš stāsta, viņa pat nemaz tik cītīgi neklausās. Bet viņa balss noskaņu,

vissīkāko svārstību, ko viņš pats nez vai apzinās, to viņa gan dzird: viņš nemaz nav tik jautrs, kā izliekas, ne arī tik bezrūpīgs, kāds gribētu būt. Kaut jel viņš izrunātos — ar ko gan citu lai viņš izrunājas, ja ne ar savu Pēteri? No Petras viņam taču nav jākaunas, viņam taču nevajag viņai melot, viņa visu saprot — nē, nesaprot vis! Tomēr piekrīt viņam visās lietās tūliņ un gluži akli! Viņa piedod visu. Piedod? Muļķības! Viss, ko viņš dara, ir pareizi, un, ja viņam tagad ienāktu prātā trakot, viņai sist, tad arī tas būtu bijis nepieciešami.

Petra Lēdiga [2] (mēdz būt tādi uzvārdi, kuri it kā norāda uz cilvēka likteni) ir ārlaulības bērns, viņai nav tēva. Viņa strādāja par pārdevēju ar niecīgu algu, ko līdz pēdējam feniņam atdeva par uzturu mātei, kura tagad bija apprecējusies un meitu nelabprāt cieta. Beidzot pienāca diena, kad māte pateica:

— Par šiem mēsliem uzturi pati sevi! — un, Petrai aizejot, skaļi piebilda: — Un gan jau tu atradīsi gultu, kur izgulēties!

Petra Lēdiga (jādomā, ka pretenciozais vārds «Petra» ir vienīgais mantojums, ko nezināmais tēvs viņai atstājis pūrā) — Petra Lēdiga divdesmit divu gadu vecumā vairs nebūt nav balta, neaprakstīta lapa. Meitene nenobrieda mierīgos laikos — bija karš, pēckara posms, inflācija. Viņa jau zināja, kāpēc apavu veikalā kungi, uzlaikojot kurpi, to nozīmīgi piespiež pārdevējas klēpim. Dažreiz viņa pamāja ar galvu, satikās pēc darba ar vienu vai otru; un veselu gadu it drosmīgi īrās pa dzīves straumi, noturējās virs ūdens — pilnīgi nepagrima. Viņa pat iemanījās rīkoties ar zināmu izvēli, ko gan vairāk noteica bailes no saslimšanas nekā pašas gaume. Ja dažkārt dolāra kurss cēlās pavisam traki un pārvērta summu, ko viņa bija sakrājusi īrei, par neko, tad-viņa pat paklejoja pa ielām, tramīgi vairīdamās no «tikumības sargiem». Vienas tādas pastaigas laikā Petra iepazinās ar Volfgangu Pagelu.

Volfgangam toreiz bija laimīgs vakars. Viņam bija mazliet naudas, viņš bija mazliet iedzēris. Tad viņš arvien jūtas līksms, gatavs uz tūkstošiem nebēdnību.

— Nāc līdzi, mazā tumšmate, nāc līdzi! — viņš sauca pāri visai ielai, un tad viņai ar kādu ūsainu tikumības sargu sākās kaut kas līdzīgs skriešanās sacīkstei. Bet taksometrs, pavisam nolietota klaberkaste, palīdzēja Volfgangam ar meiteni aizbēgt, lai jauki pavadītu vakaru, kas būtībā tomēr bija tāds pats kā visi citi šādi vakari.

Tad pienāca rīts — bezcerīgais, pelēkais, lētas viesnīcas istabā sagaidītais rīts, kas cilvēku arvien padara tik mazdūšīgu. Tur tiešām iešaujas prātā sev pajautāt: «Kāda tam visam jēga? Kāpēc tu dzīvo?»

Ka jau pieklājas, viņa izlikās vēl guļam, kad kungs steidzīgi ģērbu* ģērbās klusu, lai viņu nepamodinātu. Rīta sarunas pēc kopīgi pavadītas nakts nav iecienītas, tās ir nepatīkamas, jo tad pēkšņi atklājas, ka nekas vairs nav sakāms, jā, lielākoties rodas riebums pašam pret sevi. Viņai caur skropstām tikai jāpavēro, vai viņš noliks uz nakts-nkupīša naudu. Jā, naudu viņš nolika. Viss norisa parastā kārtībā, nelika minēts ne vārds par atkalredzēšanos, viņš jau bija pie durvīm.,

Petra nezina, kā tas notika, kas viņai gadījās, jo viņa piecēlās gultā sēdus un nedrošā balsī klusi vaicāja:

— Vai tu... vai jūs... Ak, vai es nedrīkstētu’iet līdzi?

Sākumā viņš nesaprata, gluži pārsteigts pagriezās pret viņu.

— Kā, lūdzu ?

Tad viņš iedomājās, ka meitene, būdama iesācēja, varbūt kaunas iet garām viesnīcas saimniecei un durvju sargam. Viņš teica, ka ir ar mieru pagaidīt, ja tā žigli sapostos. Taču, kamēr viņa steidzīgi ģērbās, noskaidrojās, ka šis jautājums neskar vis kaut ko tik vienkāršu kā izkļūšanu ar godu uz ielas. Tas viņai vairs neesot grūti. (Viņa ir patiesi godīga nr viņu jau no pirmā mirkļa.) Nē, viņa gribētu iet viņam līdzi nevis tāpat vien, bet pavisam. Vai tad to nevarētu? Ak, lūdzu, lūdzu!

Kas zina, ko viņš pie sevis domāja. Pēkšņi viņam vairs nebija jāsteidzas. Viņš stāvēja pelēcīgajā istabā — bija tieši šī pretīgā rīta stunda īsi pirms pieciem, kuru kungi arvien izraugās aiziešanai, jo tad ar pirmo tramvaju var aizbraukt uz savām mājām. Tad vēl pirms darba var paspēt atsvaidzināties un uzposties, un daudzi arī izliekas, it kā būtu visu nakti savā gultā gulējuši, un tāpēc uz ātru roku tajā vēl pavārtās.

Iegrimis sevī, viņš bungojis ar pirkstiem pa galdu. Gaišajām, iezaļganajām acīm, noliektu galvu domīgi raudzījies viņā caur pieri. Viņa taču necerot, ka viņam ir nauda?

Nē. Par to viņa neesot domājusi. Tas viņai arī esot vienalga.

Viņš esot atvaļināts fānenjunkurs, tātad bez jebkādas algas. Bez darba. Bez noteiktiem ienākumiem. Jā, patiesību sakot, bez jebkādiem ienākamiem.

Jā, pareizi, par to viņa vaicājot nemaz neesot domājusi.

Viņš nav painteresējies, kāpēc viņa vaicājusi. Viņš vispār vairs neko nejautājis. Tikai vēlāk viņai iešāvies prātā, ka viņš būtu varējis uzstādīt ļoti daudz nepatīkamu jautājumu. Tā, piemēram: vai viņa to pašu jau lūgusi arī citiem vīriešiem, vai viņa negaida bērnu — tūkstošiem riebīgu jautājumu. Bet viņš tikai stāvējis un skatījies. Viņa jau tūliņ bijusi pārliecināta, ka viņš teiks «jā». Viņam tā vajadzēja teikt. Ir bijis kaut kas pārāk noslēpumains, kādēļ viņa nav varējusi viņu nelūgt. Pirms tam viņa nekad par to nebija domājusi. Iemīlējusies viņa toreiz arī it nemaz nebija. Tā bijusi gluži parasta nakts.

— «Vai jums šķiet, ka Konstance pareizi izturas?» — viņš citējis toreiz bieži izrādītas lugas nosaukumu. Tad viņa pirmo reizi pamanījusi, ka viņš jokojot pamirkšķina ar vienu aci, pamanījusi arī daudzās krunciņas acs kaktiņā.

— Noteikti! — viņa atbildējusi.

— Nu labi, — viņš vilcinoties noteicis, — kur vienām par maz, lai krietni paēstu, tur divi, šķiet, arī badā nenomirs. Tātad ejam! Vai esi gatava?

Tā bijusi dīvaina izjūta iet viņam līdzās lejup pa šī pretīgā nama kāpnēm, iet blakus vīrietim, kam nu bija sevi uzticējusi. Kad viņa gandrīz paklupusi uz nevīžīgi izklāta grīdceliņa, viņš izsaucies — hoplā! — liekas, it nekā nedomājot, droši vien viņš tā īsti nemaz neapjautis viņas klātbūtni.

Tad viņš piepeši apstājies. Viņa to skaidri atceras. Abi bijuši jau lejā pie mākslīga marmora un ģipša izgreznojumiem rotātās ieejas.

— Starp citu, mani sauc — Volfgangs Pagels, — viņš teicis, viegli, tikko manāmi paklanīdamies.

— Priecājos, — viņa, kā jau pieklājas, atbildējusi. — Petra Lēdiga.

. — To vēl redzēsim, vai būs par ko priecāties, — viņš smējies.

— Nāc, mazā! Saukšu tevi par Pēteri. Petra man šķiet, no vienas puses, pārāk bībelisks un, no otras, pārāk akmeņains vārds. Bet Lēdiga skan labi un var palikt tāds pats.

AZARTSPELMANIS IZGLĪTO PETRU

Kad Volfgangs Pagels Petrai tā atbildēja, viņa vēl bija pārāk satraukta par notikušo un nespēja pievērst šiem vārdiem īpašu uzmanību. Vēlāk viņa no Volfganga uzzināja, ka vārds «Petra» nozīmē apmēram to pašu, ko klints, un ka tādā vārdā saucies Jēzus māceklis Pēteris, kuru Kristus bija izraudzījis par to klinti, uz kā vajadzēja balstīties viņa baznīcai.

Sai vienā kopdzīves gadā viņa vispār daudz iemācījās no Volfganga. Ne jau tāpēc, ka viņam butu piemitis kaut kas skolmeistarisks. Bet viņam taču nebija nekāda īsta darba, un tāpēc ilgajās, kopīgi pavadītajās stundās, gluži dabiski, viņš daudz ar viņu sarunājās, vienkārši arī tāpēc, ka viņi savā ūķī taču nevarēja kveenēt, arvien tikai klusēdami. Un tad, kad Petrai pret Volfgangu jau bija radusies uzticība, viņa bieži ko jautāja, kaut vai vienīgi tādēļ, lai neļautu viņam pārāk nodoties pārdomām, vai ari tāpēc, ka viņai patika klausīties viņa balsī. Nu, piemēra dēļ:

«Volf, kā īsti pagatavo sieru?» — vai arī: «Volf, vai tiešām uz mēness dzīvo mēness vīriņš?»

Volfs nekad viņu neizsmēja, nedz atvairīja viņas jautājumus. Atbildēja lēnām, ar apdomu, nopietni — jo arī viņa kadetu skolā gūtās zināšanas nebija nekādas spīdošās. Un, ja Volfs kaut ko nezināja, tad abi kopā aizgāja uz kādu lielu bibliotēku, viņš meklēja grāmatās un lasīja. Tādās reizēs Petra tur sēdēja pavisam klusu, nolikusi priekšā kādu grāmatiņu, ko tomēr nelasīja, un, svinīguma nomākta, raudzījās plašajā telpā, kurā ļaudis sēdēja tik klusi un tik lēnām pāršķīra grāmatu lapas — lēni Iēnītiņām, it kā slīgtu miegā. Meitenei tas arvien šķita kā pasaka, ka viņa, nenozīmīga pārdevēja, ārlaulībā dzimis bērns, gandrīz jau galīgi iestigusi dzīves muklājā, tagad drīkstēja ieiet tādos namos, kur sēdēja izglītoti cilvēki, kas droši vien nekad nekā nebija dzirdējuši par visu to zaņķi, kuru viņai vajadzēja tik pamatīgi iepazīt. Viena pati viņa nekad nebūtu uzdrošinājusies- nākt šurp, lai gan nožēlojamie, klusu paciestie stāvi gar sienām liecināja, ka ļaudis šeit meklēja ne tikvien gudrības, bet ari siltumu, gaismu, tīrību un tieši to, kas arī viņai dvesa pretī no grāmatām, — svinīgu mieru.

Kad Volfgangs bija uzzinājiš pietiekami daudz, viņi atkal devās ārā, un viņš tai pastāstīja, ko izpētījis. Viņa klausījās un atkal visu aizmirsa vai arī paturēja, prātā ne to, ko vajadzēja, — bet tas arī nemaz nebija tik svarīgi. Svarīgi bija tas, ka Volfs uzklausīja viņu tik nopietni, ka viņa nozīmēja viņam arī vēl ko citu, nevis tikai ķermeni, kas viņam patika un dāvāja prieku.

Dažreiz, kad Petra, neko nedomādama, bija kaut ko pateikusi, viņa, pati par to pārsteigta, iesaucās:

— Ak Volf, esmu tik šausmīga muļķe! Nevaru un nevaru neko iemācīties ! Visu mūžu palikšu muļķe!

Taču arī tad Volfs nesmējās par tādu izteicienu, bet laipni un nopietni atbildēja, ka būtībā, protams, esot gluži vienalga, vai cilvēks zinot vai nezinot, kā izgatavo sieru. Jo tik un tā tas nekad to nezināšot tik labi kā pats sierinieks. Muļķība, viņaprāt, esot pavisam kaut kas cits. Proti, ja cilvēks nemāk iekārtoties dzīvē, ja neko nemācās no savām kļūdām, ja mūžīgi katra nieka dēļ nevajadzīgi skaišas, lai gan skaidri zina, ka pēc nedēļām divām šis nieks būs jau aizmirsts, ja neprot satikt ar cilvēkiem, — jā, tas viss viņam šķietot gatavā muļķība. Šinī ziņā īsts paraugs esot viņa māte, kas, lai gan daudz lasījusi, daudz pieredzējusi un lai cik gudra būdama, vienīgi ar savu mīlestību, viszinību un mūžīgo iegrožošanu viņu nu laimīgi padzinusi no mājām, un viņš taču patiešām esot pacietīgs, saticīgs cilvēks. (Tā viņš teica.) Viņa, Petra, muļķe? Nu, viņi abi taču vēl ne reizes neesot strīdējušies, un, lai arī viņiem bieži vien pietrūcis naudas, tomēr ļaunu dienu tāpēc vēl nav bijis, nedz ari īgnu, dusmīgu seju. Muļķe?! Kā tad Pēteris to īsti domājot?

‘’Protams, tieši tāpat, kā domā Volfs! Ļaunas dienas? īgnas sejas? Viņiem abiem kopā tas bija visbrīnišķīgākais laiks, visskaistākais visā mūžā — jaukāk nemaz vairs nevar būt! īstenībā jau Petrai gluži vienalga, vai viņa ir muļķe vai nav (par «gudru», neraugoties uz visiem viņa paskaidrojumiem, nevarēja būt ne runas), galvenais, ja tikai Volfgangs viņu mīl un cienī kā cilvēku.

Ļaunas dienas — jā, nudien! Savā mūžā un jo sevišķi pēdējā gadā viņa pietiekami labi mācījusies saprast, ka dienas bez naudas nebūt nav jāsauc par ļaunām. Tieši šai laikā, kad visi ik brīdi drudžaini gaida ziņas par dolāra kursu, kad gandrīz visu cilvēku domas grozās tikai ap naudu, ap naudu vien, ap skaitļiem, ap apdrukātiem papīriem, ap papīriem ar vienmēr lielāku nuļļu skaitu, — tieši šai laikā mazā muļķa meitene ir atklājusi, ka nauda nav itin nekas. Ka ir bezjēdzīgi kaut mirkli raizēties naudas dēļ, proti, pietrūkstošās naudas dēļ, — tā ir kaut kas gluži nesvarīgs!

(Tikai ne šorīt, jo viņu moka tik skaudrs izsalkums, ka kļūst pat nelabi, un šodien taču pulksten vienos trīsdesmit vajag samaksāt nodevu.)

Ja viņa trīcētu par nākamās dienas iztiku, kā gan tad varētu kaut vai vienu vienīgu mierīgu laimes mirkli nodzīvot kopā ar atvaļināto fānenjunkuru Volfgangu Pagelu, kurš tagad nu jau veselu gadu ir pratis — ar vismazāko rīcības kapitālu pasaulē! — sagādāt līdzekļus uzturam, vakaru pēc vakara gūstot tos pie azartspēļu galda? Vakaru pēc vakara, tā ap pulksten vienpadsmitiem, Volfs, viņu noskūpstījis, teica: — Nu, tātad, mazā! — un aizgāja, kamēr viņa smaidīdama tikai pamāja ar galvu. Viņa nedrīkstēja teikt ne vārda, tāpēc ka ikvienam vārdam varētu būt kāda nelaimi nesoša nozīme.

Sākumā, kad viņa uzzināja, ka šie mūžīgie nakts sirojumi nenozīmē kaut kādas «savrupas gaitas», bet gan «darbu», kas dod abiem iztiku, viņa sēdēja nomodā līdz trijiem četriem ... lai redzētu Volfu pārnākam: bālu, nervozām kustībām, iekritušiem vaigiem, vēl mikliem matiem, nemierīgu skatienu. Viņa klausījās Volfganga drudžainajos, uzvaras prieka pilnajos stāstījumos, kad labi veicies, un izmisīgajos, kad paspēlējis. Klusējot viņa noklausījās gan to, kā viņš sodījās par šo vai citu sievieti, kas saņēmusi viņa iemaksāto naudu, gan arī to, kā prātodams brīnījās, kāpēc šovakar tieši «melns» septiņpadsmit reizes pēc kārtas bija laimējis un viņus pie pašas bagātības sliekšņa nogrūdis atpakaļ galīgā trūkumā.

No spēles — Volfganga spēles, ruletes, viņa nekā nesaprata, lai cik daudz viņš par to arī stāstīja (paņemt Petru kādreiz «turp» līdzi Volfs bija kategoriski atteicies). Taču meitene it labi saprata —- šī «pele ir mesli, kurus viņš maksā par viņu dzīvi, un tik laipns, tik bezbēdīgs, tik mierīgs pret viņu Yolfs spēj būt vienīgi tāpēc, ka visam šuvām spēkam, visam izmisumam par izšķiesto, bezmērķīgo un tomēr tik vienreizējo dzīvi var ļaut izlauzties pie spēļu galda pavadītajās stundās.

Ak, Petra saprata vēl daudz vairāk! Viņa saprata, ka viņš pats sevi maldina — maldina vismaz tad, kad arvien no jauna dedzīgi apgalvo, ka neesot azartists ...

— Saki pati, — ko gan labāku es varu darīt?! Vai strādāt par grāmatvedi un ierakstīt grāmatās skaitļus, lai mēneša beigās saņemtu algu, par kuru mēs nomirtu badā? Vai lai pārdodu apavus, saceru rakstiņus, kļūstu par šoferi? Pēter, noslēpums ir tāds: «Neprasi sev daudz, un tu būsi kungs par savu dzīvi.» Trīs četras stundas, ak, bieži vien tikai pusstundu pie ruletes galda, un mēs varam iztikt nedēļu, pat mēnesi. Es — azartists? Bet tas ir riebīgs darbs, man daudz labāk patiktu stiept ķieģeļus nekā tur nīkt un gaidīt un tad pretoties azarta vilinājumam, ja uzsmaida laime. Esmu salts kā ledus un visu apsveru — zini, šie tur mani iesaukuši par Pārī Panteri. Viņi mani ienīst un, tiklīdz ierauga, savelk skābas sejas. Tieši tāpēc, ka neesmu azartists, tāpēc, ka zina — no manis nekā neiegūs, tāpēc, ka es ik dienas atnāku pēc sava mazā laimesta un, līdzko man tas rokā, beidzu spēlēt, un nekad neļauju sevi pavedināt, lai turpinātu spēlēšanu ...

Un tad ar apbrīnojamu nekonsekvenci, gluži piemirsdams, ko nupat teicis, viņš izsaucas:

— Pagaidi vien, ļauj man reiz tikt pie īstā cirtiena! Pie kārtīgas summas, kas būtu ko vērts! Tad tu redzēsi, ko mēs abi darīsim! Tad tu redzēsi, ka neesmu nekāds azartists! Nekad vairs nelīdīšu viņu cilpā! Un kāpēc gan — tā taču ir visneģēlīgākā būšana, — kurš tad tur brīvprātīgi ietu, ja pats nebūtu azartists?!

Taču tikām viņa vēl arvien redz Volfu nakti pēc nakts pārnākam mājās iekritušiem vaigiem, mikliem matiem, mirdzošām acīm.

— Pēter! — viņš sauc. — Gandrīz jau bija tiktāl!

Taču viņa kabatas ir tukšks. Tad viņš ieķīlā visu, kas tiem pieder, paturot vienīgi to, kas viņam mugurā (Petra tādās reizēs ir notiesāta palikt gultā), un aiziet. . . nauda kabatā tieši tik daudz, lai varētu nopirkt minimālo spēļu žetonu skaitu. Un atkal pārnāk... ar pavisam maziņu laimestu vai arī dažreiz — ļoti reti — kabatas bāztin piebāztas ar naudu. Kad visam šķiet beigas, tad — tas viņai jāatzīst — Volfs arvien atnes naudu, daudz vai maz, tomēr naudu.

Viņš izprātojis kaut kādu savu «sistēmu», kā ripo ruletes bumbiņa, kādu «bezsistēmas» sistēmu, kas pamatojas uz to, ka bumbiņa bieži vien nedara tā, kā pēc visas varbūtības tai vajadzētu darīt. Volfgangs šo sistēmu Petrai skaidrojis turpat vai simtiem reižu, bet viņa ruleti nekad nav redzējusi un tāpēc no visa, ko viņš stāsta, negūst nekādu priekšstatu. Petra ari apšauba, vai viņš pats vienmēr turas pie savas sistēmas.

Taču, lai būtu kā būdams, viņam arvien vēl ir veicies. Sen jau — uz to paļaudamās — viņa spēj mierīgi iet gulēt un negaidīt, līdz viņš pārnāks. Jā', ir pat labāk izlikties guļam, ja kādreiz gadās, ka viņa vēl nomodā. Ja viņš pārnāk mājās vēl spēles iekarsēts un iesāk runāt, tad tonakt gulēšana vairs nav.

— Kā tu var šo vis paciest, meitēn, — Tumaniete, Podiņmadāma, dažkārt galvu vien grozīja. — Mūžīg vis nākt prom, un mūžīg vis jūs čungur iekš sav kabat! Un to glauno šļur tur droš vien ka čum un mudž! Es sav vecais tur nelaist!

— Bet uz celtnēm jūs savējo taču laižat, Tumana kundze! Kāpnes arī kādreiz var paslīdēt vai dēlis pārlūzt. Un staigules ir visur.

— Pasarg dies, nemālē sātan uz sien, kad mans Vilems nu uz paš piektais stāv augšā mūrē! Man vis laik trīcē sird par viņu! Bet tā ir liel starpīb, meitēn! Būvēt māj vajag, bet spēlēt nevajag.

— Bet, Tumana kundze, ja Volfam tomēr vajag!

— Vajag, vajag! Mūžīg visiem pulk vajag! Manējs ar mūžīg stāst un pras, ko viņam ir vajadzīg. Saraut zolīt un lab cigār, un samest pa lamp, un maz brīnum, ka vajag vēl jauni skuķ klāt (tik to viņš man nepastāsti). Bet es šim nober: «Ko tev vajag — tas ir stipr valdīšan, un, kā klāt piektdien, vis kulīt ar ņaud no kantors man tūlīt uz rok! To tev vajag! ...» Tu, meitēn, ir pārāk Iabiņ. Bet labs nāk no liel nespēk, un, kad es tev redz no rīt, kad es nes jums kafij, un redz, ka tu dikt uz-viņ, bet šis uz tev nemaz, tad es zin droš — vis būs drīz caur. Spēl saukt darbs... tas ir vien dumj teikšan! Spēl nav strādāšan, un strādāšan nav spēl. Un, ja tu, meitēn, no ties priekš sav draug vēl vis lab, tad ņem nost šim vis ņaud, lai viņš iet ar Vilem uz būv. Ķieģels stiept spēk vēl būs.

— Ak dievs, Tumana kundze, tagad jūs runājat taisni kā viņa māte! Tā arī tādās domās, ka esmu pārlieku laba un atbalstu Volfgangu viņa netikumā, par ko viņa man pat iecirta krietnu pļauku.

— Vien pļauk — tas ir dikt nepareizi Tu tač esi vedekl? Ak nē, tu jau tikais te ar viņ, lai priekš sev dabūt priecīg stundiņ, un, kad paliks par daudz raib, tu uz vien rāvien būs prom. Nē, nē, pļauk — tas ir dikt nesmalk, par to vien paš pļauk tu var taisīt sūdzīb!

— Bet tā jau nemaz nesāpēja, Tumana kundze. Tādi pirkstiņi kā viņa mātei! ... Mana māte gan bija citāda. Un vispār ...

ROTMISTRS LĪGST PĻĀVĒJUS

Koka barjera dala uz pusēm — uz divām visai nevienādām pusēm Ilnrllnes pļāvēju vervēšanas kantora telpu. Priekšējā daļa, kurā pašreiz tilv rotmistrs fon Prakvics, ir pavisam maza, un ieejas durvis turklāt vel veras uz iekšu. Prakvics gandrīz vai nevar pakustēties.

Otrā — lielākajā pusē iekārtojies mazs, resns, melnīgsnējs vīrietis; rotmistrs nespēj labi izprast, vai šis cilvēks izskatās melnīgsnējs tumšo inutu vai netīrības dēļ. Melnīgsnējais resnis tumšajā vadmalas uz-vulkā, strauji žestikulējot, sirdīgi sarunājas ar trim vīriem, kam mugurā mančestra uzvalki, galvā pelēkas platmales un cigāri zobos. Sie trīs tikpat sirdīgi atbild, un, lai gan nerunā skaļi, tomēr liekas, it kā tie kliegtu.

Rotmistrs nesaprot ne vārda, protams, tie runā poliski. Lai gan Neiloes muižas nomnieks ik gadus nodarbina ap pussimt poļu, tomēr poļu valodu nav apguvis, ja neskaita pāris pavēļu.

— Es tev piekritu, — viņš mēdz teikt Ievai, savai sievai, kas māk bul

durēt poliski, — piekrītu, ka man jāu praktisku apsvērumu dēļ vien derētu to iemācīties. Es tomēr atsakos tagad un jebkad iemācīties šo valodu. Es atsakos. Mēs šeit esam pārāk tuvu robežai. Mācīties poļu valodu — tā tikai vēl trūka! ,

— Bet, Ahim, šie ļaudis tev met tieši sejā visbezkaunīgākās piezīmes!

— Nu... un tad? Vai man tāpēc mācīties poliski, lai saprastu viņu bezkaunības? Ne prātā nenāk!

Tātad rotmistrs nesaprot, par ko šie četri kaktā tik sirdīgi diskutē, un viņu tas arī neinteresē. Taču viņš nav nekāds sevišķi pacietīgs gaidītājs; kas darāms, jāpadara žigli. Viņš grib pusdienas laikā ar piecdesmit sešdesmit cilvēkiem doties atpakaļ uz Neiloi, tīrumos varena raža, un saule tā cepina, ka viņam ausīs šķiet skanam kviešu vārpu sanoņa.

— Darbs! Vīri! — rotmistrs uzsauc.

Vīri tikai turpina runas, izskatās tieši tā, it kā viņi strīdētos uz dzīvību up nāvi un tūliņ grābs cits citu aiz rīkles.

— Ei! Jūs tur! — rotmistrs bargi uzkliedz. — Es teicu «labdien». — (To viņš nebija vis teicis.) Tā tik ir īsta kompānija! Vēl pirms astoņiem gadiem — kur nu, pirms pieciem! — tādi vēl smilkstēja un verdziski mēģināja noskūpstīt viņam roku. Nolādētie laiki, sasodītā pilsēta — pagaidiet tikai! Kad jūs man būsiet laukos!

— Jūs tur! Uzklausīt! — viņš uzbrēc visbargākā komandas balsī un cērt ar dūri pa barjeru.

Kā tad! Nu tie uzklausa! Tādu balsi tie pazīst! Sai paaudzei tāda balss vēl kaut ko nozīmē, tās skaņa modina atmiņas. Tie tūdaļ pārtrauc sarunu. Rotmistrs sevī smaida. Kā tad, vecais dresūras paņēmiens tomēr

vēl joprojām iedarbojas ... vislabāk tieši uz tādiem izlaistiem vazaņķiem. Jādomā, ka tas kā pastaro tiesu vēstošas bazūnes šiem nevīžām liek līdz kauliem nodrebēt! Sirdsapziņa tiem taču vienmēr ir netīra.

— Pļāvējus man vajag! — rotmistrs teic melnīgsnējam resnim. — Piecdesmit līdz sešdesmit cilvēku. Divdesmit vīrus, divdesmit sievas; pārējie meitas un puiši.

— Saprotu, pan! — Resnis, laipni ņirgdams, paklanās.

— Krietns priekšstrādnieks — tam jāiemaksā drošības nauda tik, cik maksā divdesmit centneru rudzu. Viņa sievai jāvāra ļaudīm ēdiens par parasto sievietes darba algu.

— Saprotu, pan, — uzrunātais tikai ņirdz.

— Turpceļu un jūsu komisijas naudu maksāju es; ja ļaudis novāks arī bietes, ceļa naudu tiem nenovilks. Citādi...

— Saprotu, saprotu, pan...

— Tā... un tagad drusku veiklāk! Divpadsmitos trīsdesmit atiet vilciens. Veiklāk! Bez kavēšanās! Skaidrs? — Rotmistram it kā akmens no sirds novēlies, viņš pamāj ar galvu pat tiem trim, kas stāv telpas dibenā. — Tagad uzrakstiet līgumus! Pēc pusstundas būšu atkal šeit. Gribu tikai pabrokastot.

— Saprotu, pan!

— Tātad viss kārtībā? — rotmistrs beigās vēl piebilst. Kaut kas rešņa uzvedībā tomēr rada šaubas, pazemīgais smaids pēkšņi vairs nešķiet tik pazemīgs, drīzāk ļauni viltīgs. — Viss kārtībā ... jā?

— Viss kārtībā! — resnis mierina, aši uzmetis zibsnīgu skatienu pārējiem trim. — Viss, kā pans pavēl. Piecdesmit cilvēku. .. Labi, lai būtu! Vilciens... divpadsmitos trīsdesmit... Labi, lai atiet! Kārtīgi, precīzi, pēc pavēles, bet. . . bez cilvēkiem! — viņš ņirdz.

— Ko?! — rotmistrs gandrīz vai kliedz, savilkdams seju tūkstoš krunkās. — Ko jūs tur muldat? Runājiet taču vāciski! Kā tad tā — bez cilvēkiem?!

— Un jūs, kungs, protat gan tik labi pavēlēt, vai pavēlēsiet arī, kur man tos cilvēkus raut? Piecdesmit cilvēku... kā tad, kā tad, atrod viņus, dabū viņus, veikli, žigli, bez kavēšanās, vai ne tā?!

Tagad rotmistrs apskata šo vīru pamatīgāk. Pirmais pārsteigums jau garām, arī pirrftās dusmas pagaisušas, jo viņš noprot, ka viņu grib kaitināt. «Vāciski šis te prot tīri labi,» viņš prāto, jo resnis runā arvien steidzīgāk un groteskāk. «Tikai negrib.»

— Un tie tur? — rotmistrs jautā, rādīdams uz vīriem mančestra uzvalkos, kuriem lūpu kaktiņā, lai gan nodzisis, joprojām vēl turas cigārs. — Jūs taču esat priekšstrādnieki? Nāciet taču pie manis! Jaunas dzīvojamās telpas, kārtīgas gultas, nevis blakšu midzeņi.

Vienu mirkli viņam šķiet gaužām nožēlojami, ka viņš pats sevi tā

.slavē. Taču jautājums skar ražu, un kuru katru dienu, rit vai parit, var uznākt lietus. Jā, taisnību sakot, jau šodien te, Berlīnē, jūtama tāda kā negaisa tuvošanās. No melnīgsnējā rešņa vairs nav ko gaidīt, to viņš ir aizkaitinājis, laikam gan savas komandējošās balss dēļ.

— Nu, kā tad būs? — viņš mudinoši vaicā.

Visi trīs stāv pilnīgi mierīgi, it kā nebūtu dzirdējuši ne vārda. Viņi ir priekšstrādnieki — par to rotmistram nav ne mazāko šaubu. Viņš pazīst šos izvērstos zodus, šos profesionālo izdzinēju apņēmības pilnos, mazliet mežonīgos un tomēr trulos acu skatienus.

Melnīgsnējais iesānis veras rotmistrā un ņirdz; viņš ir tik pašpārliecināts, ka nemaz nepaskatās uz saviem ļaudīm. «Te nu ir iela un punkts, kurā cs raugos! Man jātiek galā!» rotmistrs domā un skaļi saka:

— Par labu darbu laba apmaksa, jo vairāk pastrādāsi, jo vairāk naturāliju! Vai līgstam? — Vīri nekā nedzird. — Un priekšstrādniekam trīsdesmit, es saku, trīsdesmit labi, īsti papīra dolāri uz rokas!

— Ļaudis es savervēšu! — melnīgsnējais izkliedz.

Taču par vēlu. Priekšstrādnieki jau ir pie barjeras.

— Ņem manējos, pan! Vīri kā vērši,spēcīgi, dievticīgi.. .

— Nē, tikai ne tos no Jozefa! Tie visi slinki blēži, rītos no gultām nedabū laukā; pie Maruškas stipri, pie darba slābi...

— Ko tu, pan, runā ar Jablonski? Nupat kā no ķurķa iznācis, panu inspektoru ar nazi sadūris ...

— Psia krew, pierunna! [3]

Juku jukām vesela straume poļu vārdu ... Vai tad arī šeit laidīs darbā nažus? Resnis, nemitīgi runādams, žestikulēdams, klaigādams un šķirdams, jaucas starpā, veltīdams arī rotmistram niknu skatienu... tikmēr trešais nepamanīts pielavās pie rotmistrā:

— Labi papīra dolāri, ko, vai ne? Trīsdesmit? Pie aizbraukšanas uz rokas? Kungs lai ir divpadsmitos Silēzijas stacijā, es arī tur ar ļaudīm. Neko nesacīti Žigli aiziet! Te ļauni cilvēki!

Un viņš jau atkal ir pie pārējiem, balsis kliedz, četri stāvi grīļojas šurpu turpu, cits citu raustīdami...

Rotmistrs ir priecīgs, durvis tuvu, un ceļš brīvs. Viņš ir atkal uz ielas un atviegloti uzelpo.

PAGELA KUNDZE BROKASTO

Volfgangs Pagels vēl joprojām sēž savā ūķī pie galda, ko klāj vaskadrāna, šūpojas krēslā, izklaidīgi svilpo visu savu karavīru dziesmu repertuāru un gaida Tumanietes emaljēto kafijas kannu.

Šai pašā stundā labi iekārtotajā dzīvoklī Egļu ielā viņa māte sēž pie tumša, glīta renesanses stila galda. Uz iedzeltenā mežģiņu galdauta atrodas sudraba kafijas trauki, svaigs sviests, medus, īsts angļu džems — viss, kā pienākas. Tikai otru vietu pie galda vēl neviens nav aizņēmis. Pagela kundze skatās uz tukšo vietu un uz pulksteni. Tad satver salveti, izvelk to no sudraba turekļa un paziņo:

— Minna, es sāku.

Minna — vecīgais, dzeltenīgais, novītušais radījums, kas stāv pie durvīm un jau vairāk nekā divdesmit gadus ir Pagela kundzes kalpone, — piekrītoši pamāj ar galvu, arī paskatās pulkstenī un piezīmē:

— Protams! Ja ēdienlaiku kāds nokavējis ...’

— Viņš zina, kad mēs ēdam brokastis ...

— Protams, to jaunais kungs nemaz nevar aizmirst!

Vecā dāma — enerģisku seju, skaidrām, zilām acīm, — kurai vecums it nemaz nav spējis laupīt stingro stāju un vājināt noteiktos principus, pēc īsa klusuma brīža piebilst:

— Taisnību sakot, es gan cerēju, ka šodien redzēšu viņu brokastīs.

Kopš attiecīgā strīda, kura beigās vismazāk vainojamā Petra dabūja

pļauku, Minnai uzdots, galdu klājot, dienu no dienas uzlikt galda piederumus arī kundzes vienīgajam dēlam, dienu no dienas tos nelietotus atkal novāc, un dienu no dienas cienīgā izteic šo savu cerību. Bet Minna arī redz, ka ik dienas piedzīvotā vilšanās nav laupījusi vecajai dāmai ne kripatiņas no drošās pārliecības, ar kādu viņa katru rītu no jauna gaida dēlu (nesperdama viņam pretī ne soli). Minnai sen zināms, ka runāšana nelīdz, un tāpēc viņa klusē.

Pagela kundze iesit olas čaumalu.

— Lai, viņš var vēl ierasties arī dienā. Kas šodien pusdienās?

Minna atbild, un cienīgā jūtas apmierināta: tie visi ir ēdieni, kas viņam garšo.

Dēls jau droši vien drīz ieradīsies. Pienāks taču reiz brīdis, kad viņš ar šo sasodīto spēlēšanu nonāks līdz kraham. Tās būs briesmīgas beigas...

— Nu, no manis viņš nedzirdēs neviena pārmetuma...

Minna gan zina to labāk, bet tas viņai nav jāsaka, tāpēc klusē. Tomēr arī Pagela kundzei netrūkst saprāta un nojautas. Viņa spēji pagriež galvu pret veco, uzticamo dvēseli pie durvīm un jautā:

— Jums, Minna, vakar bija izejamā pēcpusdiena. Laikam atkal bijāt... tur? [4]

— Kur gan lai vecs cilvēks citur ietu? — Minna īgni attrauc. - Viņš taču arī man ir kā dēls.

Kundze sapīkusi pieskandina pie tases ar karotīti.

— Viņš ir pavisam muļķa puika! — viņa asi izmet.

— Jaunīb’s dienās prāts ar vēju skrienas, — Minna pavisam mierīgi atbild. — Ja es atceros, kādas muļķības pastrādāju jaunībā...

— Kādas muļķības tad jūs pastrādājāt?! — cienīgā sašutusi iesaucas. — Nekādas! Ja jūs par muļķībām runājat, tad, protams, domājat mani... un to es, Minna, nepieļaušu!

Minna klusē. Bet, ja cilvēks ir neapmierināts ar sevi, tad arī otra cilvēka klusēšana var būt kā eļļa ugunī — tieši klusēšana.

— Protams, ka man nevajadzēja cirst viņai pļauku, — Pagela kundze turpina vēl sparīgāk. — Viņa ir tikai mazs muļķa meitēns un mīl Volfgangu. Negribu teikt, ka mīl tā kā suns saimnieku, lai gan viņa taisni tā izturas, nemaz nepuriniet galvu, Minna, taisni tā... (Pagela kundze nav pagriezusies pret Minnu, bet Minna patiešām kratīja galvu.) Viņa Volfgangu mīl tā, kā sievietei vīrieti nevajadzētu mīlēt.

Pagela kundze nikni blenž ar džemu apziestajā maizītē. Pakļaudamās gluži viegli saprotamam apsvērumam, viņa iebāž karotīti džema traukā uri uzziež kārtu pirksta biezumā.

— Uzupurēties! — viņa sašutusi izmet. — Protams! To grib visas! Tāpēc, ka tas ir ērti, tāpēc, ka tas neizraisa strīdu! Bet pateikt kaut ko nepatīkamu: «Volfgang, mans dēls, ar spēlēšanu nu reizi par visām reizēm beigas. Tu no manis vairs nedabūsi ne feniņa,» — pateikt kaut ko tādu, tā būtu patiesa mīla ...

— Bet, cienītā kundze, — Minna rāmi saka, — meičai taču vispār nav naudas, viņai nav ko dot, un viņas dēls viņš arī nebūt nav...

— Ak tā! —• Pagela kundze aizsvilstas. — Ak tā! Prom! Arā! Jūs, nepateicīgā! Mūžīgi visu labāk zināt un pretim runāt, jūs man galīgi sabojājāt brokastis! ... Minnā! Uz kurieni nu skrienat? Tūlīt vāciet nost galdu! Jūs domājat, ka varu vēl kaut ko ieēst, ja mani tā kaitināt?! Jūs taču zināt, cik man jutīgs žults pūslis! ... Jā, arī kafiju aiznesiet. Tā tik vēl trūka, lai es dzertu kafiju . . . esmu jau pietiekami uzbudināta! Manis pēc, lai tad nu šī meiča jums arī ir kā meata: es esmu vecmodīga, es neticu, ka cilvēkam var būt skaidra dvēsele, ja pirms laulībām...

— Jūs tieši tikko teicāt, — Minna iebilst pavisam vienaldzīga pret šo dusmu izvirdumu, jo šādi izvirdumi viņai ir tikpat ierasti kā dienišķā maize un cienīgā nomierinās tikpat ātri kā aizsvilstas.

— Jūs tieši tikko teicāt, ja cilvēks kādu mīl, tad pasaka tam reizumis arī kaut ko nepatīkamu. Tad taču arī es jums drīkstēju pateikt, ka Volfs nav Petras dēls!

Un, to pateikusi, Minna, nesdama šķindošo paplāti, izsoļo ārā un aizcērt durvis par zīmi, ka tagad viņa «savā virtuvē» grib mieru.

Pagela kundze to arī saprot un respektē uzticamās kalpones sen pazīstamo zīmi. Viņa tai tikai vēl steidzīgi raida nopakaļus izsaucienu:

— Aitas galva! Vienmēr tūlīt apvainojas! Vienmēr tūlīt skaišas! — Dusmas ir pagaisušas, viņa klusi smejas. «Tāda veca pūce, tagad iedomājas, ka tā ir mīlestība, ja otram pasaka kaut ko nepatīkamu!»

Pagela kundze pastaigājas pa istabu šurpu turpu, viņa ir paēdusi, jo dusmu uzplūds sākās tikai tad, kad jau bija pabrokastojusi, un jūtas vislabākajā omā, mazais ķīviņš viņu atsvaidzinājis. Tagad Pagela kundze apstājas pie neliela skapīša, ar apdomu izraugās garu, melnu cigāru, lēnām un rūpīgi to aizdedzina, tad dodas uz sava vīra istabu.

PAGELA KUNDZES DZĪVE AR VĪRU UN VIENTULĪBA

Pie namdurvīm virs bronzas zvanāmā gredzena (lauvas galvas izskatā) piestiprināta porcelāna plāksnīte: «Edmunds Pagels — sūtniecības atašejs». Pagela kundze jau tuvojas septītajam gadu desmitam, tātad, pēc visa spriežot, viņas vīrs savā mūžā nekur tālu nav ticis. Gados veci sūtniecības atašeji ir liels retums.

Bez tam Edmunds Pagels tika tieši tik tālu, cik vien tālu var tikt visspējīgākais vēstniecības padomnieks un pilnvarotais sūtnis, proti, kapsētā. Kad Pagela kundze ieiet vīra istabā, tad neapciemo vis vīru, bet to, kas no viņa šai pasaulē palicis, — un tam ir pasaules slava, kas sniedzas tālu aiz mazā mājokļa sienām.

Pagela kundze plaši atgrūž vaļā istabas logus: no dārziem ieplūst gaisma un gaiss. Šeit, šajā mazajā ieliņā, kas atrodas tik tuvu satiksmes ceļiem, ka vakaros dzird vilcienu ieripojam Nollendorfa laukuma stacijā un dienu un nakti nepārstāj autobusu rīboņa, — šeit tālu aizstiepjas cits ar citu kopā saplūduši veci dārzi ar augstiem kokiem, gluži aizauguši dārzi, kuri kopš astoņdesmitajiem deviņdesmitajiem gadiem gandrīz nemaz nav pārvērtušies. Šeit labi dzīvot... sevišķi ļaudīm dzīves novakarē. Lai dārd vilciens un lai kāpj dolāra kurss, par atraitni kļuvusī Pagela kundze mierīgi lūkojas dārzos. Vīnstīgu lapotne uzrāpusies līdz viņas logiem, lejā viss augtin aug, zied vienā ziedēšanā un izsēj sēklas — to nezina tikai rīboņas un dārdoņas notrulinātie, trauksmainie, steidzīgie, nemierpilnie ļaudis viņpus dārziem. Viņa var nolūkoties un iegrimt atmiņās, viņai nekur nav jāskrien, dārzs drīkst izraisīt atmiņas. Taču tas ir vīra nopelns, ka viņa vēl arvien var šeit dzīvot, ka viņai nekur nav jāsteidzas, — tā vīra nopelns, kura darbi elpo šīs istabas gaisu.

Pirms četrdesmit pieciem gadiem viņi pirmoreiz sastapās, iemīlēja viens otru, vēlāk apprecējās. Pasaulē nebija nekā starojošāka, līksmāka, trauksmaināka par viņas vīru. Kad Pagela kundze atceras pagātni, viņai arvien šķiet, ka viņi abi būtu skrējuši liegā vējā pa ziedu gatvēm. No artu mūriem pār viņiem slīgst lejup zari. Viņi traucas tālāk. Virs namiem nosētā pakalna starp divām cipresēm debess plīvo kā zīda telts.

Ja viņi tikai turpinātu skriešanu, zilais zīda priekškars viņiem pretim tūdaļ pavērtos.

Jā, vīra dabas raksturīgākā iezīme bija tieši šī trauksmainība, kurai tomēr nepiemita nekāda steiga, kura ir spēka, labsajūtas un pilnīgas veselības izraisīta.

Viņi nonāk pie rudens vēlziedēm nobārstītas pļavas. Brītiņu pastāv uz zaļā, violeti zvaigžņotā, krāšņā paklāja. Tad viņa pieliecas, lai saplūktu puķes, bet viņai rokā nav vēl ne desmit ziedu, kad viņš jau nāk ar lielu pušķi, nāk vieglu soli, strauji un tomēr bez steigas ... ar lielu pušķi līksmu ziedu.

— Kā tu paspēj to? — viņa gluži bez elpas jautā.

— Es nezinu, — viņš atbild. — Man vienmēr tāda sajūta, it kā es būtu pavisam viegls, plīvotu vējam līdzi.

Priekškars nočaukst. Aizritējis pusgads, nu jau kāds laiciņš pagājis, kopš viņi apprecējušies, jaunā sieva miegā dzird žēlu saucienu. Viņa atmostas. Viņas jauneklīgais vīrs sēž gultā, viņš izskatās gluži pārvērties — šādu seju viņa vēl nepazīst.

— Vai tas esi tu? ... — viņa vaicā tik klusi, it kā bītos, ka vārdi varētu padarīt šo sapni par īstenību.

Svešādi tuvais vīrs viņai blakus mēģina smaidīt kautru, piedošanu lūdzošu smaidu.

— Nedusmo, ja tevi iztraucēju. Tas ir tik dīvaini, es to nesaprotu. Man, nudien, ir bailes. — Viņš labu brīdi kā šaubīdamies lūkojas uz sievu un tad piebilst: — Es nevaru piecelties.

— Tu nevari piecelties? — viņa neticēdama jautā. Tas ir tik nereāli, tas ir joks, tā ir blēņošanās, tas, protams, ir tikai ļauns joks. Nemaz nevar tā būt, ka cilvēks pēkšņi nespēj piecelties.

— Jā, — viņš lēnām saka un arī pats, kā liekas, tam netic. — Man tāda sajūta, it kā man vairs nebūtu kāju. Vismaz es vairs nejūtu tās.

— Kas par niekiem! — viņa izsaucas un pielec stāvus. — Tu esi saaukstējies, jeb vai arī tās varbūt ir notirpušas. Pag, es tev palīdzēšu...

Bet, kamēr sieva to saka, kamēr apiet ap gultām un tuvojas vīram, viņas sirdi pārņem ledaina nojauta... Vēl runādama, viņa jūt: tā ir patiesība, tā ir patiesība, tā ir patiesība ...

Viņa jūt? Pat tagad, pie loga stāvēdama, vecā sieviete vēl nikni parausta plecus. Kā var just neiespējamo?! Visstraujākais, visjautrākais,

vismundrākais cilvēks... un pēkšņi nevar staigāt, nevar pat stāvēt! Gluži neiespējami just kaut ko tādu!

Taču ledainais aukstums paliek, liekas, ka līdz ar dzīvības spēkam nepieciešamo elpu viņa arvien dziļāk ieelpo arī šo aukstumu. Sirds grib pretoties, bet arī tā jau kļūst auksta, ledus bruņas to skauj aizvien ciešāk.

— Edmund! — viņa lūgtin lūdzas. — Atmosties! Pieceliesl

— Es nevaru, — vīrs murmina.

Viņš to patiešām vairs nevarēja. Tā, kā torīt bija sēdējis gultā, tā nu

sēdēja dienu no dienas, gadu no gada___gultā, invalīdu ratos, guļam-

krēslā... sēdēja gluži vesels, bez jebkādām sāpēm, tikai vairs nevarēja staigāt. Dzīve, kas bija sākusies tik liesmaini spoža, — šī mundrā, straujā, mirdzošā dzīve, šī smaidošā, laimes pārpilnā dzīve, zilās zīda teltis un ziedi — viss pagalam! Pagalam! Bija un nekad vairs nebūs. Kāpēc nebūs? Atbildes nav. Ak kungs dievs, kāpēc gan? Un, ja tam ir jānotiek, kāpēc tad tik pēkšņi? Kāpēc bez jebkāda brīdinājuma, bez pārejas? Laimīgs ieslīdzis miegā — atmodies nožēlojams, bezgala nožēlojams!

Ak, viņa ar to nesamierinājās, neparko nesamierinājās! Visus divde»' mit gadus, kamēr tas ilga, viņa ar to nesamierinājās. Kad vīrs jau sen bija,atmetis visas cerības, viņa to joprojām stiepa no viena ārsta pie otra. Viņas cerības arvien no jauna iekvēlināja katrs paziņojums par kādu brīnumainu izdziedināšanu, ikviens avīžu sludinājums. Viņa noticēja jebkurām peldēm, apstarošanām, visāda veida kompresēm, masāžām, medikamentiem ... brīnumdarītājiem svētajiem. Viņa gribēja ticēt un ticēja.

.— Ak, lai nu paliek! — viņš smaidot teica. — Varbūt tieši tā vajag.

— Kā tad! To tu gan gribētu! — viņa sirdīgi iesaucās. —- Samierināties... pazemībā, vai ne! Tas būtu ērti! Pazemība varbūt der pārgalvīgiem, laimīgiem cilvēkiem, kas jāiegrožo. Es turos pie seno ļaužu uzskata, tie savas laimes dēļ karoja ar dieviem.

— Bet es jau esmu laimīgs, — viņš laipni atbildēja.

Taču šādu laimi viņa negribēja. Viņa to nicināja, tā viņu kaitināja. Viņa bija apprecējusi sūtniecības atašeju — darbīgu vīru, sabiedrisku cilvēku, nākamo vēstnieku. Taču pie durvīm ir plāksne: «Edmunds Pa-gels — sūtniecības atašejs», un tā arī paliek. Vai nelikt pagatavot jaunu — «Gleznotājs Pagels»? Nē, viņa nav precējusi krāsu jaucēju un pindzelmani.

Jā, tur nu viņš sēdēja un gleznoja. Sēdēja savos ratiņos un smaidīja, svilpoja un gleznoja. Viņas sirdi pildīja nikna nepacietība. Vai tad viņš neapjēdz, ka veltīgi izšķiež dzīvi ar šiem dīvainajiem triepumiem, par kuriem visi tikai pasmaida?

— Ļauj taču viņam šo prieku, Matild! — radi teica. — Tas slim-

niekam ļoti nāk par labu. Tad viņam arī ir sava nodarbošanās un izklaidēšanās.

Nē, to viņa vīram nenovēlēja. Precoties nebija ne runas par gleznošanu. Viņai nekas nebija zināms, ka viņš jebkad būtu turējis rokā otu. Viņa to visu ienīda, jau eļļas krāsu smarža vien radīja īgnumu. Mūždien viņa uzskrēja virsū kādam jau uzspraustam audeklam, molberts viņai arvien un visur bija ceļā. Viņa ar to nekad nevarēja samierināties. Kūrortu viesistabās, īres namu bēniņos viņa pameta vīra gleznas, ogļu asējumi mētājās apkārt, aizgāja postā.

Dažreiz viņa pēkšņi piemirst darbu un rūpes, atstāj sava «es» ļoti šauro cietumu un tad spēj pacelt skatienu un noraudzīties šādā gleznā, kas karājas pie sienas, un viņai šķiet, ka redz to pirmo reizi. Kaut kas mēģina liegi liegi aizskart sirdī kādu stīgu, it kā miegā kaut kas sakustas... cenšas atmosties. Jel rimsties! Gleznā viss ir ļoti gaišs, saules apmirdzēts, vēsmas glāstīts koks izceļas pret vasaras dzidrajām debesīm. Jel rimsties! Bet šķiet, ka koks paceļas augšup, liegi uzvēdī vēsma, koks sašūpojas . .. Vai tas lido? Taču! Visa zeme kaut kur traucas, saule, gaismēnu rotaļas — viss traucas kā lidojumā, klusi, steidzīgi, liegi... Ak bargā, tumšā zeme, jel rimsties!

Viņa pieiet tuvāk. Noslēpuma priekškars nopland. Tas ir audekls, īpatnēji smaržojoša eļļas krāsa, zemes viela — stingra, taustāma zemes

viela. Bet sagriežas virpuļi, vēji šalc, koka zari sašūpojas___dzīve

plūst un šalc ... Traucies tik, traucies, nerimsties, steidzies un traucies, kā steidzam un traucamies mēs, nožēlojamie mirstīgie! Tiecoties saglabāt mirkli, mēs noslogojam sevi ar svina smagiem nodomiem, rūpēm un cerībām. Mēs traucamies un steidzamies, mēs ieplūstam jūrā___

To gleznojis paralizēts cilvēks, radījis no nekā. Protams, vīrs, kas kustību pazīst un mīl, — vīrs, kas tagad vairs nav nekas cits kā tikai neveikls ķermenis, ko no gultas ieveļ krēslā ... Nē, nerimsties, mēs traucamies, mēs lidojam!

Jā, vērojošajā sievietē kaut kas liegi kļūst dzīvs. Šķiet, viņu grib pārņemt jausma, ka šeit, šai darbā, viņas vīrs ir pastāvīgāks, starojošāks,

straujāks nekā jebkad agrāk___bet viņa atvaira šo nojausmu un atkal

iegrimst miegā. Paliek audekls un krāsa, gluda, pēc zināmas likumības izraibināta virsma, kurā nav nekādas trauksmes, nav ne vēsts no viņas vīra!

Atkal prom uz kūrortiem! Vēl pie citiem ārstiem! Ko gan par vīra darbiem saka pasaule? Rīkotas divas trīs mazas izstādes. . . par tām nekā nedzird, tām nav skatītāju . . . nekad neviena glezna netiek pārdota. Paldies dievam, ka vismaz tas atkrīt! Bet tie, kas savos nemiera pilnajos ceļojumos pa pasaules dziedniecības vietām tomēr reizumis māk atrast gleznas — kāds gados jauns cilvēks, mazrunīgs, neveikls, drūms, vai arī

cits, izplūzdams pēkšņā vārdu straumē, šaudīgiem žestiem, vēstīdams jaunu laikmetu, — tie nu viņai neiedvesa drosmi raudzīties nopietni uz vīra pindzelējumiem!

— Nāc, diena tik jauka, pabraukāsimies mazliet pa āru!

— Apgaismojums pārāk labs. Ļauj man vēl kādu stundiņu pagleznot.

— Es nemaz vairs nezinu, kā ārā izskatās. Nobeigšos aiz gaisa trūkuma!

— Labi, tad apsēdies pie loga, atver to... jau sen gribēju arī tevi

reiz gleznot___

Tāds viņš ir arvien — jautrs, bez dusmām ... bet nelokāms. Viņa runā, lūdzas, skaišas, izlīgst, izmanto viltību, lūdzas piedošanu — viņš ir kā tīrums, kas [aujas vējam, negaisam, saulei, nakts salnām, lietum. Arī tīrums uzņem sevī visu, šķietami nekas nemainās, bet galu galā nobriest raža.

Jā, raža bija. Taču, iekams tā nobrieda, notika vēl kas cits, par ko viņa bija karojusi divdesmit gadus, zūdījusies, cīnījusies, lūgusies. Kādu dienu vīrs piecēlās kājās! Paspēra pāris soļu, sākumā vilcinādamies, ar tādu pašu mulsu, it kā piedošanu lūdzošu seju kā pirms divdesmit gadiem.

— Nudien, liekas, tagad izdodas!

Slimība kā sākusies, tā arī izbeidzās, neizprotami, kāpēc. Visa viņas cītība, visas rūpes šo procesu nekādi nebija spējušas ietekmēt; tas viss bija sniedzies pāri cilvēka spēkiem, pāri viņas spēkiem — vai tur nav jākrīt izmisumā?

Pa to laiku puse mūža, turklāt labākā puse, aizritējusi, viņa ir mazliet vecāka par četrdesmit, viņai blakus sūtniecības atašejs ar četrdesmit pieciem... Bet dzīve aizritējusi, novītusi,«pagājusi! Darbīga dzīve, rosīga, bez atpūtas, pilna nodomu, pilna cerību . .. Tagad cerības piepildījušās un nav vairs nekā ko cerēt. Visi nodomi, visas rūpes zaudējušas jēgu. Vesela dzīve sairusi pīšļos tai mirklī, kad Edmunds piecēlās un sāka staigāt!

Cik neizprotama ir sievietes sirds!

— Edmund, tur tava glezna. Vēl atlikuši tikai daži otas vilcieni... vai tu negribi?

— Gleznas, jā, gleznas ... — viņš izklaidīgi noteic, uzmet audeklam paviršu skatienu un iziet no istabas, iziet no mājām.

Nē, gleznošanai viņš vairs nevar atlicināt ne pusstundiņu. Divdesmit gadus viņam ir bijis laika pacietīgi un klusi slimot, tagad vairs nav laika ne mirkli! Ārpusē viņu gaida visa dzīve: vesels virpulis viesību, cita par citu greznāku, simtiem cilvēku, ar kuriem tik lieliski patērzēt... Daiļas sievietes, jaunas meitenes — tik mulsinoši jauniņas, ka, uzlūkojot vien, jau tirpas pārskrien pār muguru...

lln vai tad arī viņš pats nav jauns? Viņam bija,divdesmit pieci gadi; kas notika pēc tam, tas neskaitās, tā bija tikai gaidīšana. Viņš ir jauns, dzīve ir jauna, tver, turi, nobaudi augli... Rimsties, jel rimsties! Tikai liiluk...

Cleznot? Jā gan, gleznošana viņam toreiz palīdzēja, tā ir bijusi patīkams laika kavēklis. Tagad nav vairs apnicīgā, mokošā laika, nav vairs janopūlas to aizpildīt... Starodama, tūkstoš acu pāriem dzirkstīdama, miljoniem dziesmu gavilēdama, dzīves straume traucas uz priekšu ... kopā ar viņu, vēl kopā ar viņu, beidzot atkal ar viņu!

Dažreiz naktīs, tikko alkatīgi ieslīdzis negulējuša cilvēka miegā, viņš pēkšņi uztrūkstas, lai gan ir līdz nāvei noguris. Viņš spiež kaistošos deniņus karstajās rokās. Viņam liekas, ka dzird šalcam laiku. Tas aizšalc. Viņš nedrīkst gulēt, — kas gan drīkst gulēt, ja laiks rit tik ātri? Gulēt nozīmē kaut ko palaist garām. Un klusi, pavisam klusi, lai sieva neatmestos, viņš pieceļas un dodas uz pilsētu — vēlreiz dodas uz pilsētu, kas laistās vienās ugunīs. Viņš sēž pie galda, elpu aizturēdams, lūkojas sejās. Tā tur? Bet varbūt tu? Ak, neaizšalc jel garām... rimsties taču reiz!

Sieva ļauj vīram iet. Viņa visu dzird, taču ļauj vīram iet, vienalga, vai diena vai nakts. Sākumā viņa mēdz iet līdzi — viņa, kuras cerības ir piepildījušās, kuras cīņu vēl vainago uzvara. Viņa redz vīru pazīstamas ģimenes rīkotajos dārza svētkos, redz dinejā — nevainojami ģērbušos, slaidu, strauju, jautru, bet mati sirmi, no nāsīm, gar lūpu kaktiņiem līdz pat zodam sniedzas divas dziļas rievas. Viņš dejo nevainojami, droši, ar rotaļīgu meistarību. «Četrdesmit pieci gadi,» viņa domā. Viņš joko, tērzē, sarunājas... vienmēr ar visjaunākajām... viņa to redz. Viņai kļūst vai baigi. Vai nav gandrīz tā, it kā būtu atmodies mirušais, it kā dzīvības maizi prasītu uz mūžu aizgājušais, kam jau trūdu smaka? Taču rimsties! Ko viņas greizsirdīgā, dusmīgā sirds glabājusi viskvēlāk, kas viņai 'divdesmit gadus bija laime un dzīvības saturs — atmiņas par pirmajiem svētdienīgi jaukajiem gadiem, — tas tagad sairst, to viņa vairs nespēj saglabāt.

Nakts slienas ap viņu kā mūris, kā šaurs cietums bez izejas. Pulkstenis uz naktsgaldiņa tikšķēdams aizvada velti dzīvoto laiku, kas jāpārlaiž gaidot. Dreboša roka iededz gaismu___un no sienām sveicina vīra gai

šās, trauksmainās gleznas.

Viņa raugās šais gleznās, it kā redzētu tās pirmo reizi. Viņa ir tāda pati kā pasaule ārpusē, kura arī tagad sāk klusi kavēties pie viņa gleznām, sāk tās saskatīt. Pēkšņi ir pienācis šo gleznu laiks... bet to radītājam šis laiks ir pagājis. Kāda pretruna, pretišķība, laikmeta aplamība, bezjēdzība! Divdesmit gadus, kamēr viņš šos darbus radīja — neatlaidīgi, pacietīgi, rāmi, viņš bija vienīgais, kas tos redzēja . . . Tagad parādās, atnāk pasaule ar vēstulēm, attēliem, mākslas lietu tirgotājiem un

izstādēm, ar naudu, -ar slavas lauriem ... bet viņa laiks jau aizritējis, viņš to visu izlietojis, avots izsīcis...

— Jā, gleznas ... — viņš nosaka un aiziet.

Viņa sieva, kas gaida bērnu, gu] gultā, un tagad Matilde ir tā, kas veras šais gleznās. Tagad viņa ir tā, kas saskata tajās vīra būtības patieso atspulgu. Viņa trauksmainība, jautrība, laipni rāmā nopietnība ir zudusi! Zudusi! Vai patiesi zudusi? Nē, tā mīt šeit daudzkārt spēcīgāka, tādas gaismas apmirdzēta, kādu tikai mūžība spēj dot dzīvei.

Rau, kur viena, kas gleznota neilgi pirms viņa «izveseļošanās», — pēdējā, ko viņš pabeidza, pirms nolika otu. Viņš toreiz lūdza sievu apsēsties pie loga, logs bija atvērts, viņa sēdēja stingi un nekustīgi, kā laikam gan nekad visā savā rosīgajā mūžā. Tā ir viņas ģīmetne, tā ir viņa tais laikos, kad vēl bija pie sava vīra, kad viņa tam vēl kaut ko nozīmēja. Nav jau nekas sevišķs: jauna sieviete pie loga gaida, varbūt gaida, ārā šalc dzīve... Jauna sieviete pie loga — viņa pati... sava vīra skaistākā glezna!

To viņš gleznoja, kad bija vēl pie tevis. Kur gan viņš mīt tagad? Pasaule šalc, ir rīts — spožs un saules pielijis rīts (tik tev saule nobāl), kad pārnes mājās viņas vīru — notašķītu, veiklās rokas krampjaini savilktas, zods slābans, pie vieniem deniņiem sarecējušas asinis. Ak, šie policistu un kriminālierēdņu kungi izturas pret nelaiķa sievu ļoti smalkjūtīgi, tas noticis uz kādas ielas, kuras nosaukums viņai, protams, nekā neizteic. Nelaimes gadījums ... jā, negadījums. Jel klusē!

Traucies tikai tālāk, mans laiks, jel steidzies! Drīz šeit ieradīsies dēls. Tēvs uzausa kā mirdzoša zvaigzne, tad ilgi un rāmi staroja, līdz pēkšņi izdzisa. Viņš ir izdzisis, mēs gaidām dēlu!

Sīka gaismiņa naktī, būtībā nekas, uguns bez siltuma. Taču cilvēks vairs nejūtas tik vientuļš.

Sieviete pie loga, jau veca sieviete, apgriežas. Tur ir šī glezna. Jā, viss gluži pareizi: jauna sieviete pie loga, tā gaida.

Vecā sieviete noliek cigāra galu pelnu traukā.

«Nudien, man tāda sajūta, ka muļķa puika šodien varētu pārrasties. Laiks tā kā būtu!»

NEVEIKSMĪGAS AZARTSPĒLES VAKARS

Tumaniete — mūrnieka Vilhelma Tumana laulātā dzīves biedre, izplūdusi, ļumīga sieva vaļīgās drēbēs, izplūdušu, ļumīgu seju, kurā tomēr pārsvarā tāds īgns, bargs vaibsts, — šī Tumaniete ar neiztrūkstošo podiņu rokā šļūcošiem soļiem dodas pa gaiteni uz ateju, kāpj lejup, pus-

Kliivu zemāk, — uz ateju ar trim nodalījumiem. Tumanieti, kas, ne mirkli nedomādama, dod pajumti vissliktākās reputācijas meičām un to kavalieriem (pretī Pagela istabai pašreiz dzīvo izskatīgā Ida no Aleksandra laukuma), — šo Tumanieti moka liels nemiers, kad jāiet uz klozetu, — vai tur viss atbilst higiēnas prasībām:

Nu jau šie atraduš pulk bakciļ, man mīlīt. Varēj to meklēšan netaisīt, bet, ja jau to iztaisīj, un pie murds tač nedzīvo dikt smalk pub-lik, un biež, kad es aiziet uz atej, man elp rau pilnīg ciet, un ko tu cilvēk zin, kas viss iekš to caurum čum un mudž; un vienreiz tur bij tāds mels kukains, un tas uz man tik dusmīg lūrēj... Nekā nebij, tas būt jocīg gan, blakt lai nepazīt, šo istab bitīt? Man, mīlīš, tād dum liet jūs nemuld! Es un tie blaktiņ — mēs tač vis laik ir kopā uzauguš. Bet kamērt šie tos bakci|us atraduš ... es savam Villemam teic: «Pods ir pods, un veselīb ir pus no mūžs. Viļiem,» es teic. «skaties, kur tu to dar. Sie lmkci| uz tev uzlec kā tīģer, un tu nemaz vēl nezin, bet atnesīs uz māj vesel bakciļ mikrokosmetik!» Bet ko lai es tur teic, man mīlīš, tie cilvēk ir uztaisīt dikt jocīg, kamērt es iet uz podiņ, man vaig iet dikt pulk reiz. Es neteic, ka man tas dikt grūt, bet tas tač ir tā brinumain! Nu jā, mūsu jaunskungs — tas, kam šī mazā, bālā brunetīt - tā nemaz nav viņam siev, šī tik ieņēmus galvā, ka šis precēs, un daž meitēn tād fantazierēšan mil kā mēs Hilbrih[5] kūciņ, — tas man pastāvīg sauc par Podiņmadām. Bet šī viņam to neļau, un tās, es teic, ir trakot zolīd. Bet, no manpus, lai tik viņš tā dar. Un kāpēc viņš tā dar? Nu, sav jociņ pataisīt tam vajadzīgi Un kāpēc vajadzīg? Tāpēc, ka ir jauns! Kad cilvēks ir jauns,

tad neko netic, ne ksendziem — to es ar nedar, — ne bakcijiem. Bet kas

tad? Kā es skrej ar pod, tā viņi pēcāk bizo pie dakter, bet ar kād sli-

mīb? To es neteiks, man mīlīt, mēs abas to tač zin, un daž cilvēk to ar sauc tik pa iesnām. Un tad ar vis sav dumjīb uzreiz dabū liel gudrīb... Un par to, ka ir slim ar iesn slimīb, viņ uzreiz grib, lai tiem uznāk šķau-dīšan un lai kāds teic: «Uz veselīb!» Bet tā ir pagalam... tāpēc es labāk bizo ar sav podiņ ...

Tātad šī Tumaniete, cik jumīga, tik pļāpīga, kam no sejas krāsas redzams, ka kuņģī par daudz skābes, aizšjūkā ar savu podu pa gaiteņu

Pagela istabas durvis atvetas, un tajās parādās jaunais Volfgangs Pa-gels, liela auguma puisis platiem pleciem, šauriem gurniem, gaišu, priecīgu seju, tērpies pelēkos, sarkani apmalotos karavīra svārkos — šī drāna pat tagad, pēc piecu gadu ilgas valkāšanas, vēl izskatās labi un sudrabaini viz kā dažkārt liepu lapas___

— Labrīt, Tumana kundze, — viņš līksmi sveicina. — Kā tad būtu ar kādu lāsi kafijas?

— Ak jus! Jus! — noskaitusies attrauc Tumaniete un, seju pa pusei novērsusi, paiet garām. — Jūs taču redz, ka es aizņemta!

— Protams, piedodiet, Tumana kundze, tā tik tāda maza apjautāšanās ēstgribas dēļ. Bet mēs labprāt pagaidīsim. Pulkstenis taču tikko pāri desmitiem.

— Nepalaiž tik garām divpadsmit, — Tumaniete, durvīs stāvēdama, kā brīdinoša likteņa dieviete nosaka, un pods viņas rokā salīgojas. — Divpadsmitos nāks jaunais dolārs, un sakņu pagraba vecis teica, ka tas pamatīg nāks un Berlīne atkal būs sašļukuš. Tad jūs ne ac nepamirkšķinās un uzliks man uz gald vēl kād miljons mark vairāk. Bet, ja ņaud nav, tad kafij ar nav!

Ar šiem vārdiem spriedums pasludināts, durvis aiz viņas aizcērtas, Volfgangs dodas atpakaļ istabā un domīgs nedroši saka:

— Būtībā viņai taisnība, Pēter. Kamēr man izdosies viņu kafijas dēļ apvārdot, tikmēr pulkstenis būs divpadsmit, un ja nu dolāra kurss tiešām kāpj . . . Kā tu domā?

Viņš nemaz nenogaida atbildi, bet pusnokaunējies saka:

— Liecies tik mierīgi gultā, drēbes es tūliņ aiznesīšu «tēvocim». Pēc divdesmit minūtēm vai vēlākais pēc pusstundas būšu atpakaļ, un tad mēs brokastīs omulīgi iekodīsim baltmaizītes un aknu desu... tu, gultā gulēdama, un cs, uz malas sēdēdams, — ko tu par to saki, Pēter?

— Ak Volfij, — meiča vārgi izdveš, un viņas acis ieplešas platas jo platas. — Tieši šodien ...

Lai gan abi šorīt par šo jautājumu nav runājuši ne vārda, viņš ne mirkli neizliekas, ka nebūtu Petru sapratis. Ar mazu vainas apziņu viņš atbild:

— Jā, es zinu, tas ir muļķīgi. Bet tā, nudien, nav mana vaina. Vai arī gandrīz nav mana vaina. Šonakt viss gāja greizi. Biju jau laimējis tīri smuku summiņu, bet tad man pēkšņi iešāvās prātā pavisam traka ideja, ka nullei jālaimē. Pats sevi vairs nesaprotu ...

Viņš apklust. Redz priekšā ruletes galdu, kas nav nekas cits kā tipiskas pilsoniskas ģimenes ēdamistabas galds, kuram uzklāts zaļš tūks, visai izbalējis un izdilis. Vienā kaktā stāv smaga bufete, izrotāta tornīšiem un dažādiem grebumiem: bruņiniekiem un dižciltīgām dāmām, rozetein un lauvu galvām, — jo tā. laika spēļu klubi jeb spēļu elles, nemitīgi bēguļodamas no kriminālpolicijas azartspēļu apkarošanas grupas, bieži maina savu mītni. Ja šķiet, ka vecā vietā var sākt svilt, tad nākamajai naktij spēļu elles turētāji noīrē no kāda trūkumā nonākuša ieredņa ēdamistabu vai zāli.

— Tikai pāris nakts stundām, tad jums šī telpa taču nav vajadzīga.

Jūs mierīgi gu)at savā gultā, un gar to, ko darām mēs, jums nav nekādus daļas!

Un tā notiek, ka daža laba galvenā grāmatveža vai nodaļas vadītāja istaba, ko sievasmāte iekārtojusi jau pirms kara, no pulksten vienpadsmitiem vakarā tagad pārvēršas par sanāksmes vietu smokingos un viesību uzvalkos tērptiem kungiem un dāmām vakarkleitās. Klusā, pieklājīgā ielā ievilinātāji un glūniķi dara savas nelietības, makšķerē vajadzīgo klientūru: vecīgus tēvočus no provinces, iereibušus kungus, kas nevar izšķirties, uz kurieni doties, biržas spekulantus, kam vēl nepietiek ar ikdienišķo valūtas skurbuli. Durvju sargs ir saņēmis savu naudu un guļ ciešu miegu, nama durvis var virināt, cik vien tīk. Lietišķi iekārtotajā priekšistabā, garderobē ar apsūbējušiem misiņa pakaramiem stāv galdiņš ar lielo spēļu mārku kasti, ar kuru rīkojas milzīgs, skumīga izskata vaht-meistara tipa bārdainis. Pie klozeta durvīm karājas papes plāksne ar uzrakstu «Šeit!». Visi sarunājas čukstus, katrs ir ieinteresēts, lai namā «nekā» nemanītu. Arī alkoholiskus dzērienus te nedabū. Ieskurbušie nav vēlami, tie var sākt trokšņot. Šeit vienīgā noteicēja ir rulete, apreibinā-juma pietiek.

Valda tāds klusums, ka jauno priekštelpas dzirdama bumbiņas dūkšana. Aiz krupjē muguras stāv divi viesību uzvalkos ģērbušies vīri, ik brīdi gatavi iejaukties un izšķirt jebkuru ķīviņu, vajadzības gadījumā pielietojot visiem tik nepatīkamo izmešanu uz ielas vai izslēgšanu no spēles. Krupjē tērpies frakā. Taču visi trīs izskatās tik līdzīgi — viņš un aizmugurē stāvošie rokaspuiši, — vienalga, lai tie būtu tievi vai resni, bruneti vai blondi. Visiem dzedras, šaudīgas acis, deguni ļauni im līki kā vanagu knābji un plānas plānas lūpas. Tie cits citam reti kad bilst kādu vārdu, saprotas skatieniem, reizēm nozīmīgi parausta plecus. Tie ir ļauni, alkatīgi, nežēlīgi, tie ir dēkaiņi, lielceļu laupītāji, kabatas zagļi, katordznieki — kas to lai zina! Nav iespējams iedomāties, ka tiem ir sava personiska dzīve, sieva, bērni, kuri sniedz tiem roku un saka «labrīt». Nevar iztēloties, kādi tie izskatās vienatnē, kad pieceļas no gultas, kad skujoties raugās spogulī. Tie šķiet kā radīti stāvēšanai aiz spēļu galda, no tiem dveš ļaunums, alkatība, nežēlīgtims. Tādu vīru pirms trim gadiem vēl nebija, un pēc gada to vairs nebūs. Kad tādi vīri tika pieprasīti, dzīves viļņi tos pacēla; kad šo vīru laiks būs pagājis, dzīves viļņi tos atkal aizskalos, un mēs nezinām, uz kurieni; bet dzīvei tādi ir, dzīvei ir it viss, kas tiek pieprasīts.

Ap galdu rindā sēž spēlmaņi — bagātnieki, cilvēki ar biezu, pietūkušu kabatas portfeli, kas jāiztukšo, tie ir iesācēji, cērpamie jēri. Lai tie aizvien atrastu sēdvietu, par to, spalvas sabozuši, rūpējas šie trīs nerunīgie vanagi. Aiz sēdētājiem divi trīs rindās, cieši kopā saspiedušies, stāv pārējie spēlētāji. Pāri priekšā stāvošo pleciem vai pa viņu roku apakšu tie

liek savas likmes spēļu galdā, kur kaut kā pamanījuši kādu brīvu laukumiņu. Citi, murminot attiecīgu norādījumu, sniedz spēļu markas augstu pāri priekšējo galvām vienam no šiem trim laupītājputniem.

Lai gan te ir tāda drūzmēšanās un nepārredzamība, tomēr strīdu tikpat kā nav, jo spēlētāji pārāk aizņemti pašu spēlē, pārāk cītīgi seko bumbiņas ripošanai un tāpēc nespēj pievērst sevišķu uzmanību citiem. Turklāt ir tik daudzējādas dažādu krāsu spēļu markas, ka pat vislielākā apmeklētāju pieplūduma laikā augstākais divi trīs spēlētāji spēlē ar vienādas krāsas markām. Spēlētāji stāv, cieši piespiedušies cits pie cita: skaistas sievietes, izskatīgi vīrieši. Viņi balstās cits pret citu, roka nevilšus pieskaras krūtīm, noslīd gar zīdā tērptu svešu gurnu: neviens to nejūt. Kā mazas liesmas spīdums nobāl un pazūd blakus lielai ugunij, tā cieši kopā saspiestie cilvēki vairs dzird tikai bumbiņas dūkšanu un kaula žetonu graboņu. Aizmirsta visa pasaule, krūtis nespēj elpot, laiks ir apstājies, kamēr bumbiņa ripo, palecas, ripo tālāk, tūliņ būs kādā iedobumā, tad apdomājas, aizlec garām un atkal ripo —

Lūk! Sarkans! Nepāris! Divdesmit viens! Un pēkšņi krūtis sāk elpot, sasprindzinājums sejā izzūd ... Jā, šī meiča ir daiļa ...

— Likmi, manas dāmas un kungi! Likmi! Likmi! ... Vairāk nav!

"Un bumbiņa dūc, ripo, palecas... Pasaule ir atkal sastingusi...

Volfgangs Pagels iespiedies stāvošo spēlētāju otrajā rindā. Tuvāk viņš nekad netiek, to nepieļauj visi trīs laupītājputni, kas tūliņ apmainās neapmierinātiem skatieniem, tiklīdz pamana viņu ienākam-. Viņš ir visnevēlamākais spēlmanis, viņš ir Pārī Panteris, vīrs, kas spēlē piesardzīgi un neaizraujas; vīrs, kam kabatā vismazākais, rīcības kapitāls, uz ko nav vērts pat paskatīties, kur nu vēl atņemt; vīrs, kas vakaru pēc vakara ierodas ar ciešu apņēmību paņemt no spēļu bankas tieši tik, cik nepieciešams, lai varētu nākamā dienā iztikt, un kam tas lielākoties arī izdodas.

Pagelam nav gluži nekādas nozīmes iet uz citu klubu (tagad spēļu klubu ir tik daudz kā zvirgzdi jūrmalā, tāpat kā visur izplatītais indīgais sniegs — heroīns un kokaīns; spēļu klubi ir visur, tāpat kā kailde-jas, franču šampanietis un amerikāņu cigaretes, tāpat kā gripa, bads, izmisums, netikums un noziegums). Nē, laupītājputni galda galā Volfgangu tūliņ pazīst, lai kurā klubā tas būtu. Tie viņu pazīst pēc tā, kā viņš ienāk, pēc pētījošā skatiena, kas dīvaini svešs pārslīd pār visām sejām un tad apstājas pie spēļu galda un cita nekā vairs neredz. Tie viņu pazīst pēc pārspīlētā miera, pēc ārējās vienaldzības, pēc spēles veida, pēc garajiem starpbrīžiem, kad viņš mierīgi palaiž garām izdevību iegūt gadījuma laimestu, lai tad sagrābtu veselu laimestu sēriju, — tie pazīst savas sugas putnu, kaut arī spalva tam citāda!

Šovakar Volfgangs ir nervozs. Ievilinātāji divas reizes aizcirta deguna

priekšā durvis, lai tā aizbaidītu tik nevēlamo spēlmani, beidzot viņam tomēr izdodas ielavīties līdzi kādai kompānijai. Vīrs ar sērīgo vahtmeis-tara seju izliekas, ka nemaz nedzird viņa lūgumu izsniegt spēļu žetonus; Volfgangam ārkārtīgi jāvaldās, lai nepaceltu balsi. Galu galā viņš savus žetonus tomēr dabū. Spēļu zālē viņš tūliņ pamana jau agrāk redzētu elegantu apšaubāmas slavas sievieti, ko pazinēji iesaukuši par Valūtas Vampīru. Viņam jau vairākkārt dažādās vietās gadījušās sadursmes ar šo pretenciozo, skaļo meiču, jo tā, tiklīdz pašai spēlē uzbrūk neveiksmju sērija un nauda izsīkst, mēdz nekautrēdamās pievākt līdzspēlētāju laimestus.

Volfgangs pēkšņi vēlas atgriezties mājās. Viņam nokritis zemē viens spēļu žetons, un tā ir ļauna zīme, jo vēstī, ka šī telpa alkst paturēt viņa naudu. (Tamlīdzīgu zīmju ir daudz, tās, izņemot vienu vai divas, visas vēstī neveiksmi.)

Viņš tomēr pieiet pie galda, lai spēlētu. Galu galā viņš var arī pamēģināt, ja jau reiz atnācis šurp, var taču, kā paradis, izmēģināt laimi. Kā visi spēlmaņi, arī Volfgangs Pagels ir nesatricināmi pārliecināts, ka tas, ko viņš dara, nav nemaz īstā spēle, ka tas «nemaz neskaitās». Viņš nopietni tic, ka kaut kad — vienā mirklī kā zibens viņu skars izjūta: «Tagad ir tava stunda!» Un šai stundā viņš patiešām būs azartists, būs aklas laimes luteklis. Viņa likmes liks ruletes bumbiņai dūkt, un nauda plūdīs pie viņa straumēm: «Es laimēšu visu, visu!» Kad Volfgangs iedomājas šo brīdi, šad un tad, diezgan reti, kā jau cilvēks, kas negrib mazināt lielas laimes saldmi, to pārmērīgi bieži jau iepriekš nobaudot, — kad Volfgangs iedomājas šo brīdi, tad jūt, ka mute izkalst, ka deniņos āda kļūst kā pergaments.

Viņam liekas, ka redz sevi drusku pieliekušos, mirdzošām acīm, redz, ka starp viņa mazliet izplestajiem pirkstiem kā vēja d2ītas plūst klāt naudas zīmes — visas šīs dažnedažādās naudas zīmes ar pasakainajiem skaitļiem, nullēm un vēlreiz nullēm, patiesi apdullinoša, visā pilnībā nekad neizprotama bagātība — gluži astronomiska bagātība!

Kamēr pienāks šis brīdis, viņš pie laimes galda ir un paliek tikai nožēlojams diedelētājs, bada cietējs, kam jāsamierinās ar niecīgajām pārī spēles laimesta iespējām. Un viņš arī labprāt samierinās, jo viņu vilina izredzes reiz iegūt daudz!

Zinot viņa rocību, viņš šovakar nemaz nav tik trūcīgs. Mazliet piesardzīgi spēlējot, vajadzētu pārnest mājās diezgan krietnu naudiņu. Volfgangam Pagelam ir sava rūpīgos novērojumos izstrādāta spēles sistēma. No ruletes trīsdesmit sešiem skaitļiem astoņpadsmit ir sarkani un astoņpadsmit melni. Ja neņem vērā trīsdesmit septīto iespēju — nulli, kad visas likmes pievāc bankas turētājs, — tad sarkanam un melnam ir

vienādas izredzes laimēt. Bezgalīgi ilgi turpinātā ruletes spēlē kā sarkano, tā melno laimestu skaitam pēc varbūtības teorijas jābūt vienādam. Tā arī noteikti ir. Tomēr, kādā secībā sarkanais ar melno spēles gaitā īsteni mainās, to šķiet nosakām kāda vēl daudz noslēpumaināka likumība, ko pa pusei vajag mācēt novērot, pa pusei nojaust.

Kā vienmēr, pirms sāka spēlēt, Volfgangs novērodams stāv pie ruletes galda un redz, ka sarkans laimē un atkal sarkans, un vēlreiz sarkans. Četras, piecas, sešas reizes sarkans, pat desmit reižu, pat piecpadsmit, jā, pavisam retos gadījumos vēl vairāk — sarkans, vienā laidā sarkans. Tas runā pretī katrai jēgai, katram saprātam, tas spītē visai varbūtības teorijai, tas dzen izmisumā ikvienu, kas spēlē pēc «sistēmas».

Un tad pēkšņi laimē melns, pēc sešām vai astoņām reizēm sarkano nomaina melns! Divas trīs reizes, tad atkal sarkans, un tā nu vienā laidā nogurdinoši mainās: sarkans un melns, melns un sarkans.

Taču Volfgangs vēl arvien nogaida. Vēl nekas nav nosakāms, vēl nav pietiekamu izredžu laimēt, lai jau riskētu.

Pēkšņi Volfs jūt, ka viņā kaut kas saspringst. Viņš veras ruletes galda laukumiņā, ko pašreiz var brīvi redzēt. Viņam liekas, ka savās domās kādu brīdi bijis citur, pats nezinot, kur, un ka nav sekojis spēles gaitai. Tomēr viņš zina, ka tagad trīs reizes pēc kārtas ir laimējis melns, zina, ka nu viņam jāsāk, ka tagad būs melno sērija, un viņš sāk.

Volfgangs liek uz melno trīs četras reizes. Vairāk viņš neuzdrošinās. Ak, divpadsmit, piecpadsmit reižu sarkans ir izņēmuma gadījums; te, lūk, var būt lielās laimes iespējas: ruletē atstāt likmi un laimestu divkāršot! Atstāt — divkāršot... un tā tikai turpināt, sasniedzot pasakainus skaitļus. Taču viņa rīcības kapitāls ir pārāk niecīgs, viņš nedrīkst kļūdīties, viņam jāsamierinās ar prozaisko drošību. Bet kādreiz — kādreiz pavisam noteikti pienāks tāda nakts, un tad viņš spēlēs, vēlreiz spēlēs, spēlēs un spēlēs . . . Viņš zinās, ka septiņpadsmit reižu pēc kārtas laimēs sarkans, liks uz sarkano septiņpadsmit reizes un ne reizi vairāk.

Pēc tam viņš nekad vairs nespēlēs. Tad viņi šo naudu ieguldīs kādā mierīgu pasākumā, atvērs, nu, piemera dēļ, senlietu veikalu. Sī nozare viņam patīk, viņš interesējas par senlietām. Tad dzīve kļūs mierīga un izlīdzināta, nebūs vairs nekādu ārkārtēju sasprindzinājumu, nebūs ne miņas no bezgala dziļā izmisuma, nebūs šo laupitājputnu seju, kuri sabozušies vēro viņu, nebūs vairs šo eleganto, apšaubāmas slavas sieviešu, kas nozog viņa likmi...

Lai izvairītos no Valūtas Vampīra tuvuma, Volfgangs sameklējis vietu ruletes galda pretējā galā, tomēr tas neko nelīdz. Viņš nupat liek savu likmi un tūliņ jau dzird viņas balsi:

— Pavirzieties taču! Ko jus tā izpleties? Citi arī grib spēlēt!

Volfgangs paklanās un, nepaskatījies uz viņu, aiziet. Atrod citu vietu un sāk atkal spēlēt. Viņš atgādina sev, ka šodien jāspēlē sevišķi piesardzīgi, ka jāpārnes mājās vairāk nekā parasti: rīt pulksten pusvienos viņus salaulās.

Nu labi. Labi. Petra ir lieliska meitene, nekad nebūs nevienas citas, kas mīlēs viņu pašaizliedzīgāk un tādu, kāds nu viņš reiz ir, nesalīdzinās ar kaut kādu apnicīgu ideāltipu. Tātad rīt viņi laulāsies, bet, kāpēc īsteni, to acumirklī nav iespējams izdibināt. Taču arī tas nav svarīgi, gan jau būs labi. Volfs vēlas spēlēt mazliet uzmanīgāk, nupat viņam gan nekādā ziņā nevajadzēja likt uz melno. Pazaudēts! Tad nu tagad ...

Pēkšņi viņš atkal dzird aiz muguras dusmīgo, aizkaitināto balsi. Tagad sieviete strīdas ar citu kungu, viņa runā spalgi un sašutusi. Kā tad — deguns gluži bāls, tā šņauc «sniegu», šī palaidne ir kokaīniste. Nav vērts ar viņu strīdēties, pat skaidrā prātā viņa neapjēdz, ko grib un ko dara. Un tagad nepavisam!

Viņš atkal sameklē citu vietu un sāk spēlēt no jauna.

Šoreiz viss rit labi. Viņš spēlē piesardzīgi, atkal atgūst zaudēto; jā, nu jau var pat izņemt no apgrozības visu savu rīcības kapitālu un spēlēt tikai ar laimēto naudu vien. Volfgangam blakus stāv jauneklis šaudīgām acīm, izklaidīgām kustībām; šodien tas noteikti spēlē pirmo reizi mūžā. Šādi cilvēki atnes laimi. Volfgangam izdodas nepamanīti noglaudīt ar kreiso roku jauneklim muguru, tieši ar kreiso roku... tas palielina izredzes laimēt! Un viņš likmi atstāj bankā vēl vienu reizi, ko citādi nebūtu uzdrošinājies. Laimē atkal. Laupītājputns uzmet viņam ašu, niknu skatienu. Labi!

Tagad rītdienai pietiek, pietiek pat pāris dienām ilgāk (ja vien dolāra klirss pārmērīgi nekāpj), Volfs tagad varētu iet mājās. Taču vēl ir pavisam agrs; viņš zina, ka stundām ilgi nomodā gulēs gultā, domās par spēles gaitu, zina, ka mocīsies pašpārmetumos, ka nav sekojis laimes aicinājumam ...

Viņš slāv gluži mierīgi, tur rokā laimētos žetonus, klausās bumbiņas ripošanā, krupjē saucienos, grābeklīšu klusajā, skrāpīgajā švīkoņā pa zaļo galdu. Volfs jūtas gandrīz kā sapnī. Zina, ka atrodas šeit, šajā spēļu zālē, bet varbūt ir kaut kur pavisam citur? Ripojošās bumbiņas troksnis atgādina dzirnavu rata klaboņu. Jā, tā ir iemidzinoša; dzīve, tiklīdz cilvēks to izjūt, arvien atgādina ūdeni — tekošu ūdeni, panta rhei, viss plūst, tā teica jau ģimnāzijā, kad viņš vēl nebija kadetu skolā. Arī tas viss aizplūdis.

Volfgangs jūt, ka ir ļoti noguris, turklāt rīkle izkaltusi sausa kā tuksnesis. Catavā nejēdzība, ka šeit nav nekā dzerama. Būtu jāaiziet pie ūdens krāna tualetes istabā. Bet tad viņš nezinās, kā turpinājusies spēle.

Sarkans — melns — melns — sarkans — sarkans — melns.. „ Nu protams, cita nekā taču nav: sarkana dzīvība un melna

nāve. Nekā cita vispār nav un nebūs, lai cilvēki gudro cik gudrodami. Dzīvība un nāve — nekā vairāk ...

Nulle!

Pareizi, nulli viņš piemirsis — tā, protams, arī vēl eksistē. Pārī spēlētāji arvien aizmirst nulli, un pēkšņi viņu nauda ir vējā. Bet, ja eksistē nulle, tad nulle ir nāve, un tas arī ir gluži pareizi. Tad sarkans ir mīlestība, to bieži vien mazliet pārspīlē, bet lai jau: ir taču patīkami, ja tevi mīl. Un melns — kas tad ir melns? Nu, melns tad ir dzīvība. Tas arī ir pārspīlēti sacīts, tikai pārspīlēts pretējā virzienā. Ne jau gluži melns, pelēks arī to izteiktu. Bieži vien gaišs, sudrabaini pelēks. Pēteris katrā ziņā ir laba meitene.

«Man taču ir drudzis,» Volfgangam pēkšņi iešaujas prātā. «Šķiet, man katru vakaru ir drudzis. Patiešām derētu padzerties. Tagad es tūliņ iešu.»

Viņš tomēr paliek, pažvadzina rokā spēļu markas, steidzīgi pievieno tām no kabatas pārējās un tieši tai brīdī, kad krupjē sauc: — Pietiek! — liek visu uz nulli. Uz nulli!

Sirds viņam apstājas. «Ko es daru?» viņš samulsis sev jautā. Sausuma sajūta mutē kļūst neizturama. Acis kaist, āda pār deniņiem saspringst kā pergaments. Neaptverami ilgi bumbiņa ripo un ripo, Volfgangam liekas, ka visi raugās tikai uz viņu.

«Visi manī skatās. Liku uz nulli. Visu, kas mums ir, liku uz nulli — nulle nozīmē nāvi. Rīt laulības ...»

Bumbiņa ripo un ripo; ir neiespējami vēl ilgāk aizturēt elpu. Viņš dziļi ievelk gaisu — sasprindzinājums atslābst...

— Divdesmit seši! — krupjē sauc. Melns, nepāris, zaudēts... Pagels gandrīz vai atviegloti izelpo caur degunu. Viss ir pareizi: ruletes zāle patur viņa naudu. Ne velti Valūtas Vampīrs jauca viņam domas. Tieši šai brīdī meiča pusbalsī izmet:

Sitie mazuļi! Spēlēt gribas ... Lai spēlējas pa smilšu kasti!

Vanagam līdzīgais krupjē raida Volfgangam asu, triumfējošu skatienu.

Vienu mirkli Volfgangs vēl nogaidoši stāv. Izjūta, ka viņš ir atbrīvots no mokoša sasprindzinājuma, pagaist. «Kaut jel man būtu viena spēļu marka,» viņš domā. «Lai, vienalga! Reiz tomēr pienāks šī diena!»

Bumbiņa jau atkal ripo. Lēnām Volfgangs iet ārā garām sērīga izskata vahtmeistaram, dodas lejup pa tumšajām kāpnēm.

Viņš ilgi stāv pie parādes durvīm, līdz kāds ievilinātājs viņu izlaiž.

DIVU MĪLĒTĀJU IZSKAIDROŠANĀS

Ko viņš par visām šīm lietām var stāstīt savam mazajam, mīļajam Pēterim? Gandrīz vai neko. Visu var ietvert vienā vienīgā teikumā: sakumā laimēju, tad iekūlos ķezā. Tātad nav nekā sevišķa ko ziņot, pēdējā laikā viņam bieži vien bijis jāpiediin vārdiņš «ķeza». Protams, ka Petra no šiem vārdiem maz ko izprot, maz ko izjūt. Viņa varbūt domā, ka tas ir kaut kas tamlīdzīgs kā paspēlēt kāršu partiju vai loterijā izvilkt tukšu lozi. Satraukuma viļņojumu, laimes un izmisuma jūtas meitenei ieskaidrot nevar. Viņai var paziņot tikai gala rezultātu — maks tukšs, un tas ir gaužām maz.

Tomēr Petra par visām šīm lietām zina daudz vairāk, nekā viņš domā. Pārlieku bieži viņa redzējusi Volfganga seju — naktīs, kad viņš pārnāk mājās vēl sakarsis. Un pārgurušo seju miegā. Un dusmīgo, nemierīgo seju, kad viņš sapņo par spēli. (Vai tad viņš patiešām nemaz nezina, ka sapņo par to gandrīz vai katru nakti, — viņš, kas grib iestāstīt sev un viņai, ka nav azartists?) Un svešo, vājo seju, kad Volfgangs, neklausīdamies viņas runā, izklaidīgi jautā «ko?» un tomēr nedzird atbildi, — seju, kurā pārdzīvotā vīzija atainojas tik spilgti, ka, šķiet, to iespējams paņemt nost kā kaut ko reālu, kas ieguvis apveidu. Un seju, kad viņš pie spoguļa sukā matus un pēkšņi pamana tās izteiksmi.

Nē, Petra zina pietiekami, viņam nevajag runāt, nevajag mocīt sevi ar paskaidrojumiem un atvainošanos.

— Tas taču ir gluži vienalga,. Volf! — viņa ātri teic. — Nauda mums taču vienmēr bijusi vienaldzīga.

Viņš Petrā tikai paskatās — pateicīgs, ka tā viņam aiztaupījusi šo paskaidrojumu.

— Protams, — viņš tad saka. — Gan es atkal to atgūšu. Varbūt jau šovakar.

— Tikai, — Petra turpina, turklāt tā ir pirmā reize, kad viņa ir neatlaidīga, — mums šodien pulksten pusvienos jābūt dzimtsarakstā.

— Un es, — viņš ātri izmet, — aiznesīšu tavas drēbes tēvocim ... Vai dzimtsarakstu ierēdnis nevarētu tevi kā smagi saslimušu laulāt gultā?

— Arī par smagi saslimušu tev vajadzēs maksāt! — viņa iesmejas. — Tu taču zini, pat nāve prasa izdevumus.

— Bet varbūt slimības gadījumā jāmaksā tikai vēlāk, — viņš teic pa pusei domīgi, pa pusei smiedamies. — Un, ja tad nav naudas, — salaulāts paliek salaulāts.

Brīdi abi klusē. Piesmakušais un, saulei augstāk kāpjot, arvien vairāk pārkarsētais gaiss istabā šķiet gandrīz vai rokām tverams, tā sausumu jūt sejas āda. Klusumā skārda štancētavas dārdienus dzird skaidrāk. Un

tad pēkšņi atskan čerkstoši raudulīgā Tumanietes balss, kura pie durvīm tērgā ar kādu kaimiņieni. īres nams, šis pārpildītais ļaužu strops, dūc, kliedz, dzied, klabina, sauc un raud daudzās balsis.

— Tu zini, ka tev mani nav jāprec, — meitene piepeši apņēmīgi saka. Un pēc brīža piebilst: — Neviens cilvēks manā labā nav darījis tik daudz kā tu.

Volfs mazliet kautri raugās sānis. Saulē mirgojošais logs kvēlo kā nokaitēts. «Ko tad es īsti viņas labā esmu darījis?» viņš apmulsis domā. «Iemācījis, kā pareizi jātur nazis un dakšiņa, un pareizu vācu valodu?»

Viņš pagriež galvu un uzlūko meiteni. Petra grib pateikt vēl kaut ko, bet viņas lūpas notrīs, it kā viņa pūlētos nomākt elsas. Meitenes satumsušajā skatienā viņš sajūt tādu intensitāti, ka vispatīkamāk būtu novērst acis.

Bet tad jau viņa atkal runā. Viņa teic:

— Ja es zinātu, ka tu uzskati tikai par savu pienākumu mani precēt, tad nekad to negribētu.

Viņš lēnām, noliedzoši pakrata galvu.

— Vai arī par spīti savai mātei, — viņa turpina. — Vai arī tāpēc, ka ceri mani tā iepriecināt.

Volfs tikai noliedzoši krata galvu.

(«Bet vai tad viņa zina, kāpēc mēs precēsimies?» viņš domā izbrīnījies un samulsis.)

— ... Tomēr es ticu, ka tu arī to gribi, jo jūti — mēs saderam kopā, — viņa pēkšņi saka. Petra šos vārdus grūstin izgrūž, acīs mirdz asaras. Nu viņa var runāt brīvāk, it kā visgrūtākais būtu pateikts. — Ak Volf, mīļais, ja tas tā nav, ja tu precies kāda cita iemesla dēļ, tad nedari to, lūdzu, nedari! Tā tu mani nesāpināsi. Nesāpināsi tik ļoti, — viņa steidzīgi piebilst, — kā tad, ja mani apprecētu un mēs nemaz nesaderētu kopā.

Petra skatās Volfgangā, viņas sejā pēkšņi atplaukst sinaids, lai gan acīs vēl mirdz asaras.

— Tu taču zini, mani sauc — Lēdiga, mani no laika gala sauc — Lēdiga ... Ar uzvārdu tu arvien biji apmierināts, tikai Petra tev šķita par cietu.

— Ak Pētra Lēdiga, Pēter, Pēter! — Volfs izsaucas, jo savā vientuļajā, egoistiskajā čaulā jūtas viņas pazemīgā maiguma neizprotami uzvarēts. — Ko tu runā?! — Viņš apskauj meiteni, tur rokās, šūpo kā bērnu un smiedamies saka: — Mums nav naudas, ar ko samaksāt dzimtsaraksta nodevu, bet tu runā par visnopietnākajiem jautājumiem.

— Un vai tad man par tiem nav jārunā? — Petra atteic klasāk, galvu piekļāvusi viņa krūtīm. — Vai man par tiem nav jārunā, ja tu pats par tiem klusē ... arvien, katru dienu, katru stundu?! Man tik bieži lie-

kns, pat ja tu mani apskauj kā pašreiz un skūpsti kā pašreiz, ka tu esi kaut kur pavisam tālu proļām no manis ... no visa ...

— Nu tu runā par spēlēšanu, — viņš atbild, un skāviens atslābst.

— Nē, es nerunāju par spēlēšanu, — viņa strauji iebilst un pieglauž galvu vēl ciešāk. — Vai varbūt arī runāju; tas jāzina tev; es taču nezinu, kur tu atrodies un ko tu domā. Spēlē, cik vien gribi... bet, ja tu nespēlē, vai tad tu nevarētu būt mazlietiņ šeit? Ak Volfij! — viņa teic un tagad atvirzās no Volfganga, aptvērusi tomēr viņa rokas virspus elkoņa un raudzīdamās viņam cieši acīs.

— Tu arvien domā, ka tev jāatvainojas naudas dēj vai man kaut kas jāpaskaidro ... tev nekas nav jāskaidro un nav ari jāatvainojas. Ja mēs saderam kopā, tad viss ir pareizi, un, ja nesaderam, tad taču viss ir nepareizi ... vai ar naudu vai bez tās, laulāti vai nelaulāti.

Petra saspringti veras Volfgangā, gaida kādu vārdu, ak, kaut viņš būtu slēdzis viņu cieši savās rokās, tad viņa to tūlīt būtu jutusi!

«Ko viņa īsteni grib no manis?» Volfs, Petras vārdos klausīdamies, domā. Taču viņš ļoti labi zina, ko viņa grib. Petra ir pilnīgi nodevusi sevi viņa rokās, jau no paša sākuma, kopš viņu pirmā rīta, kad tā Vol-fam jautāja, vai nedrīkst iet līdzi. Viņai pašai nav palicis nekā. Tagad meitene viņam lūdz atvērt, kaut tikai reizīti atvērt savu noslēpumaino, viņai tik neizprotamo, brīžiem tālo sirdi...

«Bet kā tad man tas jādara?» viņš sev jautā. «Kā lai es to daru?» Un ar pēkšņu atvieglojuma sajutu; «Ja es to nezinu, tas taču rāda, ka viņai taisnība: es viņu nemīlu, līkai tāpat vien gribu precēt. Ja es vakar nebūtu licis uz nulli,» viņš steidzīgi turpina, «tad šodien būtu nauda dzimtsarakstu nodaļai. Tad atkristu šāda izskaidrošanās. Protams, tagad, kad to visu zinu, būtu pareizāk, ja mēs neprecētos. Bet kā lai viņai pasaku? Man nav atpakaļceļa. Viņa vēl arvien noraugās manī. Ko lai es viņai saku? . . .»

Klusums ir kļuvis smags un nomācošs; viņa vēl tur Volfganga roku, bet pavisam viegli, it kā aizmirsusi to savējā. Viņš iekāsējas.

— Pēter ... — Volfgangs tad ierunājas.

Sai brīdī veras gaiteņa durvis un var dzirdēt Tumanietes šļūcošos soļus.

— Ātri, Volfgang, aizver durvis! — Petra steidzīgi izmet. — Nāk Tumana kundze, tā mums te nemaz nav vajadzīga.

Meitene ir atlaidusi Volfganga roku. Viņš dodas uz durvju pusi, taču vēl nav paspējis satvert rokturi, kad jau parādās dzīvokļa saimniece.

— Vai t’ jūs vis laik vēl gaid? — viņa vaicā. — Es tač teic: nav ņaud, nav kafij.

— Paklausieties, Tumana kundze, — Volfgangs ātri izmet. — Es nemaz negribu kafiju. Es tūliņ eju ar mūsu mantiņām pie tēvoča. Bet jūs

pa to laiku iedodiet Petrai baltmaizītes un kafiju, viņa aiz bada pus-mirusi.

Petra klusē.

— Un ar naudu es tūliņ atnākšu pie jums un visu samaksāšu, paturēšu sev vienīgi tik daudz, lai aizbrauktu uz Grunevaldi. Tur man ir draugs, vēl no armijas laikiem, viņu sauc — Ceke, fon Ceke, tas man noteikti aizdos...

Tagad Volfs uzdrošinās pamest skatienu atpaka] istabā. Petra pavisam klusītiņām ir apsēdusies uz gultas malas, sēž tur, galvu nodūrusi, seju viņš neredz.

— Tā?! — Tumaniete atbild pusjautādama, pusdraudēdama. — Nu, brokasti, to lai tas skuķ dabo ... šodien un rīt ar vēl dabo — Bet kā t’ nu ir ar to laulāšan? — Viņa stāv vaļīgās drēbēs, ļumīgu miesu, ar podiņu rokā ... Tā stāvēdama, viņa, protams, var jebkuram cilvēkam atņemt prieku laulāties, var uz visu mūžu iznīcināt katru ticību kārtīgai pilsoniskai ģimenes dzīvei.

— Ak! — Volfgangs, neko nedomājot, izmet un ar vienu rāvienu jūtas atkal možs. — Ja Petrai būs brokastis, tad būs arī laulības.

Viņš ātri paskatās uz meiteni, bet Petra sēž, kā sēdējusi.

— Lombardā jūs netiks tik ātr klāt, un Grunevald ir tāl prom, — Tumaniete turpina. — Es tik vienmēr dzird: būs, būs laulīb, bet laulīb nav, un es vairs netic ...

— Tomēr, tomēr! — Petra pēkšņi ierunājas un pieceļas. — Jūs, Tu-mana kundze, varat droši ticēt — būs nauda, un būs arī laulības ... Nāc, Volf, es palīdzēšu tev iesaiņot mantas. Paņemsim atkal mazo čemodānu, tad tēvocis, to paverot, tūlīt redzēs, ka visas mantiņas atkal klāt. Nu jau viņš tās visas pazīst. — Un Petra uzsmaida Volfgangam.

Tumana kundze, abus vērodama, pagriež galvu gan pret vienu, gan otru — lēnām, kā vecs, prātīgs putns. Volfgangs neizsakāmi atvieglots iesaucas:

— Ak Pēter, tu tomēr arvien esi visjaukākā, un varbūt man arī vēl patiešām izdosies visu nokārtot līdz pulksten pusvieniem. Ja tikai satikšu Čeki, viņš man noteikti aizdos pietiekami daudz, lai pietiktu ari taksītim.

— Kā tad! — Petras vietā atbild Tumaniete. — Un tad paķers meič tieš no cisām un prom uz dzimtsarakst, kā viņ ir — ar vīrieš mētelīt mugurā un ne lupatiņas apakšā! Neko teikt, mēs jau dikt lepn!!! — Viņas acis dzēlīgi zibsnī. — Un man to vis jādzird, tfī! Un slikt ir, ka ir pulk tād zostiņ, kas jums, vīrišķiem, to pasaciņ tic, un, cik es šo meič pazist, vēlāk šī kvernēs un ilg pa man ķēķ grozīsies, kā grib man palīdzēt. Bet šī nemaz negrib palīdzēt, ne smak no tā, viņa tik grib lūrēt ar vien ac uz ķēķ pulksten un punktīg pulksten pusvienos teiks: «Nu es jūt, viņš nāk, Tuman kundz!» ... Bet viņš nemaz nenāk un laikam taisen tad sēž

pie sav augstdzimuš draugs iekš vien mier un iemet pa šnabīt, un uzvelk kupl dūm, un, ja viņš, nudien, kaut ko domā, tad domā: «Tie meitēn jau vienmēr tic! Un, ko tu nepadar šodien, to ar rit nav jāpadar...»

Un Tumaniete uzmet iznīcinošu skatienu Volfgangam, nicinoši līdzjūtīgu Petrai, mazliet savīcina podiņu, it kā teiktajam vienā rāvienā pielikdama punktu, izsaucēju un jautājuma zīmi, un tad aizver durvis. Abi palikušie tomēr jūtas diezgan neveikli un neuzdrīkstas paskatīties viens otrā, jo par dzīvokļa saimnieces vārdu šalti var gan domāt, ko vien grib, bet patīkama tā nav.

Beidzot Petra tomēr iesāk:

— Neņem to pie sirds, Volfgang! Viņa un visi citi var teikt, ko vien grib, tas taču neko negroza. Un, ja es pirmīt biju tik raudulīga, tad aizmirsti to! Brīžiem cilvēku māc tāda sajūta, it kā viņš būtu gluži viens, un tad ir bailes un ļoti gribas dzirdēt mierinošu vārdu.

— Pēter, vai tagad tu vairs neesi viena? — Volfgangs, dīvaini aizkustināts, jautā. — Vai tagad tev vairs nevajag mierinājuma?

— Ak, — viņa izdveš un kautrā mulsumā uzlūko Volfu. — Tu taču esi šeit.

— Bet, — Volfgangs pēkšņi jautā, — varbūt Podiņmadāmai arī taisnība, ka es pulksten pusvienos sēžu un domāju: ticēt viņas taču tic arvien ... Kā tev liekas?

— Ka es ticu! — viņa izsaucas, paceļ galvu un drosmīgi uzlūko viņu.

—• Un, ja arī es tev neticētu, vai tad tas ko grozītu? Saistīt es tevi nevaru. Laulāti vai nelaulāti___ja tu mani mīli, tad viss ir labi, un ja nemīli ... — Petra apraujas un uzsmaida. — Bet nu pasteidzies, Volf! Tēvocim divpadsmitos sākas pusdienas pārtraukums, un varbūt patiešām ir gara rinda. — Viņa ieliek Volfgangam rokā čemodānu, vēlreiz viņu noskūpsta. — Labu izdošanos, Volf!

Viņš meitenei labprāt vēl būtu ko teicis, taču nekas neienāk prātā. Tā viņš paņem čemodānu un aiziet.

## Trešā nodaļa. MEDĪTĀJI UN MEDĪTIE

LAUKSAIMNIECĪBAS PĀRZINIM MEIERAM GADAS JAUNS PAZIŅA

Starp vienpadsmito un divpadsmito rīta stundu Nei-loes lēņu muižas lauksaimniecības pārzinis mazais Meiers, iesaukts Nēģermeiers, jau atkal ir tik noguris, ka ar visiem svārkiem un zābakiem varētu iekrist gultā un gulēt līdz nākamajam rītam. Taču viņš, diemžēl, sēž tikai rudzu lauka malā garajā, sausajā meža zālē, zem pāris priedītēm labi paslēpts no skatieniem, un snauduļo.

Pulksten trijos viņš uzcēlies, siltajā kūts sutoņā (tik noguris, jau tik noguris!) izsniedzis lopbarību, pārraudzījis barošaņu un slaukšanu, kontrolējis lopu tīrīšanu. Kopš pulksten četriem vedis šķūnī rapšus, kas jāieved, kamēr vēl rasa, citādi izbirst sēklas. Ceturksni pirms septiņiem, kājās stāvot, izdzēris tasi kafijas, steigā kaut ko iekodis (joprojām vēl noguris!). Un kopš septiņiem — ierastā dienas solī.

Tad no rudzu lauka pienāk ziņa, ka salūzuši abi kūlīšu sējēji. Jozis turp kopā ar kalēju, lāpījuši un lāpījuši tās grabažas. Nu tās atkal klabina, vēl klabina — ak, cik viņš noguris un tagad noguris ne tikai no vakardienas, tagad jau nogurums arī no šodienas! Ak, cik labprāt tagad šeit, saulītē cepinoties, aizmigtu! Bet viņam pirms divpadsmitiem jātiek vēlreiz uz cukurbiešu lauku, jāpaskatās, vai ļaužu uzraugs, šis Kovaļev-skis, ar saviem ļaudīm kaplē kārtīgi vai taisa brāķi...

Meiera divritenis guļ pāris soļu nostāk, ceļmalas grāvī aiz priežu jaunaudzītcs. Taču pats ir par slinku, lai brauktu tālāk-, viņš to nemaz nespēj. Nogurums kā biezs, vilnains, mazliet sāpīgs smagums gulst visos locekļos, bet jo sevišķi jūtams rīklē. Ja guļ pavisam nekustīgi, tad nogurums it kā piemieg. Taču, ja pakustina kaut vai kāju, tad tūdaļ skrāpē un berž kā ar sariem.

Meiers lēnām aizsmēķē cigareti, tīksmīgi ievelk pāris dūmu un stingi

akotās uz savām noputējušajām, novalkātajām kurpēm. Jaunas gan va-

Ioilzētu, taču rotmistrs ir varens vīrs, piecsimt tūkstoši mārku ir nebijusi Irln lauksaimniecības pārziņa alga. Tomēr, ja nogaidīsim, cik maksās dolārs nākamā mēneša pirmajā datumā, tad varbūt kurpes pat pazolēt nevarēsim! Neiloes lēņu muižā daudz kā vajadzētu — derētu vēl divi Ierēdņi. Taču rotmistrs ir varens vīrs un atklājis, ka pats var visu paveikt, — ne velna nevar! Aizbraucis šodien uz Berlīni sadabūt pjāvējus. Tu vismaz viņš nevar iztraucēt nieka inspektoru no priekšpusdienas snaudiena ... «Bet interesanti redzēt, kādus (audis tad šis atvedīs. Ja vispār tvedīs. Ak, ko nospļauties tur .. .»

Meiers atlaižas uz muguras, cigarete tagad kūp pašā lūpu kaktiņā, cepure tiek pārvilkta pār acīm, lai saule nededzinātu. Viņa dēj sievišķi tur, cukurbiešu laukā, ar visu savu Kovaļevski var sust, cik uziet, tie visi — viena nekaunīga banda! Bet meita šim Kovaļevskim ir iznesīga, — kas to gan būtu domājis! Tīri derētu, ka tā no Berlīnes atkal atbrauktu atvaļinājumā, — viņš jau savu panāktu! Ir gan tveice, neciešami karsts, īsta cepeškrāsns. Kad tikai neuznāk negaiss, tad visa labība samirks un viņš būs ķezā. Protams, labību šodien vajadzētu ievest, bet rotmistrs ir varens virs un turklāt laika pareģis: nelīs, labību nevedīsim — un miers!

Paldies dievam, kūlīšu sējēji vēl klabina, tāpēc var mierīgi pagulēt tepat. Tikai neaizmigt, jo tad pirms vakara nepamodīsies. -Rotmistrs tūliņ uzzinātu, un rīt tev, cilvēk, nav vairs pajumtes. Tas arī vēl nebūtu nekas, vismaz varētu atkal reiz izgulēties!...

Jā, mazā Kovaļevska nav zemē metama, tā arī Berlīnē prot panākt •avu, bet šī Amanda — Amanda Baķa pat vēl vairāk! Mazais Meiers, Nēģermeiers, apzveļas uz sāniem, galīgi atvaira uzmācīgo domu, ka, taisnību sakot, rotmistrs nemaz nav liedzis labību ievest, bet gan teicis, lai Meiers rīkojas, kā apstākji prasa.

Nē, par to Meiers tagad negrib domāt, labāk domās par Amandu. Viņā drusku sarosās dzīvība, viņš pievelk ceļgalus un aiz labsajūtas ieņurdas. Tai pašā mirklī cigarete izkrīt no lūpu kaktiņa, bet tas nav svarīgi,— kas viņam cigarete, viņam ir Amanda! Nu jā, visi viņu sauc par tnazo Meieru, Nēģermeieru — un, ja viņš sevi apskata spogulī, tad jāatzīst, ka tiem taisnība. Aiz apaļajiem, lielajiem, izliektajiem aceņu stikliem raugās apaļas, lielas, dzeltenīgas acis kā pūcei, deguns saspiests, lūpas biezas, piere tikko divu pirkstu platumā, ausis atļutušas — un viss šis vīriņš Meiers ir vienu metru piecdesmit četri centimetri garš!

Bet te jau slēpjas tas āķis: viņa izskats ir tik dulls, tik neiedomājams, viņš ir tik groteski neglīts, un piedevām viņam vēl tik nekaunīgs, mīļš purniņš, ka visi skuķi uz viņu kā uzburti. Toreiz pat, kad viņa ar draudzeni gāja tam garām — viņš tad Neiloē nebija vēl lāgā apsildījies. — draudzene teica:

— Amanda, tur jau vajadzīgs ķeblītis, lai tu tiktu klāt!

Bet Amanda atbildēja: — Tas arī nekas, viņam tāds mīļš purņuks!

Tādā veidā viņas atklāj mīlestību — tādas ir šejienes meičas: nekaunīgi draiskas, apbrīnojami bezrūpīgas. Vai nu. tās tīko pēc kāda, vai netīko, taču vismaz lieki nerunā. Lāga skuķi!

Tā Amanda vakar vakarā iekāpa pie viņa pa logu — taisnību sakot, viņam nebija nekādas patikas, viņš bija pārāk noguris — un te no krūmiem izdrāzās pati cienīgā. (Ne jau jaunā rotmistra madāma, tā tikai būtu pasmējusies, tā pati nav bez grēciņiem. Nē, ne jau tā, bet vecā ma-dāma, sievasmāte, tā no pils.) Jebkura cita meiča iespiegtos, paslēptos vai sauktu viņu palīgā, tikai ne Amanda. Viņš pats, nemaz neiejaucoties, nevarēja vien notīksmināties.

— Nu jā, cienītā kundze, — Amanda gluži nevainīgi teica, — es ar inspektoru tikai pārskatīšu tos putnu norēķinus, dienā viņam taču nekad nav laika.

— Un tāpēc jums jākāpj pa logu?! — uzbrēca vecā madāma, kas ir tik ļoti dievbijīga. — Ak jūs nekauņa!

— Ja durvis jau aizslēgtas, — Amanda atbildēja. »

Un, kad madāmai vēl nepietika un viņa negribēja saprast, ka ar šo laiku skuķiem netikt galā ne ar dievbijību, ne ar bargumu, tad Amanda teica:

— Un tagad, cienītā kundze, darba laiks beidzies. Un, kā es izlietoju savu brīvo laiku, tā ir mana darīšana. Un, ja jūs atrodat labāku putnkopi nekā mani (par tik smieklīgi mazu algu) — bet tādu jūs neatradīsiet, — tad jau es varu arī aiziet, bet tikai rīt.

Un Amanda uzstāja, lai viņš neaizver logu.

— Ja viņa grib palikt un klausīties, lai stāv, Hansulīt! Mums tas ir vienalga, un viņai varbūt savs prieks — ar dievlūgšanu vien bērnu viņa nedabūja!

Mazais Meiers gluži apmierināts klusi ieirgojas un piespiež vaigu ciešāk ; pie rokas, it kā sajuzdams savas Amandas mīksto un tomēr vingro ķermeni. Tieši tāda ir īstā tādam plikadīdām un vecpuisim kā viņš! Ne vārda : par mīlestību, uzticību vai precībām, bet vienmēr jautra, aša pie darba ! un aša ar muti. Un nekaunīgi ņipra! Tik ņipra, ka dažreiz sametas pat bail! Bet galu galā nav jau arī nekāds brīnums, augusi taču četros kara un piecos pēckara gados:

— Ja pati neņemšu sev ko rīt, tad nekā nedabūšu! Uri, ja negāzīšu tev pa purnu, tu gāzīsi man. Jāprot vienmēr aizstāvēties, puis, arī pret vecu sievišķi, vecums lomu nespēlē. Viņai savs prieks bijis — un man lai nekāda prieka nebūtu tikai tāpēc vien, ka šie taisa nejēdzīgus karus un inflāciju? Smieklīgi! Es esmu es, un, kad es vairs nebūšu, neviena vairs nebūs! Un par tām asarām (tās arī tikai liekulība), ko šī man, kā

kiietnam meitēnam, pie kapa nobirdinās, par skārda vainagu, ko uzkabinās uz mana kapa krusta, es arī nekā sev neiegūšu, un tāpēc, Hansulīt, papriecāsimies vēl šodien, vai ne? Līdzjūtību pret veco sievu, izturēties saudzīgāk? Nu, vai zini, kas tad pret mani bija līdzjūtīgs? Mūžīgi tikai sudeva pa galvu, un, kad deguns asiņoja, tad bija, kā vajag. Un, kad man sakāpa acīs asaras, tad tūliņ uzbļāva: «Nepinkšķi! Citādi dabūsi vēl pa to pašu vietu!» Nē, Hansulīt, es jau neko neteiktu, ja tur būtu kāda jēga. Bet jēgas nav nekādas, un tik stulba kā manas vistas, kas, mums par prieku, dēj olas un tad vēl beigās tiek zupas katlā, es gan neesmu, nu ne, paldies par to! Ja tu tā gribi, lūdzu, es ne!

«Tas tik ir skuķis!» Meiers vēlreiz nosmejas un ir jau cieši aizmidzis, nerūp vairs ne saimniecība, ne rotmistrs un tagad, nudien, gulētu līdz pašai vakara rasai, ja viņam pēkšņi tomēr nebūtu kļuvis par karstu un, galvenais, par smacīgu.

Meiers uztrūkstas no miega, nemaz vairs nejūt nogurumu un vienā rāvienā ir kājās; viņš redz, ka viņam apkārt nupat kā sācis plosīties īsts ugunsgrēks. Cauri gaišajiem, kodīgajiem dūmiem, kas jau sniedzas diezgan tālu, viņš ierauga kādu stāvu, kurš lēkā, sit un mīda degošo zāli, un tūliņ viņš pats arī sāk lēkāt, mīda liesmas, sit pa tām ar priežu zaru un uzkliedz svešajam:

— Deg tīri brangi!

— Cigarete! — tas tikai atbild un turpina dzēšanu.

— Gandrīz būtu arī pats sadedzis, — Meiers smejas.

— Zēl jau nebūtu! — svešais atbild.

— Ak tā gan! — Meiers, dūmus sarijies, klepodams atsaucas.

— Neplāti muti! — svešais komandē. — Saindēšanās ar dūmiem nav nekāds joks.

Tagad abi dzēš, cik vien jaudas, un Nēģermeiers pie tam saspringti ausās, vai abi kūlīšu sējēji vēl klabina. Patīkami gan nebūtu, ja ļaudis kaut ko manītu un izpļāpātu rotmistram.

Taču mašīnas — skaties un brīnies! — pļauj vien mierīgi tālāk savu spaili, un pareizi būtu, ja. lauksaimniecības pārzinis par to atkal dusmotos, jo tas, ka darbs nav pārtraukts, liecina — puiši snauž savos sēdekļos, atstājuši zirgu ziņā ne vien darbu, bet arī visu prātošanu, un šo puišu pēc varētu nodegt visa Neiloes lēņu muiža ar visām ēkām un astoņiem tūkstošiem morgenu meža: viņi, no darba mājās pārnākuši, blenztu uz līdz pamatiem nodegušajiem zirgu staļļiem, it kā būtu notikusi kāda burvestība.

Taču šoreiz Meiers neskaišas, bet priecājas, ka turpinās klaboņa un dūmu mežā top arvien mazāk. Beidzot viņš un viņa glābējs mazliet aizelsušies un nokvēpuši stāv pretī uz melnā laukuma, tik liela kā krietna istaba, un raugās viens otrā. Clābējs izskatās drusciņ mežonīgs, gados

vēl jauns, taču ar iesarkanu matu plīvu, mazām Ūsiņām un neskūtu zodu, diezgan asu zilo acu skatienu, ģērbies vecos, pelēkos karavīra svārkos un tādās pašās biksēs, bet ar skaistu, dzeltenu ādas jostu ap vidu un tikpat skaistu, dzeltenīgu pistoles maksti. Tur, proti, pistoles makstī droši vien kaut kam jābūt un ne jau konfektēm, jo maksts smagi nokarājas.

— Varbūt cigareti? — nelabojamais vējgrābsliš Meiers jautā svešajam un sniedz tam etviju, jo domā, ka sava glābēja labā taču kaut kas jādara.

— Dod tik šurp, draudziņ! — atbild uzrunātais. — Pleznas man melnas.

— Man arī! — Meiers smejas. Svešais tomēr ar divi pirkstiem paņem cigareti, abi tūliņ aizsmēķē, apsēžas paskopajā priežu pavēnī, mazliet nostāk no izdegušās vietas, un pavisam omulīgi iekārtojas sausajā zālē. Wo tikko piedzīvotā viņi tomēr kaut ko mācījušies: par pelnu trauku viens izraugās priedes celmu, otrs — lēzenu akmeni.

Karavīra drēbēs tērptais dziļi ievelk pāris dūmu, izloka muguru, pastaipās, nekautrēdamies skaļā basā nožāvājas «ā-ā» un dziļdomīgi nosaka:

— Jā ... jā ...

— Labi vien ir, vai ne? — lauksaimniecības pārzinis piebalso.

— Labi? Draņķīgi! — svešais atbild, it kā bezgala garlaikots, piemiegtām acīm vēlreiz nopēta svelmaini karsto ainavu un atmuguriski atlaižas zālē. -

Īstenībā Meieram nav ne laika, ne patikas šai priekšpusdienā vēlreiz nosnausties, tagad kopā ar šo svešo, bet viņš tomēr jūt pienākumu palikt vēl kādu brītiņu svešā dēļ. Lai saruna pavisam neizsīktu, viņš izmet:

— Karsts, vai ne?

Tas tikai noņurd.

Meiers pētoši paveras glābējā un iesaucas:

— Baltietis, vai ne?

Šoreiz atbildes vietā neatskan pat ņurdiens. Toties kaut kas čab aiz priedēm. Ar Meiera divriteni pie rokas parādās mežzinis Knībušs, sirm-bārdains plikgalvis; viņš nosviež divriteni Meieram pie kājām un, sviedrus slaucīdams, teic:

— Tu, Meier, atkal pamet divriteni ceļmalas grāvī?! Un tas taču nav tavs, bet dienesta divritenis — un, ja tas aiziet garu ceļu, rotmistrs būs nikns un tu ...

Tad mežzinis ierauga melni izdegušo laukumiņu, tūliņ aizsvilstas gluži sarkans (pret darba kolēģi var atļauties to, ko pret malkas zagļiem dzīvības briesmu dēļ neuzdrošinās) un sāk lamāties:

— Tu, sasodītais lempi, atkal esi smēķējis savus draņķīgos smirdu-ļus un aizsvilinājis man mežu?! Nu, pagaidi tik, draudziņ, te vairs nevar

būt ne runas par draugu būšanu un kāršu vakariem — dienests paliek dienests, un jau šovakar pat rotmistrs visu uzzinās ...

Taču šoreiz liktenis ir lēmis, lai mežzinis Knībušs nevienu teikumu nenobeidz. Tagad viņš ierauga zālē atlaidušos, acīm redzot, aizmigušo, ārkārtīgi aizdomīgo, panīkušo tipu un atsāk:

— Vai tu, Meier, notvēri blandoni un meža dedzinātāju? Lieliski, par to rotmistrs uzslavēs; un kādu laiku viņam vajadzēs pievaldīt mēli un nepārmest mazdūšību, enerģiskas rīcības trūkumu un nezoboties, ja kādam ir bailes no ļaudīm.

— Mosties, vazaņķi! — mežzinis uzbrēc un spēcīgi iesper ar kāju gulētājam pa sāniem. — Veiklāk! Celies — un prom aiz restēm!

Bet tas, kam viņš iesper, pagrūž sānis sejai uzlikto karavīra cepuri, uzmet asu skatienu dusmīgajam un vēl skarbākā balsī iesaucas:

— Mežzini Knībuš!

Nēģermeiers ir visai pārsteigts un vēl vairāk iepriecināts, redzot, kā šie vārdi iedarbojas uz viņa kāršu vakaru partneru, okšķeri un zaķpastalu Knībušu. Mežzinis satrūkstas, kā zibens ķerts, lamas iesprūst kaklā, un, sastindzis pamatstājā, viņš izgrūž:

— Leitnanta kungs!

Gulētājs lēnām uzgorās kājās, nobrauka no svārkiem un biksēm sakaltušo zāli un sausos zariņus un saka:

— Šovakar pulksten desmitos pie ciema vecākā sapulce. Jūs saziņosiet ļaudis. So mazo vīreli vari paņemt līdzi. — Viņš stāvēdams sakārto jostu un vēl piebilst: — Varēsiet arī ziņot, cik daudz ieroču ir Neiloes muižā — lietojami ieroči un munīcija, skaidrs?!

— Klausos, leitnanta kungs! — pļāpīgais, bārdainais vecis nomurmina, tomēr Meiers mana, ka tas dabūjis krietni vien trūkties.

Tad noslēpumainais indivīds viegli pamāj Meieram ar galvu, noteic:

— Viss kārtībā, draudziņ! — un ieiet priedulāja krūmos, pazūd mežā aiz milzīgajām priedēm — pagaist kā parādība.

— Deviņi pērkoni! — Meiers mazliet aizelsies saka un stingu skatienu blenž meža zaļumā. Taču tas jau atkal ir rāms un nekustīgs un zvīļo pusdienas tveicē.

— Jā, tev jau viegli izsaukties «deviņi pērkoni»! — mežzinis sāk šķendēties. — Bet man šo pēcpusdienu jābizo pa ciemu. Un, vai tas visiem pa prātam, arī vēl nav skaidrs. Daži tikai tā dīvaini pavīpsnā un saka: viss ir bleķis, mācību jau esot dabūjuši no Kapa '. Bet... — mežzinis runā gandrīz vai žēlabaini, — tu taču redzēji, kāds viņš ir, un pateikt viņam to tieši sejā neviens neuzdrošinās, un, tiklīdz viņš pasvilpj, tā visi nāk. Tikai man mūžīgi jādzird no visiem pretimrunāšana. 1

Knps — 1920. gada martā vadīja neveiksmīgu puču, kura nolūks bija gāzt Vcimāras republikas valdību. Tulk.

— Kas tad viņš tāds ir? — Meiers ziņkārīgi taujā. — Tik visvarens nemaz neizskatās!

— Kas viņš ir?! — mežzinis īgni attrauc. — Ir taču gluži vienalga, kā sevi nosauc, īsto uzvārdu jau viņš muftis neteiks, jo viņš, lūk, ir leitnants...

— Ūja, leitnants — tas šodien vairs neko daudz nenozīmē, — Meiers izmet, bet tas, kā šis leitnants sadeva Knībušam, ir tomēr atstājis varenu iespaidu.

— Ko es tur zinu, vai leitnants nozīmē daudz vai maz! — mežzinis norūc. — Bet fakts, ka ļaudis viņam klausa. Un... — vecis noslēpumaini turpina, — droši vien viņiem lielas lietas padomā, un, ja tās izdodas, tad Ebertam un visam tam sarkanajam pūslim beigas!

— Nu, nu! — Meiers iebilst. — Tā dažs labs jau domāja. Sarkans liekas izturīga krāsa, to jūs tik viegli vis nenokasīsiet!

— Šoreiz tomēr! — mežzinis čukst. — Reihsvērs taču esot viņu pusē, un viņi paši sevi sauc par melno reihsvēru. Visa apkārtne te pilna ar viņiem — no Baltijas, Augšsilēzijas un arī no Rūras apgabala. Tos sauc par darba kolonām, un tie ir bez ieročiem. Bet tu jau pats redzēji un dzirdēji...

— Tātad pučs! — Meiers teic. — Un es lai piedalos? Tas man vēl pamatīgi jāpārdomā. Tikai tāpēc vien, ka man kāds pasaka: «Viss kārtībā, draudziņ!» — nē, tāpēc vien man ne prātā nenāk!

Mežzinis jau domā citu domu. Rūpju mākts viņš prāto: «Vecajam kungam ir četras medību šautenes un divas trīsstobrenes. Tad vēl bise. Rotmistrs ...»

— Pareizi! — Meiers iesaucas un pēkšņi jūtas visai atvieglots. — Kāda nostāja šai jautājumā ir rotmistram? Vai varbūt viņš par to nekā nezina?

— Jā, ja es to zinātu! — mežzinis gaudulīgi atbild. — Es taču to nezinu! Visur jau esmu taujājis. Rotmistrs brauc uz Ostādi un dažreiz arī sadzer ar reihsvēra virsniekiem. Varbūt mēs iesēžamies taisni nātrēs; ja lieta iziet greizi, es varu pat pazaudēt savu vietu un vecumdienās tikt vēl aiz restēm ...

— Nu, nu, vecais roni, tikai nesāc raudāt! — Meiers smejas. — Tas taču gluži vienkārši: kāpēc mums gan nepaprasīt rotmistram, vai viņš vēlas, lai mēs piedalāmies, vai ari nevēlas?

— Ak dievs, ak dievs! — mežzinis iesaucas un tagad tiešām izmisumā sasit plaukstas virs galvas. — Tu gan, Meier, esi lielākais vējgrābslis pasaulē! Vēlāk izrādīsies, ka rotmistram par visu šo lietu nav ne jausmas un mēs viņam būsim izpļāpājuši. Un to tev jau no avīzēm vajadzētu zināt: nodevēji krīt slepentiesas rokās! . .. Un es. .. — vecim pēkšņi

kaut kas iešaujas prātā, un debess satumst gluži melna, sabrūk pēdējais drošības balsts, roka notirpst... — Un es, aitas galva, tev visu esmu izpļāpājis! Ak Meier, esi nu tik labiņš un dod man tūlīt savu goda vārdu, ka nevienam neko nestāstīsi! Arī es neteikšu rotmistram, ka tu aizdedzināji mežu...

— Pirmkārt, — Meiers atbild, — es nemaz neesmu aizsvilinājis mežu, to izdarīja tavs leitnants... un, ja tu nodosi to, nu, tad jau tev skaidrs, kas būs. Un, otrkārt, ja es arī tiešām būtu aizdedzinājis mežu, šovakar pulksten desmitos iešu pie ciema vecākā, un tātad es arī piederu pie melnā reihsvēra. Un, ja tad tu mani nodosi, Knībuš, tad pats zini: nodevēji krīt slepentiesas rokās...

Tur, tieši uz meža stigas, stāv Meiers un smīn, nekautrīgi, izaicinoši raudzīdamies uz mēlnesi un zaķpastalu Knībušu. «Jau arī no visas šīs puča padarīšanas nekāda cita labuma nebūs,» viņš prāto, «šo nožēlojamo līdēju tā tomēr pieveiks... lai tas tikai pamēģina vēlreiz uzdrošināties vecajam kungam vai rotmistram par mani kaut ko papūst!»

Meieram pretim stāv vecais mežzinis Knībušs, un seja viņam pārmaiņus sarkst un bāl. Viņu tirda drudžainas domas. «Nu jau drīz tu, cilvēk, savus četrdesmit gadus būsi ar pūlēm un mokām noturējies dienestā un domāji: tagad kļūst mierīgāk. Bet nekā, k|ūst arvien |aunāk, es tagad naktīs uztrūkstos no miega lielās bailēs, ka kaut kas noticis, — tā agrāk nekad nav bijis. Senāk bija vienīgi koksnes norēķini un bailes, vai tikai esmu pareizi saskaitījis, un dažkārt vēl baiļojos, vai tikai buks ies pa savu parasto taku, kad vecais kungs stāv slēpnī.

Bet tagad tu, cilvēk, pavadi visu nakti neziņā un sirds pukst arvien trakāk, un vainīgi ir gan malkas zagļi, gan leitnanti, un tagad šis maitas gabals arī kļūst nekaunīgs, un pučs ari vēl būšot... Un nu beigu beigās pats esmu ķezā, lai gan man pret veco valsts prezidentu nav nekādu iebildumu...»

Taču skaļi Knībušs teic:

— Meier, mēs taču esam kolēģi un dažu labu skata partiju kopā izspēlējuši. Rotmistra kungam par tevi nekad vēl neesmu teicis neviena ļauna vārda, un tas par to meža dedzināšanu arī tāpat vien dusmās paspruka. Tevi, protams, es nemūžam,nenodotu!

— Nu protams! — Meiers nekaunīgi smīn. — Tagad pulkstenis drīz divpadsmit, un uz cukurbiešu lauku es tomēr vairs netikšu. Taču lopu barošana man jāuzmana, tāpēc sēdīšos atkal uz divriteņa. Tu, Knībuš, vari sekot man skriešus, tev tas tīrais nieks, vai ne?!

Meiers jau sēž uz divriteņa un min pedāļus. Uzņemot gaitu, viņš vēlreiz uzsauc:

— Viss kārtībā, draudziņ! — un prom ir.

Mežziņa stingais skatiens pavada aizbraucēju, grūtsirdīgi viņš pašūpo galvu un izlemj, ka uz mežniecību labāk gan doties pa slepeno taciņu un nevis pa lielceļu. Uz lielceļa viņš varbūt vēl satiktu malkas zagļus, un tas taču būtu nepatīkami... mežzinim nepatīkami!

PAGELS LOMBARDĀ

Lombarda turētājs, tā sauktais «tēvocis», sēž uz augsta kantorkrēsla un kaut ko raksta grāmatās.

Viens ierēdnis pusbalsī kaulējas ar divām sievām, no kurām viena tur palagā ietītu pēju un spilvenu paunu, otra aptvērusi melnu manekenu, kādu mēdz lietot šuvējas. Abām ir asi vaibsti un tāds uzsvērti bezbēdīgs acu skatiens, kāda nav parastajām lombarda apmeklētājām.

Pats lombards, kas atrodas pārmērīgi rosīga nama otrajā stāvā, šķiet, kā arvien, netīrs, putekļains un nekārtīgs, lai gan ir pedantiski rūpīgi uzkopts. Caur piena stikla rūtīm telpā plūstošā gaisma izskatās pelēcīga un nedzīva. Milzīgā naudas skapja durvis, kā vienmēr, ir plaši atvērtas un atklāj skatienam mazas baltā papīrā ietītu sainīšu kaudzītes, kas vedina sapņot par dārgakmeņiem un rotām. Mazajam, iemūrētajam seifam, kurā glabājas lombarda skaidrā nauda, slēdzenes, kā arvien, ir atstātas durvīs.

To visu Volfs aptver vienā skatienā. Pēc daudzkārtīgiem nācieniem viss šeit tik ļoti pazīstams, viņš spēj to redzēt, lāgā nemaz neskatīdamies. Gluži parasts ir ari tas, ka pāri šaurajām zelta acenēm tēvocis uzmet viņam ātru skatienu un turpina atkal rakstīt.

Volfgangs Pagels uzrunā ierēdni, kas, acīm redzot, nevar vienoties ar sievieti, kura grib ieķīlāt manekenu, tad uzceļ savu čemodānu uz galda un pusbalsī gluži bezrūpīgi izmet:

— Es atkal reiz klāt ar parasto kravu! Ja jūs būtu tik laipns un paskatītos ...

Viņš paspiež čemodāna slēdžus, un tie atlec vaļā.

Tur patiešām ir viss, kā tas bijis citām reizēm, — viss, kas viņiem pieder: viņa otrais bikšu pāris ar padilušo dibenu, divi balti vīriešu krekli, trīs Petras kleitas, viņas veļa (gan gaužām maz) un — pats lielākais greznums — īsta sudraba rokas somiņa, laikam kāda pielūdzēja dāvana, Volfgangs nekad par to nekā nav jautājis.

— Trīs dolāri, kā parasts, vai ne? — viņš vēl piebilst, lai pārtrauktu klusumu, jo ierēdnis, šķiet, raugās uz mantām it kā vilcinādamies.

Taču nu jau tas saka:

— Tā gan, leitnanta kungs!

Un šai brīdī, kad viss jau liekas nokārtots, pavisam negaidot no kantor-sēdekļa atskan spalga balss:

— Nē!

Volfgangs, ko šeit pazīst tikai kā leitnantu, reizē ar ierēdni pārsteigti pace| acis.

— Nē! — tēvocis atkārto un enerģiski krata galvu. — Ļoti žēl, leitnanta kungs, bet šoreiz mēs jums nevaram izpalīdzēt. Mums tas neatmaksājas. Jūs taču jau nākamajā dienā nākat tās atkal paņemt, visa šī jezga ... un, ziniet, šādas kleitas taču vairs nav modē! ... Varbūt kādu citu reizi, kad jums būs kaut kas ... modernāks.

Tēvocis vēlreiz palūkojas Pagelā, paņem spalvas kātu, spalvu pavērsis tieši pret viņu — tā Volfam vismaz šķiet, — un jau atkal raksta. Ierēdnis, acu nepaceldams, lēnām aizver čemodāna vāku un liek slēdžiem aizcirsties. Abas sievietes mulsi, tomēr mazliet ar ļaunu prieku paskatās uz Volfgangu, kā skolnieki mēdz noskatīties no sāniem savā biedrā, kad skolotājs to bar par kādu k|ūdu.

— Paklausieties, Felda kungs! — Pagels strauji teic un dodas šķērsām pāri telpai pie tēvoča, kurš mierīgi raksta. — Man tur, rietumos, bagāts draugs, kas man noteikti izpalīdzēs. Aizdodiet naudu braucienam! Atstāšu mantas šeit, ienākšu šovakar vēl pirms iestādes slēgšanas un atdošu jums naudu, manis pēc kaut vai pieckārt. Vai pat desmitkārt.

Tēvocis caur brillēm domīgi noskatās Volfgangā, sarauc pieri un saka:

— 2ēl, leitnanta kungs; mēs neizsniedzam aizdevumus, mēs vienīgi aizdodam pret ķīlām.

— Bet runa taču ir tikai par nožēlojamiem pāris tūkstošiem biļetes iegādei, — Volfgangs neatlaižas. — Un mantas es atstāju jums.

— Bez ķīlu zīmes es nedrīkstu lietas paturēt, — aizdevējs atbild. — Un par ķīlu es tās negribu pieņemt. Ļoti žēl, leitnanta kungs.

Vērīgi un sarauktu pieri tēvocis vēlreiz paskatās Volfgangā, it kā gribētu nolasīt tam no sejas, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi, tad viegli pamāj ar galvu un atkal pievēršas savām grāmatām. Arī Volfgangs ir saraucis pieri, arī viņš pamāj ar galvu uz rakstītāja pusi, it kā rādīdams, ka neņem ļaunā noraidījumu, un tad pagriežas pret durvīm. Pēkšņi viņam kaut kas iešaujas prātā. Viņš spēji apsviežas, vēlreiz pieiet pie Felda kunga un teic:

— Vai zināt ko, Felda kungs?! Pērciet tās grabažas nost! Par trim dolāriem. Tad sirds būs mierīga. — Volfam ir iešāvies prātā, ka bagātais Ceke viņam noteikti izpalīdzēs ar kādu lielāku naudas summu. Tas tik būtu labs joks — pārsteigt Pēteri ar gluži jaunu pūru. Kam tad viņai vairs šīs vecās skrandas? Nē, prom ar šiem kankariem!

Felda kungs vēl brītiņu raksta. Tad iebāž spalvu tintnīcā, atlaižas mazliet pret atzveltni un paziņo:

— Vienu dolāru, leitnanta kungs, un kopā ar visu čemodānu. Kā jau teicu, mantas nav... modernas. — Viņa skatiens pievēršas sienas pulkstenim. Tas rāda desmit minūtes pirms divpadsmitiem. — Un pēc vakarējā dolāra kursa.

Vienu bridi Volfgangam gribas skaisties. Tā ir visnekaunīgākā laupīšana, kādu vien var iedomāties! Vienu mirkli tik tikko jaušami viņam ienāk prātā, ka būtu jāpadomā arī par Pēteri — pašreiz visa viņas bagātība ir viens pāris veļas un viņa pavisam vecais vasaras mētelis. Taču tikpat ātri rodas cita doma: «Ceke izpalīdzēs. Un ja ne.. . Nu, naudu es līdz šim arvien esmu kaut kā sagādājis.» Un ar spēju rokas mājienu, kam jāizsaka, cik tas viņam būtībā ir vienaldzīgi, viņš atbild:

— Labi, lai iet! Dodiet šurp tos grašus! Četri simti četrpadsmit tūkstošus!

Tas patiešām ir sīkums, ja iedomājas, ka vakar vakarā, liekot uz nulli, viņš paspēlējis turpat vai trīsdesmit miljonus. Un jāsmejas par tādiem sīkmaņiem kā šis Felds, kas tā nopūlas ar šiem krāmiem, ar šiem niecīgajiem darījumiem!

Tēvocis — ļaunais, sīkstais tēvocis lēnām norāpjas no augstā kantora sēdekļa, pieiet pie seifa, brīdi parakņājas pa to un tad noskaita Volfgangam četri simti tūkstošus mārku.

— Vēl trūkst četrpadsmit, — Volfgangs iebilst.

— Maksājot uz vietas skaidrā naudā, kā parasti pieņemts, tiek atskaitīti četri procenti, — Felda kungs atbild. — Jums gan pienākas tikai trīs simti deviņdesmit astoņi tūkstoši mārku. Divus tūkstošus es jums dāvinu, tāpēc ka esat vecs klients.

Volfgangs smejas.

— Veikalnieks gan esat, tēvocīt! Jūs dzīvē tālu tiksiet, par to šaubu nav. Vai tad pieņemsiet mani par šoferi, jā?

Felda kungs nesaprot šo joku. Viņš protestē:

— Tādam šoferim, leitnanta kungs, es savu dzīvību neuzticu! Nē, neparko! Jums taču viss ir viens pīpis, pat jūsu mantas. Nē, nē\ .. — Un tūliņ ir atkal tipiskais aizdevējs, kad saka: — Tātad, leitnanta kungs, ja atkal reiz kāda vajadzība, tad lūdzu. Pagaidām uz redzēšanos!

Pagels tur rokā naudas zīmes ar Holbeina gleznas reprodukciju, kas attēlo tirgotāju Gisi, kurš ari nespēj pretoties, ka nelietīgi izmanto viņa personību, pačaukstina tās un smiedamies teic:

— Kas zina, varbūt šie graši man palīdzēs tikt pie personiskās mašīnas!

Naudas aizdevēja vaibsti neizmainās, viņš izskatās norūpējies un raksta. Volfgangs smiedamies iziet uz ielas.

ROTMISTRS SASTOP SAVU DRAUGU

Pēc pretīgās sarunas pļāvēju vervēšanas kantorī rotmistram fon Prakvicam liekas, ka pelnīti varētu atļauties brīdi atpūtas. Bet uz kurieni gan lai iet tik agrā priekšpusdienas stundā? Ap šādu laiku rotmistrs Berlīnē reti kad bijis tā bez noteikta mērķa. Beidzot viņš atceras kādu viesnīcas kafejnīcu Frīdrihštatē, kur var patīkami pasēdēt un varbūt pat pamielot acis ar vienu otru labi ģērbtu sievieti.

Pirmais cilvēks, ko rotmistrs ierauga viesnīcas vestibilā, protams, ir paziņa. (Prakvics «savā» pusē — protams, ne jau pie Silēzijas stacijas — allaž sastop paziņas. Vai paziņu paziņas. Vai radus. Vai radu paziņas. Vai savus pulka biedrus. Vai kara biedrus. Vai biedrus no Baltijas korpusa. Vai «zaļos», kā pulkā agrāk sauca vienkāršos ierindniekus. Visur viņam ir paziņas paziņu galā.)

Šoreiz tas ir pat pulka biedrs virsleitnants fon Studmans.

Fon Studmana kungs stāv vestibilā nevainojamos vizītsvārkos, spoži jo spoži nospodrinātās kurpēs (tik agrā rīta stundā!), un pirmajā mirklī šķiet, ka viņu šī atkalredzēšanās mazliet mulsina. Taču rotmistrs, priecādamies, ka divām gaidīšanas stundām atradis biedru laika pakavēšanai, to pat nepamana.

— Studman, vecais, lieliski, ka atkal reiz tevi sastopu! Varu ar tevi pavadīt divas stundas. Vai kafiju jau padzēri? Es patlaban gribētu... tas ir, dzertu otru reizi. Tā, ko dzēru Silēzijas stacijā, nemaz neskaitās — tā bija riebīga. Kad mēs īsteni pēdējo reizi tikāmies? Frankfurtē... virsnieku salidojumā? Nu, vienalga, katrā ziņā esmu priecīgs, tevi atkal redzot. Bet nu iesim iekšā, tur, cik atceros, var gluži omulīgi pasēdēt...

Virsleitnants fon Studmans sāk runāt ļoti klusi un skaidri, taču var just, ka vārdi neraisās viegli.

— Labprāt, Prakvic... tiklīdz man atliks laika. Jo, redzi, esmu .. . hm ... administrators šai bodītē. Es tikai sagaidīšu viesus no vilciena «deviņi četrdesmit» ...

— Ek, velna milti! — rotmistrs pēkšņi tikpat klusi un pavisam saīdzis atteic. — Inflācija, vai ne? Sitie blēži! Nu, man arī par to daudz kas sakāms.

Fon Studmans drūmi pamāj ar galvu, it kā tam sen jau būtu apnicis par kaut ko tādu runāt. Redzot šo iegareno, gludo, enerģisko seju, Prakvics grib atsaukt atmiņā kādu noteiktu vakaru, kas bija veltīts šim pašam Studmanam sakarā ar pirmās pakāpes dzelzs krusta piešķiršanu, — tas bija piecpadsmitā gada sākumā un pirmais pirmās pakāpes dzelzs krusts, kuru pulkam ... Viņš centās atcerēties šī paša Studmana smaidīgo,

priecīgo, nebēdnīgo seju, tikai apaļus astoņus gadus jaunāku, taču tieši šai brīdī tas teica:

— Jā, šveicar, tūliņ ...

Kā nožēlodams, kā mierinādams Studmans pamāj Prakvicam un dodas pretim kādai diezgan korpulentai, pelnu pelēkā zīda mētelī tērptai dāmai.

— Lūdzu, cienītā kundze?

Kādu mirkli rotmistrs noskatās, kā draugs tur stāv, mazliet pieliecis galvu, un nopietnu, bet laipnu seju uzklausa dāmas dusmīgi izteiktās vēlēšanās vai sūdzības. Un Prakvicu pārņem dziļas skumjas — neizprotamas, neatvairāmas skumjas. «Vai tad nekam labākam nav derīgs?» rodas jautājums. Prakvics izjūt tādu kā kaunu, it kā būtu redzējis draugu darām kaut ko pazemojošu, kaut ko necienīgu. Viņš spēji novēršas un ieiet kafejnīcā.

Viesnīcas kafejnīcā valda agrīnais priekšpusdienas klusums, kāds tur arvien mēdz būt, kad kafejnīcā brokasto tikai viesnīcas iemītnieki un ielas publika vēl nav saradusies. Nedaudzie viesi sēž divatā vai pa vienam pie galdiņiem, kas cits no cita stāv patālu. Iečaukstas avīze, kāds pārītis pusbalsī sarunājas, blāvi spīguļo jaunsudraba kafijas kanniņas, no-šķind karotīte, pieskaroties tasītei. Maz nodarbinātie viesmīļi klusi stāv savās vietās; viens uzmanīgi skaita galda piederumus, cenzdamies to darīt tā, lai nebūtu lieku trokšņu.

Rotmistrs ātri vien atrod patīkamu vietu. Kafija, ko viņam pēc pasūtīšanas nekavējoties atnes, ir tik laba, ka viņš nolemj pateikt Studmanam par to pāris atzinīgu vārdu.

Taču šo nodomu tūliņ pat atmet. «Tas varētu draugu apkaunot,» viņš nodomā. «Virsleitnants fon Studmans... un tiešām tikko vārīta viesnīcas kafija!»

Rotmistrs mēģina izdibināt, kāpēc viņu jau atkal pārņem šī kauna sajūta, it kā Studmans darītu kaut ko aizliegtu, jā, pat nepieklājīgu.

«Tas taču tāds pats darbs kā jebkurš cits,» viņš izbrīnījies prāto. «Tik aprobežots neviens no mums vairs nav, lai vienu darbu mazāk cienītu par otru. Galu galā es arī tikai ar sievastēva žēlastību saimniekoju Neiloē un sakašāju viņam nomu ... ar lielām mokām sakašāju. Ar ko tad tas izskaidrojams?»

Pēkšņi Prakvicam iešaujas prātā, ka tas varbūt izskaidrojams tādējādi, ka Studmans šo darbu dara, tikai vajadzības spiests. Cilvēkam jāstrādā,, protams, jāstrādā, ja viņš grib, lai būtu tiesības dzīvot. Bet ir taču brīva griba, kuru darbu izvēlēties; ienīsts darbs — darbs tikai naudas dēļ apkauno cilvēku. «Studmans šādu darbu nekad nebūtu izvēlējies,» rotmistrs nodomā. «Viņam nav bijis izvēles iespēju.»

Un rotmistru Joahimu fon Prakvicu pārņem nevarīga naida jūtas.

Kaut kur šai pilsētā strādā kāda mašīna — protams, mašīna, cilvēki nekad neļautu sevi izmantot tik nelietīgam darbam! — un dienu un nakti izvemj pār pilsētu un tautu papīrus. Tos sauc par «naudu», tiem uzdrukā skaitļus — brīnumainus, apaļus skaitļus ar daudzām nullēm, un šie skaitļi kļūst arvien apaļāki. Un, ja tu, cilvēks, esi strādājis, mocījies, ietaupījis kaut ko vecuma dienām — tad tas viss jau kļuvis bezvērtīgs papīrs, tikai papīrs ... mēsli!

Un šo mēslu dēļ draugs Studmans stāv viesnīcas vestibilā un klanās pa labi un pa kreisi. Lai, viņš var stāvēt, var klanīties — tikai ne šo mēslu dēļ! Sāpinoši skaidri rotmistrs atkal redz drauga laipno, nopietno seju, kādu nupat jau redzējis. ,

Pēkšņi viss satumst, tad lēnām kļūst gaišāks. Mazs rapšu eļļas lukturītis šūpojas pie neaptēsta, svaigi cirsta griestu baļķa. Lukturīša siltā, iesarkanā gaisma krīt tieši Studmana sejā — un šī seja smejas, smejas! Prieks mirdz acīs, simtiem krunciņu sariešas un trīsuļo to kaktiņos.

«Arī no jauna dāvātā dzīvība mirdz šais smieklos,» rotmistrā ierunājas kāda balss.

Tas nav nekas vairāk kā tikai atmiņas par kādu nakti blindāžā — jā, kur gan tas bija? Kaut kur Ukrainā. Tā ir bagāta zeme, simtiem ķirbju un meloņu laukos. Karavīri no šīs pārpilnības paņēmuši kaut ko līdzi uz blindāžu, nolikuši uz sienas plauktiem. Viņi guļ; kāda žurka (žurku ir tūkstošiem) — kāda žurka nogrūž no plaukta ķirbi. Tas uzkrīt vienam gulētājam uz galvas, trāpa tieši sejā. Gulētājs drausmīgi iekliedzas, bet ķirbis veldamies tikai nobaukšķ vēl un vēl. Viņi, visi pamodušies, guļ klusi un neelpo, cieši pieplakuši pie* segām, gaida trāpījuma šķembas. Nāves baiļu mirklī — dzīve aizšalc, vēl esmu dzīvs, vēl esmu dzīvs, vēl man gribas par kaut ko domāt, kas būtu tā vērts... sieva ... bērns . . . meitēns Veija, man kabatā vēl simt piecdesmit mārku, būtu labāk samaksājis savu vīna tēriņu, tagad nauda ari pagalam .. .

Tad atskanēja Studmana smiekli:

— Ķirbis! Ķirbis!

Viņi smejas un smejas! «Arī no jauna dāvātā dzīvība skan šais smieklos.» Mazais Geiers noslauka asiņojošo degunu un arī smej. Kā tad, to sauca Geiers. Viņš krita nedaudz vēlāk: ķirbji karā ir izņēmums.

Tur, lūk, bija īstas bailes un īstas briesmas, un īsta drosme! Drebēt... bet tad uzlēkt kājās, atklāt, ka tas ir tikai ķirbis, un atkal smiet! Par sevi, par bailēm, par šo jocīgo dzīvi... doties tālāk, soļot tikai prom pa ielu, piom uz iedomāto, nereālo punktu. Taču ļaut, lai tevi apdraud kaut kas tāds, kas vemj papīru, Jaut, lai piespiež kaut kas tāds, kas pasauli bagātina tikai ar nullēm, — tas ir apkaunojoši! Tas sāpina cilvēku, kas spiests tā darīt; tas sāpina cilvēku, kas redz otru tā darām.

Prakvics vērīgi uzlūko savu draugu. Fon Studmans, jau ienācis pirms

laba brīža, uzklausa viesmīli, kas nupat vēl tik uzmanīgi skaitīja galda piederumus un tagad satraukti kaut ko ziņo. Droši vien sūdzas par kādu no saviem kolēģiem. Prakvics pēc paša pieredzes pazīst šo ērcīgo, neapvaldīto runāšanu. (Ar ierēdņiem Neiloē nav gājis labāk. Mūžīgās ķildas, mūžīgā tenkošana. Vislabprātāk viņš saimniekotu ar vienu pašu ierēdni, lai tā izsargātos vismaz no šīm nepatikšanām. Bet viņam patiešām vajadzīgs vēl otrs. Zādzības pieaug. Meiers viens netiek galā, un Knībušs ir vecs un nodzīts. Nu, tas nākamajai reizei. Šoreiz nav vairs laika, divpadsmitos jābūt Silēzijas stacijā.)

Viesmīlis joprojām vēl runā. runā, aizvien vairāk iekarsdams un aiz-svildamies. Fon Studmans klausās laipni, uzmanīgi, šad tad izmet pa vārdam, dažreiz paloka galvu, dažreiz noraidoši papurina. «Nav viņā vairs nekādas dzīvības,» rotmistrs nospriež. «Izdedzis. Apdzisis . . . Bet,» viņš pēkšņi satrūkstas, «varbūt arī es esmu izdedzis un apdzisis .. . tikai nemanu to?»

Tad pēkšņi, pavisam negaidīti Studmans pasaka vienu vienīgu teikumu. Viesmīlis pavisam apjūk un tūlīt apklust. Studmans tam vēlreiz pamāj ar galvu un dodas pie galda, kur sēž viņa draugs.

— Tā, — viņš saka un apsēžas, un tūdaļ viņa seja kjūst dzīvāka. — Tagad, es ceru, man būs kāda pusstundiņa laika. Ja nekas neatgadīsies. — Viņš uzmundrinoši uzsmaida Prakvicam. — Bet, taisnību sakot, aizvien jau kaut kas atgadās.

— Tev daudz jāstrādā? — Prakvics mazliet samulsis jautā.

— Ak dievs, jāstrādā! — Studmans īsi iesmejas. — Ja tu šeit pajautātu citiem — lifta zēniem, viesmīļiem vai šveicariem, — tie tev pastāstītu, ka man nav nekā ko darīt, tikai tāpat vien te mētājos apkārt. Un tomēr vakaros esmu tik suniski noguris — kā toreiz, kad eskadrona apmācībās mūs dīdīja vecais.

— Savs vecais laikam gan ir arī šeit?

— Vecais? Desmit, divpadsmit veco! Viens ģenerāldirektors, trīs direktori, četri direktoru vietnieki, trīs veikalveži, divi prokūristi. ..

— Lūdzu, beidz jel!

— Bet galu galā tas nemaz nav tik ļauni. Te daudz kas līdzīgs karadienestam. Pavēlēt, paklausīt. .. nevainojama organizētība ...

— Taču tomēr tikai civilisti... — Prakvics apšaubot iebilst un domā par Neiloi, kur pavēlei ne vienmēr seko paklausība.

— Saprotams, — Studmans piekrīt. — Ir mazliet brīvāk nekā toreiz, nepiespiestāk. Tāpēc arī, gribētos teikt, atsevišķam cilvēkam pagrūtāk orientēties. Kāds kaut ko pavēl, un tu skaidri nezini, vai viņam ir tiesības to pavēlēt. Saproti, nav nekādu skaidru, noteiktu pilnvarojuma sfēras robežu.

— Bet tāpat jau bija ari toreiz, — Prakvics iebilst. — Kaut kāds sevišķu uzdevumu virsnieks, vai atceries?

— Kā tad, kā tad. Bet visā visumā var sacīt: organizēts viss apbrīnojami, priekšzīmīgs milzu uzņēmums. Tev tik vajadzētu redzēt mūsu veļas skapjus! Vai virtuvi. Vai iepirkumu kontroli. Apbrīnojami, es tev saku!

— Tātad drusku tev tomēr patīk? — rotmistrs uzmanīgi apvaicājas.

Studmana dedzība saplok.

— Ak dievs, patīk! Nu jā, varbūt. Bet tas jau nav svarīgākais, vai ne tā? Mums jādzīvo ... Kā gan citādi? ... Pēc visa tā jādzīvo vien tālāk. Gluži vienkārši — jādzīvo. Lai gan kādreiz visu bijām iztēlojušies savādāk.

Prakvics vērīgi paraugās sarunas biedra sadrūmušajā sejā. «Kā tad tā, jādzīvo?» viņš mazliet saīdzis vienu mirkli iedomājas. Tad atrod vienīgo iespējamo izskaidrojumu un skaļi jautā:

— Tu esi apprecējies? Tev ir bērni?

— Es? — Studmans ļoti izbrīnījies atjautā. — Taču ne! Nebūt ne!

— Nē, nē, protams, ne, — rotmistrs, mazliet vainīgs juzdamies, piebilst.

— Galu galā kāpēc gan ne? Bet tā neiznāca, — fon Studmans domīgi turpina. — Un šodien? Nu nē! Kad marka kļūst jo dienas jo bezvērtīgāka, kad ir ko rauties, lai sadabūtu sev šo nieka naudu paša tiesai. ..

— Nauda? Mēsli! — rotmistrs skarbi izmet.

— Jā, protams! — Studmans klusi piekrīt. —- Mēsli, saprotu tevi it labi. Un arī pirmīt tavu jautājumu sapratu gluži pareizi vai, pareizāk sakot, tavas domas. Kāpēc es par šiem mēsliem to visu te daru, nelabprāt daru, tu domā ... — Prakvics apmulsis grib protestēt. — Ak, nerunā, Prakvic!'— fon Studmans turpina, un tā ir pirmā reize, kad viņa balss kļūst sirsnīgāka. — Es taču tevi pazīstu! Nauda . .. mēsli, tā tev nav nekāda inflācijas laika gudrība, tu jau agrāk mazliet tā domāji. Vai tikai tu? Mēs visi! Katrā ziņā nauda bija kaut kas pats par sevi saprotams. No mājām tu, cilvēk, saņēmi savu summu un pāris grašu piedevām vēl dabūji pulkā, un par to neviens nerunāja. Un, ja nu dažkārt kādam par kaut ko nevarēja uz vietas samaksāt, tad tam vienkārši vajadzēja pagaidīt. Tā taču bija? Nauda bija kaut kas tāds, par ko nav vērts ne padomāt...

Prakvics kā apšaubīdams groza galvu un grib kaut ko iebilst. Slud-mans tomēr turpina vēl steidzīgāk:

— Piedod, Prakvic, tā apmēram bija. Bet šodien es domāju... nē taču, šodien esmu gluži pārliecināts, ka mūsu uzskats bija pavisam aplams, ka mums nebija ne jausmas par dzīvi. Nauda, to es mazpamazām

izpratu, ir kaut kas ļoti svarīgs, kaut kas, par ko vērts ļoti nopietni padomāt...

— Nauda! — Prakvics sašutis iebilst. — Ja tā vēl būtu īsta nauda! Bet šitie papīreļi. ..

— Prakvic! — Studmans pārmetoši teic. — Ko nozīmē — īsta nauda? lādas taču nemaz nav, tāpat kā nav neīstas naudas. Nauda ir tikai tas, kas dod mums dzīvei nepieciešamo, ir eksistences pamats, maize, kas mums ik dienas jāēd, lai mēs dzīvotu, uzvalks, kas mums jāvalkā, lai nenosaltu .. .

— Bet tā taču īsta mistika! — Prakvics īgni izsaucas. — Nauda taču ir gluži vienkārša lieta! Nauda ir — vismaz agrāk tas tā bija, ja tev ir zelta monēta, bet papīrs arī derēja, papīrs toreiz bija kas cits, jo par to varēja dabūt zeltu ... Tātad nauda, manuprāt, gluži vienalga, kāda nauda ... tu taču saproti... — Tagad Prakvics sāk dusmoties pats uz sevi par šādu muļķīgu stomīšanos. Vai tad tiešām nevarēs izteikt skaidri un pareizi to, ko pats tik skaidri un pareizi izjūt? — Tātad,— viņš nobeidz, — ja man ir nauda, tad es arī gribu zināt, ko par to varu pirkt.

— Nu protams, — Studmans saka un, drauga apjukumu nemaz nepamanījis, itin dzīvi šķetina savu domu. — Skaidrs, ka mums bija aplams uzskats. Esmu pārliecinājies, ka deviņdesmit deviņiem procentiem cilvēku naudas dēļ ļoti jānomokās, ka tie dienu un nakti par to domā, runā, rēķina, kā ar to iztikt, krāj un tā joprojām — vārdu sakot, nauda ir ass, ap ko viss griežas. Un tas ir gluži smieklīgi un neatbilst dzīves īstenībai, ja negrib domāt par naudu, negrib runāt par naudu — par vissvarīgāko, kas vien pasaulē ir!

— Bet vai tad tas ir pareizi? — Prakvics izsaucas, satraukts par drauga jauno domu gaitu. — Vai tad tas ir, teiksim, labi? Dzīvot vienīgi tāpēc, lai cik necik apmierinātu izsalkumu?!

— Protams, tas nav pareizi. Protams, tas nav labi, — Studmans piekrīt. — Bet par to taču neviens nepainteresējas, pagaidām tas tā ir. Un. ja tas tā ir, tad nedrīkst ar to samierināties, tam jāveltī vēl lielāka uzmanība. Un, ja uzskata, ka tas nav labi, tad jāpadomā, ko darīt, lai būtu labāk.

— Studman, —• Prakvics gluži samulsis un izmisis jautā, — Stud-man, tu taču nebūsi kļuvis par sociķi?

Bijušais virsleitnants vienu mirkli izskatās tik apjucis un pārsteigts, it kā tiklu turēts aizdomās par slepkavību.

— Prakvic, — viņš teic, — veco kara biedr, sociķi domā par naudu tieši tāpat kā tu. Viņi tikai grib tev to atņemt, lai tā būtu viņiem. Nē, Prakvic, sociķis gan es neesmu. Un arī nebūšu.

— Bet kas tad tu esi? — fon Prakvics jautā. — Kaut kādā grupā vai partijā tu taču sastāvi?

— Kā tā? — fon Studmans atjautā. — Kāpēc gan man jābīīt?

— Jā, es nezinu, — Prakvics mazliet samulst. — īstenībā taču katrs no mums kaut kur sastāv, kaut vai vēlēšanu dēļ. Kaut kur taču cilvēkam jāiederas, jāstājas ierindā. To zināmā mērā prasa kārtība!

— Bet ja manām vajadzībām kārtības vēl nav? — Studmans jautā.

— Jā. . . — Prakvics domīgi novelk. — Atceros, man eskadronā reiz bija tāds tips — «zaļais», kā mēs vienmēr sakām, tāds sektants, — kā nu viņu sauca? Grigoleits, kā tad, Grigoleits! Gluži patīkams, kārtīgs vīrs. Taču karabīnei vai durklim pieskarties atteicās. Nelīdzēja lūgšanas, nelīdzēja dunckas, nelīdzēja sodi. «Klausos, leitnanta kungs,» viņš teica (es tad biju leitnants, tas vēl notika miera laikos), «bet es to nedrīkstu. Jums ir sava kārtība, man — sava. Un tāpēc, ka man ir sava kārtība, es nedrīkstu pret to apgrēkoties. Reiz mana kārtība taču bus arī jūsu kārtība ...» Un tādā garā, kaut kāds sektants, pacifists, bet no godīgo sugas, nevis no šiem slīmesliem, kas aiz gļēvulības kliedz: «Nekad vairs kara!» Nu, šim cilvēkam dzīvi, protams, varēja padarīt par elli. «Vecais» tomēr bija saprātīgs un teica: «Viņš, nabadziņš, tikai idiots vien ir!» Un tā viņu pēc piecpadsmitā paragrafa, zini, kā garīgi slimu atzina par dienestam nederīgu ...

Rotmistrs domīgi klusē, varbūt redz drukno, apaļgalvaino Grigoleitu ar balti blondajiem matiem — Grigoleitu, kas it nemaz neizskatījās pēc mocekļa.

Bet Studmans jautri iesmejas.

— Ak Prakvic! — viņš izsaucas. — Tu tomēr arvien vēl esi tāds pats, kāds biji! Un tas, kā tu man nupat te gluži nevainīgi piedēvēji idiotismu un plānprātību, pats nemaz to nemanot, man tik spilgti liek atcerēties gadījumu, kad tu reiz pēc manevriem mūsu «vecajam», kam viss bija izdevies tik ārprātīgi slikti, kā mierinājumu pastāstīji par kādu majoru, kurš pat visu ģenerāļu acu priekšā manevra iztirzāšanas laikā nokritis no zirga un tomēr nav dabūjis vilka pasi! Un vai vēl atceries . ..

Un tā abi draugi iegrimst kopējās atmiņās, viņu balsis kļūst dzīvākas. Taču tas nav traucējoši. Kafejnīcā tagad sāk rasties apmeklētāji. Viesmīļi rosīgi skraida, nes jau pirmās alus glāzes, balsis due. Abu draugu saruna nu vairs ir tikai viena no daudzajām.

Pēc laiciņa, kad viņi pietiekami kavējušies atmiņās un pietiekami smējušies, rotmistrs atsāk:

— Gribētu tev, Studman, vēl kaut ko vaicāt. Es vientulībā kvernu savā muiželē un dzirdu un redzu vienmēr tikai vienus un tos pašus ļaudis. Bet tu te esi lielpilsētā un turklāt šādā uzņēmumā un droši vien zini vairāk nekā mēs visi.

— Ko nu, kurš tad šodien kaut ko zina?! — Studmans jautā un

pasmaida. — Tici man, pašam ministru prezidentam Kuno kungam nav ne jausmas par to, kas būs rit.

Taču Prakvics neļauj sevi samulsināt. Viņš sēž mazliet atgāzies, garās kājas pārlicis vienu pār otru, labsajūtas pārņemts smēķē un turpina:

— Tu laikam domā, Prakvicam gan palaimējies, viņam ir lēņu mfliža, un viņš ir varens vīrs. Bet es nemaz neesmu tik nodrošināts, man jābūt ļoti uzmanīgam. Neiloe nepieder man, bet sievastēvam, vecajam Tešovam, es taču jau labu laiku pirms kara apprecēju mazo Ievu Tešovu, ak, piedod, tu taču pazīsti manu sievu! Nu, tātad Neiloē esmu sievastēva muižas nomnieks.. . un, to nu gan tev varu sacīt, vecā Tešova noteiktā noma nav mazā. Rūpju man dažreiz, ka riebj ... Katrā ziņā ļoti jāuzmanās. Neiloe mums ir vienīgā eksistences iespēja, un ja kas atgadās . . . Vecais mani neieredz un muiželi atņems, tiklīdz viņam būs kaut vismazākais iegansts.

— Un kas tad tev var atgadīties? — Studmans jautā.

— Jā, redzi, neesmu taču nekāds vientuļas dzīves tīkotājs un Ieva jau nu nepavisam ne, un tā mums tur apkārtnē ir savs mazs paziņu loks, ar ko saieties, un, protams, tiekamies arī ar biedriem, kas reihsvērā. Tur tad nu dzird dažnedažādas runas. Un šo to čukst, gan tieši, gan netieši.

— Un ko tad tā dzird un redz?

— Ka iešot kaut kas vaļā, Studman, atkal reiz iešot vaļā! Nav jau arī neviens akls. Viss novads pie mums ļaužu pilns, ka čum, par darba komandām dēvējas, bet tev tikai vajadzētu tos redzēt. «Slepenais reihs-vērs,» — tā visi čukst.

— Tas varētu būt Antantcs un kontrolkomisijas dēļ — šīs okšķeru komisijas dēļ, — Studmans teic.

— Protams... un tas, ka viņi ieročus aprok un atkal izrok, un nogādā citur, jau varētu būt ari tāpēc. Taču tas, Studman, nav tikai tāpēc, dzird čukstam pavisam ko citu un redz kaut ko daudz vairāk. Nav šaubu, ka vervē piekritējus ari starp civilistiem un varbūt pat jau manā ciematā. Saimnieks jau arvien pats pēdējais uzzina, ka māja deg. Neiloe robežo ar Aitloi, kur ir daudz fabrikas strādnieku, un tas, protams, nozīmē, ka tie ar mums, muižas ļaudīm, un Neiloes zemniekiem ir kā uz nažiem. Jo tur, kur vienam ir ko ēst, bet citi cieš badu, iet kā pulvera mucā . .. Un, ja tā uzsprāgs gaisā, tad es tai līdzi.

— Es vēl tā īsti neredzu, kā tu šai ziņā vari ko novērst, — fon Studmans izmet.

— Novērst... Bet varbūt man vajadzēs izšķirties: ņemt dalību vai neņemt? Nebiedriskam ari negribas but. Reihsvērā taču ir vecie biedri, Studman, un, ja tie grib uzņemties risku un izvilkt ķerru no dubļiem un tu, cilvēk, neesi piedalījies . .. tad taču aiz kauna jālien vai zemē! Jā, un varbūt viss tikai tāda muldēšana vien ir, pāris avantūristu ālēšanās,

bezcerīgs pučs... un tādēļ riskēt ar savu saimniecību, iztiku un ģimeni ...

Rotmistrs jautājoši paraugās.Studmanā. Tas ieminas:

— Vai tad tev reihsvērā nav neviena, kam paklusām varētu apjautāties un kas tev atklāti un godīgi atbildētu?

— Ak dievs, Studman, apjautāties! Protams, ka varu pajautāt, bet kurš tad kaut ko zina? Tādā lietā tikai trīs četri kaut ko tiešām zina, un tie katrā ziņā tev neatbildēs. . . Vai esi kādreiz ko dzirdējis par tādu majoru Rikertu?

— Nē, — Studmans atbild. — No reihsvērā, vai?

— Jā, redzi, Studman, tur jau tas suns aprakts! Sis Rikerts esot tas, kas . .. Bet es pat nevaru izdibināt, vai viņš sastāv vai nesastāv reihsvērā. Vieni saka «jā», citi — «nē», un tie īsti slīpētie tikai parausta plecus un nosaka: «To viņš pats varbūt nezina!» Un tas izklausās tā, it kā aiz viņa stāvētu vēl citi... nudien, Studman, te jāpaliek vai trakam!

— Jā, — Studmans atbild. — Saprotu gan. Ja tā vajadzīgs, tad tūlīt... bet dulnu avantūristu dēļ. .. nē,"paldies!

— Pareizi! — Prakvics piebalso.

Tad abi klusē. Prakvics gaidu pilns aizvien vēl lūkojas Studmanā, kādreizējā virsleitnantā un tagad viesnīcas administratorā. (Pulkā ar palamu «bērnumeita».) Galu galā tas ir vīrs, kam tagad visai dīvaini, taisnību sakot, jau aizdomīgi uzskati par naudu un dieva nolemto nabadzību. Prakvics raugās draugā, it kā no viņa atbildes sagaidītu atpestīšanu no visām savām šaubām.

Un beidzot šis Studmans arī gausi teic:

— Manuprāt, Prakvic, tev nevajadzētu par to tik daudz bažīties. Tev vajadzētu vienkārši nogaidīt. To taču mēs, taisnību sakot, zinām vēl no karalauka. Bažas un dažkārt arī bailes nomāca tikai tad, kad atradāmies atpūtā vai mierīgi sēdējām ierakumos. Bet, ja nāca pavēle: «Ārā, uz priekšu!» — tad karavīrs bija klāt kā nagla un aiziet, tad viss bija aizmirsts. Tu jau, Prakvic, nepalaidīsi garām neko nepamanītu. Mēs kara-laukā taču galu galā iemācījāmies mierīgi gaidīt — mierīgi gaidīt, nekā negudrojot; kāpēc gan lai to nevarētu tagad?

— Tev taisnība, — rotmistrs pateicīgi piekrīt, — un es to ņemšu vērā! Dīvaini, ka cilvēks tagad vairs nevar gaidīt! Pie tā visa vainīgs, man šķiet, šis muļķīgais dolārs. Žiglāk, bizo, skrien vēl ko nopirkt, dzenies, trenc ...

— Jā, — Studmans teic. — Medīt un tikt medītam, būt vienlaikus medniekam un medījumam — tas padara cilvēku dusmīgu un nepacietīgu. Taču tā nevajag. Jā ... — viņš pasmaida. — Bet nu man atkal jāiet, gluži brīvs no visa tā arī es neesmu. Šveicars jau māj. Varbūt kāds no direktoriem dzenā mani rokā, kāpēc un kā tas gadās, ka nekur

neesmu redzams. Un es savukārt mazliet patrenkāšu uzkopējas, lai aizbraucēju istabas pulksten divpadsmitos būtu kārtībā. Tātad veiksmīgas medības, Prakvic! Un ja tu šodien pulksten septiņos vēl esi pilsētā un nekas cits nav padomā ... .

— Tad jau sen bušu Neiloē, Studman, — Prakvics atbild. — Bet es, nudien, ārkārtīgi priecājos, taisni ārkārtīgi priecājos, ka tikos ar tevi, Studman, un kad atkal reiz būšu pilsētā . ..

PETRAS ATKLĀJUMS

Meitene vēl joprojām sēž istabā uz gultas malas — viena, nekustīga, bezdarbīga. Galvu viņa mazliet nodūrusi, līnija, kas stiepjas no muguras pāri kaklam līdz galvai, ir liega un padevīga. Sīkā, atklātā, skaidriem vilcieniem veidotā seja maigi izceļas istabas gaismā, lūpas puspavērtas, noberztajai grīdai pievērstais skatiens nekā neredz. Zem neaizpogātā mēteļa vīd kailā, brūnganā, ļoti tvirtā miesa. Caiss ir smags, dažādu smaku piesātināts ...

Tagad nams ir pilnīgi uzmodies un klaigādams, saukdams, raudādams, durvis blikšķinādams un kāpnes rībinādams, sāk ikdienas gaitas. Šeit dzīvība izpaužas vispirms trokšņos, tad izgarojumos un smirdoņā.

Apakšstāvā, skārda štancētavā, iespiedzas grieztais skārds, skan tā, it kā tur gaudīgi ņaudētu kaķi vai raudātu mocīti bērni. Tad atkal iestājas gandrīz pilnīgs klusums, tikai uz transmisijām vēl dūc un sīc dzensiksnas. Meitene dzird kaut kur pulksteni sitam divpadsmit.

Nevilšus viņa paceļ galvu un paskatās uz durvīm. Ja Volfgangs pēc «tēvoča» satikšanas vēl ieskrietu pie viņas, lai varbūt atnestu kaut ko ēdamu, tad viņam tagad vajadzētu būt klāt. Viņš taču runāja kaut ko par kopīgām brokastīm. Bet viņš nenāk, Petra pavisam noteikti jūt, ka viņš nenāk. Droši vien aizbraucis taisnā ceļā pie sava drauga. Ja tur dabūs naudu, tad varbūt vēl atnāks pie viņas, bet varbūt arī aizies tieši uz spēļu namu, un tad viņa Volfgangu redzēs tikai rīta pusē — vai nu galīgi iztukšotu, vai ar naudu kabatā. Vienalga, kā, bet viņa to atkal redzēs.

Bet — viņai pēkšņi uzmācās doma vai tad tas ir tik droši, ka viņa Volfgangu atkal redzēs? Petra jau pieradusi, ka viņš arvien aiziet un arvien pārnāk. Lai darītu ko darīdams, lai būtu kur būdams, arvien viņa ceļš beidzas šeit pie viņas, Georga baznīcas ielā. Volfs vienmēr šķērso pagalmu, steidz augšup pa kāpnēm un nonāk pie viņas priecīgi satraukts vai bezgala pārguris.

«Bet,» viņa pirmo reizi ļoti izbijusies iedomājas, «bet vai tas ir tik

droši, ka viņš vienmēr pārnāks?! Var taču gadīties, ka vairs nepārnāk, varbūt pat šodien ne? Nē, šodien, protams, vēl atgriezīsies, viņš taču zina, ka viņa te sēž galīgi izsalkusi, gluži kaila viņa nodilušajā vasaras mētelī, bez jebkādiem eksistences līdzekļiem un parādā dzīvokļa saimniecei. Šodien viņš vēl noteikti atgriezīsies, taču varbūt jau rīt. ..

Es nekad no viņa neko neesmu prasījusi,» Petra prāto. «Kāpēc gan lai viņš nepārnāktu? Nekad neesmu bijusi viņam par nastu.»

Tad viņai ienāk prātā, ka viņa tomēr kaut ko prasa, ka to vēl joprojām prasa, gan ne ar vārdiem, taču tāpēc ne mazāk dedzīgi, — viņa taču prasa, lai Volfs atgriežas pie viņas.

«Arī tas viņam kādreiz var kļūt par nastu,» ifleitene nodomā, bezgalīgu skumju mākta. «Arī mana mīla viņam kādreiz var kļūt par nastu, un tad viņš vairs nepārnāks.»

Kļūst arvien karstāks un karstāks. Viņa spēji pieceļas no gultas malas, aiziet līdz spogulim, apstājas tam pretr. Jā, tā ir viņa — Petra Lēdiga, taču arī tas nespēj Volfgangu noturēt. Mati un miesa, gaistoša smarža, iekāre, piepildījums — bet pasaulē visa tā ir atliku likām. Prātā pavīd tūkstošiem istabu, kur ap šo stundu jau iegriežas priekšpusdienas iekāre: lupas sastopas skūpstā, lēnām tiek izģērbtas sievietes, gultas čīkst, sald-kaisles nopūtas atskan un pagaist. Tūkstošiem istabās intīmās attiecības ik brīdi, ik mirkli nodibinās un sairst.

Vai viņa cerējusi, ka ir no tā pasargāta? Ka viņas laime turpināsies pastāvīgi? Sirds dziļumos Petra zina, arvien ir zinājusi, ka tā nevarēs būt pastāvīgi. Visi tik ļoti traucas, steidzas, skrien, lai vēl notvertu vilcienu, lai satiktu meiteni, lai izdotu šo naudas zīmi, pirms tā vēl nav pilnīgi zaudējusi vērtību. Kas gan ir pastāvīgs? Un mīlestība lai pastāvētu?

Pēkšņi Petra saprot, ka viss, kam viņas sirds pieķērusies, ir tikai tukšas blēņas. Laulības dzimtsarakstu nodaļā, kuras vēl šorīt likās kaut kas tik svarīgs, ka tāpēc viņa Volfgangam sarīkoja veselu scēnu, — ko gan tās izmainītu? Viss pagalam! Izbijis! Un tāpēc, ka viņa te sēž gluži bez kaut kā, puskaila, pārmērīgi izsalkusi, parādos iestigusi, — tāpēc lai viņš šodien pārnāktu?! Bet, ja Volfs nepārnāk, tad taču gluži vienalga, kā viņu te pamet — kaut vai ar automašīnu un savrupmāju Grune-valdē, — Volfs nepārnāk, vienīgi tas ir svarīgi! Un ko tad iesākt, vai izlēkt pa logu, vai atkal pārdot apavus, vai kļūt par staiguli, — arī tas ir vienalga, ja Volfs vairs nepārnāk!

Petra vēl joprojām stāv pie spoguļa un aplūko sevi, it kā tur stāvētu bīstama svešiniece, kas labi jāuzrauga. Sieviete spogulī izskatās ļoti bāla, tas ir brūnganais, sirdēstu radītais bālums, tumšās acis kaist, mati šķipsnām nokarājas pār pieri. Elpu aizturējusi, meitene raugās sevī. Liekas, it kā viss aizturētu elpu — nams vēlreiz miegaini nopūšas un apklust. Viņa vēl elpo. Viņa aizver acis, pāršalc gandrīz smeldzoši sāpīga laimes izjūta.

Petra samana, ka vaigos ieplūst siltums, viņai kļūst karsti. Jauks miltums, lielisks karstums! Ak dzīvesprieks dzīvot! Tas mani vadījis cauri visam. Pazīstu namus, sejas, sitienus, strīdu, netīrību, naudu, bailes. Un te nu es esmu — mīļā, mīļā dzīvīte! Volfs no manis nekad vairs nevar aiziet! Es viņu nesu sevī.

Dzīve dun, dzīve trauc. Tā nenogurstoši steidzas pa kāpnēm augšup lejup. Rosās katrā akmens sprostā. Spiežas ārā pa logiem. Skalās un skaišas. Smejas, jā, dzīve arī smejas. Ak dzīve, mīļā, brīnišķīgā, neiznīkstošā dzīve! Volfgangs vairs nevar aiziet no manis. Es viņu nesu sevī. Nekad to netiku domājusi, cerējusi, vēlējusies. Es viņu nesu sevī. Mēs dzīvojām no rokas mutē, un dzīve traucās, traucās līdz ar mums. Nekā mēs neieguvām. Viss aizslīdēja projām. Viss pagaisa. Viss izbija. Kaut kas tomēr palika. Ne visas pēdas aizaug ar zāli, ne katra nopūta izgaist. Es palieku. Un Volfs paliek. Mēs paliekam.

Petra uzlūko sevi. Viņa atkal Atvērusi acis un uzlūko sevi. «Tā esmu es!» viņa nodomā pirmo reizi mūžā — jā, pirmo reizi rāda ar pirkstu uz sevi. Viņai nav ne mazāko baiļu. Gan viņš atgriezīsies. Arī Volfs kādu dienu sapratīs, >ka Petra ir «Es», tāpat kā viņa to saprata. Un viņa to saprata, kopš viņa nav vairs «Es», bet gan «Mēs».

PRAKVICAM BERLĪNE IR PRETĪGA

Cik bieži vien rotmistrs fon Prakvics arī ierastos Berlīnē, viena no viņa galvenajām izpriecām bija kaut reizīti lēnā garā paklaiņot pa Fridriha ielu un kādu gabaliņu pa Leipcigas ielu, ielūkojoties veikalos. Ne jau tāpēc, ka viņš daudz iepirktos vai viņam butu nodoms to darīt, nē, viņu iepriecināja skatlogi. Provincieša gaumei tie bija tik pasakaini izdekorēti. Dažos bija redzamas brīnišķīgas mantiņas, lietiņas, kas vienkārši vilināt vilināja ieiet veikalā, parādīt uz tām ar pirkstu un teikt: «To te!» Citos turpretim bija izliktas tik baismīgas šausmas un drausmas, ka gribējās pastāvēt gandrīz vēl ilgāk un arvien no jauna sirsnīgi izsmieties. Un atkal pārņēma kārdinājums pārnest mājās tādu mantiņu, lai tikai redzētu, kā Ieva un Veija uzjautrināsies par šo stikla vīrieša galvu, kuras mute kalpo kā pelnu trauks. (Galvu var arī pieslēgt elektrības vadam, tad tā kvēlo šaušalīgi zaļa un sarkana.)

Taču, guvis pieredzi, ka mājās šie priekšmeti jau nākamajā dienā gluži neievēroti mētājās apkārt, rotmistrs bija kļuvis gaužām piesardzīgs — viņš apmierinājās ar saviem personiskajiem smiekliem. Ja jau nu vajadzēja kaut ko atvest — un kaut arī tu, cilvēk, esi pavisam pensionēts, nosirmojis jātnieku virsnieks, sievietēm tomēr kāds sīkums jāaizved, —

tad labāk apstājies pie veļas veikala un izraugies vai nu kaut ko no zīda, vai kādu mežģiņotu nieciņu. Viņš izjuta īstu svētlaimi, pērkot kaut ko tamlīdzīgu. Katru reizi, kad viņš ieiet šādā veikalā, viss ir kļuvis vēl vieglāks un gaisīgāks, krāsas liekas vēl maigākas. Tādas biksītes roka var saspiest sīkā kamolā, un tūdaļ tās, viegli čaukstot, atkal atgūst savu veidu. Lai cik pelēka un bezcerīga arī kļuva dzīve, sieviešu daiļums šķita topam aizvien gaisīgāks, maigāks, pārdabiskāks. Ak, šis krūšturis — un tikai no mežģinēm! Rotmistrs vēl ļoti labi atceras pirmskara laiku pelēkās trinīša korsetes, kurās vīram vajadzēja iešņorēt laulāto draudzeni, it kā tas ar grožiem valdītu niķīgu zirgu.

Gadījās ari, ka rotmistrs iegāja delikatešu veikalā — un, lai nauda būtu cik bezvērtīga būdama, šeit plaukti bija pilni, ka lū$t: zaļie sparģeļi no Itālijas, artišoki no Francijas, treknas zosis no Polijas, Helgolandes omārs, kukurūza no Ungārijas, angļu džemi — te satikās visa pasaule. Pat Krievzemes kaviārs bija atkal klāt, un reto, ierobežoto valūtu, ko varēja dabūt tikai «caur pazīšanos» un par bezjēdzīgi augstu maksu, šeit varēja apēst kaut vai centneriem — pavisam neizprotami!

Rotmistram pēc tērzēšanas ar Studmanu vēl atlika daudz laika, un viņš tāpēc atkal reiz pastaigājās pa savu ierasto ceļu. Taču prieks viņam šoreiz tika sagandēts: Fridriha ielā valdīja tāda burzma, kādu mēdz iedomāties austrumnieku tirgos. Gar namu sienām un ietves malām gandrīz blīvi cits citam' blakus stāvēja cilvēki: tirgotāji, ubagi, pērkamas sievietes. Jauni vīrieši vēra vaļā čemodānus, kuros liegi vizēja slīpēta stikla smaržu flakoni, bļaustīdamies un klaigādams kāds cits vicināja rokās bikšturus. Kada sieviete, pinkaina un slampīga, cilāja bezgala garas, spīdīgas zeķes un, neķītri smaidīdama, piedāvāja tās vīriešiem:

— Grāfa kungs, te būs kaut kas sirdspuķītei. Uzģērbiet viņai tās kājiņās, un jūs, grāfa kungs, redzēsiet, kāds amizieris jums būs par šiem nieka papīreļiem!

Parādījās policists un no augstās, lakotās zemessargu cepures apakšas pārlaida apkārt īgnu skatienu. Izskata pēc čemodānus aizvēra un tūliņ jau atkal atvēra, tiklīdz viņš bija pagājis pāris soļu tālāk. Gar namu sienām sēdēja, tupēja, gulšņāja ubagi — visi kara invalīdi, ja ticēja plakātiņiem, ko tie nēsāja. Taču to vidū redzēja arī tādus gados jaunus cilvēkus, kas kara laikā droši vien vēl gāja skolā, un sirmgalvjus, kuri noteikti jau pirms kara bija invalīdi. Aklie bezcerīgi monotonā balsi gaudoja, nervu slimnieki kratīja galvu vai rokas, brūces tika rādītas atklātībai, pelēkā, zvīņainā miesā ugunīgi kvēloja drausmīgas rētas.

Taču visdrausmīgākās bija staigules. Tās klaiņoja visgarām, sauca, čukstēja, ieķērās katra garāmgājēja elkonī, skrēja līdzi, smējās. Dažas bija iereibušas jau tagad, bet visas — karstuma un veikalniecisku interešu dēļ — tik stipri atsegtiem ķermeņiem, ka tas jau kļuva gandrīz vai ne-

ciešami. īsts tirgus, kur pārdeva miesu — treknu, baltu, no liķieru lietošanas uzblīdušu miesu un liesu, tumšu, kā stipru šņabju sadedzinātu. Taču pašas pretīgākās bija katru kauna sajūtu zaudējušās, gandrīz par bezdzimuma radījumiem k|uvušās morfinistes ar spilgto kniepadatas galviņas lieluma redzokli, šņaucējas ar sniegbalto degunu un kokaīna injicētajās ķērcošām balsīm un nesavaldīgi raustīgām sejām.

Tās soļoja, gurnus grozīdamas, miesa kratījās dziļajos dekoltē vai rafinēta piegriezuma blūzēs. Kad viņas deva ceļu vai apgāja ap stūri, tad pacēla svārkus, kas jau tāpat nesniedzās līdz ceļgalam, un atsedza pelēcīgi baltu miesas svītru starp zeķi un biksēm, kuru norobežoja zaļa vai sārta zeķturu gumija. Nekautrēdamās tās apmainījās piezīmēm par garām ejošiem vīriešiem, pāri ielai uzsauca cila citai jēlības un alkatīgām acīm meklēja lēni garām plūstošajā pūlī ārzemniekus, jo cerēja viņu kabatās atrast valūtu.

Un šai netikuma, posta un diedelētāju burzmā — šai bada, blēdības un indes jūklī skraidīja jaunās, tikko skolu beigušās, uzņēmumos strādājošās meitenes ar kārbām un vēstuļu pakām. Viņu ātrajiem, drošajiem skatieniem nekas nepaslīdēja garām nepamanīts, un viņas savā godkārē vēlējās būt tikpat bezkaunīgas kā tās, nepieļaut, lai kas pārsteidz, nebaidīties ne no kā, valkāt tādus pašus īsus svārkus, saraust tikpat daudz valūtas.

«Mums nekas neimponē!» teica meiteņu skatieni. «Jūs, vecie, mums nekā neiestāstīsiet! Tā gan!» viņas domāja, vicinādamas portfeļus vai kārbas. «Vēl mēs esam izsūtāmās meičas, pārdevējas, kantoristes. Bet lai tikai kāds mums uzmet aci — nu kaut vai šis mazais' japānis vai tur tas resnis ar vaigu bārdu, kura vēders kratās rūtainajās flaneļa biksēs, — un mēs nosviežam savu kartona kārbu, jā gan, tieši tepat uz ielas, un šovakar jau sēžam kādā bārā, un rīt mums ir savs auto!»

Rotmistram likās, it kā dzirdētu viņas visas saucam, kliedzam, dzenājam: «Viss ir nevērtīgs, izņemot naudu! Tikai nauda!» Taču arī naudai nav nekādas vērtības, nedrīkst nokavēt ne mirkli, lai izspiestu no tās pēc iespējas lielāku baudu! Kam gan saglabāt sevi — rītdienai, vai? Kas to lai zina, kāds rīt būs dolāra kurss, kas zina, vai mēs rīt vēl dzīvojam, varbūt rīt pie starta jau drūzmējas jaunākas un svaigākas, — un tad nāc, vecīt, tev gari jau ir sirma galva, taču tāpēc jo vairāk jāturas pie šīs gudrības! Nāc, mīlulīt!

Rotmistrs saskatīja no Untcr den Linden uz Fridriha ielu vedošās Pasāžas ieeju. Viņš arvien labprāt mēdza iegriezties panoptikā, bet tagad iebēga veikalu galerijā. Taču nu likās, it kā no elles priekštelpas būtu iekļuvis pašā ellē. Pa spoži apgaismoto tuneli neizsakāmi gausi vēlās blīva ļaužu drūzma. Veikalos dūrās acis milzīgi, diletantiski eļļas krāsu smērējumi: kailas sievietes — pretīgi kailas, ar pretīgi salkanām, rožai-

nām krūtīm. Neķītras atklātnes karājās visgarām, savērtas uz auklas kā karodziņi. Te bija anekdotu brošūras, kas lika nosarkt pat rūdītam izvirtulim, bet nekaunība, kāda atklājās pornogrāfiskajās fotogrāfijās, kuras bezkaunīgi čukstoši vīrieši spieda rokās garāmgājējiem, likās gluži nepārspējama.

Taču visnepatīkamākie bija puikas. Ģērbušies matrožu uzvalkos, kailām krūtīm, zobos izaicinoši iesprauduši cigareti, tie šaudījās visapkārt, nekā nerunādami, tikai skatījās garāmgājējiem acīs vai aiztika tos ar rokām.

Gaišmataina, dzi|i dekoltēta, eleganta liela auguma sieviete, ko pavadīja vesels bars šādu puišu, spraucās cauri drūzmai. Viņa smējās pārāk ska]i, runāja žestikulēdama. Rotmistrs sievieti redzēja gluži tuvu, viņa skatiens skāra nekaunīgi atsegtās, biezi pūderētās krūtis. Sieviete smiedamās vērās viņā nedabiski palielinātiem redzokļiem, zem acīm tai bija uzkrāsoti zili melni loki — un pēkšņi rotmistru pārņēma fizisks riebums, nākot pie atziņas, ka šis pārmērīgi uzposies sievišķis bija vīrietis, visu šo pretīgo zeņķu sievišķis, un tomēr vīrietis!

Nerēķinādamies ne ar ko, rotmistrs izlauzās cauri pūlim. Kāda staigule kliedza:

— Sim vecim skrūve vaļā! Emīl, krauj tam pa purnu! Tas man iebukņīja.

Taču rotmistrs jau bija ārā, noķēra taksīti, uzsauca: — Uz Silēzi-jas staciju! — un galīgi pārguris atmetās atzveltnī. Tad viņš izvilka no svārku kabatas vēl gluži nelietotu baltu kabatas lakatiņu un lēnām noslaucīja seju un rokaš.

«Jā gan,» viņš centās intensīvi domāt par kaut ko citu, — un par ko tad varēja domāt intensīvāk nekā par savām rūpēm? «Jā gan, Neiloi apsaimniekot šajos laikos it nemaz nav viegli!»

Pat rēķinoties ar to, ka sievastēvs bija maita (un vēl jo vairāk sievasmāte ar savu svētulību!),'noma patiešām uzlikta pārāk augsta. Vai nu nekas neizauga kā pērn, vai arī, ja kaut kas izauga, trūka darbaspēka kā šovasar!

Tomēr pēc sarunas ar nabaga Studmanu, kas jau arī bija inficējies un aizrāvies ar tiešām diezgan dullām idejām, un pēc mazās pastaigas pa Fridriha ielu un Pasāžu rotmistrs domāja par Neiloi kā par tīru, neskartu salu. Protams, arvien gadījās nepatikšanas darbaspēka, nodokļu, naudas, amatnieku dēļ (un vislielākās sagādāja sievas vecāki!), bet tur tagad bija Ieva un Violeta, kuru kopš bērnu dienām sauca tikai par Veiju.

Protams, Ieva šķila mazliet par daudz dzīvespriecīga; veids, kādā viņa dejoja un flirtēja ar virsniekiem Ostādē, senāk būtu licies gluži nepiedienīgs, un arī Veija paradusi lietot diezgan parupju toni (viņas

vecmāmiņai vienu otru reizi uznāca ģībonis!), — bet tas viss bija nieks salīdzinājumā ar postu, nekaunību, netiklību, kas Berlīnē trako gaišā dienas laikā! Rotmistrs Joahims fon Prakvics tāds jau nu reiz bija, un tāds viņš arī paliek un nemaz nedomā šai ziņā pārvērsties: sieviete darināta no smalkākas vielas nekā vīrietis, sieviete ir kaut kas maigāks un lutināmāks. Meičas Fridriha ielā — ak, tās taču vairs nav nekādas sievietes! īsts vīrietis tādas atceras tikai ar šausmām.

Neiloē viņiem ir dārzs, vakaros viņi mēdz pasēdēt šai dārzā. Sidainis Huberts tad atnes vējlukturus un pudeli Mozeles vīna, ļaunākajā gadījumā gramofons ar grāvēju «Tikai banānus, banānus vien!» iesviež lapu šalkoņā un ziedu smaržās kaut ko no lielpilsētas virpuļa. Taču sievietes bija pasargātas. Šķīstas, skaidras.

Nudien, tagad nemaz vairs nedrīkst iet kopā ar dāmu pa Fridriha ielu, it sevišķi tad ne, ja dāma ir paša meita! Un kā var pieļaut domu, ka tāds lielisks puisis kā šis Studmans iedomājas aplaimot šos ielas salašņas, nostāties ar tiem kaut kādā ziņā uz vienas pakāpes, kaut vai tikai tā, ka viņam, tāpat kā šiem, jāpelna nauda! Nē, paldies! Mājās, Neiloē, to gan varēja uzskatīt par pārspīlējumu, ja avīze Deutsche Tugeszeitung nosauca Berlīni par grēcīgo Bābeli, par asfalta zaņķi, par Zodomu un Gomoru. Bet, tiklīdz tu, cilvēk, tikai reizi iebāz tur degunu, tad redzi, ka tas viss vēl teikts pārāk maigi. Nē, paldies!

Un rotmistrs nomierinājās tiktāl, ka aizdedzināja cigareti un, juzdamies apmierināts ar paveikto un priecādamies par drīzo atgriešanos mājās, brauca uz dzelzceļa staciju.

Tur uzgaidāmās telpās rotmistrs gan vispirms iedzēra pāris pamatīgu konjaku, jo viņu mocīja diezgan noteikta nojauta, ka nupat savervēto pļāvēju aplūkošana nebūs nekāds lielais prieks. Taču tik ļauni nemaz nebija. Būtībā tāpat kā vienmēr, tikai sejas varbūt bija vēl drusku nekautrīgākas, brutālākas, bezkaunīgākas nekā parasti, bet kas par to! Ja vien tie strādāja, ievāca ražu! Pie viņa tiem neklāsies ļauni, būs kārtīgas devas graudā, katru nedēļu kaus aunu, vienreiz mēnesī barokli!

Vienīgi priekšstrādnieks bija tieši tādas sugas cilvēks, kādu rotmistrs ienīda, — riteņbraucēja tips: apakšā min, augšā klanās. Viņš luncinājās ap rotmistru, nobēra veselu birumu puspoļu, pusvācu vārdu, slavinādams savu tautiešu spēku un krietnumu un pie tam gluži negaidot iesperdams pa dibenu meičai, kas nepaguva pietiekami ātri pazust durvīs.

Kad rotmistrs dzīrās pirkt kopēju braukšanas biļeti, tad, starp citu, izrādījās, ka priekšstrādnieks bija atvedis tikai trīsdesmit septiņus vīrus, nevis piecdesmit. Atbildot uz rotmistra jautājumu, tas atkal nobēra veselu jucekli vārdu, kuri kļuva arvien poliskāki un nesaprotamāki. («Protams,

Ievai taisnība; man vajadzēja mācīties poliski, bet es i nedomāju!») Priekšstrādnieks laikam kaut ko skaidroja, viņš sasprindzināja bicepsu un smaidīgi un glaimīgi raudzījās rotmistrā ar savām mazajām, melnajām, šaudīgajām peles ačelēm. Prakvics beidzot paraustīja plecus un nopirka biļeti. Trīsdesmit septiņi bija labāk nekā nekas, un tie vismaz izskatījās prasmīgi laukstrādnieki.

Tad sekoja trokšņa un klaigu pilnā iziešana uz perona; sakāpšana jau padotajā vilcienā; vilciena pavadoņa bāršanās — tas gribēja iebīdīt vagonā durvīs iesprūdušu paunu, kura līdz ar īpašnieci no iekšpuses tika atkal izgrūsta ārā; divu puišu ķīvēšanās; priekšstrādnieka mežonīgā žestikulēšana un klaigāšana, kas to it nemaz netraucēja neatlaidīgi pārliecināt rotmistru, lūgt, prasīt, diedelēt no viņa savus trīsdesmit dolārus...

Rotmistrs sākumā gan domāja, ka pietikšot ar divdesmit, jo ceturtā daļa strādnieku trūkstot. Tad viņi sāka dedzīgi rēķināt, un beidzot, kad visi līdz pēdējam bija nosēdušies savās vietās, rotmistrs, strīdiņa nogurdināts, noskaitīja priekšstrādniekam saujā trīs desmitdolāru zīmes. Tagad priekšstrādnieks pateicībā vai izkusa, klanījās, mīņājās šurpu turpu, līdz viņam beidzot patiešām atkal izdevās satvert rotmistrā roku un to kvēli noskūpstīt.

— Jāzeps un Marija! Svētais labdari!

Vēl mazliet pretīguma mākts rotmistrs sameklēja sev vietu otrās klases smēķētāju vagonā pašā vilciena priekšgalā. Viņš ērti apsēdās stūrītī un aizsmēķēja cigareti. Visā visumā diena nebija velta, krietns darbs paveikts. Rīt pa īstam varēs sākt ražas ievākšanu.

Grabēdams un stenēdams vilciens galu galā uzņēma gaitu, izbrauca ārā no nožēlojamās, nokvēpušās stacijas ar sadauzītajām rūtīm. Rotmistrs tikai vēl nogaidīja, kamēr konduktors būs izgājis cauri, tad gribēja nosnausties.

Beidzot konduktors nāca, izknieba biļetē caurumiņu un atdeva biļeti rotmistram atpakaļ. Taču projām vēl negāja, it kā kaut ko gaidīdams, palika stāvam.

— Nu? — rotmistrs miegaini jautāja. — Ārā maķenīt tā kā par karstu, vai ne?

- — Vai jūs neesat tas kungs, — konduktors jautāja, — kas ved poļu

pļāvējus?

— Jā gan! — rotmistrs atbildēja un saslējās.

— Tad es jums tikai gribēju ziņot, — konduktors teica (mazliet ļauni priecīgs), — ka tie Silēzijas stacijā visi tūdaļ atkal izkāpa. Ne čiku, ne grabu.

— Ko?! — iekliedzās rotmistrs un skrēja uz kupejas durvīm.

PAGELS VUCINAS IEIET PIE CEKES

Vilciens ripoja arvien ātrāk un ātrāk. Ienira tuneli, apgaismotais stacijas perons palika aizmugurē.

Volfs Pagels sēdēja pārpildītajā smēķētāju vagonā uz ugunsdzēsības piederumu kastes, aizsmēķēja cigareti no Lucky Strike paciņas, kuru tikko bija iegādājies par naudu, ko saņēma par visu savu un Petras mantību. Ievilka dziļu dūmu.

— Ak, lieliski, lieliski! — Pēdējo cigareti viņš bija smēķējis pagājušajā naktī, kad gāja mājup no spēļu elles, tāpēc šī pēc gandrīz divpadsmit stundām garšoja jo labāk. Ja vien skolā gūtās angļu valodas zināšanas viņu nevīla, tad Lucky Strike nozīmēja tik daudz kā laimes gadījums, laimīgs ķēriens — lai tad arī šai laimi sološajai cigaretei būtu pravietiska nozīme visai dienai!

Tur tas resnais aizgūtnēm elš, čaukstina avīzi, šauda uz visām pusēm nemierīgus skatienus — tas tev neko nelīdzēs, to mēs visās malās arī jau zinām, ka dolāra kurss šodien ir septiņi simti sešdesmit tūkstoši, tātad kļuvis dārgāks par vairāk nekā piecdesmit procentiem. Cigarešu pārdevējs to, paldies dievam, vēl nezināja, citādi es nebūtu varējis atļauties šo cigareti. Tu arī nekalkulēji pareizi, resnīt, elšana tevi nodod, tu esi sašutis! Taču tas neko nelīdz. Sis ir gluži lielisks, pavisam moderns pēckara izgudrojums: tev nozog pusi naudas, kas ir kabatā, nepieskaroties ne kabatai, ne naudai, — jā, gudri, gudri! Tagad tikai rodas jautājums: vai draugs Ceke kalkulējis pareizi vai nepareizi? Ja kalkulējis nepareizi, tad nebūs sevišķi dzirdīgs (ja vispār gribēs uzklausīt); turpretī, ja Cekem jaunais markas vērtības pazeminājums būs kā saukts, tad viņš ar kādu žūksni miljonzīmju neskoposies. Kopš dažām dienām apgrozībā bija pat divmiljonu naudas zīmes — Pagels tās jau redzējis spēļu ellē. Tās atkal bija, kā nākas, abās pusēs apdrukātas, izskatījās pēc naudas un nevis kā šīs vienpusēji apdrukātās baltā papīra strēmeles — ļaudis jau teicās zinām, ka tās nu uz mūžīgiem laikiem paliks vislielākā naudas zīme. Teicās zinām — šādu baumu dēļ, kurām noticējis tagad elš arī šis resnītis.

Crūti pieļaut domu, ka Ceke kalkulējis nepareizi. Kamēr vien Pagels pazīst Čeki, tas arvien kalkulējis pareizi. Skolā nekad nekļūdījās, pareizi izprata skolotājus. Viņam bija apbrīnojama nojauta, kādus jautājumus uzstādīs, kādi temati pārbaudījumos «paredzēti». Kara laikā viņš bija pirmais, kas Turcijā, izmantojot atvaļinājumā braucējus, lieliski noorganizēja salvarsāna noietu Balkānos. Un, kad šis pasākums kļuva nedrošs, viņš atkal bija pirmais, kas, iekams to galīgi izbeidza, piepildīja salvarsāna paciņas ar kaut kādu draņķi, domājams, ar smilšu un medus maisījumu. Pēc tam eksportēja uz Bosforu vispēdējās šķiras kabarē dziedā-

tājas un deklamētājas. Viņš tātad visā visumā ir pievilcīgs retums: no vienas puses, drausmīgi stulbs, no otras, — īsts lapsa. Pēc kara spekulēja ar daždažādiem diegiem — kas lai zina, ko viņš pērk un pārdod tagad! Cekem tas būtu vienalga, ko, — viņš spekulētu arī ar ziloņu tēviņiem, ja vien varētu krietni nopelnīt!

Patiesībā, ja tā labi padomā par šo vīru, tā saucamo labo draugu, tad uav īsti saprotams, kāpēc gan lai tas dotu naudu, — Pagels pēkšņi nospriež. Līdz šim viņš nekad vēl nekā nav mēģinājis no Cekes aizņemties. Taču nu Volfgangā Pagelā modusies kāda cita pārliecība — pārliecība, ka Ceke tagad «kalngalā», ka tas naudu noteikti dos. Te darbojas it kā spēlmaņa kompass, kā signāls, ko pēkšņi uztver, jods to zina, kāpēc. Naudu Ceke noteikti dos. Dzīvē gadās šādi brīži. Pēkšņi cilvēks dara kaut ko tādu, ko vēl vakar nebūtu darījis ne par kādu atlīdzību. Un tam, ko cilvēks izdarījis, seko gluži neatkarīgi atkal kaut kas cits; piemēram, ja šovakar laimē milzu summu — viss pēkšņi pārvēršas! Dzīve rit tālāk, tikai ar novirzes leņķi no līdzšinējā ceļa. Var nopirkt divdesmit īres namus pilsētas centrā (namus var pirkt par smiekla naudu), var ierīkot milzīgi lielu bāru (astoņdesmit meičas aiz letes) — nav nemaz tik slikta ideja! — vai arī nedarīt nekā, lāpīt slinkumu, pamatīgi atpūsties, labi paēst, padzert un priecāties par Pēteri. Vai vēl labāk — nopirkt auto un'braukāt ar Pēteri pa pasauli! Parādīt viņai visu — baznīcas, gleznas, nu, vārdu sakot, visu, meitenei ir lielas dotības izkopt savas spējas — tas nav apšaubāms. Vai tad kāds to noliedz?! Viņš noteikti ne; lieliska meitene, nekad nav par nastu. (Vai gandrīz nekad.)

Atvaļinātais fānenjunkurs Volfgangs Pagels izkāpj pie Podbeļskija alejas un lēnā gaitā aizstaigā tos pāris kvartālus līdz Cekes savrupmājai. Sai karstumā tā īsti laiski un gausi.

Tagad viņš apstājas pie mājas, tas ir, protams, košuma dārziņa, dārza, apstādījumu, parka priekšā. Bet ne jau tieši, jo vispirms, protams, ir kaltas dzelzs restes un no kāda akmens, teiksim, kaļķakmens,, cirsti vārtu stabi. Turpat ir arī maza misiņa plāksnīte, uz kuras nav nekas cits kā tikai «fon Ceke», un misiņa zvana poga. Spoži nospodrināta. Pašu māju gandrīz vai neredz, to aizsedz krūmi un koki, un cilvēkam rodas tikai nojausma par lieliem, mirdzošiem logiem un ne visai augstu, graciozi veidotu fasādi.

Pagels vēro visu šo greznību, viņam laika netrūkst. Tad apgriežas un noskata savrupmājas ielas pretējā pusē. Lepni! Šeit tātad dzīvo kungi, kuri neparko nevarētu dzīvot sētas mājā pie Aleksandra laukuma. Volfgangs Pagels uzskata, ka spēj dzīvot kā te, tā tur, palaikam Dālemā, palaikam pie Aleksandra laukuma — viņam tas ir viens pīpis. Bet varbūt tieši tāpēc, ka tas viņam ir viens pīpis, viņš dzīvo nevis Dālemā, bet Georga baznīcas ielā.

Volfgangs atkal apgriežas un aplūko plāksni, zvana pogu, puķu dobes, apstādījumus, fasādi. Tomēr mīklaini, kāpēc Cekem šī dumjā nasta. Iegūt namu, milzīgu savrupmāju, gandrīz vai veselu pili, kas mūždien no tevis kaut ko prasa: nodokļu maksājumus, uzkopšanu, te elektrība niķojas, te jāpērk kokss — acīm redzot, Ceke ir .pārvērties. Senāk viņš ari domātu: tā ir nasta. Kad Pagels viņu redzēja pēdējo reizi, tad Cekem Kūrfirstu dambī bija divas ļoti elegantas vecpuišu gaumē iekārtotas istabas ar draudzeni, telefonu un vannu) — tas Cekem bija pa prātam.

Sis te nu gan ne. Viņš droši vien ir precējies. Ikviena muļķība, ko vīrietis izdara, izskaidrojama ar to, ka viņš ir precējies. Ka viņam ir sieva. Nu jā, laikam gan to dabūs redzēt, un sieva, protams, tūdaļ uzminēs, ka šis viņas vīra vecais draugs grib aizņemties naudu. Tad viņa pret to izturēsies pusērcīgi, pusnicinoši. Lai, viņam tas bijis nebijis; cilvēku, kas vakaros iet medīt, kā Pārī Panteris, sieviešu untumi nespēj aizskart.

Pagels jau grasās piespiest pogu — reiz taču tas jādara, lai cik patīkami arī būtu šeit saulē slaistīties un domāt par jauko naudiņu, ko viņš tūdaļ Cekem atņems. Bet Volfgangs tieši laikus atceras, ka viņam kabatā vēl gandrīz simttūkstoš mārku. Eksistē gan paruna — nauda tiecas pēc naudas, tomēr šādā redakcijā paruna nav pareiza. Tai vajadzētu skanēt: liela nauda tiecas pēc lielas naudas. Taču šai ziņā nauda, kas atrodas Pagela kabatā, nemaz nav nauda. Sājos apstākļos būtu daudz labāk, ja viņš Cekem pretī nostājas gluži tukšā.

Katrā ziņā cilvēks lūdz aizdevumu daudz pārliecinošāk, ja kabatā nav naudas pat mājup braukšanai. Par šīm simttūkstoš markām dabūs kādus divus konjakus, un šie divi konjaki padarīs viņa lūgumu vēl pamatotāku.

Pagels apgriežas un atkal dodas lēnām lejup pa ielu. Viņš iet pa labi, tad pa kreisi, atkal pa labi, iet šurpu, iet turpu — naudu apmainīt pret alkoholu tomēr ļoti grūti. Sājā ārkārtīgi smalkajā savrupmāju rajonā, šķiet, nav ne veikalu, ne krogu. Dabiski, šādiem ļaudīm visu pienes mājās, vīns un šņabis tiem pagrabos veseliem krājumiem.

Pagels atrod tikai avīžu pārdevēju, taču avīzēs naudu ieguldīt negrib. Nē, paldies, tās viņu nemaz neinteresē. Jau izlasījis virsrakstu «Atkal brīva satiksme ar okupēto zonu», viņš atmet ar roku: dariet, ko gribat, mēsli vien ir!

Tad viņš uzduras puķu pārdevējai, tā stāv pie autobusu piestātnes un tirgojas ar rozēm. Doma uzjautrināt fon Cekes kungu ar rožu pušķi kā mazu parodiju viņa lielajam rožu dārzam ir tik brīnišķīga, ka Pagels gandrīz jau pērk. Tomēr parausta tikai plecus un iet tālāk. Viņš nejūtas visai drošs, ka Ceke uztvers lūgumu pēc naudas tik viegli un ar humoru.

SO

Tomēr skaidrs kas skaidrs — no naudas vaļp jātiek. Vismīļāk Pagels to atdāvinātu kādam ubagam, tāda rīcība vienmēr atnes laimi. Taču šeit, Dālemā, nav pat ubagu. Tie labāk kvern Aleksandra laukuma apkārtnē, kur dzīvo trūcīgi ļaudis. Tiem drīzāk atliek kāds grasis, ko atmest ubagam.

Tad Volfgangs kādu brīdi staigāja nopakaļus pavecai, kalsnai dāmai, kura savā pelēki noplukušajā jaciņā ar izbalējušajiem, mēļajiem atlokiem un melnajiem kreļļu karekļiem atstāja uz viņu «kautras trūkumcietējas» iespaidu. Viņš tomēr atteicās no nodoma iespiest viņai saujā šo naudu. Visļaunākā zīme būtu tā, ja viņš no naudas nevarētu atbrīvoties ar pirmo rāvienu, bet dabūtu to vēl atpakaļ.

Beidzot Pagels pamanīja suni. Pagels sēdēja gluži omulīgi uz sola un svilpoja, cenzdamies pielabināt vaļā palaistu baltu, brūni plankumotu foksterjeru. Suns bija ārkārtīgi dzīvespriecīgs, spītīgi un izaicinoši rēja labinātāju, tad atkal pēkšņi mīlīgs pašķieba galvu sānis un kustināja astes strumpulīti. Tikko Volfs šuneli jau būtu saķēris, tā tas atkal, priecīgi ieriedamies, joņoja apstādījumu pretējā pusē, kur redzama kāda kalpone, kas, saiti vicinādama, skrēja pakaļ sunim un izmisīgi sauca:

— Sņabulīt, Sņabulīt!

Foksterjers, kuram vajadzēja izvēlēties starp mierīgi smēķējošo vīrieti un uzbudināto meiču, izšķīrās vīrietim par labu. Dzīvnieks aicinoši piegrūda purnu Pagela kājai, un ačeles pauda skaidri saprotamu lūgumu uzsākt jaunu rotaļu. Volfs nupat kā bija pabāzis sunītim cieši zem kakla saites naudas zīmes, te jau sakarsusi un aizelsusies piesteidzās meiča un sašutusi iesaucās:

— Laidiet vaļā mūsu suni!

— Ak jaunkundz, — Volfgangs ierunājās, — šņabulis taču patīk visiem, arī man... Un, — viņš piebilda, jo tikko mazgātā un gludinātā kleita ietērpa ļoti patīkamu meiču, — arī mīlestība.

— Ak jūs! — meiča izmeta, un viņas aizkaitinātā seja pārvērtās tik pēkšņi, ka arī Volfgangam bija jāpasmaida.

— Jums nav ne jausmas, kas man par postu ar šo suni, — viņa sacīja un mēģināja piesiet saitē lēkājošo un rejošo foksterjeru. — Un vienmēr tevi uzrunā vīrieši. .. Bet kas tad tas? — viņa pārsteigti jautāja, jo bija sunim zem kakla saites sataustījusi papīru.

— Vēstule, — Pagels aiziedams atbildēja. — Vēstule jums. Jums taču vajadzēja manīt, ka es jums jau veselu nedēļu katru rītu sekoju. Bet lasiet to vēlāk, kad esat viena! Tur viss pateikts. Uz redzēšanos!

Un Pagels steidzīgi iegriezās nākamajā ielā, jo meičas seja staroja pārāk lielā priekā, lai viņš vēl vēlētos būt te, kad atklāsies patiesība. Vēl ap vienu stūri, un tagad laikam gan varēja iet lēnāk, nu meiča viņu

vairs neatradīs. Nosvīdis arī viņš bija; taisnību sakot, svīda visu laiku, kopš bija iznācis no Podbeļskija alejas, lai gan gāja tik lēnām.

Un pēkšņi Pagelam kļuva skaidrs, ka ne jau saules svelme vainojama, ka viņam tik karsti, — ne jau saules svelme vien. Nē, nē, te bija kaut kas cits, vēl kaut kas cits: viņš bija uzbudināts, viņam bija bailes!

Volfs strauji apstājās un pārlaida skatienu visapkārt. Starp milzīgajām priedēm pusdienas versmē klusēdamas tvīka savrupmājas. Kaut kur dūca putekļsūcējs. Viss, ko viņš darījis līdz šim, lai novilcinātu zvana pogas nospiešanu, bija šo baiļu iedvests. Un šīs bailes jau modušās daudz agrāk: viņš nebūtu pircis Lucky Strike, bet gan brokastis sev un Pēterim ... ja nebūtu bijis baiļu. Ja nebūtu šo baiļu, viņš* arī neatstātu visas mantas «tēvocim».

— !jā, — viņš teica un lēnām gāja tālāk, — visi mezgli jau savelkas.

Un pēkšņi viņš redzēja savu un Petras stāvokli tādu, kāds tas patiesībā bija: parādi, nekādu izredžu pat rītdienai, Petra gandrīz vai kaila smirdošajā ūķī, viņš te, bagāto ļaužu kvartālā, noplukušos karavīra svārkos, pat ne tramvaja naudas kabatā.

«Man Ceke j āpierunā aizdot mums naudu,» viņš domāja. «Kaut arī nedaudz.»

Taču tas bija idiotisms, galīgs ārprāts — gaidīt no Cekes aizdevumu! Nekas no tā, ko viņš zināja par Čeki, nedeva pamatu cerēt, ka viņā aizdotu naudu, ja nav gandrīz nekādu izredžu saņemt to atpakaļ. Bet ko tad, ja Ceke teiks «nē»? (Un, protams, teiks «nē», Volfgangs velti sevi nomoka ar šiem jautājumiem.)

Pagelam acu priekšā paveras garā, paplatā aleja, kuras galā atrodas Cekes savrupmāja. Viņš sāk iet pa šo aleju, sākumā diezgan lēnām. Tad ātrāk un ātrāk, it kā viņu kaut kas dzītu pa nogāzi lejup, savam liktenim pretī.

«Cckem j ā s а к a «jā»,» Volfgangs Pagels atkal domā, «un kaut viņš dotu arī pavisam maz. Tad es vairs nespēlēšu. Varu vēl aizvien kļūt par taksometra šoferi... Gotšalks man pavisam noteikti apsolījis savu otru mašīnu. Tad arī Petrai būs vieglākas dienas.»

Nu jau Pagels pienācis savrupmājai gluži tuvu. Viņš atkal redz kaļķakmeni un dzelzs restes, misiņa plāksni un zvana pogu. Atkal no jauna vilcinādamies šķērso ielu.

«Bet Ceke, protams, teiks «nē» ...»

«Ak, simtkārt sasodīts!!!» Atskatīdamies Pagels ielas viņā galā redz nākam šurp meiču, un, kas tā par meiču, to skaidri rāda foksterjers, kurš rausta saiti un skaļi rej. Un, izvēlēdamies starp izskaidrošanos šeit un lūgumu tur, vai būt medītam vai medniekam, Volfgangs piespiež zvana pogu un atviegloti uzelpo tikai tad, kad klusi iedūcās durvju slēdzis. Šurpu

skrejošai meičai neveltīdams ne skatiena, viņš rūpīgi aizver vārtiņus un uzelpo, kad ceļa pagriezienā viņu jau aizsedz krūmi.

Ceke taču galu galā var tikai pateikt: «Nē,» — šī kalpa dvēsele turpretim sacels necilvēcisku traci... un Volfgangs ienīst tračus ar sievietēm. Tad vairs nav ne gala, ne malu.

PAGELS NEDABŪ NAUDU

— Tātad tu, nudien, esi klāt, Pagel, — teica fon Cekes kungs. — Tā pa pusei es tevi jau gaidīju. — Un, kad Volfgangs sakustas, piebilst: — Ne tieši šodien... Tev taču kārtojami maksājumi, vai ne?

Ceke smaida pārākuma apziņā, bet Volfgangs Pagels dusmojas. Viņam iešaujas prātā, ka Cekem jau arvien patikusi šāda plātīga noslēpumainība, ka tam arvien bijis šis visgudrais pārākumā smaids un ka viņš, Pagels, tāpēc arvien dusmojies. Ceke mēdza tā smaidīt, kad pašam likās, ka ir sevišķi slīpēts.

— Nu, es to tikai tāpat vien, — Ceke ņirdz. — Galu galā tu taču patiešām sēdi pie manis... to .tu laikam nemēģināsi apstrīdēt. Bet lai nu paliek! Ko es zinu, to zinu. Iedzersim kādu šņabīti, paņem cigareti, un aplūkosim manas gleznas, jā?

Pagels gleznas jau bija paguvis apskatīt. Viņi sēž lielā, ļoti pieklājīgi iekārtotā verandā. Durvis uz saules gaismas pielieto terasi atvērtas, redzama saule un zaļa vizma, bet šeit tomēr patīkami vēss. Caur zaļganajām žalūzijām pa logu ieplūst brīnišķa gaisma, reizē gaiša un tumša, un, galvenais, tai līdzi nāk vēsums.

Viņi sēž tīkamos atzvelteņos, nevis briesmīgajos, gludajos, aukstajos ādas klubkrēslos, kurus tagad redz visās malās, bet gan dziļos, ērtos sēdekļos, kas apvilkti ar kādu puķainu angļu audumu — laikam čincu. Grāmatu plaukti aizņem sienu apakšējo trešdaļu, virs tiem karājas gleznas — labas, modernas gleznas, to Pagels pamanījis tūlīt. Bet viņš neievēro Cekes aicinājumu, jau nopratis, ka pašreizējā situācija viņam nebūt nav nelabvēlīga, jo Cekes kungam šis apmeklējums kaut kādi nācis kā saukts. Ceke noteikti grib kaut ko no viņa, un tāpēc Pagels var vienā mierā nogaidīt un būt mazliet augstprātīgi nevērīgs. («Gan jau naudiņu dabūšu!»)

Pagels rāda uz grāmatām:

— Skaistas grāmatas. Tu daudz lasi?

Taču tāds muļķis fon Ceke nemaz nav. Viņš sirsnīgi smejas:

— Es — un lasīt! Tu joprojām vēl esi vecais jokupēteris? Tev gan gribas, lai es atbildu «jā», un tad tu man apniksi līdz nejēdzībai ar to,

ko sacījis Nice. — Pēkšņi Cekes seja pārvēršas, kļūst domīga. — Man šķiet, ka grāmatās gluži labi var ieguldīt kapitālu. Ādas sējumi. Cilvēkam taču jāpamanās ieguldīt savu naudu stabilās vērtībās. Es nekā nesaprotu

no grāmatām___salvarsāns ir kaut kas daudz vienkāršāks. Bet man te

ir viens studentiņš, tas tad dod padomus... — Ceke brītiņu padomā, laikam par to, vai studentiņš ir maksātās algas vērts. Tad atkal atgādina: — Nu ... un gleznas?

Taču Pagels neliekas dzirdam. Viņš rāda uz dažiem plastikas mākslas darbiem, kas te redzami: apustuļi, madonna ar bērnu, viens krucifikss, divas Kristus apraudāšanas kompozīcijas.

— Viduslaiku kokgrebumus tu arī vāc?

Cekes seja pēkšņi izskatās noraizējusies.

— Nevis vācu, nē, ieguldu naudu. Bet nezinu, kā tas notiek, taču piepeši tas man arī patīk. Paskaties te uz šo puisi ar atslēgu, protams.. . svētais Pēteris. Tas man no Vircburgas. Es nekā nezinu, es no tā nekā nesaprotu, patiešām lielas vērtības jau te nav, sevišķa greznuma arī ne ... taču man patīk. Un šis svečturu eņģelis.. . roka droši vien restaurēta. Vai tu domā, ka esmu piekrāpts?

Volfgangs Pagels pētoši vēro fon Čeki. Ceke ir mazs vīrelis, kura augums, par spīti saviem divdesmit četriem vai pieciem gadiem, jau krietni pieņemas apaļumā un piere izkritušo matu dēļ šķiet augsta. Turklāt Ceke ir tumšmatis... un Pagelam tas viss nepatīk. Viņam arī nepatīk, ka fon Čeki iepriecina kokgrebumi un ka tas par savām gleznām, acīm redzot, rūpējas no visas sirds. Ceke ir rupjš spekulants, nekas cits, un tādam tam arī jāpaliek. Ceke — un interese par mākslu! . .. Cik smieklīgi un aizvainojoši! Taču visvairāk Volfs sašutis tāpēc, ka jālūdz nauda šim pārvērstajam Cekem. Tāds spēj to dot un pieklājības pēc arī dos! Nē, Ceke ir un paliks spekulants, un, kad tas aizdod naudu, tam jāņem augļotāja procenti, citādi Volfs ar to negrib ielaisties nekādos darījumos. Volfs negrib, lai viņam dāvinātu naudu kaut kāds Ceke!

Tāpēc Pagels, nicīgi skatīdamies uz svečturi, saka:

— Dienas kārtībā tātad ir svečturu eņģeļi... Ar varietē planckām tu vairs netirgojies?

Redzēdams, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši uz Čeki, Pagels tūlīt saprot, ka atļāvies par daudz, pieļāvis liktenīgu kļūdu. Viņi vairs nav skolā, kur vajadzēja pieciest piedauzīgu familiaritāti, kur tas bija tieši vai sports. Cekes deguns nobāl gluži balts, bet seja kā bija, tā paliek piesarkusi: viss tāpat kā senāk, — Pagels atceras.

Lai arī Ceke vēl joprojām nav iemācījies lasīt grāmatas, toties savaldīties ir iemācījies (un šajā ziņā Pagelu stipri vien pārspēj). Ceke izliekas nekā nedzirdējis. Viņš lēnām noliek vietā svečturu eņģeli, vēlreiz domīgi noglāsta labi restaurēto roku un saka:

— Jā ... jā, gleznas. Jūsu mājās ari jābūt gluži jaukām ... vēl no tava tēva ...

«Ak tā! Tad tās tu gribi!» Pagels sevišķi apmierināts nodomā. Un balsī saka:

— Jā gan, protams, šis tas patiešām labs tur vēl turas.

— To es zinu, — Ceke izmet, ielej atkal šņabi, vispirms Pagela, tad savā glāzē. Pats ērti ierīkojas krēslā. — Tātad, ja tev kādreiz vajadzīga nauda, redzi, es pērku gleznas ...

Tas bija cirtiens, jau pirmā atbilde uz Volfa nekaunību, bet Pagels neliekas ne zinis ...

— Nedomāju, ka mēs tagad‘pārdodam.

— Tad tu neesi īsti labi informēts, — Ceke viņam laipni uzsmaida.

— Nesen, vēl pagājušajā mēnesī, tava māte pārdeva «Kokus rudenī» Glazgovas galerijai Anglijā. Nu, tad uz veselību! — Ceke iedzer, apmierināti atlaižas atzveltenī un gluži nevarīgi izmet: — Nu jā, no kā tad arī galu galā lai vecā sieva dzīvotu? Vērtspapīri, kas viņai bija, šodien vairs nav nekas vairāk kā klozetpapīrs.

Ceke gan neņirdz, bet Pagelu tomēr māc sajūta, ka šorītējais Cekes apzīmējums «labs draugs» ir krietni vien pārspīlēts. Nu jau Pagels saņēmis divus cirtienus, un trešais diez vai liks ilgi gaidīt. Kā tad, Ceke vienmēr ir bijis indīgs kā čūska, bīstams ienaidnieks. Tāpēc labākais — iet viņam kādu soli pretī; un, ja neiegūs vairāk, šī jezga vismaz būs galā — un cauri.

Cik vien bezrūpīgi varēdams Pagels pūlas sacīt:

— Esmu drusku ķezā, Ceke. Vai tu nevarētu man izpalīdzēt ar mazumiņu naudas?

— Ko tu sauc par mazumiņu? — Ceke jautā un noraugās Pagelā.

— Ak, nudien, neko daudz, tev gatavais sīkums, — Pagels atbild.

— Ko tu teiktu par simt miljoniem?

— Simt miljonu... — Ceke sapņaini novelk. — Tik daudz es nenopelnīju pat par visām varietē planckām ...

Trešais cirtiens, un šķiet, ka šoreiz tas ir «nokauts». Taču tik viegli Volfgangs Pagels neļauj sevi pieveikt. Viņš sāk smieties — visai sirsnīgi un nebēdnīgi. Tad saka:

— Tev taisnība, Ceke! Lieliski! Un es esmu ēzelis. Runāju augstā stilā, bet naudu no tevis aizņemties tomēr gribu. Kļūstu smieklīgs. Bet man jāatzīstas, tūliņ, tikko ienācu, jutos jau kaut kādi aizkaitināts .. . Nezinu, vai tu to saproti... Es, lūk, nīkstu tādā īstā ūķī pie Aleksandra[1]laukuma ... — Секс pamāj ar galvu, it kā to zinātu. — . .. Man it nekā nav ... un pēkšņi te' ieraugu tādu greznību! Turklāt šeit nav nemaz kā pie jaunbagātniekiem un ierāvējiem, bet īsti gaumīgi... un es pat nedomāju, ka roka restaurēta . ..

Pagels apraujas un pētoši skatās Cekē. Vairāk viņš neko nevar, vienkārši nespēj sevi vēl vairāk pārvarēt. Taču, kad Ceke arī tagad vēl neatsaucas, Volfs atsāk:

— Nu labi, Ceke, nedod arī man to naudu. Tāds stulbenis kā es esmu to pelnījis.

— Es nemaz nesaku «nē», — Ceke skaidro. — Tikai gribēju tāpat paklausīties. Nauda paliek nauda, un tu taču negribi, lai tev to dāvina?

— Nē, tiklīdz varēšu, tu dabūsi to atpakaļ.

— Un kad tu varēsi?

— Gadījumā, ja labi veiksies, iespējams jau rīt.

— Tā, — Ceke saka bez sevišķas sajūsmas. — Tā .. . Nu, iedzersim vēl vienu šņabīti. Un kam tev šī nauda vajadzīga?

— Ak, — Pagels nosaka, samulst un sāk sevī skaisties. — Viens otra parāds saimniecei, būtībā sīkumi. .. zini, simt miljoni izklausās ārkārtīgi daudz, taču beigu beigās tas nav nekas vairāk kā simt dolāru, nekas pārmērīgs ...

— Tātad parādi saimniecei, — Ceke gluži vienaldzīgi saka un tumšām acīm vērīgi skatās draugā. — Un kas vēl?

— Jā, — Pagels īgni izmet, — esmu arī kaut ko ieķīlājis «tēvocim» ...

Sai pašā mirklī viņam iešaujas prātā, ka tā nu gan nav taisnība. Taču, to izsakot, viņš nav padomājis, ka pārdots nav tas pats, kas ieķīlāts, un tāpēc teikto nelabo. Būtībā tas patiešām nav nemaz tik svarīgi.. •

— Tā, ieķīlāts tēvocim, — fon Ceke novelk, un viņa skatiens vēl arvien ir tumšs un vērīgs. — Vai zini, Pagel, — viņš tad turpina, — man tev vēl kas jājautā, lūdzu, atvaino. Nauda tomēr galu galā ir nauda, un pat mazumiņš naudas (piemēram, simt dolāru) vienam otram nozīmē ļoti daudz ... piemēram ... tev.

Pagels nolēmis vairs neievērot šos dūrienus, galvenais taču ir dabūt naudu. Viņš īgni izgrūž:

— Jautā vien!

— Un ko tu dari? — Ceke vaicā. — Es domāju: no kā tu pārtiec? Vai tev ir darbs, kas kaut ko ienes? Vai esi pārstāvis ar komisiju? Ierēdnis ar algu?

— Šobrīd man nav nekā, — atbild Pagels. — Bet kuru katru brīdi varu iestāties darbā par taksometra šoferi.

— Ak tā, tad protams! — Ceke izsaucas un liekas gluži apmierināts. *— Ja vēlies vēl vienu šņabi, lūdzu! Man priekšpusdienai pietiek ... Tātad taksometra šoferis... — Ceke sāk atkal urdīt, maita tāds, spekulants, marodieris, noziedznieks. (Salvarsāna vietā smiltis! J — Taksometra šoferis ... droši vien lepna maize, pietiekami laba izpeļņa ... (Kā viņš zobojas, šis ļaunais pērtiķis!) Taču droši vien ne tik pietiekama, lai naudu

tu varētu atdot jau rit. Tu taču atceries, ka teici, ja labi veiksies, jau rītdien?! Taksometra šoferis tik labi taču nepelna?

— Mans mīļais Ceke, — Volfgangs saka un pieceļas. — Tev labpatīk mani mazliet paspīdzināt, vai ne? Taču tik svarīga man šī nauda tomēr nav ...

Pagels aiz dusmām gandrīz vai trīc.

— Bet Pagel! — Ceke iesaucas un ir gluži nobijies. — Es lai tevi spīdzinātu? Kā gan lai es nāktu uz tādām domām? Paklausies, tu taču neprasīji man dāvanu, tad tev tās pāris naudas zīmes sen jau būtu rokā. Tu gribi aizdevumu, izsacījies par atdošanas iespējām... es tāpēc par tām arī jautāju, apvaicājos, kā tu to iedomājies... bet tu baries?!! To es nesaprotu.

— Pirmīt varbūt pateicu to tāpat vien, — Volfgangs saka. — Patiesībā naudu varētu tev atdot tikai pa daļām... varbūt divi miljoni nedēļā ...

— Nav taču svarīgi, vecais zēn! — Ceke jautri iesaucas. — Mums, veciem draugiem, tas nemaz nav svarīgi, vai ne? Galvenais, lai tu šo naudu atkal nenospēlētu, vai ne, Pagel?

Abi saskatās.

— Tavai kliegšanai, Pagel, — Ceke tad ātri un klusi izmet, — nav nekādas nozīmes. Uz mani kliedz tik bieži, ka mani tas neuztrauc. Ja gribi palaist rokas, tad rīkojies ļoti ātri... Re, nu jau es piespiedu zvana pogu, — ak jā, Reimer, kungs vēlas aiziet. Jūs viņam parādīsiet ceļu, jā? Uz redzēšanos, Pagel, vecais draugs, un, ja tu kādreiz iegribētu pārdot kādu no sava tēva gleznām, tad katrā laikā tevi pieņemšu, katrā laikā ... Kas nu, vai esi jucis, vai?! — Ceke pēkšņi izkliedz, jo Pagels izplūst smieklos, smejas brīvi un ir gaužām jautrs.

— Neko teikt, Ceke, lielisks cūka tu nu gan esi kļuvis! — Pagels smiedamies izsaucas. — Tas, ko teicu par varietē planckām, tevi, acīm redzot, sasodīti sāpinājis, ja tu tūliņ parādi savu draņķīgo dvēseli. Viņš, lūk, senāk tirgojies ar varietē netiklēm, šis jūsu šefs! — Pagels saka aizmugurē stāvošajam vīrietim (vīrieša un kunga krustojums). — Viņš to nemaz vairs negrib atcerēties un tūlīt aizsvilstas, ja kāds par to ieminas. Bet zini, Ceke, — Pagels pēkšņi runā ar lietpratēja nopietnību, — tagad man tomēr liekas, ka šī svečturu eņģeļa roka ir restaurēta un turklāt slikti. Es to darītu tā ...

Un, pirms Ceke un viņa sulainis paspēj aizkavēt, eņģelis jau ir bez rokas. Fon Ceke kliedz, it kā sajuzdams amputācijas sāpes. Sulainis Rei-mcrs grasās uzbrukt Pagelam, taču tas, par spīti trūcīgajam uzturam, joprojām vēl ir spēcīgs jauns cilvēks. Ar vienu roku viņš atvaira Reimeru, otrā tur amputēto eņģeļa roku ar visu sveces turekli. — So nemākulīgo viltojumu gribu paturēt par piemiņu no tevis, vecais draugs Ceke, —

Volfgangs jautri saka. — Zini: gaisma izdzisa ... un viss. Uz redzēšanos, novēlu visiem labu apetīti.

Pagels aiziet jautrs un apmierināts: ja Ceke arī patiešām gribētu papriecāties, ka nav devis viņam naudu, tam vajadzēs atcerēties svečturu eņģeļa roku, kas atrodas Pagela kabatā. Un skumjas tad aizēnos šo prieku.

PAGELS ĻAUJ SEVI PAŅEMT LĪDZI

Neviena nekavēts, Pagels sasniedz Cekes savrupmājas vārtus. Kad viņš tos atver, aiz tiem stāv meiča — meiča ar nemierīgo foksterjeru pie saites un stipri sasarkušu seju.

— Ak dievs, jaunkundz, vai tad jūs visu laiku te stāvat?! — Pagels iztrūcies iesaucas. — Par jums es nemaz vairs nedomāju.

— Klausieties! — meiča saka, un, lai gan visu laiku gaidīts saulē, viņas dusmas nekā nav zaudējušas no savas kvēles. — Klausieties! — viņa saka un sniedz Pagelam naudas zīmes. — Ja jūs iedomājaties, ka es esmu tāda, tad jūs esat neģēlis! Ņemiet savu naudu!

— Un turklāt tik maz! — Pagels gluži bezbēdīgi atbild. — Par to jūs nevarat nopirkt pat zīda zeķu pāri... Nu labi, — viņš ātri turpina, — es negribu ar jums vairs dzīt jokus, parunāsim nopietni, gribu pat prasīt padomu ...

Vienā rokā turot naudas zīmes, otrā — saiti, ko rausta nemierīgais foksterjers, meitene stāv Pagela negaidīti nopietno vārdu dēļ gluži pārsteigta un nenolaiž no viņa ne acu.

— Klausieties! — meitene vēlreiz saka, taču vairs ne tik draudīgi.

— Vai paiesim kādu gabaliņu? — Pagels aicina. — Nu, aiziet! Neaušojieties, Līna, Trīna, Stīna, nāciet vien līdzi! Te uz ielas es taču jums neko nevaru nodarīt un traks arī neesmu ...

— Man nav laika, — meitene saka. — Man jau sen vajadzēja būt mājās. Cienītā kundze...

— Paskaidrojiet savai cienīgajai, ka Sņabulis bija aizbēdzis, un tagad uzklausiet mani! Es tikko biju pie tā smalkā kundziņa tur tai savrupmājā, tas ir mans skolas biedrs, gribēju aizņemties naudu .. .

— Un savu naudu jūs aizbāžat manam sunim ...

— Neesiet nu aitiņa, Mīcīt!

— Līzbete!

— Nu, tad paklausieties, Līzbet! Es, protams, nekā nedabūju... jūs stāvējāt ar manu naudu aiz durvīm! Cilvēks, lūk, netiek pie naudas, kamēr viņam vēl ir kaut mazumiņš, un tāpēc es to aizbāzu jūsu sunim aiz kakla saites. Sapratāt?

Taču meiča domā nesalīdzināmi gausāk.

— Tad jūs taču nemaz neesat man sekojis jau veselu nedēļu un vēstuli arī neaizbāzāt? Es domāju, ka suns to pazaudējis ...

— Nē, nē, Līzbet, — Pagels ņirdz gan nekaunīgi, taču jūtas diezgan sašļucis. — Vēstules nebija ... un ar šo naudu pirkt jūsu godu arī negribēju. Bet jautājums, uz kuru jums tagad jāatbild, ir šāds: ko lai nu iesāku? Nav ne feniņa. Uķis Aleksandra laukuma tuvumā, īre nav samaksāta. Mana draudzene tur kvern par ķīlu, mugurā tikai mans vasaras mētelis. Visas mantiņas pārdevu, lai atkļūtu šurp.

— Vai patiesība? — Līzbete jautā. — Nav vairs blēņas?

— Nav vairs blēņas! Skaidra patiesība!

Viņa raugās Pagela. Lai gan ļoti karsts, meitene izskatās sevišķi svaiga un tīra, viņas tuvumā pat jūtama Sunlight[1] ziepju smarža. Varbūt meitene nav nemaz tik gluži jauna, kā viņš sākumā domāja, turklāt viņai diezgan enerģisks zods.

Tagad viņa zina, ka lieta ir nopietna. Viņa paskatās uz Pagelu, tad uz naudu savā rokā.

«Vai viņa man to tagad atdos?» Volfgangs gudro. «Tad man jātiek pie Pētera un kaut kas jādara. Bet, kas jādara, to tiešām nezinu. Mani nekas vairs neinteresē. Nē, lai meitene pasaka, ko man darīt...»

Viņa ir nogludinājusi naudas zīmes un ielikusi somiņā.

— Tā, — viņa saka, — nu, vispirms nāciet līdzi! Man tagad jātiek mājās... Jūs arī izskatāties tāds, ka pusdienas mūsu virtuvē jums tīri labi noderētu. Jūs jau esat pavisam pelēki bāls. Virēja nekā neiebilst, un cienītā kundze piekrīt. Bet ja iedomājas, ka jūsu draudzene ar tukšu vēderu sēž vasaras mētelī kādā būcenī un piedevām varbūt vēl nikna saimniece... bet jūs aizbāžat naudu sunim aiz kakla siksnas un gribat tūlīt lakstoties ar citu ... Jā, cūkas jūs, vīrieši, tomēr esat!

Meitene runā arvien straujāk, rausta suni, iet uz priekšu ātrāk, taču ne mirkli nešaubīdamās, ka viņš seko.

Un viņš patiešām iet līdzi — viņš, Volfgangs Pagels, diezgan ievērojama gleznotāja dēls, atvaļināts fānenjunkurs un nospēlējies azartists.

PAGELA KUNDZE DZIRD PAR KĀDAM PRECĪBĀM

Otrreiz iznēsājot pastu, pastnieks ap vienpadsmitiem atnesa vēstuli. Sai laikā Pagela kundze vēl nebija mājās — viņa iepirkās. Tāpēc Minna nolika vēstuli uz sienas galdiņa priekštelpā zem spoguļa. Tur tā tagad gulēja — pelēka, dārga, pārspīlēti grezna rokas lējuma papīra aploksne, adrese diezgan nevarīgas rokas uzzīmēta, stāviem, lieliem burtiem: abās [6]

pusēs katra briva vieta nolīmēta ar pastmarkām daudzu tūkstošu vērtībā, kaut gan nosūtīta tā bija tepat Berlīnē.

Kad Pagela kundze mazliet novēlojusies un diezgan sakarsusi atgriezās no pilsētas, viņa vēstulei uzmeta tikai paviršu skatienu.

«Ak, no māsīcas Betijas!» viņa nodomāja. «Tagad man vispirms jāpaēd. Nekas nebūs zaudēts, ja uzzināšu vēlāk, ko šī vecā tenku vācele grib.»

Tikai jau sēdēdama pie galda, Pagela kundze atkal atcerējās vēstuli. Viņa lika Minnai to atnest — Minnai, kura, kā aizvien, stāvēja durvīs kundzei aiz muguras, kamēr, kā aizvien, Volfgangam klāto galda otru galu neviens nelietoja.

— No fon Anklama kundzes, — vēstuli atplēšot, Pagela kundze pāri plecam teica Minnai.

— Ak dievs, cienītā kundze, tas taču nav tik steidzīgi, lai tāpēc ļautu atdzist ēdienam!

Taču klusums, cienītās kundzes stingā poza, neatlaidība, ar kādu viņa raudzījās vēstulē, lika Minnai nojaust, ka šī tomēr ir svarīga vēsts.

Minna ilgi cieta klusu, pat nepakustējās. Tad iekrekšķējās un beidzot atgādināja:

— Cienītā kundze, ēdiens atdziest!

— Ko?! — Pagela kundze gandrīz vai kliedza, apsviedās apkārt un stīvu skatienu vērās Minnā, it kā tā viņai būtu gluži sveša. — Ak tā .. . — Pagela kundze attapās. — Tā nu ir... Minna, fon Anklama kundze man raksta... Tā nu ir — mūsu jaunais kungs šodien precas!

Un ilgāk savaldīties nespēja. Sirmā galva noslīga uz galda malas, taisnā mugura, ko griba arvien no jauna bija saslējusi, salīka — vecā sieviete raudāja.

— Kungs dievs! — Minna izdvesa. — Kungs dievs!

Viņa pienāca tuvāk. Lai gan šajā laulībā nekā sevišķi ļauna neredzēja, taču saprata savas pavēlnieces aizvainojumu, sāpes un pamestību. Minna saudzīgi uzlika sastrādāto roku kundzei uz muguras un teica:

— Cienītā kundze, tas taču var būt arī nieki. Ne jau viss, ko fon Anklama kundze stāstījusi, ir bijis patiesība.

— Šoreiz tā ir patiesība, — Pagela kundze čukstēja. — Par laulībām kāds uzzinājis no izkārtā paziņojuma un tad pastāstījis viņai. Šodien pusvienos.

Pagela kundze pacēla galvu, pārlaida meklējošu skatienu pār sienām. Tad attapās un paskatījās pulkstenī uz rokas.

— Jau pusdivi! — viņa iesaucās. — Un vēstule gulēja tik ilgi nelasīta, es būtu varējusi uzzināt laikus ...

īstas bēdas atrod barību it visur, pat absurdā. Tas, ka viņa to laikus nebija uzzinājusi, ka pusvienos nebija varējusi ļauties domai: «Tagad

viņus salaulā,» — tas Pagela kundzes bēdas vēl pastiprināja. Pār vaigiem ritēja asaras, lūpas trīcēja, viņa sēdēja, vērās savā Minnā un teica:

— Tagad, Minna, Volfam galds vairs nav jāklāj, tagad Volfs ir aizgājis pavisam. Ak, šī šausmīgā sieviete — un tagad tā saucas par Pagela kundzi, gluži tāpat kā es!

Viņa domāja par dzīves ceļu, kas noiets ar šādu uzvārdu; vispirms par ziedu pilno ceļa gabalu, kas iets tik strauji, tik trauksmaini. Tad par ilgajiem, bezgala garajiem gadiem pie paralizēta vira sāniem, kurš, arvien vairāk atsvešinoties, mierīgs un laipns triepa glezniņas, kamēr viņa medīja vīra veselību, pēc kuras, kā likās, viņš nemaz vairs neilgojās. Beidzot viņa atcerējās atmodu, atkal augšāmcēlušos vīru ar sirmajiem deniņiem — vīru, kas sapinās vismuļķīgākajās ģeķībās un ko kauna pilnā nāvē mirušu pārnesa mājās...

Katrs solis šai garajā ceļa posmā viņai bijis tik nogurdinošs, neviens gads nav pagājis bez rūpēm; bēdas bijušas biedros pat gultā un raizes neatlaidīgas kā ēna. Taču tieši tāpēc viņa ir kļuvusi tā, ko šodien sauc par Pagela kundzi, no zaļoksnējas miesas jaukajiem maldiem ir izveidojusies stiprā sieviete, kas tagad saucas un mūžam sauksies — Pagela kundze. Pat debesīs viņa būs Pagele; gluži neiespējami, ka dievs jebkad liktu viņai būt kaut kam citam un nevis Pagela kundzei. Taču tas, ko viņa tik sīvi izcīnījusi, šī pārveidošanās, kas bijusi sāpīga augšana un iekļaušanās viņas sūtībā, — tas šim jaunajam skuķēnam iekrīt klēpī it kā tāds nieks. Cik palaidnīgi tie abi sastapušies, tik palaidnīgi tie saistās viens ar otru!

«Kurp tu ej, turp gribu iet arī es, kur tu paliec, tur palieku arī es. Tava tauta ir mana tauta, un tavs dievs ir mans dievs. Kur tu mirsi, tur miršu arī es; tur lai apbedī arī mani! Lai mani satriec dieva sods jo nežēlīgs, ja nāve nav vienīgā, kas var šķirt mani no tevis!» — Jā, tā tas ir rakstīts, bet tie par to nekā nezināja. Pagela kundze, tas bija kaut kas vairāk nekā uzvārds vien — tas bija liktenis! Bet viņi tikai lika izkārt paziņojumu un pulksten pusvienos vienīgi parakstījās, un ar to pietika!

Minna gan nupat teica to pašu, lai viņu mierinātu, taču tas atbilst patiesībai:

— Cienītā kundze, tas tikai dzimtsarakstā, ne jau baznīcā.

Cienīgā mazliet saslējās un jau dzīvāk atsaucās:

— Vai ne, Minna, arī jūs tāpat domājat? Volfgangs nav visu pietiekami apsvēris; viņš to dara tikai tāpēc, ka meitene viņu piespiež. Volfs arī neņem dzimtsarakstu par pilnu. Tādas bēdas viņš man nesagādās.

— Tas laikam gan tāpēc, — nepiekukuļojamā Minna paskaidroja, — ka dzimtsaraksts ir vajadzīgs, bet baznīca — ne. Jaunajam kungam droši vien maz naudas.

— Tā gan, — Pagela kundze teica un dzirdēja vienīgi to, kas tai bija pa prātam. — Un, kas tā kopā sametušies, tikpat viegli atkal aizskrien katrs uz savu pusi.

— Jaunajam kungam arvien klājies pārāk viegli, — Minna ieminējās.

— Viņam nav ne jausmas, kā nabaga cilvēks pelna naudu. Vispirms, cienītā kundze, jūs pati viņam visu atvieglojāt — tagad to dara meitene. Daži vīrieši tādi ir, tiem visu mūžu vajadzīga aukle, un dīvainā kārtā tie tādu arvien arī atrod.

— Naudas, — vecā sieviete atkārtoja. — Naudas viņiem nez vai būs. Jauns skuķēns mīl greznoties, tam patīk labi ģērbties... Kā tu domā, Minna, ja mēs dotu viņai naudu?

— Jūs, cienītā kundze, to taču dotu tikai viņam. Un viņš to nospēlētu.

— Minna! — Pagela kundze pārbiedēta iesaucās. — Ko gan jūs iedomājaties! Tagad, kad apprecējies, viņš taču vairs nespēlēs! Var taču būt bērni...

— Tie, cienītā kundze, varēja būt arī agrāk, tam ar spēlēšanu taču nav nekāda sakara.

To cienītā kundze negribēja dzirdēt un stingu skatienu raudzījās pāri galdam uz tukšo vietu.

— Vāciet visu nost, Minna! — viņa sauca. — Es vairs nevaru tam virsū skatīties. Es šeit ēdīšu balodi... un viņš nupat kā apprecējies! — Viņa atkal sāka šņukstēt. — Ak Minna, ko gan mēs darīsim?! Es taču nevaru te tā sēdēt savās istabās, it kā nekas nebūtu noticis! Mums taču kaut kas jādara!

— Ja nu mēs turp aizietu? — Minna piesardzīgi ieminējās.

— Aizietu? Mēs? Un viņš pie mums npnāk?! Viņš man pat neraksta, ka precas? Nē, nē, to nu nepavisam ne!

— Nav jau tas jādara tā, it kā mēs kaut ko zinātu!

— Es lai mānītu Volfu?! Nē, Minna, to nu gan es nedarīšu. Man jau pietiek, ka manu, cik viegli viņam vedas mānīt mani... Nē, to nu gan ne!

— Un ja nu es viena aizietu? — Minna atkal uzmanīgi ieminējās.

— Ar mani viņi apraduši, un mazliet papļāpāt man arī nesagādā nekādas grūtības!

— Slikti, Minna, — Pagela kundze skarbi atcirta. — Ļoti neglīti no jūsu puses! Es tagad mazliet nolikšos, man drausmīgas galvas sāpes. Atnesiet vēl glāzi ūdens tabletēm!

Un viņa iegāja sava vīra istabā. Brītiņu mierīgi pastāvēja pie jaunās sievietes portreta, varbūt domāja: «Tā, kā es mīlēju Edmundu, viņa Volfu mīlēt nevar. Drīz, ļoti drīz viņi var atkal izšķirties.»

Pagela kundze dzird, kā Minna, otrā istabā galdu novācot, staigā šurpu turpu, un saīgusi nodomā: «Tā nu gan ir veca tiepša. Viņai taču

jāatnes man glāze ūdens, bet nē, viņa vispirms novāc galdu. Ir nedomāju ļaut Minnai vaļu. Parīt viņai brīvā pēcpusdiena, tad viņa var darīt, ko grib. Ja Minna aizietu turp šodien, meitēns tūlīt manītu, ka viņa atnākusi tikai tāpēc. Tas jau zināms, kā šīs jaunās meičas visu aprēķina! Volfs ir aitas galva, un to es viņam arī pateikšu. Viņš domā — šī iet pie viņa aiz mīlestības. Bet meiča taču redzējusi šo dzīvokli un gleznas un par cenām, protams, sen ir lietas kursā. Viņa arī zina, ka šī glezna patiesībā pieder Volfam. Dīvaini, ka viņš man to nekad nav atprasījis, bet tāds jau Volfs ir — nekad neko neaprēķina ...»

Pagela kundze dzird virtuvē tekam ūdens krānu. Minna laikam gan grib atnest viņai gluži aukstu ūdeni. Pagela kundze žigli aiziet līdz dīvānam un nogulstas. Tad pārvelk pāri segu.

— Minna, ūdeni jūs nu gan varējāt atnest vismaz piecas minūtes agrāk! Jūs taču zināt, ka es šeit mokos ar šausmīgām galvas sāpēm ...

Pagela kundze dusmīgi paskatās uz Minnu. Vecā, grumbainā seja ir kokaina, no tās neko neizpratīsi, ja Minna pati to negribēs.

— Nu, tad labi, Minna! Virtuvē esiet labi klusa: gribu drusku pagulēt. Kad viss nomazgāts, varat iet! Ņemiet šodien savu brīvo pēcpusdienu! Logu tīrīšanu atstājiet uz rītu: jūs taču nespējat izturēties klusi! Ar spaiņiem arvien saceļat tādu troksni, ka man no gulēšanas nekas neiznāk. Tātad uz redzēšanos, Minna!

— Uz redzēšanos, cienītā kundze, — Minna atbild un aiziet. Viņa aizver durvis ļoti klusu, bez mazākā trokšņa.

«Stulbs sievišķis!» Pagela kundze nodomā. «Kā viņa atkal uz mani noskatījās — kā tāda veca pūce! Jāuzmana, kad viņa aiziet. Tad ātri aizskriešu pie Betijas. Varbūt viņa bijusi dzimtsarakstā vai kādu turp aizsūtījusi — neviens nav ziņkārīgāks par Betiju. Un es būšu mājās agrāk nekā Minna — viss arī viņai nav jāzina!»

Pagela kundze vēlreiz paskatās uz portretu pie sienas. «Sieviete pie loga» ir novērsusi no viņas skatienu. No šejienes raugoties, ēnas aiz sievietes galvas pašķiras, pagaist — izskatās gandrīz tā, it kā vīrieša seja tuvotos sievietes kaklam, lai to noskūpstītu. Pagela kundze to jau bieži redzējusi, šoreiz tas viņu kaitina.

«Sasodītā juteklība!» viņa prāto. «Tā jauniem cilvēkiem visu sabojā. Arvien tos iegāž.»

Tad viņa apsver, ka tagad, kad abi apprecējušies, jaunā sieva ir gleznas līdzīpašniece. Tā taču ir?

«Bet lai tikai viņa man nāk! Lai tikai nāk! Vienu pļauku jau dabūja — bet dabūt var vēl vairāk . ..»

Gandrīz vai smaidīdama Pagela kundze pagriežas uz otriem sāniem un pēc minūtes ir jau iemigusi.

## Ceturtā nodaļa. PĒCPUSDIENAS TVEICE PILSĒTĀS UN LAUKOS

INTERVIJA PĀRMĀCĪBAS NAMĀ

Kļausieties, — direktors doktors Klocše sacīja reportierim Kastneram, kas savā braucienā pa Prūsijas «cietajiem namiem» tieši šodien bija ieradies Meienburgas pārmācības namā. — Klausieties! Ko tur lejā pilsētiņā par mums tenko, nav ņemams nopietni. Kad pie mums desmit apcietinātie kļūst mazliet skaļāki, tad šai cementa un dzelzs ēkā tas atbalsojas tā, it kā te baurotu tūkstoši.

— Kā nekā jūs tomēr esat piezvanījis reihsvēram, — reportieris 'Kastners lietišķi iebilda.

— Tas ir nedzirdēti... — direktors Klocše jau gribēja uzbrukt presei, iekarsis, ka tā izspiego pat viņa tālsarunas. Taču vēl savlaicīgi atcerējās, ka šim Kastnera kungam kabatā ir tieslietu ministra kunga ieteikums. Turklāt reihskanclera kungs gan vēl saucas — Kuno, bet krēsls viņam jau sākot šķobīties, un tātad nedrīkstēja sanaidoties ar Vācijas sociāldemokrātisko partiju, kuras presi pārstāv šis Kastnera kungs. Tādēļ viņš turpināja jūtami mērenāk: — Tas ir kas nedzirdēts, kā šai tcnkotāju midzenī vienkāršu dienesta priekšrakstu izpildīšanu izpūš par nez ko! Ja pārmācības namā draud izcelties nemieri, man savlaicīgi jāziņo policijai un reihsvēram. Pēc piecām minūtēm es jau varēju trauksmi atsaukt. Jūs redzat, doktora kungs, kā tas ir!

Taču arī doktora tituls šo vīru neietekmēja. Viņš nemitējās iebilst: Bet jūs tomēr domājāt, ka draud izcelties nemieri. Kāpēc?

Direktoru sagrāba briesmīgas dusmas, bet ko gan tas līdz?

— Viss notika maizes dēļ, — viņš klusā balsī paskaidroja. — Vie-

Dam maize nebija pietiekami laba, tas sāka kliegt. Un, kad citi to dzirdēja, divdesmit jau tūliņ rēca līdzi...

— Divdesmit nevis desmit? — reportieris pajautāja.

— Manis dēļ kaut vai simt, — direktors kliedza, jo viņam vārījās žults. — Manis dēļ, mans kungs, kaut vai tūkstotis, kaut visi! Es tur nekā nevaru grozīt, maize nav laba, bet ko lai daru? Mums piešķirtās pārtikas summas atklibo līdz mums četras nedēļas vēlāk nekā naudas kursa pazemināšanās. Es nevaru nopirkt pilnvērtīgus miltus, — ko lai daru?!

— Gādājiet labu maizi! Saceliet taču skandālu ministrijā! Taisiet parādus uz Justīcijas pārvaldes rēķina, dariet, vienalga, ko, bet ļaudis jāpaēdina pietiekami, saskaņā ar priekšrakstiem!

— Tā gan, — direktors rūgti sacīja. — Man jāriskē ar galvu un mantu, lai ,«maniem kungiem» katrā ziņā būtu labs ēdiens. Un ārpusē godīgā tauta cieš badu, vai tā?!

Taču Kastnera kungs nelikās zinis nedz par ironiju, nedz par sarūgtinājumu. Viņš bija pamanījis kādu vīrieti pārmācības namā ieslodzīto ģērbā vaskojam gaiteni un pēkšņi to visai draudzīgi uzrunāja:

— Jūs tur, uzklausieties! Kā jūs sauc, lūdzu?

— Lībšners.

— Sakiet, Lībšnera kungs, sakiet man tā pavisam godīgi, — kāds ir ēdiens? Sevišķi'maize!

Apcietinātais žigli paskatījās uz direktoru un tad uz tumšmataino kungu civilā, nebūdams vēl skaidrībā, ko gan tas īsti grib dzirdēt. To grūti zināt, jo svešinieks varēja būt no prokuratūras, un, ja tādam izpļāpājas, tad pats iegāžas. Vīrietis izšķīrās par piesardzību:

— Ēdiens? Man garšo.

— Ko nu, Lībšnera kungs, — turpināja reportieris, kas ne jau pirmo reiz runāja ar ieslodzītajiem, — es esmu preses cilvēks, no manis jums nav jākautrējas. Jūs sev nekaitēsiet, ja runāsiet vaļsirdīgi. Mēs par jums parūpēsimies. Tātad sakiet droši, — kas tur šorīt agri gadījās ar maizi?

— Kas jums nāk prātā? — direktors iesaucās bāls aiz niknuma. — Tas robežo ar kūdīšanu ...

— Nekļūstiet taču smieklīgs! — Kastnera kungs stingri noteica. — Ja uzaicinu šo vīru teikt patiesību, vai tad tā ir kūdīšana? Sakiet, Lībšner, pavisam mierīgi visu, kas uz sirds, es esmu no sociāldemokrātiskā preses koncerna, mani sauc — Kastners, jūs varat man rakstīt katrā laikā ...

Taču apcietinātais jau bija izšķīries.

— Dažiem vienmēr patīk šķendēties, — viņš sacīja un pārliecinoši paskatījās reportierim acīs. — Maize kā jau maize, un es to ēdu. Tie,

kas šeit iekšā kliedz visskaļāk, ārpusē pa lielākai daļai kar zobus vadzī un bieži vien staigā pusplikiem dibeniem.

— Tā, — savilcis uzacis, acīm redzot, neapmierināts reportieris Kastners noteica, kamēr direktors uzelpoja vieglāk. — Tā! Par ko tad gan esat notiesāts?

— Blēdīšanās, — Lībšņera kungs noteica. — Un nu jau drīz vien mēs iešot ārā ražas novākšanas komandās — tabaka un gaļa, cik tik grib ...

— Pateicos, — reportieris strupi pārtrauca un pievērsās direktoram: — Vai iesim tālāk? Es labprāt redzētu vēl vienu kameru. Ir taču zināms, cik var ticēt kal faktoru pļāpāšanai, tie visi baidās zaudēt priekšrocības. Un tad blēdīšanās: blēži un suteneri ir pasaules lielākie salašņas, kuriem vismazāk var ticēt!

— Bet sākumā, Kastnera kungs, jums likās, ka šā blēža izteicieni būs ļoti svarīgi, — direktors piebilda un smīnēja savā blondajā bārdā.

Reportieris neko neredzēja un nedzirdēja.

— Un tad vēl ražas novākšanas komandas! Vergot lielajiem zemes īpašniekiem — tur pat poļu pļāvējus žēl mocīt! Un par tik smieklīgu algu! Vai tā ir jūsu izdoma?

— Nē jel, direktors laipni sacīja. — Nē jel, Kastnera kungs! Tas ir kāds jūsu partijas biedra rīkojums no Prūsijas tieslietu ministrijas . ..

PETRAS AIZDZĪŠANA

— Tumana kundze, — savas saimnieces virtuvē ierunājās Petra, novalkāto vasaras mēteli viņa bija cieši aizpogājusi no augšas līdz apakšai un nelikās ne zinis par savu kaimiņieni — šo izskatīgo, tikumības policijā reģistrēto, alkohola sagandēto Idu, kas sēdēja pie virtuves galda un mērca baltā kafijā smalkus, glazētus gliemežveida cepumus. — Tumana kundze, vai jums nav kāds darbiņš?

— Ak dies, meitēn! — pie izlietnes novaidējās podiņsaimniece. — Ko tad tu atkal punktierē ar šo darbiņu? Gribi ķīķēt uz pulksteni, zināt, vai viņš jau nāk jeb vai tev bads jau klāt?

— Abus divus, — Ida ierunājās savā dobjajā, degvīna sagandētajā, ķērkstošajā balsī un, sūkādama cukura gabaliņu, skaļi strēba kafiju.

— Svaigās siļķes es jau izķidāj un notīrīj, bet kartupeļu salāti tev taču neiznāks tā, kā Villems tos grib, — un kas vēl būt?

Tumaniete paskatījās apkārt, bet nekas neienāca prātā.

— Es te rāvos bez elp, lai vēl ne pa vēl būt pie baznīc dūrēm, kad notiks elegantais laulībs ceremonijs, un nu jau divdesmit minūt priekš

divi. Un kas ir ar Iīgav? Tā iekš vīrieš mētelīt bizo vēl apkārt ar bas kāj. Un tā tu, cilvēk, vienmēr paliek par muļķis.

Petra apsēdās krēslā. Viņai patiešām bija diezgan nelaba sajūta kuņģī, kaut kas tur krampjaini savilkās, liecinādams par tuvojošos sāpju lēkmi; nespēks ceļos un atkārtota nosvīšana nevarēja būt tikai smacīgās tveices sekas. Tomēr viņa bija itin labā omā. Liela, aplaimojoša drošība dusēja sirdī. Viņa varēja ļaut tām abām mierīgi runāt. Nebija vairs agrākā lepnuma un arī agrākā kauna. Petra zināja, uz kurieni ved ceļš. Svarīgi bija, ka ceļš ved pie mērķa, nevis tas, ka ceļš ir nogurdinošs.

— Ņemiet placi krēslā, tikai lēnām, mana dāma! — izskatīgā Ida atkal ņirgājās. — Citādi tas neizturēs, līdz līgavainis nāks jūs vest uz laulībām.

— Ida, iekš man virtuv neņem viņ pa daudz uz graud, — Podiņma-dāma pie izlietnes atgādināja. — Līdz šim viņš vēl vis laik viss man nomaksā, un ar viesiem, kas maksā, ir jābūt piemīlīgi.

— Bet tam visam vienreiz ir beigas, Tumaniet, — Ida pamācoši teica. — Es redz tos vīrieš caur un cauri; es zin, kad tos vairs nevelk tā saitīt; es jūt, kad tie grib laisties lapās, — viņējais ir šodien prom.

— Ida, to nu gan jums nevaig teikt! — raudulīgi žēlojās Tumana kundze. — Ko tad lai te dar šis meitēns, kam nav nekā cits kā mētelis un basas kājas?! ... Ak dievs! — viņa skaļi kliedza un pagrūda kādu podu, ka nograbēja vien. — Man taču vienmēr iet šķīb, man būs vēl jāpērk viņai kād kleit, lai tikai tikt brīv no viņas!

— Kleitu pirkt! — Ida nicīgi teica. — Tuman, vien dumj vist arī labas drēbes netais smuk! Labāk pasakiet kādam tikumības policistam — viens dzīvo tepat ielas namā — tā un tā, un skaidra lieta, krāpšana, un prom viņu uz iecirkni un Aleksi. Tie jau tur jums, jaunkundz, kaut ko uzvilks, kā jūs domā, iedos zilo huzāru un galvas lakatu, vai skaidrs?!

— Nemaz nebaidiet mani! — Petra miermīlīgi un mazliet vārgā balsī atbildēja. — Jūs jau arī kādreiz kāds ir atstājis. — Viņa nebija gribējusi tā sacīt, bet, kad sirds pilna, tad neviļus kaut kas pasprūk; un nu tas bija pateikts!

Idai aizrāvās elpa, it kā tai būtu spēcīgi iesists pa krūtīm.

— Nu tu gan dabūj, meitēn! — Tumaniete ķiķināja.

— Viens, jaunkundz! — Ida iesāka paceltā balsī.—Viens, jūs teicāt?! Jums bija jāteic simts. Un simtreiz ir par maz, vairāk es stāvējus un gai-dījus, kājas ledus aukstas, ceļi satūkst, un pulksteņa rādītāji iet un iet, līdz es, dumjā zoss, beidzot atjēdzos: mani atkal viens pametis! Bet, — no sērīgām atmiņām viņa atkal pārgāja uzbrukumā, — bet tāda, kam pat kāzu dienā nav ko uzvilkt mugurā, nedrīkst visu to bāzt man degunā! Tāda, kas kārām acīm blenž man mutē, uz cepumiem, un skait, cik es dzer kafij. Tādai kā . ..

— Drošāk, drošāk! — Tumaniete priecājās.

— Un vispār! Vai tad pieklājīgai meitenei, kam ir tik spaidīg dzīv, piestāv tā uzpūtīg nākt iekš virtuv un kā «plikā muižas» grāfien prasīt: «Vai jums ir kāds darbs priekš man?!» Kam maciņ ir tukš, tam jāiet ubagot — to jau man ar stib uz kūkum uzdrukāj mans pap, un, būtu jūs sacījuš: «Ida, man vēders ir tukš kā izšaut flint, iedod man vien cepumiņ,» — tu jau sen to būt dabūjus! Un vispār, Tumana kundze! Par jūsu blakšu kūti es katr dien jume maksā vien dolār, un nav pat nakts lampiņ uz trep, un man vienmēr jādzird, kā kungi pa to šķendē, tad jums gan nav ko smiet un kliegt: «Nu tu gan dabūj, meitēn!» Bet jums man laipn jāaizstāv, un, kad bezkaunīg paliek tāda kā šī, kas tikai priekš sav prieka dēj ļauj puisim gulēt ar viņu vienā gultā un neņem par to samaks, lai tad Tumaniete pati zin, kur sadabūt vajadzīgo naudiņ; mēs nestrādā, mēs tač neies uz iel medībās, to darīt mēs tač par smalk ... Nu nē, Tumanict, man gan par jums liet brīnums, un, ja jūs šo bezkaunīg mait, kas man pārmet, ka man ne vienmēr laim ar kungiem, — ja jūs to neizmetīs uz vietas ārā, tad es iet prom!

Dusmās piesarkušu seju stāv izskatīgā Ida, viens gliemežcepums tai vēl rokā, spilgti sārta tā jau bija un, jo skaidrāk izjūt, cik smagi apvainota, jo sārtāka kļūst. Tumaniete un Petra samulsušas noraugās šai vētrā, kas gan atbrāzusi, bet neviens pasaulē nezina, no kurienes,tm kāpēc. (Un, ja izskatīgā Ida spētu mazliet padomāt, droši vien justos tikpat pārsteigta par savas runas noslēgumu kā tās abas.)

Petra vismīļāk būtu piecēlusies un iebēgusi savā istabā, ieslēgusies un iekritusi gultā, — ai, šī labā gulta! Taču viņa kļuva arvien nespēcīgāka, dažubrīd džinkstēja ausīs, acu priekšā viss griezās, tad dusmīgā balss runāja tālu tālu. Pēkšņi tā atkal pienāca klāt, kliedza tieši ausīs, un acu priekšā viss griezās no jauna. Tad pa kaklu, pa muguru lejup pārskrēja karstums, viņa nosvīda un sagura . .. Kad tā stingrāk parēķināja, tad bija skaidrs, ka viņa jau vairākas dienas pa īstam nebija ēdusi; vienmēr tikai uz gultas malas kādu sardeli ar salātiem vai baltmaizi un aknu desu un arī tikai tad, ja Volfam gadījās nauda. Un kopš vakarrīta vispār neko, lai gan viņai tagad labs uzturs tik nepieciešams! Jnmčģina žigli nokļūt savā istabā un ieslēgties, katrā ziņā droši ieslēgties; pat ja policija pieklauvētu, neatvērt; atslēgt durvis tikai tad, kad atnāks Volfs...

— Ak die’s, meitēn! — viņa izdzirda Tumanieti vaimanājam kaut kur pavisam tālumā. — Kādu trac tu sacel ar sav nekaunig tnel! Tie, kam pašiem nekā nav, nav brīv maisīties iekš cit cilvēk darīšan, un Ida ir vien lielisk dām, viņa katru dienu atnak ar savu dolāru, tadai tu nedrīkst it neko pārmest, saprati? Un nu tais, ka tiec no man virtuv ārā, un mazliet veiklāk, citādi tu vēl ko jutīs ...

Nē-ē! — Ida kliedza neizturami griezīgi. — Tumaniet, tas neder!

Vai nu iet šī, vai es! Tādai es ne|auj man apvainot; ārā ar viņ no dzī-vokļ, jeb vai es aiziet vēl šo paš minūt...

— Bet, Ida, meitēn, sirdspuķīt! — Tumaniete vaimanāja. — Vai tu neredz, kāda tā ir: pavisam bāl kā viens spoks, mugurā nekā, un vēders tukšs; tā es tomēr nevar ļaut tai aizskriet...

— Tumaniet, jūs nevar? To jūs nevar, nē-ē? Tā, to mēs grib redzēt; tad jūs, Tuman kundz, var man tūlīt redzēt aiz sav priekšnam dūrēm!

— Ida, meitēn, — Tumaniete lūdzās, — pagaidi taču, līdz viņas puisis pārnāk, izdar man to patikšan! Tad tiem abiem būs jāiet to paš minūt! Tais, ka tiec prom no acīm, tu dumj zoss! — viņa uztraukti čukstēja Petrai. — Ida paliks mierīg, ja tev neredzēs!

— Es jau eju, — Petra nočukstēja un piecēlās. Pēkšņi viņa varēja stāvēt un tagad skaidri redzēja arī virtuves durvju melno atvērumu un tumšo priekšnamu, bet sieviešu sejas neredzēja. Viņa gāja lēnām, sievietes vēl kaut ko sacīja — vienmēr ātrāk, vienmēr skaļāk, bet Petra īsti labi nedzirdēja, tāpēc arī nevarēja nekā saprast...

Toties viņa varēja iet un no gaišās, karstās tveices lēnām tuvojās melnajam atvērumam. Aiz tā bija gandrīz pavisam tumšais priekšnams ar «viņas» durvīm, viņai bija tikai jāieiet, jāaizslēdz — un tad gulta . . ,

Tomēr viņa pagāja durvīm garām, tas bija kā sapnī, viņas locekļi rīkojās citādi, nekā galva to izdomāja. Garām ejot, viņa vēl iemeta skatienu istabā. «Gulta gan būtu jāuzklāj,» viņa nodomāja un bija jau durvīm garām. Ārdurvis jau klāt, viņa tās atdara, pasper soli pāri slieksnim un aizver durvis.

Gaišie plankumi pa labi un pa kreisi bija kaimiņu sieviešu sejas.

— Kas tad tas par skandālu pie jums? — viena pavaicāja.

— Tās jūs, jaunkundz, laikam izsvieda ārā?

— Ak die’s! Kā uzsildīts līķis!

Taču Petra, klusi noliedzot, tikai papurināja galvu. Nedrīkstēja runāt, citādi viņa atmodīsies un atkal sēdēs virtuvē un tās strīdēsies un uzkliegs viņai. .. Klusu, tikai klusu, citādi izgaisīs sapnis . . . Viņa piesardzīgi satvēra margas, vadīja soli lejup uz nākamo pakāpienu, un viņa patiešām kāpa lejup. Tās bija īstas sapņu kāpnes, pa tām kāpa zemāk, nevis augstāk.

Un viņa turpināja kāpšanu lejup.

Viņai jāpasteidzas. Tās tur, augšā, atkal bija atvērušas durvis un raidīja nopakaļus kaut kādus saucienus: — Meitēn, netais muļķīb! Kur tad tu tā ies, tāds puspliks? Nāc atpakaļ, arī Ida tev piedod ...

Petra noraidoši pakustināja roku un kāpa zemāk. Viņa kāpa un kāpa līdz akas dibenam. Bet apakšā bija gaiši vārti kā pasakā. Bija tāda pasaka: Volfgangs reiz to pastāstīja viņai.

T , ņņ

Un tagad viņa izgāja pa gaišajiem vārtiem saulītē, pa ejām, pāri saulainiem pagalmiem... un nu tur bija iela — kāda gandrīz tukša, ļoti saulaina iela ...

Pctra noskatīja to gan pa kreisi, gan pa labi: kur ir Volfs?

LAUKSAIMNIECĪBAS PĀRZINIS PIELABINĀS

Lauksaimniecības pārzinis Mciers, Nēģermeiers, drīz pēc darba sākuma, apmēram pulksten vienos, tomēr ir bijis pārbaudīt darbus cukurbiešu laukā. Bija tieši tā, kā viņš paredzēja: būdams nepietiekami stingrs, uzraugs Kova|evskis ļāva sievietēm kaplēt pavirši, puse nezāļu vēl stipri turējās zemē. Mazais Meicrs tūliņ uzpūtās, piesarka un sāka lamāties: — Nolādēta cūcība, tad, kad jāuzmana, kā veicas darbs, viņš te slaistās un lakstojas ap sievietēm, nožēlojamā jēradvēsele ... — un tad nokladzināja visu jau zināmo un pie katras nekārtības atkārtoto lamu vārdu toņkārtu no viena gala līdz otram un atpakaļ.

Uzraugs Kovaļevskis, noliecis pelēki sirmo, gandrīz jau balto galvu un nesacīdams pretī ne vārda, ļāva nikni mutuļojošai vārdu straumei velties sev pāri un tai pašā laikā izvilka no putekļainās, cietās zemes pats ar savām rokām vienu otru panīkušu nezāli.

— Jums nav te jāniekojas, bet jāuzmana darbi! — Meiers kliedza. — Bet, protams, paniekoties ir patīkamāk!

Pilnīgi nepamatotas aizdomas par veco vīru. Tomēr ļaudīs Meiers bija izraisījis smieklu šalti un tagad steidzīgi iemetās priedulājā. Tur viņa tītarsarkanums tūliņ pārvērtās parastajā sejas krāsā, veselīgi sarkanbrūnā, un arī viņš smējās, vēderu turēdams. Nu gan tika sadots tam vecajam āzim! Vismaz trīs nākamās dienas šis uzmundrinājums atkal uzturēs možumu. To vajadzēja mācēt, vajadzēja prast aiz niknuma rēkt, lai gan pats nebija it nemaz nikns, taču citādi būtu līdz apnikumam jānomokās.

Rotmistrs to nevarēja, lai gan bija vecs virsnieks ar rekrūšu dresētāja praksi. Tas dusmojās tā, ka kļuva balts kā palags vai pietvīka vēža sarkanumā un pēc katras šādas dusmu lēkmes divdesmit četras stundas bija pilnīgi darba nespējīgs. Patiešām dīvains putns šis lielais vīrs!

Tīri vai jādeg aiz ziņkārības, ar kādiem ļaudīm tas šodien atgriezīsies, ja vispār kādus atvedīs. Nu, ja rotmistrs kādus atvedīs, tad tie, protams, būs lieliski, tāpēc ka tos rtolīdzis viņš, rotmistra kungs, bet Meieram jā-/.ina, kā tikt ar tiem galā. Sūdzēšanās tad izslēgta.

Nekas, gan jau viss nokārtosies. Viņš, mazais Meiers, vēl vienmēr ir licis galā ur visādiem lieliem vīriem; svarīgākais tomēr bija un ir, lai tur

būtu arī pāris jauku meiteņu. Amanda bija gan gluži laba, tomēr tādam poļu sievišķim ir taču pavisam cits augums un cita uguns, un, galvenais, tam nekad neienāk prātā uzstāties ar prasībām. Priecīgā omā Nēģer-meiers trallināja: «Katra roze, katra meiča grib, lai noplūc to!»

— Jaunais cilvēk, jūs neesat viens! — nodārdēja kāda balss, un lauksaimniecības pārzinis satrūcies pamanīja stāvam zem ceļmalas priedes sava maizes devēja sievastēvu — tautsaimniecības slepenpadomnieku fon Tešovu.

Vecā kunga auguma apakšdaļa, ievērojot šo tveicīgi karsto vasaras dienu, bija apģērbta pilnīgi pietiekami, proti, augstos stulma zābakos un zaļās rupjas vadmalas biksēs. Taču vidukli, kas bija viens vienīgs tauk-vēders, apņēma ar krāsaina piķē iešuvumu rotāts un atpogāts mednieka krekls, plaši atsegdams pelēki pinkainās, sviedru lāsēm norasojušās krūtis. Mazliet augstāk atkal bija vilna, proti, rudpelēkbalti dzeltenīga, vilnai līdzīga pilnbārda. Sarkans bumbuļdeguns, divas viltīgi un jautri dzirkstošas, mazas acis un pašā virsotnē zaļas vadmalas platmale ar kalnu kazas bārdas pušķīti. Visā kopumā: tautsaimniecības slepenpadomnieks Horsts Heines fon Tešovs, divu lēņu muižu un astoņtūkstoš morgenu liela meža īpašnieks, sarunās pieminēts kā «vecais kungs».

Kā jau parasti, vecajam kungam rokā arī tagad bija pāris resnu zaru rungu, viņa medību auto droši vien stāvēja tepat kaut kur tuvumā. Lauksaimniecības pārzinis zināja, ka vecais kungs bija labvēlīgi noskaņots pret sava znota ierēdni, jo ienīda pielīšanu un izsmalcinātību. Tāpēc Meiers ierunājās pavisam bezbēdīgi: — Slepenpadomnieka kungs, jūs laikam apskatāties, kas te būtu noderīgs malkai?

Savās vecumdienās fon Tešova kungs bija iznomājis abas muižas: Neiloi — znotam, Birnbaumu — dēlam. Sev bija paturējis tikai tās «pāris priedes» — tā viņš sauca savus astoņtūkstoš morgenus meža. Un, kā viņš dēlam un znotam prata noplēst neiedomājami augstu nomu (dumiķi, ja ļauj sevi tā apstrādāt), tā sekoja arī sava meža izmantošanai tikpat neatlaidīgi kā velns nabaga nožēlojamai dvēselei. Nekas nedrīkstēja aiziet bojā, ikvienā izbraukumā viņš pats ar savām rokām piekrāva medību drošku pilnu ar nokaltušu zaru malku. — Neesmu no tik smalka kaula kā mans znota kungs. Malku nepērku, pat no savām priedēm ne, salasu to pats, izmantojot nabaga cilvēka tiesības, he-he-he!

Šoreiz viņš tomēr nebija noskaņots izklāstīt savus uzskatus par kurināmā iegūšanu. Ar rungu rokā bārdainais sirmgalvis domīgi aplūkoja Meieru, kas viņam sniedzās tikai līdz padusēm. Gandrīz vai norūpējies viņš jautāja: — Nu, jaunekli, atkal blēņas pastrādāji, ko? Mana cienīgā runā vienā laidā ar pilnu jaudu. Vai noplūktā roze vismaz šoreiz ir Baķa?

Rātni un pieklājīgi kā labs dēls mazais Meiers atbildēja: — Slepen-padnmnieka kungs, mēs patiesi tikai pārskatījām mājputnu saimniecības norēķinus.

Vecais kungs pēkšņi pietvīka zili sarkans:

— Kas jums jāmeklē manos mājputnu norēķinos, kungs?!! Ko jums vajag no manas putnkopes, ko? Jūs esat mana znota, nevis manas putnkopes ierēdnis, sapratāt?! Un ari ne mans!!

— Tā gan, slepenpadomnieka kungs! — mazais Meiers paklausīgi un miermīlīgi piekrita.

— Meier, jaunais cilvēk, Apollon, vai tad tavai meičai jābūt tieši manas sievas putnkopei!!! — vecais kungs nemitējās pārmest. — Ir taču tik daudz meiteņu! Saprotiet jel mani, vecu vīru! Un, ja jau tam ir jābūt, vai tad jums tas viss jādara tieši tā, ka mana cienītā redz?! Es jau visu saprotu, pats esmu bijis jauns, neesmu dzīvojis kā mūks, bet vai tad tāpēc, ka jūs esat tāds Kazanova, man tagad jāieku|as nepatikšanās?! Man esot jūs jāaizdzen! Tas neiet, es viņai saku, nav mans ierēdnis, nevaru viņu padzīt. Izsvied tu ārā savu putnkopi! Nē, to nevar, tā ir tikai pavesta, viņa saka, un turklāt tā ir tik izdarīga. Laba mājputnu saimniecības pārzine esot retums, bet lauksaimniecības ierēdņu — kā smiltis jūrmalā. Tagad viņa nedod man miera un, tikko atgriezīsies znots, pie-taurēs arī viņam pilnas ausis, nu redziet pats!

— Mēs pārskatījām tikai mājputnu saimniecības norēķinus, — mazais Meiers tālredzīgi palika pie sava, jo visu sīko blēžu princips ir «tikai neatzīties». — Baķa jaunkundzei neveicas ar saskaitīšanu... un es viņai palīdzēju.

— Tā gan, mans dēls, — sirmgalvis smējās, — tu jau nu viņai esi īstais palīgs rēķināšanā, vai ne? — Un viņa smiekli skaļi atbalsojās. — Jā, starp citu, piezvanīja znots, sadabūjis strādniekus.

— Paldies dievam! — Meiers cerību pilns izsaucās.

— Tikai tie jau paguvuši aizlaisties lapās; znots būs droši vien atkal komandējis mazliet par daudz! Pats nekā nezinu un ari nesaprotu, mana mazmeita Violeta bija pie tālruņa. Esot aizķēries Firstcnvaldē, — vai jūs to saprotat!? Kopš kura laika tad Firstenvalde kļuvusi par Berlīni?

— Slepenpadomnieka kungs, vai atļausiet man vienu jautājumu? — mazais Meiers ieminējās sevišķi pieklājīgi, kāds runas veids viņam bija vienmēr sagatavots priekšniekiem un citiem varenajiem. — Vai man šovakar ir vai nav jāsūta uz vilcienu pajūgs?

Nav ne jausmas! — vecais atteica. — Tev gan, dēls, patiktu, ja es iejauktos jusu saimniecībā ar kādu padomu. Tad jūs vēlāk, ja būtu kļūdījies, sacītu, ka es tā norīkojis! Nē-ё, tad jau pajautājiet Violetai! Tā zina. Varbūt nezina ari. Jā tā saimnieko kā pie jums, tad jau to nekad nevar zināt.

— Tā gan, slepenpadomnieka kungs! — mazais Meiers rātni piebilda. («Vecajam jāiztop. Kas to lai zina, cik ilgi vēl rotmistrs būs nomnieks,

un tad varbūt vecais pārņems mani pie sevis par ierēdni.»)

Vecais kungs spalgi uzsvilpa ar divi pirkstiem kučierim.

— Jūs varat vēl uzlikt šos zarus uz manas ķerras, — viņš visžēlīgi atļāva. — Un kā tad īsti turas jūsu cukurbietes? Laikam tikai tagad kaplējat? Neaug, vai? Būsiet, varoņi tādi, pavisam piemirsuši sērskābo amonjaku, nu, vai ne tā? Es gaidu un gaidu, neviens nekaisa mākslīgos mēslus, tad nodomāju: nu, ļauj jel viņiem, gudrs bērns zina visu pats no sevis. Un smejos kā kutināts. Ar labu rītu, mans kungs!

ROTMISTRS POLICIJAS PREZIDIJA

Aleksandra laukuma policijas pārvaldes telpās tveicīgā svelme gāza cilvēku vai no kājām nost. Gaiteņos smirdēja pēc sastāvējuša urīna, puvušiem augļiem, neizvēdinātām, mitrām drēbēm. It visur blīvējis ļaudis — pelēki augumi ar pelēkām, krunkainām sejām, izdzisušām vai arī mežonīgi liesmojošām acīm. Pārgurušie policisti bija truli vai sakaitināti. Aiz niknuma pietvīkušajam rotmistram fon Prakvicam jāizprašņā turpat vai divdesmit cilvēki, jāizskraida ducis gaiteņu, jākāpj pa bezgalīgām kāpnēm augšup un atkal lejup, līdz beidzot, pusstundu vēlāk, viņš nu sēdēja lielā, netīrā, smakojošā dienesttelpā. Turpat aiz loga, pāris metru attālumā, dārdēja tramvajs, to vairāk dzirdēja nekā redzēja caur pelēki apputējušām rūtīm.

Fon Prakvics un ierēdnis istabā nebija vieni. Pie blakus galda cits ierēdnis civilā kaut kādas kabatzādzības dēļ nopratināja bālsejainu resgali ar uzkrītoši lielu degunu. Aizmugurē pie cita galda četri vīrieši, galvas kopā sabāzuši, vienā laidā kaut ko murmināja. Nebija izdibināms, vai starp tiem sēž arī «noziedznieki», jo visi bija izmetušies kreklos.

Rotmistrs bija ziņojis par notikumu vispirms īsi, precīzi, apvaldīdams dusmas, bet tad viņu atkal pārvarēja niknums par iekrišanu blēžu nagos, un ziņojumu beigu daļa iznāca reti dzīva un gandrīz vai skaļa.

Ierēdnis, bāls, pārguruša izskata civilists, acis nodūris, klausījās, neiebilstot ne vārda. Varbūt arī nemaz neklausījās, jo visu laiku cītīgi nopūlējās sastatīt trīs sērkociņus tā, lai tie neapgāztos.

Kad rotmistrs bija beidzis, vīrieša skatiens pavērās ziņotājā. Bezkrāsainas acis, bezkrāsaina seja, īsas ūsas, kopumā mazliet bēdīgs, gandrīz pat pelēcīgs, tomēr nevarētu sacīt, ka nesimpātisks iespaids.

— Un kas mums te būtu jādara? — viņš jautāja.

Tas bija belziens rotmistram. — Tos blēžus notvert! — viņš izsaucās.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņš nav pildījis līgumu.

— Jūs taču ar viņu nevienu līgumu nenoslēdzāt, vai ne tā?

— Noslēdzu gan! Mutiski!

— To viņš noliegs. Vai jums ir liecinieki? Maz ticams, ka starpniecības kantora darbinieks apstiprinās jūsu apgalvojumus, vai ne tā?

— Nē. Bet tas nelietis, tas priekšstrādnieks, — tas man izkrāpa trīsdesmit dolārus!

— Būs labāk, ja es to nezinu, — ierēdnis klusi sacīja.

— Kā?!

— Vai jums ir bankas apliecība par ārzemju valūtas likumīgu iegūšanu? Vai jums bija tiesības to pirkt? Vai drīkstējāt ar to rīkoties?

Rotmistrs nu sēdēja gandrīz vai bālu seju un kodīja lūpas. Tad tāda ir tā palīdzība, ko valsts viņam sniedza! Viņš bija apkrāpts, bet viņam vēl draudēja! Visiem bija ārzemju valūta, nevis mūsu nevērtīgie, riebīgie papīrīši, un viņš labprāt saderētu, ka arī šim pelēkajam vīram kabatā ir šāda ārzemju valūta.

— Fon Prakvica kungs, atstājiet to vīru viņa liktenim! — ierēdnis

mierinoši sacīja. — Ko jūs panāksiet, ja mēs šo vīru notversim un ietupināsim? Savu naudu jūs tā neatgūsiet, tās jau sen vairs nebūs, un pļāvējus jūs arī nedabūsiet! Tādu gadījumu ir, cik uziet, dienu no dienas, ' pat ik stundas. Meklējamo saraksts ik dienas ti-ik garš, nav nozīmes, varat man ticēt! — Pēkšņi pavisam oficiāli:— Saprotams, ja jūs vēlaties, ziņojiet par to ceļa naudu... Iesniedziet kriminālsūdzību, es tad sastādīšu aktu... •

Fon Prakvics paraustīja plecus un beidzot sacīja:

— Un man visa raža uz lauka. Saprotiet, maize, daudz maizes! Pietiekami, lai apmierinātu simtiem izsalkušu! Es jau nedevu viņam ārzemju valūtu sava prieka dēļ, bet gan vienkārši tāpēc, ka strādniekus citādi nevarēja dabūt...

— Jā gan, protams, — otrs atbildēja. — Es jau saprotu. Tātad neierosināsim šo krimināllietu. Silēzijas stacijas apkārtnē ir diezgan daudz starpnieku, jūs tur noteikti dabūsiet pļāvējus. Un nekādas iemaksas. Ari starpniekam ne.

— Lai notiek, — rotmistrs piekrita. — Es mēģināšu vēlreiz.

Tagad pie blakus galda raudāja zaglis ar lielo degunu. Tas izskatījās atbaidošs un raudāja katrā ziņā tikai tāpēc, ka nezināja vairs, kā izmeloties.

— Tātad sirsnīgs paldies, — fon Prakvics gandrīz vai negribīgi teica. Tad pusbalsī, gandrīz vai draudzīgi, kā savam bēdu brālim, pēkšņi vaicāja: — Vai jūs vēl tiekat te galā ar visu to? — Viņš nenoteikti pavicināja roku.

Ierēdnis bezcerīgi paraustīja plecus. Tas grasījās atbildēt, vilcinājās, beidzot sacīja:

— Kopš divpadsmitiem dolāra kurss ir septiņi simti sešdesmit tūkstoši. Kā lai (audis dzīvo šādos apstākļos? Izsalkums moka.

Arī rotmistram bezcerīgi nošļuka pleci, un, ne vārda neteicis, viņš devās uz durvīm.

PAGELS РIE BAGĀTNIEKIEM

Nokļuvis dzīves ceļa izšķirošā pagriezienā, bezspēcības izjūtas pārvarēts, arī darbīgais cilvēks šad tad bezcerīgi nolaiž rokas. Nevarīgs, bez mazākās domas par pretestību viņš ļauj, lai to dzenā un stumda, pat neierauj galvu plecos, kad jūt jau tuvu draudīgo sitienu. Cilvēk, traucies tālāk, tu esi kā lapa dzīves straumē! Naskie viļņi aiznes tevi klusa līča rāmajos ūdeņos; bet te jau tevi satver jauns virpulis, un tev neatliek nekas cits kā ļauties tā varai: vai nogrimsi vai uznirsi, lai atkal kādu brīdi pakavētos dzīvē. Vai tu zini to?

Puskailā, izdzītā Petra Lēdiga būtu varējusi ar pāris vārdiem apklusināt virtuvē abu sieviešu sacelto vētru: tas nemaz nebija tik ļauni, viņai vajadzēja tikai runāt. Vārdi pārvērš visu, tie nogludina asās šķautnes, un skaties un brīnies: viss ir gluži citāds! Kā tas nupat bija? Tikai nepieļaut šo stingo klusēšanu, kas spēj apslēpt kā augstprātību, tā izmisumu, kā izsalkumu, tā arī nicinājumu.

Nekāda vara nelika Petrai Lēdigai paiet garām savas istabas atvērtajām durvīm. Viņa varēja ieiet un apgriezt atslēgu, tomēr tā nedarīja. Dzīves vilnis satvēra lapu un nesa augstāk, aizvien augstāk. Pārāk ilgi tā bija dusējusi līča rāmajos ūdeņos un tikai dažreiz, virpuļu pēdējo vilnīšu skarta, bija viegli notrīcējusi. Tagad uzplūdu vilnis aizrāva gribas spēku zaudējušo prom, pretī pilnīgai neziņai, ārā uz ielas.

Bija pēcpusdiena, pulksteņi rādīja trīs, varbūt jau pat pusčetri; strādnieki vēl nebija atgriezušies no fabrikām, sievas vēl negāja iepirkties. Aiz veikalu logiem un arī tumšajās, pēc pelējuma smakojošajās veikalu dibentelpās sēdēja to īpašnieki, snauduļoja un dugoja. Neredzēja nākam neviena pircēja. Bija tik karsti!

Uz akmens kāpnēm gulēja kaķis un blisināja acis; no ielas pretējās malas pētoši lūkojās šurp suns. Bet tad izlēma, ka nav vērts pūlēties, plaši atvēra maigi sārto rīkli un nožāvājās.

Sauli, kuras gaisma gan vēl žilbināja, aizklāja dūmakas plīvurs, un tā izskatījās kā iesarkans bumbveidīgs katls, kurā pāri malām kūsāja ugunīgs šķidrums. Kas te arī būtu — māju sienas vai koku miza, skat-

logu rūtis vai ielu bruģis, ve]a uz balkona margām vai zirga atstātā urga uz ielas, — viss elpoja, vaidēja, svīda, Smakoja. Karsts. Sveloši karsts. Klusi stāvošajai meitenei šķita, it kā viņa dzirdētu sanēšanu visā pilsētā, klusu, vienmuļu, neatlaidīgu sīkšanu, it kā lielā pilsēta vārītos.

Acis pret gaismu nevarīgi blisinādama, Petra Lēdiga gaidīja — gaidīja kaut ko notiekam, kas lapu dzītu tālāk, vienalga, uz kurieni, vien* alga, cik tālu. Pilsēta sanēja no karstuma. Kādu brīdi Petra stingu skatienu cieši lūkojās pāri ielai uz suni, it kā tas varētu izraisīt gaidīto. Suns pablenza Petrā, tad nometās guļus, aiz karstuma elsdams, izstiepa visas četras kājas un iemiga. Petra Lēdiga stāvēja, stāvēja; nē, viņa neievilka galvu plecos, arī sitiens tagad būtu atpestīšana, bet nekas nenotika. Pilsēta sanēja aiz karstuma.

Un, kamēr Petra, kaut ko gaidot, stāvēja pārkarsētajā Georga baznīcas ielā, tikmēr viņas mīļais, Volfgangs Pagels, arī kaut ko gaidot, sēdēja svešā namā, svešā virtuvē; ko gan viņš tur gaidīja? Viņa pavadone, pavisam jauniņā Līzbete, bija nozudusi, iegājusi kādā attālākā istabā. Pie sniegbaltās, hromētiem apkalumiem bagātās plīts rīkojās kāda cita jauna meitene, kurai Līzbete čukstus dažos vārdos visu bija paskaidrojusi. Uz pavarda, stipri vārīdamies, drebēja pods. Atbalstījis elkoni uz ceļgala, zodu iespiedis rokā, Volfgangs sēdēja gaidīdams' vai gandrīz pat vairs negaidīdams.

Tādu virtuvi viņš vēl nekad nebija redzējis. Plaša kā dejas zāle, balta, sudrabaina, vara sarkana, graudainais, nespodrais elektrisko katlu melnums; virtuves vidū gūžu augstumā stiepās baltas koka margas, norobežodamas kaut līdzīgu podijam un tā sadalīdamas virtuvi divās daļās — vienā noritēja tieši virtuves darbi, otrā varēja pa dienu uzturēties mājkalpotāji. So daļu grīdu augstumi nebija vienādi: zemākajā nodalījumā bija pavards, virtuves galds, podi, skapji. Augšā, kur sēdēja Pagels, stāvēja garš sniegbalts ēdamgalds, ērti, balti krēsli. Jā, šeit bija pat kamīns no skaistiem, sarkaniem, apdedzinātiem ķieģeļiem, ar baltiem, kārtīgiem salaidumiem.

Augšā sēdēja Volfgangs, apakšā pie pavarda saimniekoja svešā meitene.

Pa augstajām, gaišajām logu rūtīm, aiz kurām nokarājās vīnogulāju lapotne, viņš vienaldzīgi, trulu skatienu raudzījās saules pielietajā dārzā — logi, protams, bija aizrestoti. «Un,» Volfgangs izklaidīgi domāja, «kā aiz restēm tiek turēts viss noziedzīgais, tā aiz restēm bēg un slēpjas bagātība un jūtas droša tikai aiz banku restēm, aiz seifu tērauda sienām, aiz kaltiem dzelzs izrotājumiem, kas taču tāpat ir restes, aiz savu savrupmāju logu tērauda aizlaidnēm un trauksmes signālu ierīcēm. Dīvaina līdzība, kura īstenībā nav nemaz tik dīvaina, bet es esmu tā noguris...»

Viņš nožāvājās. Tieši tai mirklī meitene pie pavarda paskatījās uz Volfu. Viņa palocīja galvu, liegi pasmaidīja, tomēr prata pasvītrot nopietnību. Tātad vēl viena meitene, arī nav nesimpātiskā — ak, meiteņu tik daudz! — un no visām mājieni, līdzjūtība! «Bet ko gan man galu galā darīt?! Es taču nevaru šeit tā bez jēgas sēdēt... Ko gan īsti es gaidu? Taču ne Līzbeti — ko gan tā varētu teikt?! Lūdz dievu’un strādā; rīta stundai zelts mutē; darbs un uzcītība ved pie mērķa; darbs ir pilsoņa rota; darbs dara dzīvi saldu. Bet darbs arī neapgāna, un katram strādniekam ir sava alga, tādēļ arī viņam jābūt strādniekam vīnakalnā, lai strādātu un neizsamistu ...»

«Ak,» Volfgangs atkal ļāvās domām un pavisam vārgi pasmaidīja — gandrīz tā, it kā tam būtu kļuvis tikai mazliet pretīgi, «kādus gan izteicienus cilvēki nav sameistarojuši, lai tikai sev iestāstītu, ka jāstrādā un ka darbs ir kaut kas labs! Bet vislabprātāk viņi tačuisēdētu šeit tāpat kā es, neko nedarot, un gaidītu kaut ko, es jau pats nezinu, ko. Tikai vakaros pie spēļu galda es to zinu, jo, kad lodīte iedūcās un palekdamās ripo, un tūliņ, tūliņ iekritīs caurumā, tad es zinu, ko gaidu. Kad tā ir iekritusi caurumā, vai nu tanī, kurā vēlējos, vai citā, vienalga, tad es jau atkal to vairs nezinu.»

Viņa stingais skatiens kaut kur aizslīd tukšumā; viņam nav tukša galva, nē, tajā rosās domas. Viņš tikai ir palaidies un slinks, viņam neko negribas izdomāt līdz galam. Un kādēļ lai to darītu? Tāds esmu un tāds palieku. Volfgangs Pagels for ever U Nemaz nepadomādams, vai tam ir kāda jēga, viņš pārdeva visu, kas Petrai vēl bija atlicis, lai tikai nokļūtu pie Cekes un aizņemtos naudu. Taču, ticis pie Cekes, viņš tāpat bez jebkādas jēgas tikai viena ļauna vārda dēļ izjauca visas izredzes uz aizdevumu. Un atceļā, atkal bez jebkādas jēgas, viņš gāja līdzi pirmajam cilvēkam, kas šķērsoja ceļu, un tagad sēž šeit — duļķainā, seklā, stāvošā ūdenī, lapa bez gribas, visu bezgribas lapu iemiesojums. Gļēvs, ne bez spējām, pat ne bez labsirdības, arī ne cietsirdīgs, bet patiesi tāds, kā to pateica vecā Minna: tagad vajadzētu atkal nākt auklei, saņemt viņu aiz rokas un pasacīt, kas darāms. Patiesi, vairāk nekas kā atvaļināts fānenjunkurs, tepat jau piecus gadus tāds.

Ziņu par viņa atrašanos šeit Līzbete droši vien izstāstījusi visā mājā.

Tagad ienāk kāda patukla sieviete — tikai sieviete, nevis dāma. Viņa uzmet Volfam ātru, gandrīz vai mulsu skatienu un tad pie pavarda skaļi saka: -v

— Kung's nupat piezvanīja. Mēs pusdienosim tieši pusčetros.

— Labi! — atteic meitene pie plīts, un sieviete aiziet, neaizmirstot uzmest Volfgangam vēl otru pētošu skatienu. [7]

«Sī muļķīgā blenšana! Jā, tūliņ iešu prom!»

Durvis atkal atveras. Ienāk livrejā tērpts sulainis. Tam nav vajadzīgs kaut kāds iegansts kā resnajai sievietei, tas šķērso virtuvi, uzkāpj pa abiem pakāpieniem un nostājas blakus galdam, pie kura sēž Volfgangs. Sulainis ir jau vīrs gados, taču viņa seja izskatās laipna un tās krāsa svaiga.

Bez jebkāda samulsuma viņš sniedz Volfgangam roku un saka:

— Mans vārds — Hofmans.

— Pagels, — Volfgangs pasaka pēc īsas vilcināšanās.

— Šodien gan ir tveice, — sulainis laipni iesāk klusā, bet ļoti skaidrā, izkoptā balsī. — Varbūt drīkstu jums atnest kaut ko atvēsinošu, varbūt pudeli alus?

Volfgangs mirkli pārdomā, tad atbild:

— Vai drīkstu lūgt glāzi ūdens?

— Alus dara gurdenu, — otrs piekrīt. Un atnes glāzi ūdens. Glāze ir uzlikta uz šķīvja, un ūdenī peld pat Iedus gabaliņš — viss, kā piederas.

— Jā, tas atspirdzina, — Volfgangs, kāri dzerdams, saka.

— Nesteidzieties[7]. — sulainis pamāca vienmēr tai pašā laipnajā nopietnībā. — Visu ūdeni pie rnuiņs jūs nespēsiet izdzert.. . Arī ledus vēl paliks pāri, — viņš pēc brīža piebilst, un viņa acu kaktiņos savelkas krociņas. Tomēr viņš atnes vēl otru glāzi.

— Ļoti pateicos, — Volfgangs saka.

— Acumirklī Līzbetes jaunkundze ir aizņemta, — sulainis paziņo. — Bet viņa drīz nāks.

— Jā, — Volfgangs lēnām atbild. Un tad, pēkšņi sevī apņēmies, piemetina: — Es labāk tagad iešu, esmu atkal pavisam spirgts.

— Līzbetes jaunkundze, — sulainis laipni turpina, — ir ļoti laba meitene, ļoti laba un ļoti krietna.

— Noteikti, — Volfgangs pieklājīgi piebalso. Viņu vēl aiztur šeit tikai domas par savu naudu, kas atrodas šīs Līzbetes jaunkundzes kabatā. Tās dažas nupat kā vēl nonicinātās naudas zīmes ātri viņu aizvestu līdz Aleksandra laukumam. — Ir daudz labu meiteņu, — viņš piekrīt.

— Nē, — otrs noteikti iebilst. — Piedodiet, ka neesmu ar jums vienis prātis: labas meitenes, kā es to domāju, ir retums.

— Jā? — Volfgangs pārjautā.

— Jā, — otrs atbild. — Labs jādara tikai nevis tad, kad tas ir patīkami, bet gan vienmēr, aiz mīlestības pret labo. — Viņš paskatās Volfgangā vēlreiz, ne vairs tik laipni kā līdz šim. («Jocīgs putns,» Volfgangs nodomā.)

Sulainis, izbeidzot sarunu, nosaka:

Tātad ilgi nebūs jāgaida.

Tad viņš atstāj virtuvi, atkal iet tikpat lēni, tikpat apdomīgi kā pirmīt.

Volfgangam ir nojauta, ka sulainis nepaņem līdzi labu iespaidu par viņu, kaut gan nav ne ar vienu vārdu licis to manīt.

Tagad viņam jānosēžas mazliet tālāk: meitene, kas rīkojās pie pavarda, nāk ar galdautu, tad ar paplāti un sāk klāt galdu. ,

— Palieciet vien mierīgi sēžam! — viņa saka. — Jūs netraucējat.

Arī viņai ir patīkama balss; Volfgangs ievēro, ka visi ļaudis šai mājā

runā labā, skanīgā balsī. Runā ļoti skaidri, ļoti saprotami.

— Tas ir jums paredzēts, — meitene paskaidro, kad Volfgangs, nekā nedomājot, blenž papīra servjetē. — Šodien jūs pusdienas laikā ieturēsiet maltīti šeit.

Volfgangs izdara nepārdomātu, taču noraidošu kustību. Kaut kas sāk viņu traucēt. Sis nams nav nemaz tik atstatu no Cekes pils, un tomēr tos šķir ļoti liela distance. Bet šiem ļaudīm taču nav jārunā ar viņu it kā ar slimnieku, nē, pat kā ar tādu ne, kurš neapzinoties nodarījis kaut ko ļaunu, ar kuru vēl runā piesardzīgi, lai tas neatjēgtos pārāk strauji.

Meitene saka: — Jūs taču nesagādāsiet Līzbetei vilšanos. — Un pēc brīža: — Cienītā kundze piekrīt.

Viņa klāj, mazliet ietinkšķas galda piederumi, tikai viegli vieglī-tiņām — viss viņai sokas ātri un klusi. Volfgangs sēž nekustīgi, kā * paralizēts — šo paralizi, protams, rada karstums. «Tātad kāds ubags ienācis no ielas, to moka izsalkums, ar kungu piekrišanu tam pasniegs pusdienas. Mana māte lika Minnai sagatavot pāris sviestmaizīšu, ubags nedrīkstēja rādīties virtuvē. Labākajā gadījumā pa durvju spraugu pasniedza šķīvi zupas, tas bija jāiztukšo kāpņu laukumiņā.

Tā gan, šeit, Dālemā, ļaudis bija smalkāki, bet ubagam tas maz ko nozīmē, ubags ir un paliek ubags kā aiz durvīm, tā virtuyē, no šī laika līdz pašai mūžībai. Āmen!

Viņš ienīda sevi, ka negāja prom. Viņš negribēja ēdienu, — ko viņam nozīmē ēdiens? Viņš varēja pusdienot pie mātes; Minna bija stāstījusi, ka galds esot vienmēr klāts arī viņam. Nav jau tā, ka viņš kaunētos, bet šiem te nav jārunā ar viņu kā ar slimnieku, kurš jāsaudzē: viņš nav slims! Vainīga ir šī nolādētā nauda! Kādēļ viņš pirmīt šai sievietei neizņēma no rokas tās nožēlojamās papīra lupatas?! Tad viņš jau sēdētu metro vagonā ___

Nervozējot Volfgangs izvelk cigareti, grasās to jau aizsmēķēt, bet tad ierunājas meitene:

— Lūdzu, tagad ne, ja vien kaut kā varat izturēt. Smēķējiet, tiklīdz būšu uzsūtījusi ēdienu augšā! Kungs garšas ziņā ir ļoti jutīgs...

Durvis atveras, un ienāk maza meitenīte, saimnieka meitiņa, desmit vai divpadsmit gadu veca, gaiša, līksma, vieglina. Tā noteikti nekā nezina par ļauno, pelēcīgo, smakojošo pilsētu tur, ārpusē! Grib reiz paskatīties uz ubagu, ubagi Dālemā šķiet patiešām reti eksemplāri.

— Trūdīt, papa ir jau ceļā, — bērns saka meitenei pie pavarda.

— Pēc ceturtdaļstundas varam pusdienot... Kas šodien būs, Trūdīt?

— Katlu okšķeri! — meitene smej un paceļ vāku. Izsprūk garaiņi, bērns cītīgi ošņā. Tad saka:

— 0, tikai vecās pākstis! Nē, Trūdīt, saki pareizi!

— Zupa, gaļa un pākstis, — Trūdīte svētulīgi apgalvo.

— Un? — bērns turpina tirdīt.

— Un, tā teica kungs Bums... knaks, tam iekoda suns! — meitene jautri atbild dziedošā balsī.

«Tā vēl ir,» Volfgangs domā, pa pusei smaidot, pa pusei izmisis. «Tātad tā vēl ir. Savā alā Georga baznīcas ielā es tikai to vairs neesmu redzējis, tādēļ arī piemirsis. Bet īsti bērni, nevainība — nesamaitāta, neapzināta nevainība tomēr vēl eksistē. Tāds svarīgums jautājumā par -saldo ēdienu, kad simtiem tūkstošiem vispār vairs nespēj uzstādīt jautājumu pēc dienišķās maizes! Laupīšanas Gleivicā un Breslavā, pārtikas nemieri Frankfurtē pie Maiņas un Neirupīnē, Eislēbenē un Dram-burgā ...»

Viņš neticīgi vēro bērnu. «Tā ir mānīšanās,» viņš atkal domā, «mākslota nevainība, bailīgi sargāta nevainība ... Gluži tāpat kā tiem tur logu priekšā ir restes. Dzīve taču dara savu . . . Kas pēc divi trīs gadiem būs vēl atlicis no šīs nevainības? » i

— Labdien! — tnazā saka viņam. Tā viņu pamanījusi tikai tagad, varbūt tāpēc, ka viņš pagrūstīja krēslu, grasīdamies piecelties un aiziet. Viņš saņem bērna sniegto rociņu. Zem skaidrās, daiļās pieres viņā nopietni raugās tumšas acis. — Jūs esat tas kungs, kas atnācis līdzi mūsu Līzbetei? — meitenīte sparīgi jautā.

— Jā, — viņš saka un mēģina uzsmaidīt tik lielai nopietnībai. — Cik tad tev gadiņu?

— Vienpadsmit gadu, — tā pieklājīgi atbild. — Un jūsu kundzei nav nekā cita kā tikai mētelis?

— Pareizi. - viņš apstiprina un mēģina vēl joprojām smaidīt un nejust smagumu. Cik sasodīti sāpīgi ir dzirdēt, ka citi runā par to, ko pats esi izdarījis, un nu vēl no šī bērna mutes! — Un ēdusi viņa arī nav un diezin vai kaut ko dabūs, pat ne makaronus.

Meitenīte nemaz nepamana, ka viņš to gribējis sāpināt.

— Māmiņai ir tik daudz apģērbu, — tā domīgi turpina. — Lielāko daļu viņa nemaz nevalkā.

— Pareizi, viss pilnīgā kārtībā, — viņš atkal saka, taču jūtas ļoti neveikli savas dumjās pļāpāšanas dēļ. — Tāda jau nu ir dzīve. Skolā tu par to vēl neesi mācījusies, vai ne?

Kļūst vienrncr nožēlojamāk, vienmēr bēdīgāk, it sevišķi, redzot šīs nopietnās acis, kas raugās viņā gandrīz vai skumji.

— Es neeju skolā, — bērns pavēsta, un balsī sadzirdama maza, drusku apzināti pasvītrota lielīga nopietnība. — Es esmu akla. — Atkal šis skatiens, tad meitenīte piebilst: — Arī tētis ir akls. Bet agrāk tētis vēl varēja redzēt. Es nekad neesmu varējusi redzēt.

Mazā stāv viņam pretim, un par lēto zobošanos tik žigli sodītais vienmēr neatvairāmāk jūt, ka tā viņu redz. Nē, ne jau ar acīm, bet varbūt ar skaidro pieri, ar drosmīgi izliektajām, mazliet bālajām lūpām. Šķiet, aklais bērns redz viņā dziļāk nekā viņa redzīgā Petra.

Tad meitenīte sāk stāstīt:

— Māmiņa var redzēt. Viņa tomēr saka, ka arī labprāt būtu akla, bet viņa taču nezina, kā tētis un es jūtos. Bet mēs viņai to neļaujam.

— Nē, to gan ne, — Volfgangs piebalso. — To jūs taču nevēlaties.

— Jaunkundze un Līzbete, un Trūdīte, un Hofmana kungs arī var mums pastāstīt, ko viņi redz. Bet, kad māmiņa to stāsta, tad taču tas ir pavisam citādi.

— Tāpēc, ka tā ir māmiņa, vai ne? — Volfgangs piesardzīgi jautā.

— Jā, — bērns piekrīt. — Tētis un es — mēs abi esam māmiņas bērni. Tētis arī.

Viņš klusē, bet bērns atbildi negaida; šīs lietas, par kurām tas runā, tam ir pašas par sevi saprotamas, tur nav arī ko piebilst. Tagad tas ieminas:

— Vai jūsu kundzei ir vēl māmiņa arī, jeb vai viņai nav neviena?

Volfgangs ir piecēlies, lūpas tik tikko jaušami smaida.

— Nē, neviena, — viņš apņēmīgi saka. Un domā: «Prom! Tikai prom!» Viņa vienaldzīgums un neīstums ir dabūjuši no bērna nokautu.

— Tētis jums noteikti iedos naudu, — bērns piebilst. — Un māmiņa grib šodien pēcpusdienā aizbraukt pie jūsu kundzes. Kur tad tas ir?

— Georga baznīcas ielā 17, — viņš saka. — Otrā pagalmā, — viņš saka. — Pie Tumana kundzes, — viņš piebilst.

Kaut kas uzbango viņā: ja tikai viņai būtu līdzēts. Viņai jāpalīdz! Viņa ir palīdzības vērta!

Projām slīdošā dzīve, kurā tu, nabags, peldēji saistīts un citus saistot! Pēkšņi, kad jūti, ka tā raisās prom no tevis, tu sāc nojēgt, cik tā tev bija vētra. Tu esi izdzīts tumsā, tālumā vēl blāvo skaidrā gaisma, un nu tā nodziest. Tu esi viens. . . un tu nezini, vai atkal atgriezīsies, vai to \airs vari ... to tu nezini. Mums bija jaukas stundas, bet tās ir pazudušas kā ūdens lāses smiltīs. Reizēm vēl lūpas jūt garšu, gaistošu, saldu... un viss pazūd! Nav vairs! Nabaga Petra!... Viņš patiešām ir ubags, un tagad nāk pagrieziens, varbūt palīdzība, bet viņš jūt, ka palīdzība viņam nekā nespēj līdzēt, jo viņš ir kā caurs koks, izdedzis, tukšs. Viss pagalam, pagalam!

— Es tagad eju, — viņš saka virtuvē. Tad sniedz bērnam roku, pamāj ar galvu, jautā: — Tu adresi zini? — un iet. Iet tveicē, iet pilsētā, kas ir šaura, kas trako, kas trenc, viņš iet, lai atkal reiz izturētu cīņu naudas un maizes dēļ, — par ko, dēj kā?

Viņš nezina to, vēl joprojām ne, vēl ilgi nezinās.

neģermeiers mīlas kurjera loma

Tas, ko ļaudis Neiloē sauca par pili, bija vecā kunga nams. Rot-mistrs fon Prakvics dzīvoja savus piecsimt metrus tālāk, jau starp tīrumiem, ārpus muižas pagalma, mazā savrupmājā. Sešas istabas, modernā mūrniekmeistaru stilā celta, lempīga, jau nolobījusies pirmsinflācijas laiku ēka. Pils, no kuras vecais kungs nespēja aiziet jau tādēļ vien, lai paliktu savu mīļo priežu tuvumā un bez tam vēl lai skatītos uz pirkstiem znotam, — šī pils arī bija tikai tāda dzeltena kaste, taču istabu tai trīs reizes vairāk nekā jaunajiem ļaudīm un turklāt īsts lievenis, dārza istaba, tā sauktā «zāle», kuras durvis bija līdz pat zemei no stikla, un tad vēl parks.

Nēģermeiers pagāja pilij garām. Tur viņam nebija ko meklēt, un šoreiz viņš arī neko negribēja meklēt: cienīgā bija saniknota. Tepat, nepatīkami tuvu pilij, un tāpēc viegli uzraugāma bija ierēdņu māja; tur atradās kantoris un viņa istaba (rotmistrisko taupības metodu dēļ visas pārējās telpas stāvēja tukšas, bet rotmistrs bija liels vīrs). Meiers gribēja pie cienītās jaunkundzes apvaicāties par tālsarunu ar viņas tēvu, tāpēc vispirms iegāja savā istabā un nomazgāja rokas un seju. Tad bagātīgi apslacīja krūtis ar smaržām «krievu juhtāda», tās bija neapstrīdami piemērotas smaržas laukiem. Skarbas, vīrišķīgas, savdabīgas, kā jau reklāmā teikts.

Pēc tam Meiers paskatījās spogulī. Laiks, kad viņš sava mazā auguma, biezo lūpu, ieliektā deguna, izvelbto acu dēļ bija kaunējies, pats par sevi saprotams, jau sen garām. Panākumi pie sievietēm bija to izmācījuši, ka skaistums nemaz nav svarīgs. Tieši pretēji: mazliet īpatnējs izskats vilināja meitenes kā sāls meža zvēru.

Bez šaubām, ar Violetu tas, protams, nebija tik vienkārši kā ar kaut kādu Amandu Baku vai Sofiju Kovaļevsku. Atkal reiz, neievērojot sava. darba devēja — rotmistra uzskatus, mazais Meiers jutās pārliecināts, ka šo mazo Veiju, lai gan viņai tikai piecpadsmit gadu, jau bija atmodinājusi iekāre. Sie skatieni, šīs jaunās, cītīgi izceltās krūtis, šie nekaunīgie izteicieni un mirkli vēlāk visneskārtākā nevainība — to tik piedzīvojis brunču mednieks nevarēja pārprast! Tas bija arī dabiski: no Veijas mātes —

toreiz vēl neizprecētās meitas guļamistabas reiz vecais kungs fon Tešovs ar pātagu esot izdzinis kādu pielūdzēju, un pātagu pēc tam dabūjusi izbaudīt arī tagadējā mamma. Ļaudis jau melsa — nu jā, pasaule ir liela, un tur viss iespējams! Ābols nekrīt tālu no ābeles. Dēļ šīm pārdomām spogu|a priekšā nosaukt mazo lauksaimniecības pārzini par intrigantu un neģēlīgu pavedinātāju būtu mazliet pārspīlēti. Tie nebija nekādi plāni, vienīgi jauneklīga papļāpāšana, dižošanās, iekāres sapņi. Viņam bija milzīga ēstgriba, tāpat kā jaunam sunim, viņš labprāt visu apskrubinātu, un Violeta patiesi bija |oti skaista!

Taču, gluži tāpat kā jaunam sunim, arī viņam bailes bija vismaz tikpat lielas kā iekāre: tikai nesaķert pērienu! Tik nekaunīgs kā ar Amandu viņš ar šo. Veiju bez iemesla nekad nevarētu būt — viņas tēvs ir ātrās dusmās pārāk bīstams. Lai gan savos sapņos viņš līdz pēdējam sīkumam bija izplānojis nolaupīšanu un slepenas laulības, taču atgriešanās pie sievastēva viņu baidīja. Meiers pat nevarēja izdomāt, ko tādā gadījumā teiks sievastēvam, bet to vislabāk nokārtos jaunā sieva. No viņas nebija jābaidās, un viņa nebija jārespektē: kas vienreiz bija kādam ļāvusies, nebija vairs labāka par savu gultas biedru, un pat dižciltīgā cilme, noslēpumaina, taču bijības kārojoša, tad nobruka kā politūra no lētajām mēbelēm ... viss ir tikai parastais priežu koks!

Nēģermeiers raugās spogulī un atņirdz zobus. Sī ņirgšana, vārdos izteikta, skanētu apmēram tā: «Tu tomēr esi velna puika!» — un kā apstiprinājums sevis paša novērtējumam viņam iekrīt prātā, ka šorīt agri leitnants runāja ar viņu pavisam citādāk, daudz biedriskāk nekā ar veco līdēju mežzini Knībušu.

Meiers ar roku pasveicina sevi spogulī, viņš laipni sev pamāj: «Laimīgu ceļu, luteklīt!» — un aizsoļo pie Violetas fon Prakvicas.

Kantori pašreiz uzkopj Hartiga kundze, muižas kučiera sieva, vēl gluži izskatīga; tā arī gribētu baudīt dzīvi, bet ar divdesmit pieciem gadiem sievas jau ir pagalam vecas. Sai lāga dvēselei, Ilartigai, tepat jau divdesmit septiņi, ne mazāk kā astoņi bērni, un šodien tā ir cieši sakniebusi lūpas. Acis ļauni dzirkstī, piere pilna grumbu. Meiers liekas to neredzam, bet tieši tad, kad grib tikt tai garām, no rakstāmgalda krīt un nodārd uz grīdas čuguna galda lampa un zaļais lampas kupols trinkšķēdams saplīst simt gabalos.

Tagad Meieram taču jāapstājas un jāsadod pipari.

— Nu jā, — viņš ņirdz. — Stikla lauskas atnes laimi, — nez vai tā domāta jums vai man? — Un, kad Hartiga ne vārda nesaka, tikai ļauni dzalkstošām acīm raugās viņā, viņš turpina: — Kas tad jums lēcies? Pērkona negaiss? Laiks jau nu gan ir stipri tveicīgs.

Viņš automātiski paskatās barometrā, kas tagad pēcpusdienā lēni, bet nemitīgi krīt.

— Lieciet mani mierā ar savām cūcībām! — Hartiga spalgi un ļauni saka. — Nedomājiet, ka es vēl tīrīšu jūsu mēslus! — Viņa iešauj roku priekšauta kabatā, atver plaukstu: tur ir trīs matadatas. (1923. gadā laukos zēngalviņa vēl nebija populāra.) — Tās bija jūsu gultā! — viņa gandrīz vai ķērc. — Nekrietnais lops! Bet es to te vairs neuzkopšu, es tās parādīšu cienīgai kundzei!

— Kurai gan, Hartiga kundze? — Meiers smej. — Vecā to zina un lūdz jau par mani- dievu, bet jaunā pati par to sapņo un priecājas no sirds!

Apzinoties savu pārākumu, viņš izsmejoši raugās viņā.

— Tik nekrietns sievišķis! — Hartiga ķērc. — Pirms aizšmauc, var taču vēl iemest acis gultā. Bet nē, man tā viņas vietā jāsakopj, jākalpo šai putnu mamzelei! Ne kauna, ne goda šādai maitai!

— Tomēr, tomēr, Hartiga kundze, pavisam noteikti ir! — Nēģer-ineiers nopietni saka. Un atkal ņirdz: — Bet jūsu jaunākajam taču tik skaisti sarkani mati? Gluži kā lopkopju brigadierim. Vai tad jūsu dēls kļūs par kučieri, kā tēvs, vai arī par brigadieri, kā patēvs?

Sevī ķiķinot, lieliski apmierināts Meiers aizsoļo prom, kamēr kantorī Hartiga kundze, vēl gan ļauna, tomēr jau pa pusei nomierinājusies, blenž savā plaukstā uz trim matadatām. «Maita jau nu viņš ir, bet varen slīpēts, lai gan tik mazs vīrelis!»

Viņa vēlreiz paskatās uz matadatām, skanīgi sakrata tās un tad apņēmīgi iesprauž sev matos.

«Gan jau es tevi tomēr dabušu,» viņa nodomā. «Arī Amanda nevalda mūžīgi!»

Novākdama lampas kupola lauskas, viņa pēkšņi kļūst jautra, jo ir cieši pārliecināta, ka tās tieši viņai nesīs laimi.

Arī Meiers domā par lauskām un laimi, kuru tās viņam atnesīs, tūliņ uz vietas. Vislabākajā noskaņojumā viņš pienāk pie rotmistra savrupmājas. Vispirms viņš paraugās dārzā, jo ar Veiju vismīļāk tiktos tur, kur māte nevarētu sarunu noklausīties, bet dārzā Veijas nemana. Tas nav grūti izdibināms, jo, lai gan dārzs ir diezgan prāvs, tomēr to var pārskatīt vienā mirklī, tāpēc ka šis cienītās kundzes gadījuma rakstura radījums pirms -pāris gadiem šeit izkūņojies no kailas zemes un ir pa pusei jau atkal novītis un nokaltis.

Vispār nekas tik labi nespēj simbolizēt stāvokļa stabilitāti un distanci starp īpašnieku un nomnieku kā Tešova pils parka un Prakvica dārza salīdzinājums: tur daudz varenu simtgadīgu koku, zaļoksnēju, ar kuplu jo kuplu lapotni, šeit pāris duču kailu kāršu ar dažām jau nodzeltējušām lapām. Tur plašs, tumši zaļš maurs; šeit nabadzīga zāle, cieta un sadzeltējusi bezcerīgā cīņā ar lauka atraitnītēm, vārpatu un kosu, kas te atkal atkaro savu vietu. Tur paliels dīķis ar airu laivu un gulbi; šeit tā sauk-

tais peldbaseins, lai gan izklāts ar Solnhofera plāksnēm, tomēr zaļas vircas pilns. Tur mantota auglība, pagātnes dāvana nākotnei; šeit kaut kas tikko dzimis, tomēr jau mirstošs . . . taču — rotmistrs ir liels vīrs.

Lauksaimniecības pārzinis Meiers tūliņ piespiedīs zvana pogu r— te pēkšņi kaut kur sānis viņu kāds sauc. Uz virtuves piebūves lēzenā jumta (segta tikai ar jumta papi) atrodas atpūtas krēsls un liels dārza saulessargs, piebūvei ir pieslietas kāpnes. Tur no augšas arī atskanēja sauciens:

— Meiera kungs!

Vienā rāvienā Meiers pieņem vajadzīgo dienesta stāju:

— Jā gan?

īdzīga balss no augšas:

— Kas vajadzīgs? Karstums ir galīgi samocījis māti, viņa grib gulēt, viņu tagad netraucējiet!

— Cienītā jaunkundze, es gribēju tikai pajautāt.. .'Fon Tešova kungs man sacīja, ka rotinistra kungs esot zvanījis.. . — Mazliet īgni: — Runāju pajūga dēļ. . . Vai man šovakar ir vai nav jāsūta uz vilcienu?

— Nekliedziet taču tā! — kliedz balss nvaugšas. — Es taču neesmu kāda no jūsu sezonas strādniecēm. Māte grib mieru, es jau jums teicu!

Meiers izmisis lūkojas lēzenā jumta virzienā. Taču jumts ir par augstu, un viņš stāv pārāk zemu: sapnī aizvesto un apprecēto nekādi nevar saskatīt, tikai vienu gabaliņu no atpūtas krēsla un mazliet lielāku gabalu no saulessarga «sēnes». Viņš nolemj čukstēt, cik vien skaļi var:

— Vai man jāsūta pajūgs ... šovakar ... uz staciju?

Brīdis klusuma. Klusums. Nogaidīšana.

Tad no augšas: — Vai jūs ko sacījāt? Es sadzirdēju tikai «staciju».

— He-he-he! — Meiers pienācīgi apsmej pašreizējā laikā visvairāk lietoto izteicienu. Tad atkārto savu jautājumu mazliet skaļāk.

— Jums taču nav jākliedz! — viņš tūdaļ saņem rājienu.

Meiers tur stāv un zina, protams, pavisam noteikti, ka viņa grib to tikai ķircināt. Viņš jau ir tikai papus lauksaimniecības ierēdnis. Viņam jādara tas, ko liek. Viņam jāstāv un jāgaida, līdz cienītā jaunkundze atpūtīsies. Nu, pagaidi tikai, mana mīļā, pienāks diena, kad būs jāstāv un jāgaida tev — un jāgaida mani!

Tagad, šķiet, viņš ir katrā ziņā pietiekami ilgi gaidījis, jo viņa sauc no augšas (gan pārsteidzoši skaļi, ko nevarētu sagaidīt no tik gādīgas meitas):

— Meiera kungs! Jūs taču nekā vairs nesakāt?! Vai jūs vispār tur vēl esat?! ...

— Jā gan, cienītā jaunkundz.

— Es jau sāku bažīties, vai neesat saulē izkusis. Treknuma jums jau uz galvas jr droši vien papilnam.

(«Skaidrs, ka arī viņai viss jau zināms. Bet tas neko nekait, tikai vēl vairāk sakairinās viņas iekāri.»)

— Meiera kungs!

— .Jā, cienītā jaunkundz?

— Jūs jau nu pietiekami ilgi esat stāvējis apakšā, varbūt būsiet ievērojis, ka tur ir kāpnes, un pateiksiet man šeit, augšā, ko jūs īsti gribat.

Meiers vēlreiz atkārto: — Jā gan, cienītā jaunkundz! — un dodas pa kāpnēm augšā.

«Jā gan, cienītā jaunkundz» ir vienmēr labs izteiciens: glaimo, nekā nemaksā, pasvītro distanci un at|auj visu. Var lūkoties viņas kleitas izgriezumā un vienlaicīgi pazemīgi sacīt «jā gan, cienītā jaunkundz», to var sacīt un tūliņ viņu noskūpstīt... «jā gan, cienītā jaunkundz» skan bruņnieciski, kavaliera cienīgi, eleganti, tāds tikums ir virsniekiem Ostādē, — Nēģermeicrs domā.

Viņš tagad stāv pie viņas atpūtas krēsla un padevīgi, tomēr nekaunīgi blisinot acis, raugās jaunajā pavēlniecē, kas tur zviln, tērpusies vienīgi ļoti īsā peldkostīmā. Violeta fon Prakvica, piecpadsmit gadu veca meitene, ņemot vērā gadus, ir mazliet pilnīga, pat pārāk pilnīga ar smagajām krūtīm, apaļīgajām gūžām un lielo dibenu. Viņai ir mīksta miesa, lim-fātisko meiteņu pārāk baltā āda, mazliet izvalbītas acis — tādas pašas kā viņas mātei. Tās ir zilas, bāli zilas, miegaini zilas.

Sis rātnais, nevainīgais bērns ir pacēlis kailās rokas, mazliet staipās, tā izskatās tīri labi, koša vilinātāja — un, deviņi pērkoni, kas par ķermeni! Tas taču kā radīts, lai ieslīgtu kāda apkampienos.

Tēlodama miegainību, baudkāri pievērusi plakstus, Veija vēro pārziņa seju.

— Nu, ko tad jūs tā skatāties? — viņa izaicinoši noprasa. — Mūsu koppeldētavā man arī nekas cits nav mugurā. Tikai neiedomājieties par daudz! — Tad nopēta viņa seju un piebilst: — Nu jā, mammai būtu mūs abus šeit tā jāredz ...

Viņš cīnās ar sevi. Saule dedzina ārprātīgi, viss ņirb; Veija atkal staipās. Viņš pasper soli. ..

— Es . . . Veija, ak Veija . . .

— Ak vci! Ak vei! — viņa smejas. — Nē, nē-ē, Meiera kungs, labāk nostājieties atkal tur pie kāpnēm! — Pēkšņi pavisam pavēlnieciski: — Jus gan esat jocīgs! Laikam kaut ko iedomājāties? Man pietiek tikai rcizīti iesaukties, un mamma tūdaļ būs pie sava loga!

Redzēdama, ka viņš atkal paklausa, viņa saka:

— Šodien jums nav jāsūta uz staciju. Laikam tikai rīt uz pirmo vilcienu. Papus piezvanīs vēlreiz.

«Sī samaitātā bezkauņa ir pirmīt visu gluži labi sapratusi! Tikai

karojusi sevi parādīt, gribējusi mani mocīt! Bet pagaidi tikai, es tomēr iegūšu tevi!»

— Kāpēc jūs neliekat ievest labību? — jaunā, nolaupāmā, slepeni apprecamā meitene tagad jautā.

— Ļaudīm vēl jāsasien kūlīši un jāsakrauj statiņos. — Tas skan

diezgan īgni. ^

— Un, ja uznāks pērkons un viss sālīs, tad papus sacels milzīgu skandālu.

— Un, ja es ievedīšu labību un pērkona nebūs, viņš tāpat sacels skandālu.

— Bet pērkons būs.

— To nevar tik noteikti zināt.

— Bet es zinu.

— Tātad cienītā jaunkundze vēlas, lai es labību ievedu?

— Nenāk ne prātā! — Viņa skaļi smej, zem peldkostīma kratās kuplās krūtis. — Lai pēc tam jūs vainotu mani, ja papum ievešana nebūs pa prātam! Nē, dariet savas muļķības viens!

Jūtot savu pārākumu, viņa labvēlīgi noraugās Meierā. Sis piecpadsmitgadīgais skuķēns ir tik ļoti nekaunīgs! .. . Kāpēc nekaunīgs? ... Tāpēc, ka nejauši ir dzimusi fon Prakvica, ka ir Neiloes mantiniece, — tikai tāpēc tik ļoti nekaunīga!

— Es tātad varu iet, cienītā jaunkundz? — Nēģermeiers jautā.

— Jā gan. Parūpējieties taču mazliet par saimniecību! — Viņa pa-zveļas uz sāniem un vēlreiz zobgalīgi paraugās viņā. Viņš jau iet projām.

— Hei, Meiera kungs! — viņa sauc.

— Klausos, cienītā jaunkundz! — Tur nekas nelīdz, viņam jāatsaucas.

— Vai tad tagad mēslus ved?

— Nē, cienītā jaunkundz .. .

— Kāpēc tad jūs tā jocīgi smaržojat?

Paiet labs brīdis, līdz Meiers aptver, ka meitene runā par viņa smaržām. Tad, ne vārda neteicis, bet aiz niknuma gluži sarkans viņš pagriežas un kāpj pa kāpnēm lejup, cik ātri vien var.

«Tāda maita! Ar tādu maitu nav ko noņemties! Sarkanajiem taisnība: pie sienas visus šos nekaunīgos kaklakungus! Muižniecība! Pie velna! Nekaunība, vispretīgākā nekaunība . .. Nekas vairāk kā uzbāzīgas lieluma mānijas manieres ...»

Viņš jau ir nokāpis pa kāpnēm, viņš soļo prom, viņa īsās kājas nikni min zemi. Te pēkšņi atkal atskan balss no augšas — balss no debesīm, pavēlnieces balss:

— Meiera kungs!

Viņš saraujas. Viņā plosās niknums, un tomēr viņš nevar citādi kā atkal atsaukties:

— Klausos, cienītā jaunkundzi

Ļoti nelaipni skan no augšas:

— Es jums jau trīs reizes sacīju, lai jūs tā nekliedzat. Mamma guļ! — Un tad nepacietīgi: — Uznāciet vēlreiz augšā!

Meiers atkal rāpjas pa kāpnēm augšup, niknums viņā kūsāt kūsā: «Jā gan, kā tava zajā varde pa kāpnēm augšup un lejup, cik vien tev iegribas. Nu, pagaidi tikai, kad būsi reiz mana, tad es tevi noteikti atstāšu sēžam — ar bērnu, bez neviena feniņa ...»

Un tomēr atkal brašā stājā:

— Lūdzu, cienītā jaunkundz? . . .

Veija tagad vairs nedomā tīksmināt viņu ar savu ķermeni, viņa kaut ko pārdomā, bet ir to jau izlēmusi. Viņa vēl tikai īsti nezina, kā to viņam pasacīt. Beidzot viņa paskaidro gluži rāmi, pavisam mierīgā balsī:

— Meicra kungs, jums jāaiznes mana vēstule.

— Jā gan, cienītā jaunkundze!

Pēkšņi tā ir viņai rokās, neizprotami, no kurienes, zila, iegarena aploksne, cik var saskatīt no Meiera novērošanas punkta, un bez jebkāda uzraksta .. .

— Jūs šovakar vēl iesiet uz ciemu?

Viņš ir gluži pārsteigts un pavisam nedrošs. Vai to viņa pasacīja tikai tā nevilšus jeb vai arī kaut ko zina? Bet tas taču nav iespējams!

— Es nezinu, varbūt. Ja jūs, cienītā jaunkundz, vēlaties, tad katrā ziņā!

— Jums par vēstuli apjautāsies kāds kungs. Tad atdodiet to viņam!

— Kurš kungs? Es nesaprotu ...

Viņa pēkšņi kļūst īgna, noskaišas.

— Jums jau ari nekas nav jāsaprot. Jums vienkārši jādara tas, ko saku. Kāds kungs jums apjautāsies par vēstuli, un tad atdodiet to viņam. Tas taču ir pavisam vienkārši!

— Tieši tā, cienītā jaunkundz, — viņš saka. Taču tas izskan mazliet nepārliecinoši; viņš ir pārāk iegrimis domās.

— Tātad, — viņa nosaka, — tas tad, Meiera kungs, būtu viss.

Viņš saņem vēstuli. Negrib vēl lāgā ticēt, bet nu viņam ir rokā vēstule, šis ierocis pret viņa mocītāju! «Pagaidi tik, aitiņ! Izliecies tikai vēlreiz par muļķīti!»

Viņš saslienas: — Cienītā jaunkundz, viss tiks uz labāko nokārtots!

Un viņš kāpj atkal lejup.

— Tieši to es arī vēlos! —-Meieru aizsniedz no augšas viņas diezgan izaicinošā balss. — Citādi pastāstīšu vectēvam un tēvam, kas aizsvilināja mežu!

Balss apklust. Meiers ir apstājies kāpņu vidū, lai varētu uztvert katru vārdu.

«Tā! Lūk, kā! Te nu es dabūju! Ak tā! Viņa teica: «Aizsvilināja.» Tieši sirdī trāpīts. Braši! Piecpadsmit gadus vecas meitenes izcils sniegums. Tu vari par kaut ko kļūt! Nē-ē, tu vari tāda palikt!»

— Un leitnanta kungs arī neatzīst muļķīgus jokus, — balss vēl nosaka, un tagad viņš dzird, kā augšā paveļas uz sāniem viņas taukais, slinkais ķermenis. Atpūtas krēsls novaidas vien. Violeta fon Prakvica jaunkundze tur, augšā, omulīgi nožāvājas, un lauksaimniecības pārzinis Meiera kungs tur, apakšā, drīkst iet savā darbā... Viss pareizi; dumjā dzīve rit savu gaitu.

Taču Meiers, mazais Meiers, Nēģermeiers, vēl neiet savā darbā. Pavisam lēni, gaužām domīgs viņš cīpo pa ceļu uz savu mitekli. Biezā lin-auduma jakas ārkabatā ir vēstule, un pie tās gludās virsmas viņš piespiež roku, lai viemnēr sajustu to. Meieram jājūt, ka viņam patiesi ir šī vēstule, ka tā ir te. Sī vēstule, ko viņš tūdaļ izlasīs. Viņa pateica diezgan maz, šī mazā, slīpētā palaidne, bet viņam tas bija pateikts pietiekami. Pat par daudz! Viņa tātad pazīst leitnantu — šo mīklaino, mazliet noplukušo, tomēr visai iznesīgo kungu, kurš saāauc pie ciema vecākā nakts sapulces un kuru satiekot mežzinis Knībušs pieņem stāju. Un šodien starp divpadsmitiem un trim viņa ir tikusies ar šo leitnanta kungu, citādi nevarētu zināt par meža aizdegšanos.

Leitnanta kunga draudzīgais mājiens lauksaimniecības pārzinim Mei-cra kungam tomēr riav bijis tāpēc, ka viņš Nēģermeieru uzskatīja par daudz krietnāku nekā veco ķirmgrauzi Knībušu, bet gan tāpēc, ka jau zināja, ka Meicrs izraudzīts par slepeno vēstuļu pastnieku! Šis leitnanta kungs bija jau visai labi informēts par Neiloi! Ilgāka, slepena saprašanās!

«Jūs esat jau visai tālu tikuši — jūs abi divi! Es varu visu iedomāties. Un kad būšu izlasījis vēstuli... Tu tomēr esi dumja, tu augstprātīgā, aušīgā zoss! Tu domā, ka nodošu vēstuli un nepaskatīšos, kas tur rakstīts! Es gribu visu izdibināt un tad jau gan redzēšu, ko darīt. Varbūt pastāstīt visu rotmistram... Taču daudz svarīgāka lieta nekā tāds nieka svilums! Ar to jūs mani nekādi nedabūsiet cilpā! Bet es domāju neteikt rotmistram nekā. Jo tu vēl esi tik dumja un pat nejūti, ka tāds tēviņš kā šis teitnants, pats par sevi saprotams, tevi atstās. Pietiek 'uzmest viņam vienu skatienu, lai to jau tūlīt zinātu. Bet tad es bušu klāt... nē-ē, manu bērniņ, tas man bijis nebijis. Tādu aizspriedumu man nav. Jaunu zirgu iebraukšana sagādā maz prieka, bet prasa daudz pūļu . . . Labāk jau ņemt tādu, kas pazīst katru soli, katru gājienu! Bet tad tu man samaksāsi par katru nekaunīgu, augstprātīgu vārdu, par katru «jā gan, cienītā jaunkundz» ... un sevišķi par šo vēstuli! ... Kā tad vispār atver šādu vēstuli? Esmu dzirdējis, ka ūdens garaiņos . .. Bet kā lai es savā istabā un vēl steigā tieku pie garaiņiem? Ak, ko nu, vienkārši pamēģināšu

atvēri ar nazi un, ja aploksne sabojāsies, izlietošu kādu no savējām. Dzeltena vai zila, diezin vai viņš to vispār ievēros. ..» Nēģermeiers ir iegājis kantorī. Nenoņēmis pat cepuri, viņš ieslīgst rakstāmgalda krēslā. Noliek vēstuli sev priekšā uz zaļā, nolietotā, tintes traipiem nosmulētā tūka. Viņš stingi lūkojas vēstulē. Mirkst vienos sviedros, locekļi slābani nokarājas, mute gluži sausa. Viņš ir galīgi nokausēts. Dzird pagalmā klukstam vistas, kūtī govju slaucēji šķindina spaiņus un piena kannas. («Kā tas vispār citādi drīkstētu būt: slaukšanai pēdējais laiks!»)

Vēstule ir viņam priekšā. Mušas vienmuļi sīc ^un spindz, gaiss neciešami tveicīgs. Viņš grib uzmest skatienu barometram pie sienas («Varbūt tomēr savelkas pērkona negaiss?»), bet nepaceļ acis: «Ir taču gluži vienalga!»

Vēstule — zilgani baltais, tīrais četrstūris uz nosmulētā, zaļā tūka! Viņas vēstule!

Nevērīgi, it kā rotaļādamies viņš satver papīrnazi, pievelk tuvāk vēstuli un tad atkal noliek abus nost. Viņš vispirms ar jakas stūri noslauka stipri mitrās, sasvīdušās rokas.

Tad viņš paņem papīrnazi un lēnām ar baudu ieliek neaso smaili aploksnes augšējā stūra niecīgajā pavērumā. Viņa acis ir stingas, ap biezajām lūpām rotājas viegls apmierinātības smaids. Jā gan, viņš ver vaļā aploksni. Uzmanīgi bīdīdams, celdams, grūzdams, spiezdams viņš atdala pavirši aizlīmēto aploksnes augšdaļu. Tagad jau var redzēt vienu vēstules stūri, taču dažas šķicdriņas vēl negrib padoties, tās ir smalkas kā matiņi... bet vienlaikus viņš redz meiteni — redz Veiju, kā nupat bija redzējis viņu atpūtas krēslā . . . Viņa staipās, viņas baltā, pilnīgā miesa mazliet trīs. . . Viņa pasviež rokas gaisā, un padusēs kaut kas gaiši pamirdz, cirtojas . . .

— Ai! — Nēģermeiers vaid. — Ai!

Visu šo laiku viņš ir stingi lūkojies uz vēstuli, turklāt to atvēris, bet visu šo laiku ir bijis prom no šejienes, piecsimt metru tālāk, uz lēzena, saulē nokaitēta papes jumta, miesa pie miesas, āda pie ādas, mats pie mata: — Ak tu! Tu! v

Vilnis plok. Vēlreiz atmirdzēdapis skaistās, dzīvās miesas krāsās, kā vakara blāzmas apstarots, tas ieplok smiltīs. Nēģermeiers novaidas un uzelpo vieglāk. «Kaut kas dīvains!» viņš tagad tomēr nobrīnās. «Sī bes-tija būs mani pavisam traku padarījusi! Tur gan arī tveicei ir savs nopelns!»

Aploksne atvērta nevainojami. To aiztaisot, nebūs vajadzīga pat līme — tik pavirši to bija aizlīmējusi Violeta fon Prakvica jaunkundze. Tātad lasām . . . Bet vispirms viņš vēlreiz noslauka jakā rokas — tās jau atkal nosvīdušas slapjas.

Tad viņš patiesi izvelk no aploksnes vēstuļlapu, atloka to. Vēstule nav visai gara, bet bagāta saturā. Viņš lasa:

«Mīļākais! Vismīļākais!! Vienīgais!!! Tu nupat aizgāji prom, un jau atkal manī trako mežonīgas ilgas pēc Tevis! Mans ķermenis lido, un manī kaut kas san, un man vēl aizvien jāaizver acis! Tad es redzu Tevi! Tu taču esi man ti-i-i-k mīļš! Tētis šodien noteikti nepārbrauks, un tā es starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem gaidīšu Tevi dīķmalā pie gulbju mājas. Gādā, lai līdz tam tā dumjā sanāksme būtu beigusies. Es briesmīgi alkstu Tevis!

Simts miljoni skūpstu un vēl daudz vairāk! Es spiežu Tevi pie manas sirds, kas gluži nevaldāmi pukst Tavā Violetā.»

— Ak dievs! — mazais Meiers saka un stingi veras vēstuļlapā. — Tā viņu patiesi mīl: «tik mīļš» ar trim «i» un «Tava» pasvītrots. Tāda maza, bērnišķīga meitene... Tas tips to pamatīgi iegāzīs. Lai, man jo labāk!

Viņš izgatavo uz rakstāmmašīnas vēstules norakstu, pie tam rūpīgi saskaita skūpstu skaita nulles. (Tīrā inflācija — tā arī te piedalās!) Tad aploksni atkal aizlīmē. Vēstules'norakstu viņš novieto apriņķa valdes ofi-cioza 1900. gada sējumā, bet pašu vēstuli iebāž jakas kabatā. Tagad viņš atkal jūtas gluži apmierināts. Un pilnīgi gatavs darbam saimniecībā. Viņš paskatās uz barometru. Tas jau atkal ir mazliet krities.

«Varbūt tomēr būs pērkona negaiss? Vai man tomēr nevajadzētu likt ievest labību? Eh, nieki, Violeta jau runā tikai blēņas!»

Viņš dodas prom pie savas pļaujmašīnas.

PAGELA KUNDZE APCIEMO EON ANKLAMA KUNDZI

— Es taču tā domāju, ka tu mani vēl šodien uzmeklēsi, mana mīļā, mana nabaga Matilde!

Fon Anklama kundze, ģenerālmajora atraitne, pāri septiņdesmitiem, sniegbalta, nesamērīgi resna, ir ar pūlēm iznirusi no sava dziļā atzveltnes krēsla, kur bija ieslīgusi pēcpusdienas snaudā. Abām rokām satvērusi apmeklētājas roku, viņa līdzjūtīgi un norūpējusies raugās ar lielajām, brūnajām, vēl vienmēr skaistajām acīm tās sejā. Pagaidām viņa runā tikai klusinātā balsī, kā sēru gadījumā. Taču viņa prot arī citu toni — pulka komandieres toni, kas kādreiz visām pulka dāmām iedvesa disciplīnu, kārtību un pieklājību.

— Mēs kļūstam veci, bet mūsu nasta netop vieglāka. Mūsu bērni, kamēr jauni, mīda mušu klēpi. Vēlāk mūsu sirdi.

(Fon Anklama kundzei nekad nav bijis bērnu. Viņa arī nekad nav varējusi ciest bērnus.)

— Nāc, Matilde, apsēdies le uz dīvāna! Es pazvanīšu, jaunkundze tūliņ atnesīs kafiju un kūkas. Šodien liku atnest kūkas no Hilbriha, tam taču vienmēr ir tās labākās. Tikai man vienai tas tā īsti neatmaksājas: braukšanas nauda vien četrdesmit tūkstoši mārku, saproti, četrdesmit tūkstoši! Tie jau ir laupītāji! ... Jā, jaunkundz, cepumus un kafiju, labi stipru, mana māsīca saņēmusi bēdīgu ziņu ... Jā, mīļā Matilde, es nupat te sēdēju savā krēslā un pārdomāju. Jaunkundze domā, ka guļu, bet es, saprotams, neguļu. Es dzirdu katru troksni virtuvē un, kad mazgājot saplīst šķīvis, esmu tūliņ klāt! Vai tava Minna arī sasit tik daudz? Tas ir vēl vecais Nimfenburgas porcelāns, ko dimantkāzās vectēvam Kuno uzdāvināja nelaiķis kungs; ak dievs, man, vecenei, jau nu gan pietiek, bet jāpadomā arī par mantiniekiem! Es gan biju apsolījusi šo servīzi Irēnai, bet pēdējā laikā tomēr atkal šaubos: Irēnai ir tik dīvaini uzskati par bērnu audzināšanu, tieši, kā lai to saka, revolucionāri.

— Un šī ziņa, Betij, vai tā noteikti ir pareiza? — Pagela kundze jautā, taisni saslējusies, kalsna, un neviena, pat tuvākā, vislīdzjūtīgākā radiniece, nevarēja manīt, ka viņa raudājusi.

— Ziņa? Kāda ziņa? Ak tā, šī ziņa! Bet, mīļā Matilde, man jāatgādina, ka es tev taču speciāli par to rakstīju! ... — Tas ir pateikts puslīdz komandieres tonī, bet nu atkal līdzjūtīgi: — Nē, protams, pareiza, labajam zēnam, šim iedomīgajam Fricim, bija tur darīšanas. Viņš lasī jis pats savām acīm; to laikam sauc par uzsaukumu. Es gan nezinu, kas viņam tur bijis darāms. Biju tik satraukta, ka par to nepajautāju. Bet tu jau pazīsti iedomīgo Frici, viņš ir tik īpatnējs, iet visdīvainākās vietās. Attention! La servunte! [8]

«Jaunkundze» ieradās ar kafijas traukiem, ar paplāti, ar dimantvec-tēva Nimfenburgas porcelānu. Dāmas apklust, un jaunkudze, vecīga, pelēcīga būtne, klusēdama klāj galdu.

Vienmēr tikai «jaunkundze»: visas šīs bieži mainītās kalpojošās sievietes ģenerālmajora fon Anklama kundzei ir bez vārda. Jaunkundze klāj, un jaunkundze lāpa, jaunkundze lasa priekšā, un jaunkundze stāsta, un, galvenais, jaunkundze klausās! Jaunkundze klausās no rita līdz vakaram, klausās stāstus par sen mirušām un aizmirstām pulka dāmām («Es saku viņai: mīļais bērns, ko nozīmē smalkjūtība, to nosaku es!»); klausās stāstus par bērniem, kam sen jau pašiem ir bērni («Un tad man saka šis saldais eņģelītis. ..»); klausās stāstus par radiniekiem, kas sen saķildojušies un vairs nesatiekas; klausās stāstus par atlaišanām un paaugstinājumiem dienesta pakāpē; stāstus par ordeņiem; stāstus par ievai-

nojumiem; stāstus par laulāto neceļiem un laulības šķiršanām ... Dīkdienībā un tenkošanā nodzīvotas dzīves pārpalikušie mēsli un drazas, intīma, intimissima!

Jaunkundze, bālu seju, iesirma, klausās, saka «jā», «ak nē!», «tā kaut kas!», «debešķīgi!», bet, kad pie ekselences ir viesi, viņa'nekā nedzird, ar Lozanas pansionātā apmuļļātās franču valodas pēdējām paliekām ģenerālmajora kundze čukst: — Attention! La servante! — un dāmas apklust. Ja ir viesi, jaunkundze ir tukšs gaiss, — tā tas piederas. (Taču tad, kad viesi ir atkal prom, viņai tiek viss izstāstīts.)

Pēc pirmās apklušanas fon Anklama kundze nebūt nepaliek nerunīga, tas arī nepieklātos. Viņa runā par laiku — tas šodien ir tik tveicīgs, varbūt būs pērkona negaiss, varbūt jā, bet varbūt arī nē. Viņai kādreiz bijusi jaunkundze, tai pirms pērkona negaisa vienmēr uznākušas kaulu sāpes kājas lielajā pirkstā — visai dīvaini, vai ne?

Viņa nekad nekļūdījās, un reiz, tieši tad, kad jaunkundze bija atvaļinājumā, mums toreiz vēl piederēja muiža, mēs taču piedzīvojām, zini, pērkona negaisu, ar tādu krusu, kas nopostīja visu ražu; ja jaunkundze nebūtu bijusi atvaļinājumā, mēs taču to būtu zinājuši iepriekš un tas būtu bijis ti-i-i-k labi, vai ne, mīļā Matild? Bet, protams, tieši tad jaunkundzei vajadzēja būt atvaļinājumā!

— Jā, jaunkundz; viss ir labi, pateicos. Jūs tagad vēl varat izgludināt manas melnās tafta kleitas mcžģiņu apšuvumu. Tas ir jau izgludināts, es zinu, jaunkundz. Nav vajadzīgs, ka jūs man to sakāt. Bet tas nav tā izgludināts, kā es to esmu pieradusi valkāt, — tam jābūt kā vēsmai... Jaunkundz! Kā vēsmai! Tātad izdariet, jaunkundz!

Un, tiklīdz aiz jaunkundzes aizveras durvis, fon Anklama kundze pavisam līdzjūtīgi atkal pievēršas Pagela kundzei. — Es pārdomāju gan šā, gan tā, mīļā Matild, bet tā tas ir, un tā tas paliek: viņa ir vienkārši tikai tāda persona!

Pagela kundze satrūkstas, bailīgi paskatās uz durvīm:

— Jaunkundze?

— Bet, Matild, koncentrējies taču mazliet! Par ko tad mēs runājām? Par tava dēla precībām! Ja es būtu tik izklaidīga! Es arvien sacīju savām dāmām . . .

Pagela kundze vēl vienmēr cer uzzināt kaut ko labu, lai gan pati nezina, kas tas varētu būt. Viņai izdodas iebilst:

— Meitene varbūt tomēr nav nemaz tik nepieņemama .. .

— Matild! Persona! Tikai kāda persona!!

— Viņa mīl Volfgangu ... kā nu to prot...

— Par to es negribu nekā dzirdēt! Par piedauzībām, nē, manās mājās ne . . .

— Bet, Betij, Volfgangs padevies azartam, nospēlē visu . ..

Fon Anklama kundze smej.

— Vislabā Matild, kādu seju tu rādi! Zēns mazliet izmēģina laimi; tev nevajag sacīt: «Spēlē.» «Spēlē» skan tik parasti, visi jaunie ļaudis mazliet izmēģina laimi. Es vēl atminos, kad mūsu pulks bija Stolpā, jaunie ļaudis tad arī aizrāvās ar laimes izmēģināšanu. Ekselence fon Barden-vīks man sacīja: «Ko lai iesākam, cienītā fon Anklama kundze? Mums tā kaut kā jāierobežo.» Es atbildēju: «Ekselence, mēs nedarīsim nekā. Kamēr jaunie ļaudis izmēģina laimi, tikmēr tie nedara citas muļķības.» Un viņš tūliņ bija vienis prātis ar mani. . . Iekšā!

Pie durvīm kāds klusi un piesardzīgi bija pieklauvējis. Tagad jaunkundze pabāž galvu:

— Ekselence, Ernsts atgriezies.

— Ernsts? Ko tad viņš grib? Kas tā par jaunu modi, jaunkundz?! Jūs taču zināt — man ir viesi! Ernsts ... Neticami!

Lai gan saņēmusi tādu brāzienu, jaimkundze uzdrošinās vēl kaut ko sacīt, viņa pīkst kā pele lamatās:

— Ekselence, viņš bija dzimtsarakstu birojā.

Fon Anklama kundzes galvā kaut kas noskaidrojas.

— Ak, protams, lai viņš tūliņ ienāk, tiklīdz būs nomazgājis rokas! Jūs gan, jaunkundz, no katra nieka oda protat uzpūst ziloni! ... Jaunkundz, vienu mirklīti, neskrieniet taču vienmēr tik neapdomīgi tūliņ prom .. . lūdzu, nogaidiet manus rīkojumus! Uzsmidziniet viņam vispirms vēl pāris šļācienu odekolona, protams, mazgājamo odekolonu! Kas to lai zina, ar ko viņš tur saskāries!

Atkal vienatnē ar māsīcu:

— Es taču gribēju zināt, kā noritēja pati laulības ceremonija. Ilgi pārdomāju, kuru šādā gadījumā varētu sūtīt. Beidzot aizsūtīju mūsu Ernstu. Nu, tagad mēs jau dzirdēsim ...

Viņas acis staro, smagais, tuklais ķermenis, gaidu pārņemts, krēslā grozās gan šurp, gan turp. Viņa dzirdēs kaut ko jaunu, atkal kaut ko noderīgu savam grubažu kambarim, ak dievs, cik lieliski!

Ienāk sulainis Ernsts, vecāks vīrs, tuvu sešdesmitiem, cilvēciņš jau ilgi, veselu mūžu, kalpo fon Anklama kundzei.

— Pie durvīm! — viņa sauc. Ernst, paliec stāvam pie durvīm!

— Es taču zinu, ekselenci

— Tūliņ pēc tam tu iesi vannā un pārģērbsies, jo kas to, Ernst, lai zin, kādas baktērijas tev tagad, pielipušas! . . . Tagad sāc, saki taču beidzot, kā notika laulības!

— Tās nemaz nenotika, ekselence!

— Vai tu redzi, Matilde, ko es tev vienmēr sacīju? Tu uztraucies par neko! Ko es tev sacīju vēl pirms trim minūtēm: pavisam parasta persona! Viņa to atstājusi!

— Mīļā Betij, vai es drīkstētu Ernstam kaut ko pajautāt? — Pagela kundze vārgi saka.

— Protams, mīļā Matild . . . Ernst, es nesaprotu tevi, ko stāvi, kā slotas kātu norijis; tu taču dzirdi: Pagela kundze vēlas visu zināt! Stāsti, runā, protams, viņa ir to atstājusi! Tagad tālāk, ko viņš par to teica?

— Piedodiet, ekselence! Man šķiet, ka jaunais kungs ir viņu . . . Viņš neatnāca...

— Tu dzirdi, Matild, tieši tā, kā tev teicu! Zēnam galva strādā labi, mazliet «laimes izmēģināšana» viņam it nemaz nav kaitējusi; gluži otrādi, zēns rīkojies gaužām saprātīgi: tādu personu taču neprec!

Beidzot Pagela kundze tiek pie vārda:

— Ernst, vai jūs nekļūdāties? Vai laulības patiešām nenotika? Varbūt jūs aizgājāt mazliet par vēlu?

— Nē, cienītā kundze, noteikti ne. Es ierados jau laikus un nogaidīju līdz biroja slēgšanai, un arī ierēdnim pajautāju; tie abi nebija atnākuši.

— Tu dzirdi, Matild .. .

— Bet, Ernst, kāpēc tad jūs domājat, ka tieši mans dēls ir tas, kurš . .. jūs taču saprotat...

— Cienītā kundze, es gribēju pārliecināties, varēja arī būt, ka ir kas atgadījies. Dzimtsarakstu birojā es uzzināju adresi. Tātad, cienītā kundze, es tur aizgāju ...

— Erast, katrā ziņā tūliņ vannā un pilnīgi apmainīt veļu!

— Kā pavēlat, ekselence! ... Jaunais kungs kā šorīt aizgājis, tur vairs nav rādījies. Un meitene izlikta uz ielas, tāpēc ka nav samaksāts par īri. Viņa vēl stāvēja pie durvīm. Es viņai. ..

Pagela kundze vienā rāvienā pieceļas. Pēkšņi viņa ir atkal pati apņēmība, pietvīkusi, enerģiska, stūrgalvīga.

— Es jums pateicos, Erast. Jūs mani ļoti nomierinājāt. Miļā Betij, atvaino manu netaktisko aiziešanu, bet man tūliņ jātiek mājās. Man ir noteikta nojauta, ka tur sēž Volfgangs un gluži izmisis gaida mani. Ir kaut kas sarežģījies. Ak dievs, ari Minna ir prom! Nekas, viņam jau vēl pašam ir dzīvokļa atslēga. Atvaino, mīļā Betij, esmu gluži apjukusi. . .

— Stāju, stāju, noteiktību, mījā Matild! Stāju ikvienā situācijā. Protams, tādā sevišķā pēcpusdienā tev vajadzēja palik( mājās; protams, ka viņš tevi gaida. Šādā svarīgā dienā es, protams, nebūtu izgājusi no mājām. Un par visām lietām vienu... lūdzu, Matild, vēl vienu mirklīti, tu taču tā pēkšņi neaizskriesi. . . esi stingra pret viņu! Un nekādu aplamu maigumu! Galvenais, nedod viņam naudu, neviena feniņa! Dzīvokli,

ēdienu, apģērbu, to jā! Bet nevis naudu, to viņš izšķiedīs laimes izmēģinājumos! Matild! Matild! Prom! Nav stājas!... Klausies, Ernst...

Augstāko desmit tūkstošu Tumaniete gvelž aizvien tālāk, gvelž un gvelž...

PETRA VĀRTU EJĀ

Suns vēl aizvien snauda, arī kaķis snauda, vēl snauda visa Georga baznīcas iela.

Meitene Petra Lēdiga stāvēja ēnā vārtu ejā, kas veda uz nama pagalmiem. Iela ņirbēja pretim baltā, nežēlīgā tveicē; spilgtā gaisma dzeļoši žilbināja acis; viss, ko viņa redzēja, bija zaudējis apveidu, šķita izplūstam. Tad viņa aizvēra plakstus, un nu galvā iegūla kaut kas melns —• melns ar purpura sarkanumu, kurš, pēkšņi iegādādamies, sāpēja.

Te stāvot, viņa dzirdēja pulksteņa sitienus, tas bija labi, tā laiks aizritēja vieglāk. Vispirms Petra domāja, ka viņai kaut kur jāiet, kaut kas jādara. Bet, kad juta, kā puskrēslas mirkļos aiztek laiks, tad saprata, ka viņai jāstāv un jāgaida tikai šeit. Viņam bija jānāk kuru katru acumirkli, viņš atnesīs naudu. Tad viņi ies iepirkties, tepat ap stūri ir maiznīca, tai blakus — ga|as tirgotava. Viņa jūt, kā zobi iekožas svaigajā smalkmaizītē: tā skraukš, dzeltenbrūnā āriene, trauslā garoziņa, salūst, mazas, plakanas, bet smailas šķcmbiņas paliek ap koduma apli. Iekšiene ir balta un čaugana.

Tagad atkal kaut kas sarkanīgs aizēno skatienu, viņa mēģina to izprast ar aizvērtām acjm, un tas arī izdodas, jo šis «kaut kas» nav ārpus viņas, tas ir viņā, viņas smadzenēs: apaļi, mazi, sarkanīgi plankumi". Kas tie gan varētu būt? Un pēkšņi viņa zina: tās ir zemenes! Protams, viņi taču ir gājuši tālāk, viņa vairs nestāv maiznīcā, viņa ir dārzeņu veikalā. Skalu grozā sabērtas zemenes. Tās svaigi smaržo, viņa saož to, ai, kā tās smaržo! Zemenes atrodas za|ās lapās, kas arī pašas ir svaigas... Viss Гг ļoti maigs un ļoti svaigs . . . tagad tek arī ūdens, gluži dzidrs un vēss.. .

Ar pūlim viņa atraujas no saviem sapņu teļiem, bet ūdens urdz tik neatlaidīgi, tā čalo, it kā tam būtu kaut kas viņai sakāms. Lēnām atveras viņas acis, pamazām viņa atkal ierauga vārtu eju, kurā vēl aizvien stāv, žilbinošo ielu ... beidzot sev pretim arī vīru, kas viņai kaut ko saka, — vecīgu vīru ar cietu, melnu platmali galvā un dzeltenu, kalsnēju seju ar dzeltenpelēku pilnbā^du.

— Kā? — viņa ar piepūli jautā, un jautājums vēl jāatkārto, jo pirmajā reize sausā, izkaltusī mute izdvesa tikai klusu, neskaidru skaņu.

Kamēr viņa šeit stāv, dažs labs viņai jau pagājis garām. Ja kāds vārtu ejā patiešām arī ieraudzīja atvērtās vārtu puses aizēnoto augumu, tao

tikai pielika soli; šis ir nabadzīgs nostūris un tagad ir nabadzības pārpilns posta laik^;, visur un jebkurā stundā sastopami posta samocītie sievu, meiteņu, atraitņu augumi, bads un posts ēnojas to sejās, visneiespējamākās skrandās tērpti ķermeņi, kas vēl kā pēdējo glābiņu meklē pircēju. Karavīru atraitnes, kam nolaupīta pensija, strādnieku sievas, kurām ar katru dolāra kursa paaugstināšanu izviļ no rokām arī visprātīgākā, visčaklākā vīra nedēļas darba algu, meitenes, gandrīz vēl bērni, kuras vairs nespēj nolūkoties mazo brāļu un māsu postā, ik stundu, ik minūti daļa no viņām beidzot izšķiras un aizcērt savu alu durvis, kur rūpes ir pastāvīgs viesis un bads viņu gultas biedrs, — beidzot viņas visas izšķiras, aizcērt pagātnes durvis un saka:

— Tagad es to darīšu! Kam tad sevi saglabāt? Vēl lielākam postam? Nākamajai gripai? Nabagu ārstam un nabagu zārkam? Viss bēg prom, traucas, steidzas, pārmainās... un man sevi jāsaglabā?!

. Tur viņas stāv, ikvienā kaktā, jebkurā laikā, nekaunīgas vai bailīgas, pļāpīgas vai klusas, lūgdamas, ubagodamas: ak, tikai tasi kafijas un vienu maizīti. ..

Nabadzīgs nostūris, Georga baznīcas iela! Gāzes sabiedrības kasieris, šūšanas darbnīcas palīgmeistars, pastnieks — tie, ieraugot meiteni, sāka iet tikai mazliet ātrāk. Viņu sejās nepakustējās ne vaibsts, nedzirdēja neviena nekaunīga vārda, ne joka, nebija ne domas par aušību. Tikai žigli tālāk un garām, lai kāds vārds, kāds lūgums — sirds dziļumus skarošs lūgums nepavedinālu kaut ko dāvināt, bet ziedot taču nedrīkst neko. Mājās ikvienu sagaida tās pašas rūpes, ikvienu mojca šis ļaunais lietuvēns: kas zina, kad. tā stāvēs mana sieva, mana meita, mans bērns — pirmā dienā vēl vārtu ēnā, bet drīz pēc tam jau gaišā ielā! Tikai neskatīties, un esam jau garām, neviena lūdzoša skaņa nesasniedz mūsu ausis. Tu esi viena pati, es esmu viens pats, mēs visi mirstam vieni paši... Lai glābjas, kas var!

Taču nupat viens tomēr ir apstājies pie Petras, kāds vecāks kungs cietā platmalē, dzeltenīgu pūces seju un dzeltenām pūces acīm.

— Kā? — beidzot viņa gluži saprotami jautā.

— Jaunkundz, jaunkundzi — Viņš mazliet nosodoši pagroza galvu. — Vai šeit dzīvo Pageli?

— Pageli? — Tātad viņš negrib neko tādu, viņš jautā tikai pēc Pa-geliem. Pageli, vairāki Pageli, vismaz divi. Viņa gribētu apjēgt, kas tas ir, ko viņš grib, varbūt Volfgangam tas ļoti svarīgi.. . Jā? Viņa mēģina saņemties, šis kungs grib kaut ko no viņiem. Viņš nedrīkst uzzināt, ka viņai ir kāds sakars ar Volfgangu — viņai, kura te tā stāv vārtu ejā.

— Pageli? — viņa vēlreiz pārjautā, lai iegūtu laiku.

— Jā gan, Pageli! Nu, jūs jau laikam nezināt! Mazliet iedzerts, vai? — Viņš pamirkšķina, liekas esam gluži labsirdīgs cilvēks. — To

dienas laikā nedariet, jaunkundzi Vakaros, manis dēļ. Bet dienā ir neveselīgi.

— Tomēr zinu, Pageli dzīvo šeit, — viņa saka. — Bet viņu nav mājās. Abi aizgājuši. (Svešais taču nedrīkst iet augšā pie Tumanietes, ko viņš tur nedabūtu dzirdēt, un tas varētu kaitēt Volfgangam!)

— Tā? Abi aizgājuši? Laikam uz laulībām, vai? Tad viņi ir aizgājuši par vēlu. Dzimtsarakstu birojs jau slēgts.

«Arī to viņš zina! Kas gan tas varētu būt? Volfgangs taču aizvien sacīja, ka viņam vairs neesot pazīstamo.»

— Kad tad viņi aizgāja? — kungs jautā atkal.

— Pirms pusstundas. Nē, jau pirms stundas! — viņa steidzīgi saka. — Un viņi man teica, ka šodien atpakaļ nebūšot.

(Viņš nedrīkst iet augšā pie Tumanietes! To tikai ne!)

— Tā, viņi to jums, jaunkundz, pateica? — kungs pēkšņi neuzticīgi jautā. — Jums laikam ar Pageliem draudzīgas attiecības?

— Nē! Nē! — viņa steidzīgi protestē. — Viņi mani pazīst tikai pēc izskata. Tāpēc, ka es aizvien te stāvu, tikai tāpēc viņi man to pateica.

— Tā. . . — kungs domīgi nosaka. — Nu, tad sirsnīgi pateicos.

Un viņš lēnām dodas pa vārtu eju uz pirmo pagalmu.

— Ak lūdzu! — viņa sauc vārgā balsī, paiet pat dažus soļus pa viņa pēdām.

— Kas tad vēl? — viņš jautā, pagriežas, bet nenāk šurp. (Viņš grib katrā ziņā uziet aūgšā!)

— Lūdzu! — viņa sirsnīgi saka. — Tie tur, augšā, ir tik ļauni! Neticiet, ko viņi jums stāsta par Pagela kungu, Pagela kungs ir visai smalks, visai pieklājīgs cilvēks... Man nav bijis ar viņu nekādu darīšanu, es patiešām pazīstu viņu tikai pēc izskata ...

Vīrs stāv pagalmā tieši spilgtajā savīlēs gaismā. Viņš vērīgi paraugās Petrā, bet droši -vien nevar labi saredzēt, kā viņa stāv tur, krēslainajā vārtu ejā, — trausls, novājējis stāvs, galvu paliekusi mazliet uz priekšu, puspievērtām lūpām, saspringti vērodama savu vārdu iespaidu, rokas lūdzoši salikusi uz krūtīm.

Vecais vīrs, domās nogrimis, glauž dzeltenpelēko bārdu ar īkšķi un rādītājpirkstu; pēc ilgām pārdomām viņš saka:

— Nav ko baidīties, jaunkundz. Es arī neticu visam, ko ļaudis man stāsta.

Tas neskan dzēlīgi, varbūt nebija nemaz tēmēts viņai, — tas skan pat laipni.

— Es jauno kungu pazīstu gluži labi. Es jau viņu pazinu tik mazu .. .

Viņš rāda neticami niecīgu attālumu no zemes. Ar to tad arī saruna

pārtrūkst, viņš vēlreiz pamāj ar galvu Petrai un beidzot nozūd ejā uz otro pagalmu.

Petra klusi atkal aizslīd savā kaktā pie vārtiem. Protams, viņa tagad zina, ka visu izdarījusi nepareizi; šim vecajam kungam, kas Volfgangu pazīst jau kopš viņa bērnības, nevajadzēja neko stāstīt, nē, vajadzēja tikai pasacīt: es nezinu, vai šeit dzīvo Pageli. . .

Taču viņa ir pārāk nogurusi,-pārāk nomākta, pārāk slima, lai to vēl pārdomātu. Viņa paliks šeit un gaidīs, līdz vecais kungs atgriezīsies. Tad nolasīs saņemtās ziņas no viņa sejas. Petra viņam pasacīs, cik brīnišķīgs cilvēks ir Volfgangs, tas nekad nedara jaunu, nekad nevienam nenodara pāri... Un, kamēr viņa atslien galvu, pret vēso sienu, aizver acis un šoreiz gandrīz vai negribīgi jūt atkal ieplūstam galvā šo melnumu, kas viņu attālina no sevis pašas, no savām rūpēm, tikmēr viņa mēģina domās pavadīt veco kungu pāri pagalmam. Tad pa kāpnēm augšup līdz Tumana kundzes durvīm. Petrai šķiet, ka dzird viņu piezvanām, un tagad meitene gribētu iedomāties viņa sarunu ar Tumanieti... Tā nu gan runās, šī sieva, ai, kā runās, visu izkratīs, viņus abus ar dubļiem apmētās, vaimanās par zaudēto naudu ...

Taču pēkšņi, nezin no kurienes, iznirst viņu abu istaba, šo neglīto alu ir apzeltījusi viņu mīlestības gaisma ... Tālāk, aizvien tālāk izskan Po-diņmadāmas balss, geit viņi abi smējās, atpūtās, runāja, lasīja... Volfgangs tīrīja zobus pie mazgājamā galdiņa, viņa kaut ko sacīja ...

— Es tagad nekā nesaprotu! — viņš kliedza. — Runā skaļāk!

Viņa paklausīja.

Viņš vēl tīrīja zobus.

— Skaļāk! ... Nesaprotu ne vārda, vēl skaļāk!

Viņa paklausīja, viņš tīrīja, zobu pasta putoja.

— Skaļāk, es saku!

Viņa centās, un abi sāka smieties ...

Šeit viņi kopā dzīvoja, kopā elpoja, šeit viņa drīkstēja viņu gaidīt un vienmēr sagaidīt. ..

Un pēkšņi žiglā, sāpīgā skatienā viņa redz ielu, zina, ka iet tālāk .. . Pasaku akas ... Hermaņa parks ... Tālāk, aizvien tālāk, vēl vienmēr ir pilsēta ... Un tagad lauki, bezgalīgas lauku ainavas ar tīrumiem un mežiem, tiltiem, krūmiem . .. Un atkal pilsētas pilnas namiem un vārtu ejām un atkal lauki un ūdens, nepārredzamas jūras... un atkal zemes ar laukiem un pilsētām, neaptverami... Un šī iespēja aiziet, visu atstāt, šīs tūkstoš iespējas, kādas ir dzīvē, katrā nostūrī, katrā ciemā . . . «Bet šo visu,» samežģās viņas smadzenēs, «es gribu upurēt un tevi pielūgt, ja tu man atkal dāvinātu mūsu istabu un ļautu man tur gaidīt viņu...»

Lēnām viss kļuva melns. Viss izgaisa, pasaule aptumšojās. Melnuma skrandas lidoja pāri, aieklāja viņu.. . Vienu acumirkli viņai šķita, ka vēl redz dzeltenīgi pelēkos istabas aizkarus nekustīgi, gurdi karājamies neciešamajā tveicē, tad arī tie satumsa, pārvērtās naktī.

Taču ari nakts nesaglabāja viņai mieru, tagad viņā kaut kas sarkani iemirdzējās — tas ir ļauns, zvērojošs sarkanums... Ai, ielas viņā pusē piecēlies suns! Tas kļūst lielāks un lielāks un nāk šurp pāri ielai. Žāvās plati atplestā rīkle ar smailajiem, asajiem ilkņiem ir jau viņai virs galvas. Ļauni sarkanas acis, ļauni sarkani draudīgie žokļi, un tagad tas bezgala smagi uzliek viņai uz pleciem ķepas, viņa aiz bailēm kliedz, bet neviena skaņa nenokļūst līdz viņas ausīm. Viņa sabrūk .. .

Vecais Ernsts, uzlicis roku uz viņas pleca, mierinot saka:

— Jaunkundz, lūdzu! Jaunkundzi!

.. Petra no tālienes redz Ernstu nākam un tomēr tūliņ jautā, it kā šis jautājums viņas prātā jau kopš Ernsta aiziešanas būtu neatlaidīgi gaidījis, lai to izsaka:

— Ko tās teica?

Sulainis šaubās parausta plecus. Tad vaicā:

— Uz kurieni aizgāja jaunais kungs? — Viņš redz, ka viņa vilcinās un nomierinoši piebilst: — No manis jums nav ko kautrēties, esmu tikai viņa tantes sulainis. Ko negribu, to jau arī nestāstu.

Viņš taču nekā sliktāka par to, ko augšā būs jau dzirdējis, nevar vairs uzzināt, un viņa atbild: A

— Aizgāja. Sagādāt naudu.

— Un nav atgriezies?

— Nē. Vēl ne. Es gaidu.

Viņi abi slāv tur bridi klusēdami: viņa, pacietīgi gaidot, ko liktenis un varbūt šis vīrs ir viņai sagādājis, viņš neziņā, vai drīkst tā vienkārši aiziet, lai ziņotu savai pavēlniecei. Nebija grūti atminēt, ko ģenerālmajora fon Anklama kundze domāja par šo meiteni, ko tā teiktu par labdarīgu palīdzību šai meitenei. Kā nekā ...

Ernsts lēnām iziet no vārtu ejas uz ielas, neziņā paskatās pa kreisi, tad pa labi: gaidītais nav redzams ... Vienā mirklī viņam ienāk prātā doma vienkārši aiziet. Viņš ir pārliecināts, pat noteikti zina, ka šī meitene viņu neaizkavētu, ne vārda nesacītu. Tas ir visvienkāršākais atrisinājums, ikviens cits varētu sagādāt viņam grūtības, ziņojot par notikumu ekselencei. Vai arī radīt izdevumus... Un, jo mazvērtīgāks kļuva viena cilvēka mūžā ietaupītais Ernsta niecīgais kapitāls, jo ciešāk viņš pieķērās šīm papīra zīmēm ar neprātīgajiem skaitļiem. Mājās, savā mazajā istabiņā, viņš pildīja ar tām skārda lejas kastītes citu pēc citas...

Tomēr ...

Viņš vēlreiz noskatīja ielu kā pa kreisi, tā pa labi — neviena. Vilcinādamies, mazliet saīdzis par savu rīcību, atgriezās vārtu ejā un negribīgi noprasīja:

— Un ja nu jaunais kungs naudu neatnes?

Viņa tikai paskatījās uz runātāju, viegli pakustinot galvu, — jau šajos vārdos sadzirdētā nedrošā atziņa, ka Volfgangs taču vēl varētu atnākt, kaut arī bez naudas, iedvesa viņā dzīvību.

— Un, ja nu viņš nemaz vairs neatnāk, ko tad jūs darīsiet?

Viņas galva noslīga mazliet uz priekšu, plaksti aizvērās, un, lai gan nebija dzirdams ne vārds, k]uva pietiekami skaidrs, cik tad viņai viss bija vienaldzīgs.

— Jaunkundz, — viņš vilcinādamies sacīja, — sulainis nepelna daudz. Un turklāt es jau arī esmu pazaudējis visu savu ietaupījumu, bet ja jūs būtu ar mieru pieņemt šo ...

Viņš mēģina iespiest viņai saujā naudas zīmi. Viņš ir izšķīries dot šo zīmi un izņēmis to no apnēsātā, plānā kabatas portfeļa.

— Piecdesmit tūkstoši. — Un, tā kā viņa atvelk roku, viņš saka vēl neatlaidīgāk: — Nē, nē, jūs varat to mierīgi pieņemt. Tā jau ir tikai ceļa nauda, lai jūs tiktu mājās. — Viņš samulst, padomā. — Jūs taču nevarat te ilgi tā stāvēt. Droši vien jums ir kāds radagabals, pie kā varat tūliņ aizbraukt.

Viņš atkal apklust. Viņam ienāk prātā, ka šādā izskatā ar virs ceļiem kailām kājām, nošķiebtās mājas kurpēs un nožēlojamā vīriešu mētelī, kas nepietiekami aizsedz krūtis, — ka šādā izskatā nav iespējams braukt tramvajā.

Viņš stāv tur samulsis, apjucis, gandrīz jau saīdzis. Viņš taču gribētu palīdzēt, bet — dievs kungs! — kā tad šeit lai palīdz?! Viņš taču nevar viņu ņemt sev līdzi, apģērbt, un beidzot: ko tālāk?

— Ak dievs, jaunkundz! — viņš saka pēkšņi gluži bēdīgs. — Kā gan jaunais kungs varēja to visu pieļaut?!

Taču Petra ir uztvērusi tikai vienu domu:

— Tātad arī jums šķiet, ka viņš vairs neatnāks?

Sulainis parausta plecus.

— Kā lai to zinu? Vai jūs saķildojāties? Jūs taču gribējāt šodien salaulāties?

Salaulāties ... Pareizi! Sis vārds viņu vēl aizsniedz, viņa par to it nemaz vairs nebija domājusi.

— Mums šodien ir laulības, jā ... — viņa saka, un sejā pavīd nedrošs

smaids. Viņa atceras, ka šodien būtu atbrīvojusies no uzvārda Lēdiga, ko vienmēr mazliet sajutusi kā tādu nelāgu pasvītrojumu. Viņa atceras, kā pamodusies neuzdrošinājās paskatīties uz Volfa naudas maku un tomēr bija vēl pārliecināta: šodien tas notiks. Tad radās pirmās šaubas, Volfganga svārstīgā izturēšanās, kad viņa to skubināja, tad izteica prasību un beidzot lūdza ... Un kā viņa, jau durvīm aizcērtoties, bija jutusi: šodien tas tomēr nebūs! -

Bet tad pēkšņi (gan neizprotami, taču noticis: bads viņas kaistošajām smadzenēm pat to bija licis aizmirst!) — pēkšņi, stāvot pie spoguļa, uzausa atziņa, skaidra pārliecība, ka viņš, lai gan aizgājis, tomēr' ir palicis pie viņas, viņai neatņemams uz mūžu. To, kas pēc tam noticis, — ubadzīga kvernēšana Tumanietes virtuvē, šķielēšana pēc Idas gliemež-cepumiem, izdzīšana, šī bezdarbīgā gaidīšana vārtu ejā — to visu bija izdarījis' bads, šis ļaunais, viltīgais ienaidnieks ķermenī un smadzenēs, kurš licis viņai aizmirst, ko nekad nedrīkst aizmirst: šo apziņu sevī.

Kas tad viņai lēcies? Vai ragana nolādējusi un nobūrusi?! Viņa taču savā dzīvē vienmēr tikusi galā ar visu, lai gan māte pret viņu izturējusies neiedomājami rupji. Nobirst pāris asariņu, bet jādzīvo ir! Laipnie kavalieri ar pārspīlēti iegludinātām bikšu vīlēm meiteņu medībās pēc tam mēdza būt pat ļoti nekrietni un skopi... Jāsakož zobi, bet jādzīvo ir! Volfgangs varēja atgriezties vai neatgriezties . .. slikti, bēdīgi, ļauni... Divdesmit divus gadus viņa tikusi galā ar visu vienīgi-sevis pašas dēļ.. . un tagad viņai šeit jāstāv bezdarbīgai, aicinātai un atstātai... tikai tāpēc, ka pirmo reizi dzīvē kāds ir no viņas atkarīgs, gluži no viņas vien, un neviena cita sieviete pasaulē nevar viņu aizstāt... Vienkārši jāsmejas! •

Vesela domu straume laužas viņā, to visu viņa tik ātri nemaz nespēj aptvert. Bads viņas nabaga prātu uz laiku bija iegremdējis tumsā un neskaidros sapņos, bet tagad iedveš tam spraigu dzīvību, dara gluži možu un redzošu: tas viss ir gluži vienkārši. Viņai ir kāds, par ko rūpēties, un, tā kā šis kāds atrodas viņā pašā, tad vispirms viņai jārūpējas par sevi — nav nekā dabiskāka par to. Gan viss cits tad nokārtosies.

Un reizē ar šīm domām viņas galvā rodas jau arī citas domas. Viņa plāno, kas būtu jādara vēlāk un arī tagad, tūlīt. Tāpēc viņa pēkšņi saka skaidri un noteikti:

— Jā, jūs esat jauks cilvēks, ka gribat dot man šo naudu. Tā man ļoti noderēs. Sirsnīgs paldies!

Sulainis pārsteigts raugās Petrā. Ir pagājusi tikai sīka minūtes daļiņa, kopš viņš atgādināja, ka viņai ar Volfgangu šodien bija paredzētas laulības. Ernsts nevar nojaust, kādas domas šis teikums pamodinājis viņas smadzenēs, ko visu šajās nedaudzajās sekundēs viņa pārdzīvojusi un izplānojusi. Viņš redz tikai pārmaiņu viņas sejā, kas pēkšņi nav vairs gurdena, bet gan pilna dzīvības, pat sārtums tur parādījies. Nedrošās, paklusās valodas vielā viņš pēkšņi dzird enerģisku balsi, gandrīz vai pavēli. Nemaz vairs nepārdomājot, viņš ielicis šo naudu viņas rokā.

— Redz, kā, jaunkundz, — Ernsts pārsteigts saka un tad atkal mazliet saskaišas, — pēkšņi jūs esat tik mundra! Kāpēc? Dzimtsarakstu birojs jau slēgts. Man patiesi jādomā: jums glāzīte sakāpusi galvā.

— Nē, — viņa atbild. — Man tikai pēkšņi ienāca kaut kas labs prātā.

Un tā nav dzeršanas vaina, ka es liekos jums tik jocīga. Es nekā neesmu ēdusi, jau diezgan Ugi, un tad galvā kļūst tā jocīgi...

— Neesat nekā ēdusi! — tagad pa īstam iekaist sulainis Ernsts, kas visā savā mūžā vienmēr noteiktā stundā ieturējis noteikto maltīti. — Nav nekā ko ēst! To nu gan jaunais kungs nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut!

Viņa raugās vecajā vīrā, un ap lūpām viņai tik tikko pavīd kautrs smaids. Viņa zina, kas noris Ernsta galvā, ko viņš domā un dziļā sašutumā jūt, un viņai jāpasmaida par viņu. Jo tieši šoreiz, kad krietnais, labi audzinātais, saskarē ar labākajām aprindām jau nosirmojušais sulainis Ernsts reiz patiesi nostājas viņas pusē un vēršas pret jauno kungu, — tieši šoreiz viņa tā pa īstam jūt, cik cilvēki var būt tālu cits no cita. Jaunais kungs drīkstēja ar viņu slikti apieties, drīkstēja piekrāpt, drīkstēja atstāt — tas viss labo sulaini Ernstu (un viņam pazīstamo cilvēku lielāko daļu) nemaz tik ļoti nesatrauc. Bet Volfgangs nedeva viņai ēst! Nē, kaut kas tāds nu gan patiešām nepieklājas!!

Saraucis pieri, viņš raugās meitenē, Petra redz viņa sejā atspoguļojamies augstsirdīgos nodomus un tad nāk viņam palīgā.

— Ja jūs man atnestu tikai pāris maizīšu! — viņa saka. — Tepat, tūliņ ap stūri, ir maiznīca. Un tad jums vairs nebūs jārūpējas par mani. Tiklīdz būšu kaut cik ieēdusi, tikšu pati galā. Man ir viens plāns...

— Maizītes, protams, atnesīšu, — viņš steidzīgi atbild. — Un varbūt vēl kas cits derētu, kaut kas dzerams, piens, vai?

Viņš aizsteidzas, iepērkas trijos četros veikalos: sviestu, maizi, veģīšus, desu, pāris tomātu ... Viņš vairs nedomā par savu naudu, par ietaupījumiem . .. Šāds gadījums, kad cilvēks jūtas izsalcis un tam tomēr nav ko ēst, viņu ir galīgi samulsinājis. «Kaut ko tādu gan jaunais kungs nedrīkstēja pieļaut,» viņš atkal un atkal domā. «Lai tā būtu kāda būdama, bet likt tai badoties .. . Nē!»

Viņš ir noskrējies, trencis sevi un miegainos veikala īpašniekus — visam bija jānoris steidzīgi, žigli. Viņš ļoti labprāt sacītu: «Lūdzu, tas, ziniet, ir domāts cilvēkam, kas mirst badā.» Taču tagad atgriezies viņš stāv pavisam samulsis: viņas vairs nav. Ne vārtu ejā, ne uz ielas, arī pagalmā ne. Viņa ir prom!

Vilcinādamies viņš nolemj vēlreiz uzkāpt augšā pie Tumanietes, katrā ziņā visai negribīgi, jo šī neapturamā žvadzinātāja viņam atgādina pārāk nepatīkamu līdzību ar viņas ekselenci ģenerālmajoriem Betinu fon An-klama kundzi. Taču viņu sagaidīja tikai Ida, pa pusei jau darba, pa pusei vēl mājas tērpā, un šis skats vien jau veco vīru pietiekami sabiedēja. Sī jaunā dāma ļoti strupi apvaicājās, vai viņam bēniņos nečiepstot zvir-bulēni, jo:

— Tā maita man netiks vairs iekšā! Tiklīdz piezvanīs, tai «usīs džinkstēt nodžinkstēs dzelži! Nē-ē, ko t’ visu gan neiedomājas šādi ļaudis!

Sulainis Ernsts kāpj atkal lejup, iet atkal pāri pagalmiem, atkal nonāk vārtu ejā.

Vārtu ēnā neviena nav. Galvu kratīdams, viņš iziet uz ielas — nav. Turzas un paciņas ar pārtiku un pilno piena pudeli viņš taču nevar ņemt līdzi pie saviem kungiem. Jaunkundze to noteikti redzētu un noteikti pastāstītu viņas ekselencei.

Viņš atkal griežas atpakaļ, sakrauj iepirkumus dziļākā, tumšākā kaktā aiz vārtiem un tad beidzot iet prom, taču bieži jo bieži vēl atskatīdamies. Tikai sēžot jau metro, viņš vairs nedomā par bijušo un var atkal domāt par turpmāko.

«Ko lai saku ekselencei?!»

Pēc rūpīgām pārdomām viņš nolemj sacīt iespējami mazāk.

X

## Piektā nodaļa. PĒRKONS GRAND

OBERVAHTMEISTARS GUBALKE AIZTUR PETRU

Aizsargpolicijas obervahtmeistars Leo Gubalke bija tikai pēc pulksten diviem atstājis savu ģimenes dārziņu, kas atradās cieši līdzās Rummelsburgas preču stacijai, un atgriezies savā dzīvoklī Georga baznīcas ielā. Viņam bija pietiekami laika pamatīgi nomazgāties un pārģērbties dienesta tērpā. Taču vairs neatlika laika nosnausties, lai gan ļoti kārojās. Diezgan nogurdinošais dienests ilga no pulksten četriem pēcpusdienā līdz diviem rītā, un vienmēr bija vēlams, ja pirms tam nolikās mazliet uz auss. Tas nāca par labu dienestam un sevišķi nerviem dienesta laikā.

Obervahtmeistars Leo Gubalke ir gluži viens savā divistabu dzīvoklī. Sieva jau kopš agra rīta ir ģimenes dārziņā (Ziemeļpola kolonija), abi skuķēni aizbraukuši turp tieši no skolas. Policists ienesis virtuvē lielo, cinkoto vannu, ko sieva parasti lieto veļai, un nesteigdamies rūpīgi noberž sevi no galvas līdz kājām.

Tas ir vecs strīds starp viņu un sievu, kā vislabāk nomazgāt visu ķermeni. Viņš sāk no augšas: galva, kakls, pleci, krūtis un tā tālāk, kamēr tiek līdz kājām. Tas patiesi ir kārtīgi un tīri, jo nomazgātās vietas vairs netiek skartas, mazgājot nākamās ķermeņa daļas. Turklāt tas ir taupīgi, jo no augšas bagātīgi plūstošais, ziepjainais ūdens atmiekšķē vēlāk mazgājamo ķermeņa daļu netīrumus.

Cubalkes kundze negrib to saprast vai arī, ja ir to jau sapratusi, tad tomēr tā nedara. Viņa mazgājas gluži bez jebkādas sistēmas: gan muguru, gan kājas, tad krūtis un beidzot gurnus. Obervahtmeistars Leo Gubalke

dienestā gandrīz ik dienas sastopas ar satrauktām sievietēm un ir stingri pārliecināts, ka arī sievietēm var būt saprāts. Taču katrā ziņā gluži citāds saprāts nekā vīriešiem, un ir gluži veltīgi mēģināt sievietes par kaut ko pārliecināt, ja viņas negrib būt par to pārliecinātas.

Gubalkes kundze ir pasakaini kārtīga sieva, virtuve mirdz un laistās aiz spodrības, un Gubalkes kungs zina, ka visās rūpīgi iebīdītajās atvilktnēs un aiz visām droši noslēgtajām skapja durvīm katrs priekšmets atrodas pilnīgā kārtībā, bet nav ko domāt, ka varētu panākt sistēmu viņas ķermeņa kopšanā. Tādas nu reiz ir sievietes, un tāpēc nav arī jāmēģina pāraudzināt, jo citādi tās ātri k|ūst dusmīgas. Bet kā nekā tēvam ir prieks vismaz par vienu uzvaru: abi Bērni, divas meitenītes, mazgājas pēc viņa metodes.

Obervahtmeistars Gubalke ir ap četrdesmit gadu vecs, sarkanblonds, mazliet jau aptaukojies, ļoti kārtīgs vīrs, labvēlīgs, ja vien ar labvēlību varēja kaut kā tikt cauri. Viņš vairs neizjuta sevišķu sajūsmu par savu profesiju, lai gan tā atbilda viņa tieksmei pēc kārtības. Vai nu viņš sabāra šoferus par satiksmes noteikumu pārkāpšanu, vai nogādāja iecirknī iereibušu dauzoņu, vai arī aizraidīja no aizliegtās Ķēniņa ielas prostitūtu — viņš vienmēr rūpējās, lai Berlīnē būtu kārtība, gādāja par to, lai uz ielas viss noritētu saskaņā ar priekšrakstiem. Protams, sabiedriskā kārtība nekad nespēja sasniegt to kārtības pakāpi, kāda ir privātā dzīvē, piemēram, viņa dzīvoklī. Varbūt tieši tas sagandēja viņam prieku par savu profesiju.

Viņš labprātāk sēdētu kancelejā, reģistrētu rakstus, turētu kārtībā kartotēku. Tur ar papīru, spalvu un varbūt arī ar rakstāmmašīnu bija sasniedzams tas, kas visvairāk atbilda viņa priekšstatam par ideālu pasauli. Taču priekšniecība negribēja atbrīvot viņu no pienākumiem uz ielas. Sis mierīgais, nosvērtais, varbūt mazliet pagausais vīrs diezin vai bija maz atvietojams, it īpaši tagad, šajos sarežģītajos, juceklīgajos laikos.

Kamēr Leo Gubalke berž savu mazliet sārto, tauko miesu, līdz tā kļūst sarkana, viņš atkal lieku reizi pārdomā, kā rīkoties, lai ievadītu visu šo lietu tādā virzienā, kādā tai nu beidzot vajadzētu kustēties, lai piepildītos viņa tik bieži izteiktā vēlēšanās: tikt pārceltam iekšējā dienestā. Ir daždažādi līdzekļi, lai panāktu šo pārcelšanu arī tad, ja priekšnieki to negrib. Tā, piemēram, gļēvulība, bet, protams, par gļēvulību nevar būt ne runas. Varbūt uztraukums, nesavaldīšanās, bet obervahtmeistars Gubalke, protams, nevar zaudēt uz ielas visu ļaužu acu priekšā pašsavaldīšanos. Varētu kļūt arī pārāk centīgs, ziņot par katru nieku, vazāt visus uz iecirkni, bet tas tdču atkal ir nekoleģiāli. Vai arī izdarīt kļūdu — rupju, smagu kļūdu, kas kompromitētu policiju un dažu labu laikrakstu tik ļoti iepriecinātu; kļūda gan padarītu neiespējamu viņa darbu uz ielas, bet šī

uniforma un viss, ko aptver vārds «policija», pie kuras viņš pieder jau tik ilgi, ir viņam pārāk-mīļš, lai pieļautu tā apkaunošanu.

Obervahtmeistars nopūšas. Ja nopietnāk aplūko šo gadījumu, tad patiesi jābrīnās, cik sarežģīta liekas pasaule tādam vīram, kurš rūpējas par kārtību. Viņam ir nepieļaujamas simtiem lietu, ko mazāk apzinīgie pieļauj ik dienas. Vienīgais gandarījums ir pastāvīgā apzināšanās, bez kuras negribētos.pat dzīvot, proti, ka viņš ne tikai uztur pasauli kārtībā, bet — un tas ir galvenais — arī viņa izturēšanās pret pasauli ir nevainojama.

Gubalke rūpīgi izmazgā cinkoto vannu, izslauka pēdējo ūdens pilienu un tad uzkar vannu īpašā vadzī tualetes telpās. Virtuvē vēlreiz tiek uzslaucīta grīda, lai gan nedaudzie mitruma plankumi šai trakajā tveicē izžūtu arī bez šīs piepūles. Tagad vēl jāsasprādzē josta un jāuzliek formas cepure. Kā vienmēr, Leo Gubalke vispirms mēģina ieskatīties virtuves spogulī, kas tik tikko lielāks par plaukstu, kā vienmēr, viņš konstatē, ka tajā nevar pietiekami labi redzēt, vai formas cepure uzlikta saskaņā ar priekšrakstu. Tātad jāiet pie lielā spoguļa tumšajā gaitenī. Viņš ir saīdzis, ka elektriskā gaisma jāieslēdz tik īsam mirklim (ieslēgšanas momentā strāvas patēriņš esot visaugstākais), bet tur nekā nevar darīt.

Tagad viss kārtībā, pulkstenis ir divdesmit minūtes pirms četriem; vienu minūti pirms četriem obervahtmeistars Leo Gubalke būs iecirknī.

Viņš nokāpj pa kāpnēm, vienu balto cimdu ir uzvilcis, otru vaļīgi tur rokā; tā viņš tuvojas vārtu ejai un meitenei Petrai Lēdigai.

Meitene aizvērtām acīm atkal balstās pret sienu. Kad viņa palūdza sulainim Ernstam maizītes un kad tas aizgāja tās atnest, viņa tik ārkārtīgi dzīvi iedomājās tagad jau tik tuvos cepumus ... Viņai šķita, ka saož to smaržu, izkaltusī, stiegrainā mute pēkšņi sagaršoja kaut ko svaigu, barojošu . . . Viņai bija jārij. Tas aizžņaudza kaklu.

Galvā atkal iezagās melnums, locekļi atslāba, šķita, ka tie būtu pilnīgi nespēcīgi, ceļi ļodzījās, rokas un pleci nemitīgi trīsēja un drebēja.

— Ak, nāc jel! Lūdzu, nāc taču! — Gluži viena savā bada ellē čukstēdama, viņa neapjēdz, ko šie čuksti aicina šurp: sulaini vai mīļoto.

Aizsargpolicijas obervahtmeistaram Leo Gubalkem, protams, ir jāapstājas, viņš vispirms noskatās, kas te notiek. .Obervahtmeistars pēc izskata pazīst meiteni, jo viņa dzīvo tai pašā namā, kur viņš, tikai tālāk, dibenā. Dienesta pienākumus pildot, viņš par šo meiteni nav dzirdējis neko aizdomīgu. Tomēr viņa dzīvo pie sievietes, kas pie gadījuma dod pajumti prostitūtām, meitene, lai gan nav precējusies, dzīvo kopā ar jaunekli, kura vienīgā nodarbošanās šķiet esam azartspēle. Profesionāls azartspēlmanis, ja cik necik var ticēt sievu tenkām. Visā visumā tātad nav iemesla ne sevišķam bargumam, ne arī laipnībai. .. Ierēdnis novēro un pārdomā.

Pats par sevi saprotams, viņa iedzērusi vairāk, nekā pieļaujams, bet viņas dzīvoklis nav tālu, un gan jau pati tiks augšā pa kāpnēm. Turklāt dienesta pienākumi viņam jāpilda tikai no pulksten četriem. Viņam nekas nav jāredz, it īpaši tāpēc, ka šeit nav viņa rajons un ka meitene viņu vēl nav pamanījusi; Gubalke jau grib iet prom, bet atkārtojusies spēcīga žņaudzēj lēkme saliec meitenes ķermeni uz priekšu, Gubalke ieskatās tieši starp mēteļa atlokiem ... un novēršas.

Tas nu tomēr nav pieļaujams. To viņš nevar neredzēt, normālas, tīras, kārtīgas dzīves izpratne to nepieļauj. Obervahtmeistars tuvojas meitenei, kas aizvērtām acīm mokās žņaudzēj lēkmē, cimdā tērptais pirksts viegli pieskaras viņas plecam.

— Nu,jaunkundz?!

Viņa profesija, kas policistu dara skeptisku pret visiem cilvēkiem, neatstāj neskartu arī paļaušanos uz paša novērojumiem. Līdz šim obervahtmeistars Leo Gubalke bija pārliecināts, ka meitene galīgi piedzērusies, un viņas apģērbs vai, pareizāk sakot, kailums varēja tikai apstiprināt šo pārliecību. Tādā izskatā neies uz ielas neviena meitene, kam cik necik rūp, lai pati būtu kārtīga un netraucētu citus.

Bet šis skatiens, kas vērās pretim, kad viņš uzlika roku meitenes plecam, — izmocītas būtnes skatiens, kas tomēr pauda vienaldzību pret šīm mokām, — šis liesmainais un taču skaidrais skatiens izklīdināja jebkuras aizdomās par alkoholu. Gluži citādā tonī Gubalke jautāja:

— Vai jūs esat slima?

Meitene atbalstījās pret sienu. Iepretim viņa neskaidri redzēja uniformu, cepuri, sārto, pilnīgo seju ar sarkanīgi blondo, strupo bārdu. Meitenei nebija skaidrs, kas viņu izjautā, kam jāatbild un ko lai atbild.. Varbūt tomēr neviens cits kā tikai kārtīgs cilvēks, kam ik dienas jācīnās ar visām pasaules nekārtībām, nespēj tik labi izprast to, cik tālu un cik dziļi var sniegties šīs nekārtības.

Nedaudzi jautājumi, ar pūlēm pateiktas atbildes, un obervahtmeista-ram Gubalkem jau bija skaidrs viss šis notikums, viņš jau zināja, ka vēl jāsagaida tikai pāris frančmaizīšu, ka tad meitene nodomājusi iet tepat ap stūri pie «tēvoča», kas viņai noteikti izlīdzēs ar kleitu, ka tad jāuzmeklē kaut kādi draugi vai vīra radi (nauda braucienam bija viņai rokā) ... Vārdu sakot, ir izredzes, ka skandalozais stāvoklis dažu minūšu laikā būs likvidēts .. .

To visu noskaidrojis, obervahtmeistars izlēma iet uz iecirkni darbā un grasījās jau pasacīt: «Tātad labi, jaunkundz, šoreiz es jūs vēl tā palaidīšu,» — bet tad viņam nepatīkami uzbruka doma: kad tad īsti viņš ieradīsies iecirknī? .. . Skatiens uz rokas pulksteni pavēstīja, ka līdz četriem trūkst vairs tikai trīs minūtes. Iecirknī viņš nekādā ziņā neliks agrāk kā ceturksni pēc četriem. Ieradīsies darbā piecpadsmit minūtes

vēlāk... Un kāds tam attaisnojums?! So ceturtdaļstundu viņš tikai nopļāpājis ar kādu reti netikumīgi ģērbušos sievišķi un nav rīkojies tā, kā šādā gadījumā jārīkojas saskaņā ar dienesta priekšrakstiem! Neiespējami. .. Ikviens nodomātu: «Sis Gubalke ir vienkārši aizgulējies!»

— Nedrīkst, jaunkundz, — viņš oficiāli nosaka. — Nedrīkstu jūs tā atstāt uz ielas. Jums vispirms jānāk man līdzi.

Cimdotā roka maigi un tomēr cieši satver meitenes roku, maigi, bet cieši turot, Gubalke ved meiteni uz ielu — uz ielu, kur viņu nekādā ziņā «nevar atstāt». (Kārtībā bieži vien slēpjas lielas bezjēdzības.)

— Jums, jaunkundz, nekas nenotiks, — viņš mierinādams ierunājas. — Jūs jau neesat nekā nodarījusi. Bet, ja es tā atstātu jūs uz ielas, jūs varētu izraisīt sabiedrības sašutumu, jums varētu notikt kas ļauns, un tad gan jūs būtu nogrēkojusies.

Meitene paklausīgi soļo viņam līdzās. Vīram, kurš viņu tik piesardzīgi ved, nepiemīt nekas tāds, kas varētu radīt bažas, lai gan tas valkā formas tērpu. Petra Lēdiga, kas vēl nesen tik neprātīgi baidījās no ikviena policista — tas bija toreiz, kad viņa neatļauti dažas reizes paklaiņoja pa ielām, — šī Petra jūt, ka policisti tuvumā nemaz nav tik briesmīgi, tie ir pat diezgan tēvišķīgi.

— Iecirknī mēs gan neesam tā iekārtojušies, — tieši šinī mirklī obervahtmeistars ierunājas, — bet es jau nu gādāšu, lai jūs tūliņ dabūtu kaut ko ieēst. Tie tur, dežūrnodaļā, parasti nav tik izsalkuši, gan jau es pievākšu kādu sviestmaizi. — Viņš smej. — Tāda sveša sviestmaize, mazliet apkaltusi, saņurcīta sviestmaižu papīrā, — tieši tāda ir kaut kas lielisks. Kad es reizēm tādu pārnesu saviem skuķēniem, tie vienmēr jūt nevaldāmu kāri. Nebēdnes iesaukušas to par zaķu maizi. Vai jūs arī tā sacītu?

— Jā, — Petra atbild. — Es arī vienmēr priecājos, kad Pagela kungs man reizēm atnesa zaķu maizi.

Dzirdot pieminam Pagela kungu, obervahtmeistars Leo Gubalke savelk visoficiālāko seju. Lai gan vīriešiem ^vajadzētu stāvēt citam par citu, it īpaši frontē pret sievietēm, viņš tomēr it nemaz nav apmierināts ar šo jauno kungu, kas turklāt vēl esot azartspēlmanis. Jaunajai meitenei viņš par to nekā nesacīs, bet pats ir apņēmies mazliet tuvāk iepazīties ar šā kundziņa dzīves veidu. Katrā ziņā ļoti pieklājīgi šis Pagela kungs nebūs uzvedies, un ir labi, ja šādam vējgrābslim pa laikam liek just, ka arī tam jāpilda zināmi pienākumi.

Obervahtmeistars ir apklusis, viņš soļo ātrāk. Meitene iet paklausīgi līdzi, jo viņai tiešām gribas drīzāk tikt prom no šiem uzbāzīgajiem skatieniem. Tā tie abi nozūd iecirkņa virzienā ... un veltīgi atnes savas franč-maizītes sulainis Ernsts, veltīgi par Petru apjautāsies sūtniecības atašeja

Pagela kundzes kalpone Minna, veltīgi izbrauks no Dālemas greznais maibalis ar kādu dāmu un aklu bērnu.

Veltīgi ap šo laiku Volfgangs Pagels galīgi sastrīdas ar savu māti. Līdz turpmākam Petra Lēdiga nu ir izolēta no jebkuras civilās ietekmes.

VOLFGANGS CEĻA PIE MATES

Volfgangs Pagels soli pa solim, bez sevišķas steigas, bet arī ne reizes neapstādamies, ir veicis tālo ceļu no bagātnieku vasarnīcām Dālemā prom pa Sēnfeldas ļaužu pārpilnajām ielām līdz pat vecajiem Berlīnes rietumiem. Viņš pārstaigāja daudzas ielas, kurās, izņemot viņu, reti kad bija redzams vēl kāds gājējs, — tukšas, atstātas, it kā saules kaili nokvel-dētas ielas. Un drīz jau atkal jauni ceļi, pa kuriem ritēja dzīva satiksme; viņš drūzmā grūstījās līdz ar citiem, klejoja bez mērķa starp tiem, kas traucās pretī noteiktam mērķim.

Gaisā pletās pilsētas tveices un elpas radītā dūmaka. Kad Pagels vēl gāja pa Dālemas koku alejām, viņš meta skaidri saredzamu, tumšu ēnu. Jo dziļāk viņš ieklīda pilsētā, jo bālāka kļuva šī ēna, līdz beidzot sakusa ar ietves granītplākšņu pelēkumu. Ēnu izdzēsa ne tikai drūzma, ne arī tikai namu sienas, kas kļuva aizvien stāvākas un sažmiedza spraugu virs viņa galvas aizvien šaurāku, nē, — dūmaka tapa biezāka, saule — bālāka. Svelme, kuru saule pastāvīgi strāvoja pārkarsētajā pilsētā, nomāca saules spožumu.

No mākoņiem vēl nekas nebija redzams. Varbūt tie jau glūnēja aiz namu rindām, saduguši gar neredzamo horizontu, gatavi traukt augšup, izspļaut uguni, pērkonu un ūdens strūklas . .. Veltīgs dabas iebrukums nedabiskajā pasaulē.

Taču Volfgangs Pagels tāpēc nespēra žiglāku soli. Vispirms viņš ir gājis bez noteikta mērķa, vadījies t/kai no izjūtas, ka nedrīkst vairs sēdēt tai kungu nama virtuvē. Arī tad, kad pēkšņi apzinājās sava gājiena mērķi, viņš nepaātrināja soli. Volfgangs Pagels vienmēr ir bijis omuliga miera cilvēks, zināšanu un apzināšanos nekad nav steidzies pielietot, vispirms labprāt pamāja ar roku un tikai pēc tam atbildēja uz kādu jautājumu: tāda rīcība ļāva mazliet novilcināt atbildi.

Arī tagad viņš iet lēnām: tas mazliet novilcina izšķiršanos. Virtuvē,-sarunājoties ar aklo bērnu, viņš vēl domāja, ka rūpes par Petru jāatstāj' ciliem. Viņš, proti, domāja, ka pats nespēj Petrai palīdzēt. Palīdzība meitenei, kas ir bez apģērba, bez uztura un iekritusi parādos, ir iespējama tikai ar naudu, bet naudas Volfgangam Pagelam nebija.

Bet tad viņam bija ienācis prātā, ka nauda tomēr ir, un, ja arī ne īsta nauda, tad taču kaut kas tikpat vērtīgs kā nauda. Precīzāk sakot, viņu uz šīm domām uzvedināja fon Ceke: viņam pieder glezna. Sī glezna, jauna sieviete pie loga, neapstrīdami pieder Volfam. Viņš vēl labi atceras, kā māte, viņam karā aizejot, sacīja: «Sī glezna, Volf, tagad pieder tev. Ka-ralaukā vienmēr domā par to: tevi šeit gaida tēva skaistākā glezna.»

Viņš neuzskatīja to par joti skaistu, bet sava tirgus cena tai būtu. Viņš nesagādās šo prieku Cekem, bet mākslas lietu tirgotāju, kas labprāt pirka Pagelu, bija pietiekami daudz. Volfgangs izšķīrās par kādu lielu mākslas lietu tirgotāju Belevī ielā. Tur noteikti pat ne domāt nedomās viņu apkrāpt. Pagels arī par īsto cenu bija izdevīgs darījums.

Skaitļos izteikta tā būtu nedzirdēti augsta summa, ko par gleznu dabūtu, laikam simtiem miljonu (vienu miljardu?!), bet viņš no naudas nekā neaiztiktu, nemairtītu sīkākā nevienu naudas zīmi! Viņš pat kājām aizietu līdz Georga baznīcas ielai; ja jau kājām noiets no Dālemas līdz pilsētai, tad arī šis pēdējais ceļa gabaliņš ir nieks. Nē, neviena naudas zīme netiks izmainīta sīkākā, ar visu milzīgo summu viņš pārsteigs gaidītāju.

Pagels soļo cauri kvēlojošai Berlīnei, bez steigas un bez apstāšanās. Viņš vairākkārt pārdomā savus plānus, tur* šis tas vēl jāapsver. Taču vislabāk viņam patīk mirklis, kad viņš šīs milzīgās summas naudas zīmes citu pēc citas noliek uz galda, vēl labāk, ļauj tām nobirt pār gultā guļošo, tā ka viņa gluži nozūd naudā, šajā draņķīgajā alā viņa tiek apsegta ar naudu. Par šo mirkli viņš bieži ir sapņojis. Agrāk viņš domāja, ka to sagādās laimests spēļu namā. Tagad tā būs cita nauda, to iegūs pārdodot tēva radīto gleznu. Protams, būtu vēl skaistāks gandarījums, ja šī nauda būtu laimēta un šiem trim laupītājputniem savā ziņā atņemta. Bet nu šī doma uz visiem laikiem atmesta, «par to» vairs ne domas!

Tā viņš tur soļo, Volfgangs Pagels; atvaļināts fānenjunkurs, atvaļināts azartspēlmanis, atvaļināts mīļākais. Viņš atkal nekā nav padarījis, viņš tikai iet — iet no šejienes uz turieni, no turienes uz šejieni. Priekšpusdienā viņš vēl brauca, arī tad viņam bija savi plāni, bet tikai tagad šie ir tie pareizie. Viņam ir teicami nodomi, viņš iet bez steigas. Viņš ir piesardzīgs, saskaņojis nodomus ar savu būtību, jūtas gluži apmierināts. Viņš pārdos vienu gleznu, pārvērtīs to naudā, naudu aiznesīs Pēterim... Lieliski! Ne mirkli viņam neienāk prātā, ka viņa Pēterim nauda varbūt nav nemaz svarīga. Viņš atnesīs viņai tik daudz naudas, cik viņa savā mūžā

diez vai ir redzējusi___Vai tad var vēl ko vairāk darīt savas meitenes

labā?! Pasaule joņo, dolāra kurss kāpj, meitene cieš izsalkumu... Viņš iet omulīgi mierīgs, jo tas, ko viņš darīs, jau tikpat kā padarīts. Viņam nav jāsteidzas,, visam ir savs laiks, mēs līdz šim vēl vienmēr esam tikuši īstā laikā!

Un tagad viņš nogriežas Egļu ielā — tā ir maza, akla ieliņa. Viņš paiet šos pāris soļus, atslēdz nama durvis un kāpj pa vecajām kāpnēm augšup mātes dzīvoklī. Pie durvīm sūtniecības atašeja vecā porcelāna plāksnīte, vecāka par viņu pašu, ar atsistu stūri, ko viņš reiz, neaptverami sen, atsita ar slidu. Pazīstamā smarža priekšistabā, tumšās pūrlādes, ozola skapji, vecais, niķīgais stāvpulkstenis, augstu pie sienām tēva lielās, steigā uzmestās skices, kas gaišas kā mākoņi šķita lidināmies virs tumšās pasaules.

Taču jauni ir abi lielie, svinīgie asteru pušķi uz vecmodīgā spoguļ-galdiņa, un, tos aplūkojot, Volfgangs atrod starp abām zilajām Ķinas vāzēm mātes zīmīti. Viņš lasa: «Labdien, Volf! Kafija ir tavā istabā. Iekārtojies omulīgi, man bija uz īsu brīdi steidzīgi vēlreiz jāaiziet.»

Sveiciens Volfu uz mirkli samulsina. Minna viņam nez cik reižu stāstījusi, ka māte viņti gaidot katru dienu, katr-u stundu, bet šāds apsveikums viņu tomēr satrauc. Volfgangs šo gaidīšanu bija iedomājies citādu, drīzāk kā paradumu, ne tik mērķtiecīgu. Viņam ienāk prātā atstāt kafiju savā istabā nedzertu, paņemt gleznu un aiziet. Bet arī tā nav lāgā, kā zaglis naktī. . . Nē! Volfs parausta plecus, viņam 'pretī uz spoguļa iezaļganā stikla bālais jauneklis dara to pašu, un viņš gandrīz vai apjucis uzsmaida sev. Tad viņš zīmīti saburza un iebāž kabatā. Pēc zīmītes nozušanas māte uzminēs: viņš ir šeit... un tā viņu uzmeklēs. Jo agrāk, jo labāk.

Viņš iet uz savu istabu.

Arī tur ir ziedi, šoreiz gladiolas. Volfgangs neskaidri atceras gadījumu, kad mātei teicis, ka viņam ļoti patīkot gladiolas. Protams, māte to paturējusi prātā un tagad tās nolikusi, lai viņš atkal par tām priecātos. Un lai viņš arī justu: cik ļoti tevi mīl tava māte, ka par visu to tā rūpējas! ...

Jā gan, tur māte ir nepārspējama, arī mīlestībā tai ir savs aprēķins: ja es tā darīšu, tad viņš jutīs manu«mīlestību. Bet viņš gan neizjuta neko, gladiolas nebija skaistas! Tās bija stīvas, it kā iestērķelētas, mākslīgas, tām bija bālas krāsas... Viegli nokrāsots vasks. Pēterim mīlā nekad nebūtu aprēķina! ...

«Kāpēc es par māti pēkšņi domāju tik ļauni?» viņš prāto, ieliedams vēl patiešām karsto kafiju. (To māte būs nupat nolikusi. Brīnums, ka māti nav saticis kāpnēs vai uz ielas!) «Esmu gluži nikns uz to. Vai iemesls tam mājas, vecā smarža, atmiņas? Tikai tagad, kopš dzīvoju kopā ar Pēteri, tā īsti apjēdzu, kā māte mani vienmēr locījusi pēc sava prāta un pasvītrojusi savu gribu. .. Viss, ko tā gribēja, bija labs; jebkurš draugs, ko pats sev izvēlējos, nekur nederēja. Un tagad šī uzbāzīgā sagaidīšana... Jā gan, es jau sen to redzu: arī tur uz rakstāmgalda ir kāda zīmīte. Un pār krēsla atzveltni pārlikts nupat izgludināts uzvalks un veļa. Zīda virskrekla aprocēs māte, protams, jau ielikusi pogas...»

Viņš jau notiesā trešo frančmaizīti — garšo lieliski. Kafija ir stipra un reizē arī maiga, tās spēcīgā garša liegi apņem visu muti. Pavisam kas cits nekā Podiņmadāmas sājais un'tomēr kodīgais brūvējums. (Vai tagad ari Pēteris dzer kafiju? Protams, to viņa sen jau padzērusi! Varbūt dzer pēcpusdienas kafiju!)

Ērti izstiepies uz kušetes, Volfgangs Pagels mēģina uzminēt, kas vēl varētu būt rakstīts zīmītē. Protams, apmēram tā: «Kaklasaite tev jāizvēlas pašam, tās karājas skapja durvju iekšpusē,». — vai arī: «Vannas istabā ir karsts ūdens.»

Protams, kaut kas līdzīgs būs, un, kad nu viņš tomēr paskatās, tad arī lasa, ka vannas krāsns tiešām kurināta. Saīdzis viņš iebāž saņurcīto zīmīti turpat, kur pirmo. Tas, ka viņš tik labi var uzminēt mātes domas, viņu nevis iepriecina, bet dara vēl īdzīgāku.

«Protams,» Volfgangs domā, «es varu tik labi uzminēt, jo tik labi pazīstu savu māti. Uzbāzīga valdīšana, aizbildniecība. Vienmēr, kad atnācu no skolas, man tūliņ bija jāmazgā rokas un jāapliek jauna, balta apkaklīte. Es taču biju bijis kopā ar tiem «citiem», bet mēs taču bijām savādāki, labāki! Tas, ko māte šoreiz atkal izdomājusi, ir tīrā nekaunība pret mani, bet it sevišķi pret Pēteri! Šoreiz nepietiek ar pārģērbšanos, vēl jāiet arī vannā. Esmu taču bijis kopā ar tādu, kam māte iecirtuši skaļu pļauku. Nekaunība ... Bet to es tomēr nepiedošu!»

Viņš nikni raugās savā bērnības dienu istabā uz dzelteno bērza rakstām-galdiņu, uz bērza grāmatu plauktiem, kas līdz pusei aizklāti ar tumši zaļu zīda aizkaru. Bērza gulta zaigo kā sudrabs un zelts. Gaisma, līksme -L lai gan aiz logiem ir arī koki, veci koki. Viss ir tik uzkopts, tik tīrs, tik svaigs ... Atceroties Tumanietes alu, tūliņ kļūst skaidrs, kādēļ šeit viss tiek turēts tik glīts un spodrs. Dēla kungam jāsalīdzina: tur, pie tās meitenes, tev ir tā, bet te uzticīgā mīlestībā par tevi gādā māte! Tieša nekaunība un izaicinājums!

«Stāt!» viņš sev atkal pavēl un mēģina pievārēt īgnumu. «Stāt! Tu vairs nevaldi pār sevi. Tu ļauj jūtām vaļu! Sis tas gan saskan, puķes un zīmītes ir pretīgas, bet istaba nekad nav izskatījusies citāda. Kāpēc tad esmu tik nikns? Vai tāpēc, ka atminējos, kā māte iepļaukāja Pēteri? Droši vien ne; šīs izdarības nav jāvērtē traģiski, un arī Pēteris fās nc mirkli nav izjutis traģiski. Jābūt kādam citam iemeslam ...»

Viņš pieiet pie loga. Kaimiņu nami stāv patālāk, no šejienes var redzēt debesis. Un patiesi, pie horizonta, augsti pakāpušies, peld melni, sagubojušies mākoņi. Gaisma ir palsa, vēja nemaz nav, kokā nepakustas ne lapiņa. Uz pretējā nama mansarda jumta Volfgangs redz sēžam pāris zvirbuļu, šie ķildīgie nebēdņi tup tur, spalvas sabozuši, nekustīgi, arī tie jau aprāvušies bailēs no tuvajiem debesu draudiem.

«Žigli vien jālūko, ka tieku prom,» Volfgangs nospriež. «Pērkona negaisā nebūtu patīkami skriet pa ielu ar gleznu padusē —»

Un pēkšņi viņš zina, kā tas ir. Volfgangs redz sevi steidzamies pa ielām pie mākslas lietu tirgotāja, padusē glezna, kas ietīta kaut kādā jau lietotā iesaiņojamā papīrā. Viņš nevar atļauties pat taksometru. Miljoniem, varbūt pat miljardiem vērta manta, bet iespiesta padusē kā zaglim! Pa-slepus, kā dzērājs vīrs slepeni, sievai nezinot, aiznes no mājas «tēvocim» pēdējo gultu.

«Bet glezna ir mans īpašums,» Volfgangs atspēko pats savas domas. «Man nav jākaunas!»

«Es tomēr kaunos,» viņš sev saka. «Tas nav taisnīgi.»

«Kā tā, nav taisnīgi? Māte man to iedāvināja!»

«Tu ļoti labi zini, cik cieši tā pieķērusies šai gleznai. Tieši tādēļ tev to dāvināja, gribēja tevi vēl jo ciešāk saistīt ar sevi. Ja tu atņemsi šo gleznu, māte būs nāvīgi ievainota.»

«Tad nevajadzēja man to dāvināt. Tagad es varu rīkoties ar gleznu, kā man tīk.»

«Tev jau bieži vien ir grūti gājis. Tu jau bieži vien esi domājis to pārdot un tomēr nekad neesi izšķīries tā izdarīt.»

«Tāpēc, ka tik grūti mums vēl nekad nav gājis. Tieši tagad ir vis-ļaunāk.» i

«Tā, vai patiešām tā? Kā tad izeju atrod citi, kam šādas iespējas nav?»

«Citi nenonāktu tiktāl. Citi • neļautos tik vienaldzīgi liktenim, līdz beidzot apstākļi kļūst pavisam slikti. Citi, lai mīļajai sagādātu maizi, atrastu vēl kādu iespēju, bet neaizvainotu māti. Citi tik vieglprātīgi neaizrautos ar azarta spēli... vieglprātīgi, jo rezervē taču ir glezna. Citi jau laikus apskatītos pēc darba un nopelnītu naudu. Citi nebūtu vienaldzīgi gājuši ieķīlāt, aizņemties un diedelēt. Citi nebūtu no meitenes tikai ņēmuši un ņēmuši, neiedomādamies sev pat pajautāt: ko dod tu?»

Melnais aizsegs pie debesīm tagad pacēlies vēl augstāk. Aiz tā tālumā varbūt droši vien jau zibsnī, cauri dūmakai to neredz. Tur, tālumā, varbūt jau rūc pērkons, bet to nedzird. Vēl skaļāk rūc, šņāc un kliedz pati pilsēta.

Kaut kas runā: «Tu esi gļēvs. Nabags tu esi, sakaltis divdesmit trīs gadu vecumā. Tev netrūka it nekā, tev bija viss, mīlestība un maiga gādība, bet tu aizbēgi. Pareizi, pareizi, tu esi jauns. launība ir nemierīga, tā pat bīstas no laimes, tai it nemaz negribas laimes. Jo laime ir miers, un jaunība ir nemierīga. Bet kur tu aizskrēji? Vai tad pie jaunības? Nē, tieši tur, kur sēž vecie, kurus vairs ncurda iekāres, kuri vairs nejūt izsalkumu... Tu aizskrēji mākslotas kaisles sausajā, gruzdošajā tuksnesī . . . gruzdošs, izkaltis, mākslots ... novecojies!

Cļēvs tu esi! Tev tagad reiz jāizšķiras. Tu jau apstājies un vilcinies. Tu negribi māti aizvainot un tomēr gribi Pēterim palīdzēt. Ai, kā tev patiktu, ja māte tevi lūgtos, lūgtin lūgtos, paceltām rokām lūgtos, lai tu katrā ziņā pārdod to gleznu. Bet māte to nedarīs, neatsvabinās tevi no izšķiršanās, tu pats esi tas, kam jāizlemj! Šeit nav vidusceļa, nav izlocīšanās, nav kompromisa, neder bēguļošana. Pārāk ilgi tu esi ļāvies straumei — tagad izšķiries: vienu vai otru!»

Mākonis kāpj augstāk un augstāk. Vēl aizvien nespēdams izšķirties, Volfgangs Pagels stāv pie loga. Viņš ir izskatīgs, šauriem gurniem un platiem pleciem, īsts cīnītāja augums! Bet viņš neprot cīnīties. Viņam ir atklāta seja, labsirdīga cilvēka piere, spēcīgs, pareizi veidots deguns... Bet pats viņš nav atklāts, pats viņš nav īsts.

Prātā rosās, nāk un iet daudzas domas, tās visas ir nepatīkamas, mokošas. Visas viņam kaut ko pieprasa, viņš sirdās, ka jādomā šādas domas.

«Citiem ir labāk. Tie rīkojas tā, kā tiem izdevīgi, un nemaz nedomā. Man viss sarežģās. Man vēlreiz viss jāpārdomā. Vai tad patiesi nav citas iespējas: māte vai Pēteris?»

Vienu brīdi viņš ir stingrs pret sevi, viņš šoreiz negrib izvairīties no atbildības. Tad pamazām, nerazdams izeju, kad atkal, kā vienmēr, viss prasa no viņa izšķiršanos, viņš nogurst. Viņš aizdedz cigareti, izdzer vēl vienu malku kafijas, piesardzīgi atver istabas durvis un klausās, kas notiek dzīvoklī. Viss ir klusu, māte vēl nav pārnākusi.

Viņam ir gaiši, cirtaini māji, zods ne visai attīstīts, raksturs nav stingrs, viņš ir gļēvs. Viņš smaida, jo tagad ir izlēmis. Viņš atkal ir izvairījies no izšķiršanās. Viņš izmantos mātes prombūtni un, tā izbēgdams no sarunas un pat strīda, aizies ar glezilu. Viņš smaida, pēkšņi ir gluži apmierināts ar sevi, mokošās domas izgaisušas.

Viņš iet taisnā līnijā pāri priekštelpai, tieši uz tēva istabu. Viņš nedrīkst kavēties, negaiss jau pavisam tuvu, māte var ierasties kuru katru brīdi.

Viņš atver tēva istabas durvis, un te tieši pretī lielajā atzveltnes krēslā melnā tērpā, stingra, taisna sēž māte!

— Labdien, Volfgang! — tā saka. — Es priecājos!

STRĪDS AR MATI

Viņš nepavisam nepriecājas. Gluži pretēji: viņš jūtas kā notverts zaglis.

— Es, māt, domāju, ka tu biji iepirkties, — viņš samulsis saka un gurdeni sniedz roku, ko tā enerģiski un zīmīgi paspiež.

Māte smaida.

— Es gribēju, lai tev būtu laiks atkal iejusties mājās, nevēlējos tevi tūliņ traurēt. Nu, Volfgang, sēdies taču; ko tu tā mīdies kā neziņā ... Tev taču nekur nav jāiet, neesi šeit ciemos, esi mājās ...

Viņš paklausīgi apsēžas, tūda| atkal būdatns mātes pavēlēm un aizbildniecībai pak|auts dēls. Viņš gan nomurmina:

— Tomēr ciemos! Tā sakot, ieskrēju te uz īsu brīdi, — bet māte to nedzird, vai nu ar nodomu, vai ari īstenībā, — to viņš uzzinās vēlāk.

— Vai kafija bija vēl karsta? Labi. Es tikko pirms tavas atnākšanas uzvārīju. Tu vēl neesi mazgājies un pārģērbies? Nu. tam vēl laiks. Es saprotu, tu gribēji vispirms apskatīt mūsu mājokli. Tā taču ir tava pasaule. Mūsu, — māte nolīdzinoši piebilst, vērodama Volfa seju.

— Māt, — viņš ierunājas, jo šī uzsvērtā «tava un mūsu pasaule» pazemo, pasvītro, ka Tumanietes ala esot Petras pasaule, un tas kaitina viņu. — Māt, tu ļoti maldies .. .

Bet māte to pārtrauc:

— Volfgang, - tā saka jau citā, daudz siltākā balsī. — Volfgang, tev nekas nav jāstāsta, it nemaz nav jāskaidro. Es daudz ko zinu, un visu man nevajag zināt. Bet, lai no paša sākuma viss butu skaidrs, man gribas tev par to vienu gadījumu pateikt, ka neesmu visai pareizi izturējusies pret tavu draudzeni. Es nožēloju daudzus vārdus, ko izteicu, un vēl vairāk to, ko izdarīju. Tu saproti mani. Vai tev, Volfgang, ar to pietiek? Nāc sniedz man roku, zēn!

Volfgangs pētoši raugās mātes sejā. Sākumā viņš negrib ticēt, bet nav šaubu: viņš taču pazīst savu māti, pazīst tās seju, māte patiesi tā arī domā. Māte atzīst, māte nožēlo. Tā savā sirdī ir noslēgusi mieru ar viņu un Pēteri . . . Tātad salabusi, dievs'vien zina, kā tas noticis. Varbūt to pievārējusi ilgā gaidīšana.

Gandrīz vai neticami. Viņš tur tās roku. tagad ari viņš grib atklāt visas kārtis, viņš runā:

— Māt, tas ir |oti jauki, ja tu tā domā. Bet tu droši vien vēl nezini, ka šodien mēs gribējām reģistrēties. Tikai . . .

Māte jau atkal pārtrauc viņu, — cik izpalīdzīga, cik pretimnākoša, tā viņam visu atvieglo!

— Ir jau labi, Volfgang. Nu jau viss nokārtots. Es tā priecājos, ka tu

atkal esi šeit... t

Viņu pārņem neizsakāma atvieglojuma sajūta. Nupat viņš vēl stāvēja savā istabā pie loga un mocījās šaubās, kuru gan aizvainot: māti vai Petru. Šķita, ka nav cita ce|a, ir tikai šīs divas iespējas. Un pēkšņi viss jau pārmainījies: māte atzinusi savu k|ūdu, viņam un Petrai ir atvērušās durvis uz kārtīgu dzīvi šai priekšzīmīgajā mājokli.

Viņš ir piecēlies un nolūkojas uz mātes sirmo, smalko matu celiņu:

mats pie mata, pareizi un kārtīgi. Pēkšņi viņu pārņem tāds kā aizkustinājums. Viņš norij siekalas, vēlas kaut ko sacīt un gandrīz vai sauc:

«Es gribētu, lai dzīve būtu bijusi mazliet citāda! Nē, es gribētu pats būt citāds, tad būtu dzīvojis citādu dzīvi!»

Kokainu, stingu seju vecā sieva sēž pie galda. Tā neskatās savā dēlā, bet stingrā ritmā klauvē pa galdu ar pirkstu krumšļiem. Stinga, nedzīva skaņa.

— Ak Volfgang, — viņa saka. — Lūdzu, neesi jel bērns! Kad tevi pa Lieldienām nepārcēla nākamajā klasē, tad tu arī vienmēr izsaucies: «Es gribētu . ..» Un, kad tava lokomotīve bija salauzta, arī tad tu tikai pēc tam nožēloji, ka biji ar to slikti apgājies. Bet tas ir veltīgi, un tu neesi vairs bērns. Nožēlot bijušo neko nelīdz ... Zēn, iegaumē taču beidzot: viss iet uz priekšu, vienmēr uz priekšu! Pagātni nevar pārveidot, bet var gan pārveidot sevi nākotnei!

— Jā, tiešām, māt! — viņš braši atsaucas. — Es jau arī gribēju tikai...

Viņš apraujas. Kāds atslēdza ārdurvis, steidzīgi, pārāk steidzīgi. Tagad pa gaiteni tuvojas žigli soļi.. .

— Tā ir tikai Minna, — māte paskaidro.

Durvis bez pieklauvēšanas atveras, vienā rāvienā atsprāgst, tajās stāv vecīgā Minna, dzeltenīga, sirma, kalsna.

— Mī|š paldies, Minna, — Pagela kundze žigli izmet, jo šai mirklī nevēlas dzirdēt nekādas ziņas no Georga baznīcas ielas; viss, kas to tur interesēja, tagad ir šeit. Tāpēc tā iespējami stingri atkārto: — Mī(š paldies, Minna. Lūdzu, sagatavojiet tūliņ vakariņas!

Taču šoreiz Minna nav paklausīgā kalpone, aizdomu pilna, niknām acīm viņa stāv durvīs, dzeltenpelēkajos, grumbainajos vaigos uzzied sarkani plankumi. Viņa cienīto kundzi it nemaz neievēro, bet cieši un nikni raugās uz citkārt tik ļoti mīlēto jauno kungu.

— Tpī! — viņa tad izgrūž bez elpas. — Tpī, Volfgang, un te tu sēdi...

— Minna, vai esat galīgi sajukusi?! — Pagela kundze sašutusi sauc, jo visos šais divdesmit gados nav no savas Minnas kaut ko tādu nekad vēl piedzīvojusi. — Jūs traucējat! Tagad ejiet.. .

Bet kundzē tagad it neviens neklausās. Volfgangs tūliņ ir nopratis, ka «tur» kaut kas noticis, viņu pārņem savāda nojauta, viņš redz Pēteri tai brīdī, kad viņa saka: «Lai tev labi veicas, Volf.» — redz sevi ejam ar čemodānu pie «tēvoča». Petra vēl noskūpsta viņu___

Viņš satver Minnu aiz pleciem.

— Minna, vai tu biji tur? Kas noticis? Saki žigli! . . .

— Tu nesacīsi ne vārda, Minna! — Pagela kundze sauc. — Citādi tu esi uz vietas atlaista!

— Cienītā kundze, jums nav jāpūlas mani atlaist, — Minna saka un pēkšņi izturas gluži mierīgi. — Es pati eju prom. Jūs domājat, ka palikšu šeit, kur māte vedina dēlu būt nekrietnam un dēls tai paklausa. Ak Volfij, un tu varēji to izdarīti Varēji būt tāds nelietis!

— Minna, kas jums nāk prātā?! Ko jūs atļaujaties, jūs.. .

— Sakiet vien mierīgi «prastais sievišķi» vai «zoss», es, cienītā kundze, esmu jau pieradusi! Līdz šim vienīgi domāju, ka jūs to sakāt tikai joka pēc. Bet tagad zinu, jūs pa īstam domājat, ka mēs esam kas cits, es tik tāda no virtuves un jūs viena smalka dāma ...

— Minna! — Volfgangs sauc un spēcīgi purina veco kalponi, kas it nemaz vairs nevalda pār sevi. — Minna, saki taču beidzot, — kas noticis ar Pēteri? Vai viņa . . .

— Tā? Tas tev, Volfij, vēl patiesi rūp? Lai gan tu aizbēgi no viņas tieši laulību dienā un, noģērbis viņai visus apģērba gabalus, tos pārdevi līdz pēdējam, un viņai nebija vairs nekā cita kā tikai vecais, caurumainais vasaras mētelis ... cienītā kundze, tas vēl no cienītā kunga! ... Zem mēteļa nekā, ne zeķu, ne ... Tā viņu pievākusi policija. Bet, kas ir bijis tas ļaunākais un ko tev, Volfij, nemūžam nepiedošu, — viņa bija galīgā badā! Atkal un atkal viņu mocīja žņaudzēji, kāpnēs viņa tikko nenogāzās . . .

— Bef kā tad policija? — Volfgangs izmisis kliedz un purina Minnu, cik vien spēj. — Kas gan tur policijai meklējams?!

— Kā lai es to zinu?! — Minna atkliedz un mēģina atsvabināties no jaunā kunga, kas neviļus tur to aizvien stingrāk. .— Kā lai zinu, kādā nelaimē tu, Volfij, esi viņu ierāvis?! Jo Petra pati no sevis noteikti nav nekā ļauna darījusi, es viņu pazīstu pārāk labi. Un tas pretīgais sievišķis, kas tur, tai pašā dzīvoklī, dzīvo, vēl speciāli pateica, ka Petra to patiesi pelnījusi, jo uzskata sevi par daudz smalku, lai ietu uz ielas medīt. Tad gan es tai iecirtu krietnu pļauku!

Vienu mirkli Minna stāv tur triumfēdama, bet tūliņ atsāk atkal ļoti īgni:

— Dievs lai viņu par to svētī, ka viņa nav to darījusi, lai gan tu un visi jūs, draņķa vīrieši, noteikti neesat tā vērti.

Volfgangs atlaiž Minnu tik pēkšņi, ka tā tikko nepakrīt. Minna tūliņ apraujas un apklust.

— Māt, — viņš satraukts saka. — Māt, man patiesi nav ne jausmas, kas tur varētu būt noticis. Nemaz arī nevaru tam ticēt. Nedaudz pirms pusdienas laika es aizgāju, gribēju sagādāt mazliet naudas. Ir taisnība, ka es pārdevu Petras lietas, mums bija arī parādi saimniecei. Un varbūt viņa pēdējā laikā patiesi ir ļoti maz ēdusi, man jāatzīstas, ka es par to pietiekami nerūpējos. Es bieži vien biju prom ... no viņas. Bet kāda policijai tur daļa . . .

Viņš runāja aizvien klusāk. Būtu bijis daudz vieglāk visu to pastāstīt Minnai nekā mātei, kas te sēž tik kokaina, tik cieta un tieši vēl zem viņam vajadzīgās gleznas ... Bet nu tas ir garām, nokārtots, nav vairs vajadzīgs.

— Labi, lai vai kas tur būtu ar policiju, es to visu tūliņ nokārtošu. Esmu pilnīgi pārliecināts, māt, nekā nopietna tur nevar būt... mēs nekā neesam nodarījuši, it nekā. Es tūliņ tur aiziešu. Tur noticis tikai pārpratums. Bet.es, māt... — Kļūst aizvien smagāk kaut ko sacīt šai drūmajai sievietei, kas tur sēž kā sastingusi, satumsušu seju, tāla, sveša, gluži noraidoša. — Bet, diemžēl, māt, acumirklī esmu gluži bez naudas. Man vajadzīgs nedaudz ceļam, varbūt tūliņ būs jāsamaksā arī parādi saimniecei; jāiemaksā drošības nauda, es jau nezinu, tad apģērbs Petrai, ēdiens ...

Viņš neatlaidīgi veras mātē. Viņam tas ir tik steidzami, mātei taču jāatbrīvojas no sastinguma, viņam taču tūliņ jātiek prom^ kāpēc māte jau nav pie rakstāmgalda, kāpēc nenes šurp naudu?!

— Tu, Volfgang, tagad esi satraukts, — Pagela kundze saka, — bet tāpēc mēs taču nerīkosimies nepārdomāti. Esmu ar tevi gluži vienis pratis, ka meitenes labā tūliņ kaut kas jādara. Bet es nedomāju, ka tu būtu šim nolūkam piemērots, it īpaši savā tagadējā stāvoklī. Varbūt policijā notiks ilgstoša izskaidrošanās... Tu, Volfgang, esi mazliet neapvaldīts. Es domāju: piezvanīsim tūliņ justīcijas padomniekam Tomasam. Viņam šādās lietās ir pieredze, viņš visu nokārtos daudz ātrāk un gludāk nekā tu.

Volfgangs ir lūkojies mātē tik saspringti, it kā tam būtu ne tikai jādzird, bet arī jānolasa no lūpām ik vārds. Tagad viņa roka pārslīd pār seju. Viņu moka sajūta, ka sejas āda ir gluži izkaltusi, tai vajadzētu čaukstēt. Bet roka noslauka sviedrus.

— Māt! — viņš lūdzas. — Ir taču neiespējami, ka ļauju šo lietu nokārtot tavam justīcijas padomniekam un pats tikmēr šeit mierīgi sēžu, vannojos un ēdu vakariņas. Es lūdzu tevi šo vienīgo reizi palīdzēt man tā, kā es to vēlos. Man tas jānokārto vienam pašam, pašam jāpalīdz Pēterim, pašam viņa jāatbrīvo, pašam ar viņu jārunā . . .

— Tā jau es domāju, — Pagela kundze saka un atkal reiz stingri bungo ar pirkstu krumšļiem pa galdu, un atkal dzirdama šī sausā, nedzīvā skaņa. Tad piebilst mierīgāk: — 2ēl, bet man tev, Volfgang, jāatgādina, ka tu savā dzīvē esi mani jau simtiem reižu lūdzis šinī vienā gadījumā vienīgo reizīti izpalīdzēt tev pēc tava prāta. Ja paklausīju, vienmēr iznāca ačgārni. ..

— Māt, tu taču nevari salīdzināt šo gadījumu ar kaut kādu bērnišķīgu sīkumu!

— Mīļo zēn, ja tu kaut ko gribēji, tad viss cits tev vienmēr bija sīkums. Un šoreiz es gan nekādā ziņā nepiekāpšos, jau tāpēc vien ne, ka šīs pūles un sarunas tevi atkal savestu kopā ar šo meiteni. Esi priecīgs, ka tiki no viņas va[ā, un kaut kāda policijas pārpratuma vai kaut kādas kāpņu telpās notikušas muļķīgas pļāpāšanas pēc neuzsāc to pašu no jauna. — Ass skatiens kā bulta trāpa Minnu, kas dzeltena un kalsna nekustīgi stāv durvīs, savā pierastajā vietā. — Tu šodien esi galīgi atraisījies no viņas, tu esi atteicies no šīm smieklīgajām precībām. Tu atgriezies pie manis, un es tevi uzņēmu, neko nejautājot un nepārmetot. Un lai es tagad noskatītos, jā, lai es tev palīdzētu atkal saiet kopā ar šo meiteni? Nē, Volfgang, nekādā ziņā!

Pagela kundze sēž tur taisna un kalsna. Tā skatās Volfgangā liesmainām acīm. Mātes apziņā nav ne jausmas no šaubām, tās lēmums ir tē-raudciets. Vai tā kaut reizi ir bijusi neapdomīga un sajūsmināta? Vai tā kaut reizi ir smaidījusi vai jebkad izjutusi mīlu pret vīrieti? Aizmirsts! Aizmirsts! Tēvs ir nonievājis tās padomu, bet tas māti nav samulsinājis, tā tomēr nav atteikusies no saviem uzskatiem . . . Un lai tagad tā varbūt padotos dēlam? Darītu kaut ko tādu. ko neuzskata par pareizu? Nekad!

Volfgangs veras mātē. Arī viņš, tieši tāpat kā māte, tagad ir mazliet pastiepis uz priekšu zodu, viņa acis spīd, viņš jautā pavisam lēni:

— Māt, kā tu nupat teici? Es šodien esot galīgi atraisījies no Pētera?

Māte īgni pamāj.

— Nerunāsim par to. Es neprasu paskaidrojumus. Tu esi šeit, man ar to pietiek.

Un viņš gandrīz vēl maigāk vaicā:

— Es esot atteicies no šīm «smieklīgajām» precībām?

Tagad māte kļūst jau asāka, samana briesmas, bet tās nedara viņu piesardzīgāku, tās pamudina uzbrukt. Māte saka:

— Ja jaunais vīrs neierodas dzimtsarakstu birojā, tad to laikam gan drīkstēs tā saprast.

— Māt, — Volfgangs turpina, apsēžas pie galda iepretī mātei un pārliecas tālu pāri galdam, man šķiet, tu esi likusi sevi informēt par manu nākšanu un iešanu, un tas ir lieliski izpildīts. Tātad tev taču būtu jāzina, ka arī līgava neatnāca.

Ārā ir kļuvis gluži tumšs. Pirmā vēja brāzma iesitas koku lapotnē, pāris dzeltenu lapu ievirpuļo logā. Kalsna, nekustīga durvīs stāv kalpone Minna, kā mātes, tā dēla aizmirsta. Tagad paspīd bālgandzeltena gaisma, no krēslas iznirst saspringtas, baltas sejas un nogrimst vēl dziļākā krēslā. Ilgi atbalsodamies, vēl ducina tāls pērkons.

Patmīlība grib uzliesmot, bet Pagela kundze mēģina vēlreiz savaldīties.

— Volfgang, — tā gandrīz vai lūdzoši saka, — vai mums vispār par

to jāstrīdas, cik tālu tu biji jau atraisījies no Petras? Esmu stingri pārliecināta, ka tu diezin vai vairs domātu par šo meiteni, ja nebūtu starpgadījuma ar policiju. Atļauj, lai to noskaidro advokāts! Es lūdzu tevi, Volfgang, un tā vēl nekad neesmu lūgusi: šo vienīgo reizi dari tā, kā es gribu!

Dēls dzird māti lūdzamies gluži tāpat, kā nedaudz minūtes pirms tam pats lūdzās māti. Taču Volfgangs to nemaz neievēro. Tieši viņam pretī dziļā krēslā tumši ēnojas mātes seja. Aiz mātes galvas debess paspīd sēra dzeltenumā, nogrimst melnumā un paspīd atkal no jaunjļ.

— Māt, — Volfgangs saka, un, saduroties ar mātes pretestību, viņa griba iedegas aizvien stiprāk. — Tu esi ļoti svarīgā jautājumā galīgi mani pārpratusi. Es nenācu šurp tāpēc, ka biju no Petras pavisam vai daļēji atraisījies. Es nācu šurp, lai sagādātu šīm «smieklīgajām» laulībām naudu . ..

Vienu mirkli māte sēž nekustīgi, neatbild. Un, lai gan šis sitiens to smagi trāpījis, viņa savaldās, neļauj to manīt. Tikai dusmīgi un dzēlīgi saka:

— Nu, mans dēls, tad gan es varu tev pateikt, ka tavs gājiens bijis velts. Sim nolūkam tu šeit nedabūsi ne feniņa.

Mātes balss ir ļoti klusa, taču tajā nemana ne kripatiņas šaubu. Gandrīz vai klusāk un bez jebkāda siltuma viņš atbild:

— Es jau tevi pazīstu un tāpēc citu atbildi nekad arī negaidīju. Tu mīli tikai tos cilvēkus, kas ir ar mieru kļūt svētlaimīgi pēc tavas receptes, lai gan patiesībā jāsaka, ka tu pati savā dzīvē neesi kļuvusi sevišķi svētlaimīga . ..

— Ai... — sieviete sāpīgi iekunkstas, visu dzīvi, visu laulības dzīvi, visu mātes mīlestību ir nāvīgi ievainojis pašas dēls.

Taču šī vienīgā sāpju skaņa dēlu satrauc vēl vairāk. Tāpat kā jau kopš agrajām rīta stundām no dūmakas, tveices un smirdoņas pamazām ir savilcies negaiss, kas tūliņ brāzīs, tā arī viņa paša dzīvē tas savilcies no nemitīgās aizbildniecības, virskundzības, uzmācīgi pamācošām gudrībām, materiālās atkarības un no tā, ka māte tik rupji izmantojusi varu. Un pat ne tas, ne arī mātes nicinošā izturēšanās pret Petru (kura viņam bez šī nicinājuma nemaz tik daudz nenozīmētu) dara viņa dusmas visbīstamākās. Viņa paša nespēks, viņa paša gļēvums uzpūš visstiprāko dusmu kvēli. Viņam jāatriebj, ka mātei simtiem reižu padevies: Tas, ka no šīs izskaidrošanās baidījies, liek viņam izturēties briesmīgi. Un tas, ka viņš gleznu gribējis aiznest slepeni, liek viņam būt dusmās nekaunīgam.

«Ai! . . .» māte bija kunkstējusi, bet tas Volfam izraisa tikai dziļu prieku. Tagad ir bada laiks, vilku laiks. Dēli vēršas pret vecākiem, izsal-

kušais vilku bars cits pret citu atņirdz zobus. >. Kas stiprs, lai dzīvo! Bet, kas vārgs, lai mirst! Un lai mirst no mana kodiena!

— Ai!...

— Un man vēl kas tev jāsaka, māt: kad es nupat tā klusi nācu istabā, es patiesi domāju, ka neesi mājās. Es, proti, gribēju slepeni aiznest gleznu — to gleznu, tu jau zini, kuru, ko tu man dāvināji...

Ļoti steidzīgi, bet ar nepārprotamām trīsām balsī:

— Es tev nekad nevienu gleznu neesmu dāvinājusi!

c Volfgangs to gan dzird. Taču viņš nesteidzas atbildēt. Ir noreibis atriebībās kārē. Viņš vairs nepazīst kauna.

— Es gribēju to slepeni pārdot. Daudz naudas iegūt, daudz skaistas naudas, devīzes, dolārus, mārciņas, dāņu kronas . .. Un visu šo naudu es gribēju aiznest manai mīļajai, labajai Petrai. ..

Viņš izsmej māti, taču izsmej ari pats sevi. Viņš ir nerrs. Ai! ... Tas viss jau kairina gandrīz vai vairāk nekā azartspēle, tas uztrauc, satracina. Dzirdēt savu balsi tumsā, kur uzliesmo zibšņi un šurp no tāles gandrīz vai nemitīgi grand pērkons. No visas cilvēka būtības mūžsenajiem dziļumiem, jaunā laika atbrīvots, iznirst un spēcīgi izpaužas mūžsenais bērnu naids pret vecākiem, jaunatnes naids pret vecumu, brāzmainās drosmes naids pret gauso apdomību, ziedošās miesas naids pret vītušo...

— Es gribēju to paņemt slepeni, bet, protams, tā bija aplamība. Ir Joti labi, ka beidzot varu tev reiz visu pasacīt, visu, visu... Un, kad būšu pasacījis, paņemšu gleznu...

— Es to nedošu! — māte sauc. — Nē! — Tā strauji pieceļas un nostājas gleznai priekšā.

— Es to paņemšu, — viņš pārliecinoši saka un joprojām paliek sēžam. — Tev redzot, to aiznesīšu un pārdošu, un visu naudu dabūs Petra, visu naudu...

— Tu man to nepaņemsi ar varu... — tā aši runā, bet balsī jaušamas bailes.

— Es paņemšu to arī ar varu, — viņš sauc, — jo es to gribu! Un tu izturēsies prātīgi. Tu zini, ka es to gribu un tātad arī dabūšu .. .

— Es izsaukšu policiju! — māte draudīgi saka un ir jau starp tālruni un gleznu.

— Tu neizsauksi policiju! — viņš smej. — Jo tu labi zini, ka gleznu man uzdāvināji!

— Minna, paraugieties viņā! — Pagela kundze sauc, un tagad arī māte aizmirsusi, ka tas ir pašas dēls, kas tur stāv. Tas ir tikai vīrietis — vīrietis, kas vienmēr rīkojas nekaunīgi, pastāvīgais sievietes pretinieks, ienaidnieks jau kopš mūžseniem laikiem.

— Paraugieties taču viņā, cik viņš nepacietīgs, nevar vien sagaidīt brīdi, kad tiks pie mīļotās! Lai atbrīvotu viņu no policijas! Tomēr tas ir meli un izlikšanās, meitene viņam tikpat vienaldzīga kā viss cits pasaulē: viņam taču svarīga tikai nauda!

Māte mēda to: — Laba nauda, daudz naudas, dolāri, mārciņas... bet ne jau mīļajai, skaistajai, labajai Petrai tuptūzī, ne jau Lēdigas jaunkundzei, nē, spēļu galdam ...

Pagela kundze pasper divus soļus, atiet nost no gleznas, stāv pie galda, ar pirkstu krumšļiem nervozi bungodama.

— Ņem pievāc gleznu! Es izdaru tev to ļaunāko, ko vien varu darīt: es atdodu tev gleznu. Pārdod un saņem naudu par to, daudz naudas. Bet man, tavai muļķīgajai, ietiepīgajai, varaskārajai mātei, būs atkal taisnība: meiteni tu ar to laimīgu nepadarīsi. Tu nospēlēsi naudu, tāpat kā nospēlēj-i visu citu: mīlu, pieklājību, sajūsmu, godkāri, darbaspējas.

Māte stāv bez elpas, liesmainām acīm.

— Es tev, protams, pateicos, māt. — Volfgangs saka, pēkšņi ļoti noguris, visu šo strīdu un runāšanu apnicis. — Ar to mēs tagad būtu galā, vai ne? Un arī ar visu citu. Savas lietas es likšu aizvest šovakar, negribu ilgāk ar tām tevi apgrūtināt. Bet kas attiecas uz taviem pareģojumiem ...

— Ņem visu! — Pagela kundze kliedz skaļāk un, visiem locekļiem trīcot, redz, kā viņš noņem no sienas gleznu. — Vai tu negribētu vēl ari kaut ko no sudrablietām jaunās sievas pūram? Ņem! Ak, es taču pazīstu Pagelus! — māte sauc un pēkšņi ir atkal tā jaunā meitene, kāda bija sen sen, pirms līgavas laika, pirms laulības dzīves. Ārēji laipna un maiga, iekšēji alkatīga un skarba. — Ej, ej, tikai labi žigli! Es Pagelus vairs negribu redzēt, esmu jums upurējusi visu savu mūžu, un galu galā jūs apmētājat mani ar dubļiem, kā tēvs, tā dēls, kā viens, tā otrs ... Jā, ej tikai tā — bez neviena vārda, bez neviena skatiena. Tavs tēvs arī tā darīja, viņš bija pārāk lepns, lai izskaidrotos, bet naktīs, kad to mocīja netīra sirdsapziņa, izlavījās no istabas vienās zeķēs.

Volfgangs jau iet, glezna viņam padusē. Viņš atskatās, gribēdams palūgt Minnai iesaiņojamo papīru un aukliņu, bet tā tur durvīs stāv kā sastingusi. Vienmēr šeit skanējusi šī griezīgā, nežēlīgā balss kā pļerkstošs dzelzs zvans, kā skārda skaņa, bet izturīga, kopš Volfganga bērnu dienām izturīga.

Viņš pasit gleznu neiesaiņotu padusē. Tikai prom, tikai žiglāk — vēl nelīst.

Taču, kad Volfgangs kāpj pāri istabas slieksnim un viņam šķiet, ka vēl aizvien skan šī mežonīgā, satracinātā balss, vecā kalpone, šī muļķīgā zoss, kurai arī, protams, nekad nevar izdarīt pa prātam, saka:

— Tpī! — Saka viņam gandrīz vai sejā — cietsirdīgi, nikni: — Tpī!

Volfgangs tikai parausta plecus. Viņš taču to dara Petras labā, arī Minna tā domāja, ka viņam Petras labā kas jādara. Bet vienalga, lai tās runā.

Tagad viņš ir pāri dzīvokļa slieksnim, durvis aizcērtas, šai porcelāna plāksnītei viņš kādreiz atsita stūri. Volfgangs dodas pa kāpnēm lejup. «Cik gan es saņemšu par gleznu?»

ISTABENES SOFIJAS ATLAIŠANA

Sai 1923. gada 26. jūlijā šķirtā grāfiene Mucbauere, dzimusi Fiš-mane, ar savu pašreizējo draugu Berlīnes loptirgotāju Kvarkusu gribēja izbraukt uz laukiem apskatīt zemnieku mājas.

Loptirgotājs, vīrs tuvu piecdesmitiem, drukns, sprogainiem, tumšiem, jau mazliet paretiem matiem, krunkainu pieri un resnu, tikpat krunkainu, tuklu skaustu, sen precējies, gandrīz vai sudrabkāzas piedzīvojis vīrs un piecu bērnu tēvs, — šis loptirgotājs bija sākumā ar prieku noskatījies, kā inflācija viņu padarīja aizvien bagātāku. Vīrs, kura nedēļas apgrozījums bija vagons cūku un divi duči liellopu, nedaudz mēnešos kļuva par lieltirgotāju, un viņa uzpircēji brauca līdz Dienvidvācijai un iegriezās pat Holandē. Proti, pirms iepirktie un samaksātie lopi tika atvesti Berlīnē, jā, pat pirms tos ielādēja vagonā, to vērtība jau bija divkāršojusies, jā, pat trīskārt, pieckārt pieaugusi, un Kvarkusam vēl aizvien bija taisnība, kad viņš saviem uzpircēju kungiem sacīja:

— Maksājiet, ko ļaudis prasa, — tas taču vēl aizvien ir pārāk maz!

Tātad Kvarkusa kungam šī naudas grābšana sākumā sagādāja īstu

prieku. Divi mēneši pietika, lai viņam vairs nepatiktu apmeklēt vecmodīgās dzertuves, Becova un Ašingera krodziņus un alus pagrabus. Viņš bija kļuvis plaša vēriena un pat iemīļots viesis visos vecās Frīdrihštates un jaunās Rictumberlīnes bāros un pārliecinoši apgalvoja, ka īsti pieklājīgi paēst varot tikai trijos Berlīnes restorānos. Un, piedzīvojis brīdi, kad viņu apskāva, un noskūpstīja īsta grāfiene, viņš domāja, ka zemes virsū viņam vairs nav nepiepildītu vēlējumu.

Bet mazpamazām, jo bagātāks kļuva un izšķērdīgāk varēja tērēt naudu, jo domīgāks tapa loptirgotājs Kvarkuss. Viņa nešaubīgo optimismu, kas viņam bez jebkādām domām par nākotni katru dienu lika rēķināties ar markas kursa krišanos, aptumšoja markas lēcieni, kādus tai pavēlēja izdarīt dolārs, — lēcieni, kas blusu pārmestu pāri Ulmas domam.

— Kas par daudz, tas par daudz, — viņš murmināja, uzzinājis, ka viņa iepirkto cūku vērtība sasniegusi divdesmitkārtīgu iepirkuma cenu. Un šinī laikā, kad simtiem tūkstošiem nezināja, kur ņemt naudu maizes kumosam, viņam naktis ne|āva iemigt doma: ko tad īsti.lai iesāk ar savu bagātību?

Jēdziens «reālā vērtība», ko tik bieži daudzināja, bija sasniedzis arī Kvarkusa ausis. Neviens netiek vaļā no paša jaunības. Jaunajam Emīlam (vārds «Kvarkuss» ieguva nozīmi tuvākajā apkārtnē, sākot tikai ar viņa divdesmit piekto gadu) — šim jaunajam Emīlam pa daudziem vācu lielceļiem bija jādzen viena govs, jāgana trīs cūkas. Viņš bija lopu dzinējs, pirms kļuva lopu tirgotājs. Šikais, vienmēr izsalkušais pusaudzis ilgu pilnām acīm bija skatījies gar lielceļiem saceltajās zemnieku mājās, pa kuru durvīm tik vilinoši plūda laukā ceptu kartupeļu un speķa smarža. Plosījās vējš, lija, sniga vai kapāja krusa — gar ceļu omulīgi sagubušas vienmēr snauda mājas, to platie salmu vai dakstiņu jumti solīja patvērumu, siltumu, mājīgumu. Pat vērsis, ko Emīls Kvarkuss dzina, to sajuta: asti taisni izstiepis, tas lietū pacēla purnu pret mājām un ilgu pilns bauroja.

Kas zēnam Emīlam bija bijis visas drošības un mājīguma iemiesojums, tas vīram Kvarkusam kļuva par stipru pili. Laikā, kad marka lēkāja, auļoja, gāzās un krita, nevarēja būt nekas drošāks kā zemnieku mājas — varbūt pat piecas vai desmit lauku mājas. Un Kvarkuss bija apņēmies tās nopirkt.

Grāfiene Mucbauere, dzimusi Fišmane (savam draugam Kvarkusam viņa to, protams, nestāstīja), katrā ziņā labāk gribēja lēņu muižu ar pili, kam būtu lievenis un kāpnes, un vēl arī sacīkšu zirgu audzētava. Tomēr šoreiz Kvarkuss bija nelokāms. »

— d.opus lēņu muižās esmu pircis pietiekami, — viņš runāja. — Nepirkšu taču sev rūpes!

Kvarkuss bija drošs, ka neviens lauku māju īpašnieks nespēs turēties pretim, ja viņš ar naudas pilnu rokassomu, vēl labāk, ar pilnu čemodānu ieradīsies kādās mājās, prasīs, lai pārdod vienu govi, bet nopirks desmit, mētāsies ar naudu, lielīsies ar naudu, vilinās ar naudu . . . Sīm desmit govīm viņš nopirks kūti, salmus, zemi, kur salmi auga, — un beidzot nopirks visu māju. Un, kad viņš īpašniekam vēl pasacīs, ka tas yar palikt tur dzīvot, saimniekot tālāk, ат ienākumiem darīt, ko pats vēlas, tad bijušais īpašnieks viņu noturēs par jukušu, atvedīs viņam vēl citus pārdevējus, pat vairāk, nekā vajadzīgs. Un tad, bez šaubām, kādu dienu atnāks diena, kad marka . .. Jā, kas šai dienā notiks ar mārku, to neviens nevarēja pat iedomāties. Bet viņam tad katrā ziņā būs šī lauku māja. Nē, lauku mājas!

Apmēram tādi bija Kvarkusa apsvērumi, kādus viņš bieži jo bieži izklāstīja grāfienei Mucbauerei. īstenībā viss šis darījums grāfienei vairs interesēja viņai maz, jo prasība pēc lēņu muižas bija noraidīta. Taču viņas sievietiskā gudrība liedza neieinteresētībai pārvērsties par vienaldzību, tāpēc grāfiene Mucbauere savam draugam neļāva braukt vienam. Vienmēr^bija labāk palikt tuvumā, nekrietnu sieviešu nekad netrūku; tām nauda bija tas pats, kas mēslu vabolei mēslL Un beidzot,' ja viņš nopērk desmit mājas, varbūt vienpadsmitā tiek \uņai, lai gan doma, ka pašai piederēs lauku mājas, šķita apmēram tāda pati kā — man piederēs lokomotīve. Mājas katrā ziņā varēja atkal pārdot — pārdot taču var visu. (No sava drauga saņemtās trīs automašīnas grāfiene Mucbauere bija jau atkal citu pēc citas pārdevusi uz aizbāzusi Kvarkusa muti ar glaimīgo paskaidrojumu: «Kvarkus, tu taču esi īsts kavalieris, tāpēc negribēsi, lai braucu ar tik novecojušām, nemodernām mašīnām.» Un viņš patiesi ārkārtīgi gribēja būt īsts kavalieris, turklāt viņu automašīnas gaužām maz interesēja.)

Taču ideja par vienpadsmito lauku māju atgādināja grāfienei, ka viņas istabene Sofija ir no laukiem. Un, kad ap pusdienas laiku grāfiene bija jau izgulējusies, viņa piezvanīja, lai atnāk istabene, un tad notika šāda saruna:

— Sofij, jūs taču esat no laukiem?

— Jā gan, grāfienes kundze, bet man lauki it nemaz nepatīk.

— Vai jūs esat no lauku mājām?

— Nē, grāfienes kundze, es senāk dzīvoju lēņu muižā.

— Redziet, Sofij, es Kvarkusa kungam arī sacīju, lai pērk lēņu muižu. Bet viņš saka, ka pirkšot tikai lauku mājas.

— Jā, grāfienes kundze, tāds bija arī mans Hanss. Kad viņam bija nauda un varēja mieloties ar stirnas un irbes cepešiem, tad viņš,katrā ziņā gāja pie Ašingera ēst sautētus zirņus ar speķi. Tādi nu reiz ir vīrieši.

— Jūs, Sofij, taču arī domājat, ka lēņu muiža ir daudz labāka?

— Nu, protams, grāfienes kundze. Lēņu muiža taču ir daudz lielāka, un, kam tāda pieder, tam nav jāstrādā, tam ir savi strādnieki.

— Un lauku mājās jāstrādā?

— Briesmīgi, grāfienes kundze, un tādus darbus, kas kaulus lauž.

Grāfiene steigšus nolēma atteikties no vienpadsmitās lauku mājas un

labāk saņemt dāvinājufnā briljanta gredzenu. Bet līdz ar to zuda jebkura personiska interese par braucienu, jebkura interese izdevīgāk izkārtot iepirkšanu un tātad arī jebkurš iemesls braucienā ņemt līdzi Sofiju par padomdevēju.

— Klausieties, Sofij, ja Kvarkusa kungs jums arī jautātu, nestāstiet viņam to! Nav vērts atrunāt, tas tikai sabojās viņam omu, un pirkt viņš pirks tik un tā!

Gluži kā mans Hanss! — Sofija nopūšas un bēdīga domā, ka Hanss Lībšners nekad nebutu ticis policijas nagos, ja klausītu savas Sofijas padomam.

— Labi, Sofij. Tad viss ir kārtībā. Es jau zināju, ka jūs labi pazīstat lauku apstākļus. Kvarkusa kungs un es braucam šodien iepirkt lauku mājas, īstenībā sev arī gribēju vienu iegūt. Tad es ņemtu jūs līdzi par padomdevēju. Bet ja ar lauku mājām ir tik ļauni. ..

Sofija par vēlu pamana, ka sākusi pāragri runāt. Izbrauciens automašīnā ar bagāto Kvarkusu nenāktu nemaz par ļaunu. Viņa mēģina izlabot kļūdu.

— Nu tā, grāfienes kundze, protams, ir jau dažādas lauku mājas...

— Nē, nē,i— kādreizējā Fišmanes jaunkundze saka. — Jūs visu man lieliski izskaidrojāt. Es nepirkšu.

Šeit vairs nebija ko glābt, tāpēc Sofija mēģināja iegūt sev labumu citā virzienā.

— Grāfienes kundze droši vien būs projām ilgāku laiku?

Jā gan, grāfiene Mucbauere diezin vai būšot mājās agrāk nekā rītvakar.

— Ak, ja grāfienes kundze būtu tik laba ... Mana tante Jaunķelnē taču ir tik smagi slima, un man jau sen vajadzēja tanti apmeklēt... Ja nu es varētu šo pēcpusdienu būt brīva? ... Un varbūt rīt līdz pusdienai?

— Nu labi, Sofij, — pavēlniece žēlīgi saka, lai gan slimo tanti Jaunķelnē viņa gluži tikpat pareizi vērtē kā Sofija grāfienes pieminēto lauku māju «iegūšanu». — īsti ņemot, šodien gan ir Matildes reize. Bet nupat jūs man tik labu padomu devāt. . . Bet lai man nebūtu jādzird nekādi strīdiņi ar Matildi! . . .

— Kur nu, grāfienes kundze, ja es tai uzdāvinu kinobiļeti, tā jau jūtas pavisam laimīga. Sī Matilde ir īsta skopule. Nesen kurpnieks tai sacīja: «Jaunkundz, • jūs gan laikam nekur neizejiet? Jūsu zoles iztur nu jau otro gadu.» Bet tāda viņa patiešām ir ...

Kas attiecas uz skopumu, iziešanu un kino, tad virēja Matilde varbūt patiesi bija tāda. Sofija Kovaļevska varbūt bija raksturojusi to gluži pareizi. Taču Sofija katrā ziņā bija pārrēķinājusies, ka Matilde samierināsies ar šīs brīvās pēcpusdienas pārcelšanu. Tīri nicinoši Sofija bija runājusi par nieka kinobiļeti, ar kuru vien jau pietiktu, lai Matilde bez iebildumiem piekāptos, bet ne vēsts no tā, nekā tamlīdzīga! Virēja Matilde trako. Kā lai kaut ko tādu pieļautu! Taupīgajai, solīdajai Matildei jāupurē sava brīvdiena, jāpiekāpjas par labu šādai slampai, kas par trim šņa-bīšiem aiziet līdzi jebkuram tango kavalierim! Vai nu Sofija tūliņ uz vietas atteiksies no šīs izkrāptās brīvdienas, vai arī Matilde uz karstām pēdām ies pie grāfienes — un, ko tad visu tā dabūs dzirdēt, par to lai padomā pati Sofija! Par tādām nekrietnībām godīgs cilvēks bez vajadzības nemaz muti nepavērs.

Matilde tomēr tūliņ paver muti un klāsta to visu darba kolēģei.

Ak, šī resnā, tumīgā, kūtrā Matilde! ... Sofija nemaz nesaprot, kāpēc īsti viņa tā trako. Matilde taču jau reizes desmit ir piekāpusies brīvdienu dē|, brīvprātīgi vai piespiesti atteikusies, un, kad tā reizēm patiesi sabozās, to vienmēr varēja pielabināt vai nu ar/konfekšu kārbu, vai kino-bi|oti. Varbūt šis spiedīgais karstums padarījis veco gluži traku?

Vienu mirkli Sofija pārdomā, varbūt šoreiz tomēr piekāpties. Ja Matilde palaiž muti un sastāsta grāfienei visādas blēņas, var izcelties diezgan liela jezga. Bet Sofija arī no tās nebaidās. Tā vienmēr ir tikusi galā ar jebkuru ieskurbušu, kašķīgu vīrieti, un tāds var būt tikpat nelāgs kā kašķīga sieviete.

Tātad Sofija vienu mirkli pārdomā . .. Bet tad īsti ļaunprātīgā mierā saka:

— Es nemaz nesaprotu, kas tev, Matild, noticis. Uz kurieni tu vēlies iet? Tev jau nav nekā ko uzģērbt.

Ai, kādu šņācošu uguni šie ieeļļotie vārdi iededzina, kā liesmas šaujas augstāk un augstāk!

— Nekā ko uzģērbt, protams, ja tāpat kā citi nelieto cienīgās tērpus! . ..

— Tu jau arī tā darītu, Matild. Tikai tev nekas neder. Tu jau esi pārāk aptaukojusies.

Jau 1923. gadā tas ir smags apvainojums sievietei, ja to sauc par resnu, kur nu vēl par aptaukojušos. Matilde tūlīt izplūst asarās, niknumā sprēgā, kad tā kliedz:

— Iclene! Slampa! Cūka! Netikle! — un aizdrāžas pie cienīgās, pie kuras nupat atnesis savu bagāžu Kvarkusa kungs. Jāsāk taču gatavoties braucienam uz laukietfr?

Plecus paraustīdama, Sofija paliek turpat. Viņai vienalga, lai nāk kas nākdams. Īstenībā Sofijai dzīve šeit apnikusi līdz kaklam — gluži pēkšņi viņa to jūt. Minūti agrāk viņa vēl nekā nezināja un nelabprāt būtu gājusi prom. Bet tagad tā notiek jo bieži, nekas nav pastāvīgs. Kas nupat vēl derēja, ir jau kļuvis nederīgs. Nekad vēl visneiedomājamākās aplamības nav izdarītas tik bieži un tik negaidīti kā šajos laikos.

Pēkšņi Sofija jūt, cik ļoti ir nogurusi un pārmocījusies. Iešaujas prātā doma [iar dažām brīvdienu nedeļām pie vecākiem Neiloē. Tas patiesi būtu jauki . . . izgulēties, nekā nedarīt, nedzert un — galvenais — neviena kavaliera. Turklāt vēl parādīties agrākajām skaudīgajām skolas biedrenēm kā īsta pilsētas dāma, tieši tagad, kur tām, ražu novācot, jānoplēšas pāri spēkiem! Un galu galā un beidzot vissvarīgākais: gluži tuvu Neiloei atrodas Meienburgas pilsētiņa. Tur ir akmens nams, ko mazā Sofija retajos braucienos uz pilsētu skatīja ar baigām trīsām, bet tagad tur dzīvo Hanss. Pēkšņi viņu sagrābj bezprātīgas, gluži ķermeniskas alkas pēc drauga . . . Visa miesa trīs un alkst Hansa, ķermeni puršalc gan karstums, gan aukstums. Sofijai atkal jāsajūt Hanss...

vismaz jāredz tas! Droši vien viņiem izdosies satikties.. . Ari cietumsargi ir tikai vīrieši...

Sofija jau sen mitējusies spodrināt sudrablietas... Kāpēc viņai te vēl kaut ko darīt? Sofija taču šodien aiziet, izbeidz sakarus ar to! Apmierināti smaidot, Sofija dzird gaudulīgo Matildes balsi, pa starpām var atšķirt mazliet aso, vienmēr viegli ērcīgo grāfienes balsi, paretam iedūcās -Kvarkusa kunga aizsmakušais, rupjais, spirtā izmērcētais bass. Lai tikai tie nāk un saka viņai kaut vai tikai vienu pārmetumu . . . Tad viņa gāzīs visu ārā, ai, kā atklās visu, visu! Tiem neatliks nekas cits kā izlikt Sofiju uz ielas, bet ne jau bez uzteikuma laika algas! Un tā lamza Matilde var paskatīties, kur paliek tās brīvdiena . . . visus darbus Matilde nu drīkstēs strādāt viena, ak tu!

Visai nelabprāt grāfiene Mucbauere sūta savu draugu Kvarkusu uz virtuvi pasaukt Sofiju. Viņa nepavisam nevēlas strīdēties ar istabeni, pie tam vēl draugam dzirdot. Pirms neilga laika dzīvoklī notika mazliet dīvānā ielaušanās zādzība. Nozagtās dārglietas Kvarkusa kungs gan ar plašu žestu atvietoja ar citām, bet jau toreiz katrā ziņā gribēja ziņot policijai. Nebūtu patīkami, ja Sofija paskaidrotu kaut ko tuvāk par šo zādzību. Katrā ziņā būtu vēl [aunāk, ja tā pastāstītu par zināmiem guļamistabas apmeklētājiem.

Grāfiene Mucbauere ir pārliecināta, ka kavalieris Kvarkuss šai ziņā nepazīst jokus, un, lai gan viņa zina, ka nav vērts raudāt par zudušu pielūdzēju, jo slaucami vērši ir vienmer un visur, — tad tomēr vēl draud brutāls pēriens, un no tā viņai ir paniskas, gļēvas bailes.

Bet ko gan darīt? Matilde, Kvarkusa kungam dzirdot, izstāstīja tik sīki, kā istabene izlieto ne tikvien kundzes apģērbus, bet ari veļu (kas kundzei sen jau bija zināms), tā sniedza tikpat sīku ziņojumu par kādu «orji», kas notikusi Mucbaueru telpās kundzes divu dienu prombūtnes laikā, — orģiju, kurā sava loma bijusi ne tikvien «svešiem netikļiem un’slampām», bet arī visneapstrīdamākajam Mucbaueru īpašumam: cigaretēm, liķieriem, šampanietim un, diemžēl, arī Mucbaueru gultai, — šai mirklī Kvarkusa kungs pielēca kājās un aizsmacis kliedza:

— Nolādēts!

Pretēji katrai jēgai un saprātam grāfiene cerēja, ka Sofija izturēsies prātīgi. Pati grāfiene nekādā ziņā nerīkosies tā, lai attiecības vēl saasinātu.

Tomēr trīs nākamajās minūtēs kaislības uzbangoja augstu jo augstu, lai pēc tam, velnišķīgi smirdot, nogāztos galvu reibinošā dziļumā! Lop-tirgotājs Emīls Kvarkuss katrā ziņā nebija nekāds luteklītis, viņam savā dzīvē bijis jānorij dažs labs draņķis, arī laiki nebija tādi, kas veicinātu jūtīgumu . . . Bet, ko šīs trīs sievietes, pat veselu minūti elpu neatvilkušas, griezīgi kliegdamas, svieda cita citai acīs, tas smirdēja tik neaprakstāmi, ka viņa visu desmit vēl pērkamo lauku māju mēslu kaudzes kopā tā smirdēt nekad nevarētu!

Arī Kvarkuss kliedza un trakoja. Viņš ikvienu no šīm trim pašrocīgi iztrieca ārā un tad, aiz niknuma iekaukdamies, tās atkal ieveda atpakaļ, lai nopratinātu un ļautu tām attaisnoties. Viņš sagrūda kopā to pieres un, kad pretinieces nagiem krampjaini iecirtās viena otrā, tās atkal izšķīra; viņš pa tālruni pieprasīja policiju un pieprasījumu tūliņ atsauca; viņš revidēja Sofijas čemodānus un te jau atkal drāzās grāfiskās labdzimtības guļamistabā, kur šķita notiekam slepkavība; viņš paķēra savu platmali, soļoja ārā no dzīvokļa un, nicinoši iesaukdamies: — Sievietes, nolādētās, nolaiziet visas man dibenu! — gāja pa kāpnēm lejup, iesēdās mašīnā un tomēr tūliņ lika auto atkal apturēt, jo iekrita prātā, ka nekādā ziņā taču nedrīkst atstāt šīm nekrietnajām sievietēm «savu rotas lietu» ...

Galu galā gluži pārguris, pavisam nevarīgs un zaudējis spēkus vēl kaut ko uzsākt, viņš sēž uz kušetes. Vēl sasarkušiem vaigiem un zibsnīgām acīm grāfiene Mucbauere staigā šurp un turp un maisa savam Emīlam kādu stiprinošu dzērienu.

— Tik nekrietni sievišķi... Protams, viss tur tikai kašķis un salti meli. Labi, Kvarkus, ka tu tās abas tūliņ atlaidi! (Viņš neko tamlīdzīgu nebija darījis.) Tev pilnīgi taisnība, ka neizsauci policiju (viņš to būtu darījis ļoti labprāt), galu galā par notikušo uzzinātu tava sieva, un tu gan zini, kāda tā ir ...

Matilde vēl sēž virtuvē uz sava pītā, aizslēdzamā groza; klusi elpojot, it kā kaut ko ošņājot, viņa gaida izsaukto smago mašīnu, kam jāaizved grozs. Tad viņa ar metro aizbrauks pie svaiņa, kas dzīvo Varšavas tilta apkaimē. Māsa gan nebūs visai sajūsmināta par šo iebrukumu, jo ar tramvaja konduktora algu tā jau tāpat nevar galus kopā savilkt. Matilde tomēr jūtas nobruņota pret jebkuru māsas nepatiku, jo ar labo ēdienu valdzinātais Kvarkuss viņai pa šo laiku sadāvinājis ievērojamu kaudzīti devīžu. Īstenībā arī Matildei atlaišana ir gluži pa prātam: tagad viņai paliesi atliks laika mazliet parūpēties par savu ārlaulības atvasi, piecpadsmit gadus veco Hansu Ginteru, par kuru viņa šorīt lasījusi laikrakstā, ka tas Berlīnes pilsētas audzināšanas iestādē bijis kāda dumpja barvedis un tagad apcietināts. Tikai tāpēc Matilde tā plosījās, kad Sofija gribēja izmānīt viņai brīvdienu. Tagad Matilde jūtas apmierināta.

Taču visapmierinātākā ir Sofija Kovaļevska. Aizvien vairāk trakojošā negaisā viņa brauc ar taksometru uz Iekšējās misijas viesnīcu Krauzes ielā. (Kungu pavadībā Sofijai nav iebildumu pret visnetīrāko viesnīcu, bet, kā jau bez pavadoņa ceļojoša jauna dāma, viņa atzīst tikai Iekšējās misijas viesnīcu.) Sofija brauc vasaras brīvdienās, čemodāni ir pārpilni ar grāfiskā īpašuma skaistākām lietām, viņa saņēmusi savu mēneša algu.

un arī bez tās viņai naudas vēl diezgan, un viņa nodibinās sakarus ar Hansu, varbūt pat redzēs to. Sofija ir ļoti apmierināta!

Tikai Kvarkusa kungs nav gluži tik apmierināts kā šīs trīs sievietes. Bet tas tā īsti nemaz nenonāk līdz viņa apziņai, tagad viņam jāsteidzas pirkt lauku mājas, vēl stiprāk nekā sievietes viņu trenkā marka.

MEŽZINIS KNIBUSS UZZINA JAUNUMUS

Mežzinis Knībušs lēnām iet caur Neilort ciemu, putnu suns tam saitē. Nekad nevar zināt, kas var gadīties; neizprotami, bet katrā ziņā lielākā daļa ļaužu baidās no suņa vairāk nekā no cilvēka.

Kopš seniem laikiem vecajam Knībušam nav paticis rādīties ciemā — mežsaimniecība atrodas gabaliņu sānis, pie meža robežas, — bet šodien viņš iet jo sevišķi saīdzis. Viņš ir novilcinājis, cik vien tikai spējis, šo pavēlēto ļaužu sabungošanu uz sanāksmi pie ciema vecākā pulksten desmitos. Bet tagad, kad negaiss jau noklājis piķa melnumā visu debess rietumu pamali — tas nāk no Berlīnes apkārtnes, protams, kas gan labs varētu nākt no Berlīnes?! — tagad viņam tomēr jāpārvar sevi un jāiet. Nekas nelīdz, tā jādara, viņš nedrīkst pieļaut, ka pasliktinās attiecības — vienalga, ar ko.

Altloes ciemu Knībušs var, paldies dievam, atstāt pa kreisi (tikai tēlaini runājot, jo ciems no viņa atrodas pa labi), Altloē nav neviena, kam varētu uzticēt šādu militāru noslēpumu. Altloē dzīvo vienīgi raktuvju un rūpnīcu strādnieki, tātad sparlakieši un komunisti, tas ir, lauku zagļi, malkas zagļi, malu mednieki, — tā domā Knībuša kungs.

Mežzinis Knībušs gluži labi zināja, kādēļ šorīt izlikās neredzam malkas zagļus — tie, proti, bija altloieši. Altloicšus viegli sadusmot, tie pavisam atklāti gludināja kaut ko tādu kā tiesības zagt. Mežzinis Knībušs gluži noteikti zināja, kāpēc bisi atstājis mājās, bet suni ņēmis līdzi: ierocis ļaudis tikai kaitināja un padarīja vēl ļaunākus. Bet suns varēja saplēst biksēm staru, un bikses bija dārga manta!

Negaisa draudiem aizvien pieaugot, mežzinis lēnām un nomākts zogas cauri ciemam.

— Es taču labprāt gribētu mierīgi nomirt savā gultā, — viņš nupat kā atkal teica savai reimatisma gandrīz vai paralizētajai sievai.

Tā palocīja galvu un ierunājās: — Mēs visi esam dieva rokās.

«Ak tu!» viņš vismīļāk atbildētu; jo tas, ka dievam ar visu šo riebīgo jucekli nevar būt nekāda sakara, viņam sen jau ir skaidrs. Bet, pametis skatienu raibajā gleznā «Svētais vakarēdiens», kas karājas pie sienas, viņš labāk klusēja. Pat paša sievai sen jau vairs nevar sacīt visu, ko domā.

Mežzinis Knībušs savas vecumdienas bija iedomājies mazliet savādākas. Nebūtu uzbrucis karš un šī desmitkārt nolādētā inflācija, viņš sen jau sēdētu paša namiņā Meienburgā, atstātu dienestu citam un meža zagļus tāpat, rūpētos vienīgi vēl par savām bitēm. Bet to gan viegli var izrēķināt ikviens cilvēks, cik lieliski šais laikos var nomirt badā ar vecuma pensiju. Krājgrāmatiņa, rūpīgi noslēpta no zagļiem, gan vēl aizvien glabājas sievas veļas skapī starp palagiem, bet tur uzrādīto kopsummu, nedaudz vairāk par septiņi tūkstoši markām, mārku pa markai salasītu četrdesmit gadu ilgā dienestā, — šo skaitli nemaz vairs negribas pat redzēt, jo citādi asaras tūliņ saskrien acīs. Tas būtu Meienburgā kļuvis par mājiņu, glītu kā lellīte. Un iztikai būtu hipotēkas procenti, tā ir pirmā hipotēka, laba hipotēka uz ciema vecākā Hāzes māju šeit pat, Neiloē, akurāts procentu maksātājs, četri procenti, desmittūkstoš mārku kapitāls, maza daļa no tā ir mantojums, bet viss cits ietaupīts, ietaupīts, — tas gadā ienes četrsimt markas, tā būtu bijusi skaista piemaksa pensijai!

Izčibēja — un pagalam! Neizprotami izčibēja — un pagalam! Nogurušajam, izmocītajam vecajam vīram vēl vienmēr jāpūlas, jāstrādā, jāuzmana, jāizlokās starp ļaužu pārkāpumiem un šefa brīdinājumiem. Tagad miera un atpūtas izslāpušais cilvēks par visu vairāk baidās, kaut viņam nepiešķirtu šo mieru un atpūtu, neliktu iet pensijā, — kas tad viņus abus, vecus cilvēkus, izglābs no bada nāves?!.'.. Abi dēli krituši karalaukā, kādam dzelzceļa sekretāram Landsbergā izprecētā meita pati nezina, kā remdēt savu un bērnu izsalkumu. Viņa raksta vecākiem tikai tad, kad sagaidāmas cūku bēres, lai tā atgādinātu, ka jāsūta paciņa ar taukvielām.

Tā viņam vēl vienmēr jāpūlas, šim vecajam vīram, jāpieglaimojas, jāpielabinās, jābūt pazemīgam, jāmēģina novērst draudošo atlaišanu. Un, kad šāds pienapuika, nevis leitnants māj, tad jāsit papēži kopā un paklausīgi jāsaka:

«Klausos, leitnanta kungs!» Kas lai zina, varbūt šefs to vēlas?

Tas ir drūms un bēdīgs gājiens cauri ciemam. Lai gan pulksVenis iet jau uz sešiem un nupat būs ēdienlaiks, visi vīrieši, ar kuriem mežzinim būtu jārunā, vēl ir uz lauka. Vai arī tie vienos sviedros steidzas viņam garām, tik tikko pamādami ar roku. Tiem it nemaz nav laika, jo pirms draudīgā negaisa brāzmām jāievāc zem jumta viss, kas tik vien ievācams.

Tāpēc mežzinim uzaicinājums jānodod sievām, un tās, protams, gāž visu vaļā tieši un atklāti: viņš laikam esot prātā jucis, ka liekot tagad, karstākā ražas novākšanas laikā, vīriem ierasties pie ciema vecākā pulksten desmitos naktī?! Protams, viņam jau esot labi, viņam jau kaulus nekas nelaužot, viņš tikai pastaigājoties, kamēr citi nostrādājas līki. Rītos viņš ceļoties sešos, bet to vīri jau pustrijos! Tām ne prātā nenākot nodot šādas blēņas tālāk, lai viņš pameklējot dumjākas! Un tad, iespriedušas rokas sānos, nosaka: «Redz, kā dabūji teterkāpostus!» Mežzinim tās

jāpierunā un jālūdzas, un, kad viņš beidzot atstāj pagalmu, tomēr nav drošs, vai tās uzaicinājumu maz nodos.

Dažas sievas ļauni sakniebj lūpas, mežziņa uzaicinājumu noklausās klusēdamas, tikai skatās ļaunām, gluži samiegtām acīm. Tad apsviežas un aiziet, bet mežzinis dzird tās vēl murminām: «Vai tad tik vecam vīram it nemaz nav kauna vēl piedalīties šādās lietās?! Vai tad nepietiek ar pasaules karā nonāvētajiem? Uz slepenām sazvērestībām musina šis vecais kraķis, kam drīzāk pašam jādomā par mierīgu gulšanos zārkā!»

Jo tālāk mežzinis iet, jo smagāka rūpju, gandrīz pat īgnuma ēna tumst viņa sejā. Mežzinis dusmīgi murmina savā balti pelēkajā bārdā. Niknumam kaut kā jāizlaužas uz āru, viņš ir pieradis sarunāties ar sevi. Vecajam vīram jau nav neviena, kam izkratīt sirdi, sieva uz visu atbild tikai ar bībeles pantiem. Tās ir it kā nevarīgas dusmas, ko viņš tur samaļ starp žokļiem, kur zobu tikpat kā nemaz vairs nav; paša nevarība vērš dusmas vēl sāpīgākas.

Tagad mežzinis ir pie ciema laukuma, kur atrodas ciema vecākā māja, sīktirgotava, viesnīca, skola un mācītāja māja. Ar šiem visiem īstenībā viņam nav ko iesākt: sīktirgotājs un krodzinieks ir pārāk piesardzīgi, lai piedalītos vienalga kādā pasākumā, ja tādējādi varbūt samaitātu attiecības ar kādu no pircējiem. Vecais lauku skolotājs Frīdemānis ir par vecu, un mācītājs Lēnihs aizvien izliekas tā, it kā tam uz šīs pasaules nekas neinteresētu, lai gan tas ļoti labi prot rēķināt. Bet ciema vecākajam Hāzem droši vien viss ir jau skaidrs, citādi sanāksme nebūtu nolikta viņa mājās.

Mežzinis Knībušs tomēr vilcinās, stāv laukumā, neiet tāfāk, bet gan raugās pāri laukumam uz ciema vecākā māju. Nebūtu nemaz par ļaunu piekļūt ciema vecākajam tā tuvāk un izrunāties ar to par procentiem un hipotēku. Taču, pirms viņš vēl paspēj izšķirties, atsprāgst vaļā kāds no kroga logiem. Pa to izliecās ārā mazā Nēģermeiera neglītā galva, vaigi piesarkuši, un aceņu stikli zibsnīt zibsnī. Meiers kiedz:

— Nu, Knībuš, vecais mirla, panāc reiz šurp un saskandini ar mani uz atvadībām no Neiloes!

Patiesībā mežzinim nemaz negribas iedzert, turklāt viņš labi zina, ka iereibis Nēģermeiers ir nikns kā vecs vērsis, bet šis uzsauciens bija nepārprotams aicinājums paklausīties jaunākos notikumus, un atteikties no jaunām ziņām mežzinim ir pārāk grūti. Viņam viss jāzina, lai būtu visam sagatavots. Tā nu viņš pārkāpj kroga slieksni, suns, pieradis padoties savam liktenim, palien zem galda un ir ar mieru tagad izturēties klusi pusstundu vai arī veselas četras stundas. Mežzinis klauvē pa galdu un brīdinoši saka:

— Bet naudas man nav klāt!

— Man arī ne! — Nēģermeiers, jau stingri piesūcies, ņirdz. — Bet tādēļ jau es tevi ielūdzu, Knībuš. Un turklāt labprāt! Tie visi ir uz lauka, un tā es paņemu no bufetes pudeli konjaka, ari alu varu tev ieliet, ja tas tev patīk labāk.

Mežzinim kļūst baigi, iedomājoties šīs patvaļīgās pašapkalpošanās sekas.

— Nē-ē, Meier, pateicos, es labāk nedzeršu neko, — viņš samulsis saka.

Vienā mirklī saimniecības inspektors Meiers piesarkst vēl stiprāk.

— Ak tu domā, ka es čiepju?! Ak tu domā, ka nesamaksāšu, ko paņemu?! Tu, Knībuš, nedrīksti tā domāt! Saki man kaut vienu vienīgu reizi, kur es esmu kaut ko nočiepis! .. . Vai...

Sis «vai» netiek noskaidrots, jo mežzinis tūliņ apliecina, ka viss ir kārtībā un Та viņš labprāt iemestu vienu konjaciņu.

— No viena konjaka vien nav nekā! — mazais Meiers kliedz un, neievērojot maigi izteikto iebildumu, ielej pēc visiem mākslas likumiem arī vienu glāzi alus un utnes cigāru kastīti. Sev viņš paņēmis vienu kārbiņu cigarešu.

— Sveiki, Knībuš! Lai mūsu bērniem bagāti vecāki!

Par šo tostu mežzinis sarauc kuplās uzacis, jo viņam jādomā par abiem kritušajiem dēliem. Bet tādam cilvēkam kā Nēģermeiers nav vērts runāt pretī, un tāpēc viņš labāk pajautā:

— Kas tad tev lēcies kopš pusdienas laika, ka tu tā pēkšņi svini savas atvadas?

Meiera seja tūlīt satumsa.

— Negaiss uzbrucis, — viņš rūc. — Sis draņķīgais Berlīnes negaiss! Rietumu vējš nekad nesapūš negaisu. Bet šoreiz to dabūsim!

— Jā, pēc desmit minūtēm plakšķēs, — piekrīt Knībušs un raugās tumšajā logā. — Labību neliki ievest? Viss ciems ved!

— Redzu arī pats, tu auna galva! — Meiers saniknots kliedz. Un paliesi to ir grūti neredzēt: nupat atkal viens vezums joņo pāri ciema laukumam un nozūd Hāzes pagalmā.

— Bet tas taču nav vēl skaidrs, ka tāpēc rotmistrs tevi izmetīs, — Knībušs mierina.— Protams, lavā vietā es arī labāk būtu licis ievest.

— Tu manā vietā aiz tīras viltības vien būtu apēdis pēdējo draņķi! — Nēģermeiers saniknoti izkliedz. Viņš steidzīgi iedzer, iedzer vēlreiz un tad saka mierīgāk: — Pēc notikušā visi muļķi ir gudri. Kāpēc tad tu man šodien pusdienas laikā neko nesacīji, ka liktu ievest, nu, kāpēc? — Viņš pašpārliecinātā pārākumā pasmaida, tad nožāvājas un iedzer vēlreiz. Tagad, pa pusei piemiegtās acis noslēpumaini mirkšķinot, viņš raugās mežzinī un it kā negribīgi saka: — Starp citu, rotmistrs mani izmetīs ne tikai tāpēc vien.

— Tā gan? — mežzinis nobrīnās un jautā: — Bet vai tu, starp cilu, neesi redzējis, vai ciema vecākais ir savā sētā?

— Ir gan, — Nēģermeiers atbild. — Pirmīt iegāja reizē ar leitnantu.

Tas Knību.šam nepavisam nav pa prātam. Ja leitnants tur arī ir, tad

nav nekādas jēgas iet pie ciema vecākā un runāt ar to par hipotēku. Taču runāt tomēr vajadzētu. Pēc piecām dienām atkal ir klāt termiņš pusgada procentu maksājumam, un Knībušs taču nevar pieļaut, ka viņam iespiež rokā divsimt papīra markas!

— Mežzini, vai pilnīgi kurls esi kļuvis, vai? — Meiers kliedz. — Els tev jautāju, cik gadu ir Veijai!

— Cienītai jaunkundzei? Maijā tai palika piecpadsmit.

-• Aк vai! Ak vai! — Meiers tēlo izmisumu. — Tad rotmistrs mani noteikti izmetīs!

— Kā tā? — Knībušs nesaprot, bet denuncianta un okšķera vienmēr modrā ziņkāre jau urda viņu. — Ko tu gribi ar to teikt?

— Ak, lai nu paliek! — Meiers izmet ar lielisku, nicīgu žestu. — Gan jau drīz uzzināsi visu. — Viņš dzer un, nekaunīgi smīnēdams, caur samiegtajiem plakstiņiem raugās mežzinī. — Bet krūtis tai meitenei ir lieliskas, to tev, Knībuš, vecais kārumniek, varu apgalvot!

— Kādai meitenei? — mežzinis pārsteigts jautā. Tam viņš tomēr nespēj ticēt.

— Nu, tai mazajai šķelmei, tai Veijai! — Meiers nevērīgi atbild. — Salds kumosiņš, tici man. Kā viņa pirmīt sasveicinājās ar mani, zvilnot savā guļamkrēslā! Tur, uz virtuves piebūves jumta, un, tici man, tikai, peldkostīmā. Bet tad viņa, lūk, tā atraisīja plecu lentītes un, un... nu, nerunāsim par to, kavalierim vienmēr jābūl kavalierim!

— Tu taču runā blēņas, Meier! — mežzinis Knībušs sašutis saka.

Tu taču muldi! Tu jau esi piedzēries!

— Protams, es muldu, — Nēģermeiers piekrīt, izlikdamies pavisam vienaldzīgs. — Protams, esmu piedzēries. Bet, ja kāds tev, Knībuš, jautā, tam vari no manis pateikt, ka Veijai šeit, — viņš rāda uz krūtīm, ievērojami zemāk par padusēm, — ir maza, brūna dzimumzīme, un to tev, Knībuš, varu pačukstēt — tā ir salda vietiņa, ap kuru var jauki patīk-smināties . . .

Meiers gaidu pilns raugās mežzinī.

Tas skaļi prāto: — Ka tu, Meier, viņu redzēji peldkostīmā, to es varu -noticēt. Uz virtuves piebūves viņa j.au pāris reižu tā ir gulējusi, un cienītā kundze neparko to negrib pieļaut, to man teica virēja Armgarde. Bet ka viņa būtu ar tevi citādi. . . Nē-ē, Meier, to nu gan man neiestāstīsi, tas tev jāpūš kādam dumjākam nekā mežzinis Knībušs!

Mežzinis pasmaida platu smaidu, tagad viņš jūtas pārāks. Viņš atbīda līdz pusei piepildīto degvīna glāzīti un pieceļas:

— Cēzar, nāc!

— Tu man netici?! — Nēģermeiers kliedz un pielec kājās. — Tu,

Knībuš, taču neapjēdz, cik traki tās sievietes krīt uz mani. Es tās visas varu dabūt, visas! Un to riiazo Veiju . ..

— Nē-ē, nē-ē, Meier, — Knībušs, nicīgi ņirgdams, saka un ar šo izteicienu padara mazo Meieru uz mūžīgiem laikiem par savu visniknāko ienaidnieku. — Lopkopei vai putnkopei tu varbūt esi labs diezgan. Bet cienītā jaunkundze . . . Nē-ē, Meier, tu esi piedzēries . . .

— Vai man tas tev jāpierāda?! — Meiers skaļi kliedz. Iereibis un nikns par pazemojumu viņš ir gluži vai prātu zaudējis. — Vai man tas tev jāparāda melns uz balta?! Lūk, vai proti lasīt, tu muļķa auns?! Lūk, šo vēstuli man ir rakstījusi tava cienītā jaunkundze! — Viņš izrauj vēstuli no kabatas un atplēš. — Vai proti lasīt? Tava Violeta! «Tava» pasvītrots, vai tu, bolaci tāds, redzi to?! Lūk, lasi te: «Mīļākais! Vismīļākais!! Vienīgais!!!» Vai redzi šos izsaucējus?! Un šeit... nē-ē, viss tev nav arī jālasa... bet šeit, lūk: «Tu esi man ti-i-i-k mīļš!» — Viņš atkārto: — «Ti-i-i-k», nu, vai tā nav mīla? Ko tu tagad teiksi?!

Mazais Meiers triumfē. Viņa biezās lūpas dreb, acis zvēro. Seja ir vēl vairāk piesarkusi.

Bet viņa vārdu iedarbība ir citāda, nekā viņš gaidījis. Mežzinis Knībušs ir atkāpies līdz kroga durvīm.

— Nē, Meier, — tas saka. — To tev nevajadzēja darīt, rādīt man vēstuli un man to visu stāstīt. Kāds tu esi cūka, Meier! Nē-ē, to es neesmu redzējis, par to nekā nezinu, tas var man uzlikt cilpu kaklā. Nē, Meier, — Knībušs saka un ar vecajām, mazliet izbalējušām acīm raugās viņā gluži naidīgi, it nemaz neslēpjot to. — Ja es būtu tu, es uz vietas sapakotu savu čemodānu un aizbrauktu, nevienam nekā nesakot, pēc iespējas tālāk. Jo kad rotmistrs to uzzinās ...

— Nesāc jau tūlīt gaudot, tu vecais zaķpastala, — Meiers īgni no-burkš, bet vēstuli tomēr iebāž atkal kabatā. — Rotmistrs taču nekā neuzzinās. Ja tu nepalaidīsi muti. . .

— Es jau nu savaldīšu mēli, — mežzinis saka un šoreiz to domā pa īstam. — Es nelabprāt to apdedzinu. Bet tu, tu nevaldīsi un izlielīsies. . . Nē-ē, Meier, rīkojies kaut reiz prātīgi, brauc prom! Un nekavējoties . . . Paklau, patiešām jau sākas . . .

Viņi abi ir gluži piemirsuši pavērot, kas notiek laukā. Tumšāka, aizvien tumšāka ir apmākusies debess. Nupat kroga viesistabā kļuva gaišs kā dienā, tad laukā apdullinoši nodārdēja un tagad lietus šalkdams un grabinādams gāžas no tūkstošiem debesu avotu.

— Tu taču neiesi prom šādā negaisā! — Meiers nevilšus ierunājas.

— Tomēr!.— mežzinis steidzīgi atbild. — Es mirklī aizskriešu līdz ciema vecākajam. Es negribu te ... — Un viņš jau skrien.

Nēģermeiers redz viņu nozūdam aiz biezā lietus aizsega. Kroga viesistabā ož pēc alkohola, saskābuša alus un mēsliem. Lēnām vienu pēc otra

Meiers atver logus. Viņš iet garām galdam, kur viņi abi sēdējuši. Viņš nevilšus tver pudeli.

Bet, kad pudele ir pie mutes, alkohola smaka izraisa Meierā šermuļus, viņš izsviež pudeli pa logu, lai tā labāk ciema laukumā izguldz tukša. Tad viņš atgriežas pie galda un aizdedz cigareti. Viņš tver kabatā un izvelk vēstuli. Atplēstā aploksne ir galīgi sabojāta, un vēstule... ar lēnām, piesardzīgām kustībām, kā jau iereibis cilvēks mēdz, viņš noliek to uz galda ... vēstule ir pilnīgi saburzīta. Viņš mēģina izgludināt krokas ar rokām. To darot, viņš pārguris domā: «Ko nu lai daru? Ko nu lai daru?» t

Meiers gludinot jūt, ka zem plaukstas pamazām rodas mitrums. Viņš paskatās turp. Vēstule ir ielikta konjaka peļķē, tinte ir tagad izplūdusi pa visu lapu.

«Ko nu lai daru?» viņš domās atsāk jautājumu.

Meiers atkal iebāž kabatā notriepto vēstules lapu. Tad paņem spieķi un arī iziet ārā, kur lietus gāž kā ar spaiņiem. Viņš grib vispirms tikt gultā, lai izgulētu dzērumu.

CIEMA VECĀKĀ HAZES MĀJĀS

Kaut gan lietus gāza arvien stiprāk, vecais mežzinis Knībušs skrēja, ko vien jaudāja, pāri laukumam uz Hāzes pagalmu. Lai arī cik nepatīkami bija vecam vīram izmirkt līdz ādai, tad tomēr tas bija desmitreiz labāk nekā sēdēt pie šī tēviņa, šī Nēģcrmeiera, un klausīties viņa neķītrībās! . . .

Hāzes šķūņa pavēnī Knībušs apstājās; pašreizējā izskatā viņš nevarēja rādīties ciema vecākajam. Elsdams viņš rūpīgi nosusināja seju un mēģināja sakārtot gluži slapjās bārdas šķipsnas. Visu to darīdams pavisam mehāniski, mežzinis, tieši tāpat kā Nēģermeiers tur pāri, dzertuvē, atkal un atkal domāja: «Ko gan man darīt? Ko gan man darīt?»

Knībušu atkal reiz smagi nomāca bēdīgā patiesība, ka nav neviena, kam izkratīt sirdi; viņam kļūtu daudz vieglāk, ja būtu kaut viens cilvēks, kam varētu pastāstīt par šo trako lietu! Bet, kā jau noslēpums, viss dzirdētais jau tagad svilināja un dedzināja, ka tik tikko varēja izturēt. Tas bija kā nobrāzts pirksts, ko atkal un atkal sagrūž, kā niezoša ēde, kas jākasa kaut vai līdz asinīm.

No viena otra rūgta piedzīvojuma mežzinis Knībušs gan zināja, cik bīstams viņam ir šis aizvien pieaugošais pļāpīgums un tenkošanas kāre. Viņš ar to jau bija izraisījis visļaunākos notikumus, bija piedzīvojis visnepatīkamākās sadursmes. Kamēr Knībušs tagad, no lietus diezgan labi aizsargāts, atbalstās pret Hāzes šķūņa gala dēļu sienu un vēl aizvien turpina slaucīties un sausināties, tikmēr arī steidzīgi mēģina aizdabūt prom to svilinošo vielu, kas viņam, vecam vīram, izraisa pļāpīgumu: «Man jau nav nekā ko stāstīt! Tas viss jau ir bijis tikai šā sievišķu kārā tēviņa — šī mazā Meiera tukšā izrunāšanās dzērumā!»

Taču, kad viss jau ir tik tālu nokārtots, kad mežzinis gluži nomierinājies un bez kāda bīstama lādiņa sevī var iet un pārkāpt ciema vecākā istabas slieksni, tanī mirklī no debess izšaujas zibens: kroga istabā stāv saimniecības inspektors Meiers, izrauj no kabatas vēstuli, atloka vienreiz, atloka otrreiz, lasa . . .

Mežzinis Knībušs iesvelpjas spalgi un gari, lai gan šāds svilpiens viņam pat aizrauj elpu. Drēgnajā aukstumā viņam blakus trīcošais suns satrūkstas un stāv tagad, priekškāju pacēlis, it kā saostu medījumu. Bet mežzinis Knībušs ir jau aizsteidzies sunim priekšā: viņš ir jau meža slīkšņā uzgājis šo melno, saraino cūku, šo sasodīto meža kuili, un ar trāpīgu lodi to notriecis: Nēģermeiers taču ir melojis!!!

«Tas jau nevarēja nemaz citādi būt,» mežzinis Knībušs atviegloti nopūšas. «Sis biezlūpainais nēģeris un mūsu cienītā jaunkundze! To es nevarēju sagremot! Un tas arī nebija vajadzīgs! Tāds dumjš plātīzeris un melis, domā, ka es to nepieķeršu. Manu acu priekšā atplēš vēstuli un tomēr zina jau, kas tur iekšā! Stāsta, ka nupat kā bijis divatā ar Violetas jaunkundzi, un kabatā ir vēstule no viņas! Skaidrs, ka viņa tam vēstuli uzticējusi tikai nodošanai, bet šis nelietis to slepeni izošņājis.

0, šī lieta man vēl šodien vienā mierā un klusumā labi jāpārdomā. Man patiesi būtu jābrīnās, ja es to papilnam neizdibinātu, un es brīnītos vēl vairāk, ja es no tās neprastu tev, Meierēn, novīt valgu! ilgi tu vairs neuzdrošināsies mani saukt par zaķpastalu un bolaci . . . Gan jau redzēsim, kurš no mums abiem ir tas zaķpastala un aiz bailēm bola acis!»

Knībušs apgriežas ar seju pret viesnīcu. Bet Meiers vairs nav saredzams — lietus plīvuri ir pārāk biezi.

«Ir arī labāk tā,» Knībušs domā. «Tagad tikai nekur nepārsteigties! Viss ir rūpīgi jāapsver, jo skaidrs, ka man šī lieta jāiegroza tā, lai iegūstu cienītās jaunkundzes labvēlību. Viņa var vēl kādu dienu man ļoti noderēt.»

Un nu Knībušs spalgi svelpj signālu: «Uzbrukumā, marš, marš!» un aizsoļo tiešā ceļā uz ciema vecākā istabu. lJat suni viņš šoreiz neatstāj, kā parasti, virtuvē, kur ir ķieģeļgrīda, bet atļauj tam nākt līdzi un ar slapjajām un dubļainajām ķepām piebradāt vaskoto grīdu. Tik pārliecināts viņš ir par uzvaru.

Istabā mežzinim dūša tomēr sašļūk, jo tur sēž ne tikai garais ciema vecākais Ilāze, bet iesēdētās kušetes vidū tup leitnanta kungs! Viņa vecā karavīra laiviņa atrodas uz kušetes atzveltnes tamborētā pārvalka, pats viņš sēž apdilis, izspūris, taču, kā vienmēr, ārišķīgi brašs. Leitnants dzer

no lielas tases kafiju un notiesa^eptas olas ar speķi, un saceptajos taukos viņš it nemaz nekautrēdamies pa laucinieku modei mērcē maizes gabaliņus. Bet šī pēcpusdienas stunda, pulkstenis ir seši, nav gluži pareizais laiks ceptām olām.

— Pavēle izpildīta! — mežzinis ziņo, izslienas un saspriedz savu augumu stingrāk, kā vienmēr jebkura priekšā, ja domā, ka tam varētu būt kaut kāda pavēlnieka vara.

— Brīvi! — leitnants pavēl. Bet tad, uzdūris uz dakšiņas taukainu olas gabalu, pavisam laipni vaicā: — Nu, Knībuš, viņš vēl aizvien mundrs uz vecajām kājām? Visi uzaicināti, un viss izdarīts? Saslapi visus?

— Tur jau ir tas āķis! — mežzinis saka, pēkšņi atkal gluži norūpējies, un pastāsta, ko viņš tur pirmīt savā dienesta gājienā pa ciemu piedzīvojis un ko sacījusi Pīplova kundze un ko Pēplova kundze.

— Vecais aitas galva! — leitnants nosaka un turpina mierīgi ēst.

— Nu, kad vīrieši bus mājās, tev vēlreiz jākāto cauri visam šim plukatu ciemam, saproti? Tādu ziņu uzticēt sievietēm... Es jau aizvien saku: jo vecāks jo dullāks!

Un viņš atkal mierīgi pievēršas ēdienam.

Mežzinis braši nosaka: — Kā pavēlat, leitnanta kungs! — un nemaz pat nomanīt nevar, cik viņš nikns. Viņš jau gan varētu šim pienapuikam noprasīt, ar kādām tiesībām tas šeit viņu rej, dod pavēles un izkalpina, bet nav jau izdevīgi, lai jau nu paliek!

Knībušs toties pagriežas pret ciema vecāko, kas garš, bet sakumpis, kā parasti mēms, ir sēdējis savā dziļajā un augstajā atzveltnes krēslā un noklausījies šo dialogu, nepamirkšķinot ne aci. Mežziņa jautājums nepavisam nav laipns:

— Paklau, ciema priekšniek, ja nu esmu reiz šeit, man gribas taču pajautāt: kā nu būs ar mums un maniem procentiem? Pēc piecām dienām tiem termiņš; un man tagad taču jāzina, kā tu rīkosies.

— Vai tad tu, Knībuš, to nezini? — ciema vecākais jautā un vērīgi paskatās uz leitnantu. Bet tas mierīgi ēd un neliekas zinis ne par ko citu kā vienīgi par ceptajām olām un maizes piciņām, ko dzenā pa šķīvi.

— Tas taču ir ierakstīts hipotēkas aktā.

— Bet, ciema vecākā kungs, — mežzinis saka gandrīz vai lūdzoši,

— mēs abi divi, veci vīri, taču nesāksim ķildoties.

— Kā mēs, Knībuš, varam par to ķildoties? — ciema vecākais brīnīdamies jautā. — Tu saņemsi to, kas rakstīts, un tik vecs kā tu es vēl nemaz tik drīz nebūšu.

— Manas desmittūkstoš markas, — mežzinis saka drebošā balsī,

ko es tev aizdevu pret tavas mājas hipotēku, — tās bija laba mierlaiku

nauda, vairāk nekā divdesmit gadu taupīju, līdz tās sakrāju. Un pagājušā ^ procentu termiņā tu man iedevi tādu papīra lupatu . . . Tā vēl tagad guļ

mājās galda atvilktnē, ne pastmarku, partie naglu es neesmu varējis par to nopirkt...

Knībušs nevar savaldīties, un šoreiz ne tikai vecuma vārgums, bet ari patiesas bēdas ir tās, kas viņam sadzen asaras acīs. Tā viņš raugās ciema vecākajam sejā, bet tas lēnām berzē rokas starp ceļgaliem, un, kad jau grasās atbildēt, no kušetes asa balss pavēl:

— Mežzini

Pēkšņi izrauts no skumjo pārdomu loka par savām bēdām un nupat Izteikto lūgumu, vecais vīrs pagriežas pret runātāju.

— Klausos, leitnanta kungs?

— Pasniedziet man uguni, mežzini

Leitnanta kungs ir beidzis ēst. Viņš no šķīvja ir uzsūcis pēdējās tauku paliekas, izdzēris pēdējo kafijas pilienu.. . Tagad viņš, ērti izstiepies, guļ uz Hāzes kušetes, garie zābaki kājās, acis pievērtas, bet cigarete zobos, un pieprasa uguni.

Mežzinis pasniedz to.

Ievelkot pirmo dūmu, leitnants paver plakstus un raugās tieši mežzinim acīs, kas ir pavisam tuvu un asaro.

— Kas tad nu?! — leitnants brīnās. — Man pat šķiet, Knībuš, jūs kaucat?

— Dūmi vainīgi, leitnanta kungs, — Knībušs samulsis atbild.

— Nu, tad jau viss ir labi, — leitnants nosaka, atkal aizver acis un pagriežas uz sāniem.

— Es īsti gan nezinu, Knībuš, kāpēc man jāklausās tavā mūžīgajā činkstēšanā? — ciema vecākais iesāk, kad mežzinis atkal pievērsies viņam. — Tev pēc hipotēkas jāsaņem divsimt mārku. Un pagājušajā reizē es jau tev iedevu tūkstošmarku zīmi, un, tā kā tu nevarēji izdot, es tev to atstāju visu ...

— Ne naglas par to nevarēju nopirkt! — mežzinis nikni atkārto.

— Un arī šoreiz negribu tev pāri darīt. Esmu jau sagatavojis un nolicis tev vienu desmittūkstošnieku un atkal gribu iztikt ar labu: tev nekas nebūs jāizdod, lai gan desmit tūkstoši ir tikpat daudz kā visa tava hipotēka ...

— Bet Hāze! — mežzinis izsaucas. — Tas viss taču ir tīrais izsmiekls un ņirgāšanās. Tu gluži labi zini, ka šie desmit tūkstoši ir vēl daudz mazvērtīgāki nekā tūkstotis pirms pusgada! Un es tev atdevu savu labo naudu...

Aiz bēdām viņam sirds gandrīz vai lūst.

— Bet kas man tur par daļu! — tagad arī ciema vecākais Hāze īgni izsaucas. — Vai es tavu labo naudu padarīju sliktu? Šinī jautājumā tev jāgriežas pie kungiem Berlīnē, es tur nepavisam neesmu vainīgs! Rakstīts paliek rakstīts ...

no

— Bet jānotiek taču pēc taisnības, vecākā kungs! — mežzinis lūdzas. — Nevar taču tā būt, ka divdesmit gadu krāju un nekā sev neatļāvos, lai tu man tagad par to pasniegtu vienu papīru, kas der tikai atejā!

— Tā?! — ciema vecākais indīgi nosaka. — Tā tu runā, Knībuš? Un kā bija toreiz, sausajā gadā, kad es nevarēju sadzīt naudu, kas tad sacīja: «Rakstīts' paliek rakstīts?!» Un kā bija tad, kad speķa cūkas maksāja astoņpadsmit mārku centnerā un es sacīju: «Nauda ir tagad daudz dārgāka, tev, Knībuš, mazliet jāatlaiž!» Kas man tad atbildēja: «Nauda paliek nauda, un, ja tu, vecākā kungs, nemaksāsi, es likšu apķīlāt...» Kas to sacīja?! Vai tas biji tu, Knībuš, vai kāds cits?

— Bet tad taču bija runa pavisam par ko citu, vecākā kungs, — mežzinis saka jau diezgan sašļucis. — Toreiz bija mazas starpības, bet šodien iznāk tā, ka tu vispār negribi man maksāt. Es taču neprasu, lai tu atlīdzini man pilnu vērtību, bet ja tu dotu man divsimt mārku vietā divdesmit centnerus rudzu .. .

— Divdesmit centnerus rudzu! — Hāze skaļi iesmejas. — Man šķiet, Knībuš, ka tu esi sajucis! Divdesmit centneri rudzu — tas taču ir vairāk nekā divdesmit miljoni mārku . . .

— Un tomēr, vecākā kungs, tas nav vēl ne tuvu tam, kas tev būtu jāmaksā, — Knībušs nepiekāpjas. — Miera laikā par šiem procentiem varēja nopirkt centneru trīsdesmit.

— Jā, miera laikā! — ciema vecākais saka jau stipri uzbudināts, jo nomana, ka mežzinis neļauj sevi tā vienkārši noraidīt, bet gluži nopietni apdraud viņa naudas maku. — Bet tagad mums nav miers, bet gan in-flā-ci-ja ... un tāpēc katram jārūpējas vispirms pašam par sevi. Un tagad es tev, Knībuš, saku: man ir līdz kaklam tava mūžīgā činkstēšana un kurnēšana. Arī ciemā tu vienmēr tenko par mūsu attiecībām un nesen vēl esi teicis maiznīcā, kā gan ciema vecākais drīkstot ēst zoss cepeti, ja nesamaksājot godīgi procentus. (Nemaz netaisnojies, Knībuš, to tu esi teicis, es uzzinu visu!) Bet rīt es došos ar velosipēdu uz Meienburgu un ar advokāta starpniecību piesūtīšu tev procentus, tieši divsimt mārku, kā tam jābūt, un hipotēkas uzteikumu arī, un vecgada vakarā tu saņemsi visu savu naudu, tieši desmittūkstoš mārku . .. Un, cik daudz tu vari par to nopirkt, tas man ir gluži vienalga. Jā, to es darīšu, Knībuš, jo tu man esi apnicis un tava mūžīgā vaimanāšana par taviem ietaupījumiem man ir līdz kaklam. Es to darīšu un izdarīšu . . .

— To jūs nedarīsiet, ciema vecākais Iiāzc! — no kušetes atskanēja asa balss. — Iztiksiet arī bez tā!

Leitnants sēdēja alkal taisni, gluži nomodā, kvēlojošā cigarete turējās lūpu kaktiņā.

— Mēneša pēdējā datumā jūs atdosiet mežzinim viņa divdesmit centnerus rudzu, un tagad mēs sastādīsim tādu rakstiņu, ka jūs arī turpmāk, kamēr šī blēņu nauda ir apgrozībā, apņematies maksāt to pašu ...

— Nē-ē, leitnanta kungs, to es neparakstu, — ciema vecākais apņēmīgi nosaka. — Un pavēlēt man to darīt jums tomēr nav tiesību. Citu ko gan, bet šo ne. Ja es to izstāstu majora kungam . ..

— ... iespers jums pa dibenu un izsviedīs ārā. Vai nostādīs jūs pie sienas kā nodevēju, tas viss ir iespējams, ciema vecākais.. . Ek, jūs dieva dotais cilvēciņ! — leitnants sauca dzīvāk, uzlēca kājās, piegāja pie ciema vecākā un satvēra to aiz svārku pogas. — Jūs taču zināt, kāds ir mērķis, kas jāpaveic, un jūs, cieņu izpelnījies vecs vīrs, gribat tomēr vēl, pirms tā būda sabrūk, izmantot šo Berlīnes neliešu cūcības un iedzīvoties! Kaunieties taču, ciema vecākais!

Leitnants pagriezās, piegāja pie galda, paņēma jaunu cigareti. Viņš komandēja:

— Mežzini, uguni!

Izjūtot neizsakāmu atvieglojumu, Knībušs verdziskā pateicībā drāzās šurp. Leitnantam uguni pasniedzot, viņš čukstēja:

— Vajadzētu arī ierakstīt, ka hipotēku nedrīkst uzteikt. Citādi viņš tagad to izpirks ar šo draņķa naudu ... Un tas taču ir viss mans ietaupījums!

Mežziņa līdzjūtība pašam pret sevi valdīja tagad pār prātu, un aiz prieka par negaidīto glābēju viņš kļuva vēl gļēvāks: mežzinis Knībušs jau atkal raudāja.

Leitnantam tas riebās.

— Knībuš, vecais pļāpa, — viņš ierunājās. — Taisies, ka tiec . . . citādi es nedarīšu nekā. Tu domā, ka es rūpējos tevis labā?! Tu un tavi skopuļa graši mani taču it nemaz neinteresē. Es pūlos lietas labā, tai ja-būt skaidrai.

Mežzinis samulsis nostājās istabas kaktā pie loga. Vai tad tas, ka viņam taisnība, nebija gaišs kā pati saule? Kāpēc tad vajadzēja viņam uzbrēkt?

Leitnants pievērsās ciema vecākajam.

— Nu. kā tad būs, Hāze? — viņš kūpinādams jautāja.

— Leitnanta kungs, — tas sacīja gandrīz vai lūgdamies. — Kāpēc mani jānostāda neizdevīgākā stāvoklī nekā citus? Sai apkārtnē tagad visi atbrīvojas no hipotēkām. Un Knībušs patiesi nav tas vīrs, ar kuru vajadzētu saudzīgi apieties.

Šoreiz leitnants sacīja: — Nav runa par Knībušu, ir runa par jums, Hāze. Jūs nedrīkstat iedzīvoties, izmantojot berlīniešu blēdības, ja gribat gāzt šo valdību šo pašu blēdību dēļ. Tas ir skaidrs kā diena, to saprot katrs bērns, to saprotat arī jūs. Hāze, un tur. iekšā, — leitnants viegli pieskārās viņa krūtīm; ciema vecākajam k|uva neomulīgi, un viņš atkāpās, — tur, iekšā, kāda balss arī čukst, ka jums nav taisnība.

Ciema vecākais Hāze izcīnīja smagu cīņu. Viņš savā ilgajā, darba pārpilnajā mūžā bija mācījies cieši turēties pie mantas, bet laist to ārā no rokām gan nebija mācījies. Beidzot viņš lēnām sāka runāt:

— Esmu ar mieru parakstīt, ka hipotēku viņam neuzteicu un ik pusgadā maksāju tādu summu, par kādu var nopirkt desmit centnerus rudzu. . . Saimniecība vairāk neienes, leitnanta kungs, ir grūti laiki. . .

— Kaunieties, Hāze! — leitnants klusi sacīja un ļoti nopietni raudzījās vecaja vīrā. — Visai šai lielajai cūcībai jūs nepiekrītat, jūsu sirdsapziņa to noraida, bet ar kādu mazu daļu gan jau tā samierināsies, vai ne? Cilvēk, paskaties manī! Es gan citādi patiesi neesmu slavināšanas vērts, bet šai -ziņā . .. Ciema vecākais, man nav nekā, kopš pieciem gadiem man nav nekā kā tikai tas, kas mugurā. Dažreiz es dabūju karavīra algu, dažreiz nesaņemu neko. Tas man arī vienalga. Vai nu tic kādam mērķim un atdod par to visu .... vai arī netic tam ... nu, ja tas šoreiz ir tā, ciema vecākais, tad mums abiem nav vairs daudz ko runāt vienam ar otru.

Ciema vecākais Ilāze ilgi klusēja. Beidzot viņš saīdzis sacīja:

— Jūs esat jauns, bet es esmu vecs. Man ir mājas, leitnanta kungs, man par tām jārūpējas. Mēs, Ilāzes, šeit dzīvojam kopš senseniem laikiem; ja es mājas nolaistu, tad negribētu rādīties tēvam un vectēvam acīs.

— Bet, kad jūs tās saglabājat ar krāpšanu, tad tas jūs netraucētu, vai ne, ciema vecākais?

— Tā nav krāpšana! — ciema vecākais atkal iekarsa. — Ikviens tā dara. Un turklāt, leitnanta kungs, — grumbiņās ap acīm uz mirkli pavīdēja tā kā smīns, — mēs visi taču esam cilvēki un nevis eņģeļi. Arī tēvs reiz pārdeva zirgu kā krietnu vilcēju, lai gan tas tāds nebija. Mūs apkrāpj, un dažreiz arī mēs apkrāpjam ... Es domāju, ka dievs var arī īstenībā piedot, ka tas nav tikai tāpat vien ierakstīts bībelē.

Leitnants paņēma atkal jaunu cigareti. Ciema vecākā domas par dievu viņu neinteresēja. Viņam bija svarīgi, lai taču uz šīs pasaules reiz kļūtu labāk.

— Mežzini, uguni! — viņš pavēlēja, un mežzinis, kas bija spēlējies ar aizkaru bārkstīm, palēcās šurp.

— Atpakaļ aizsegā! — leitnants atkal pavēlēja, un Knībušs no jauna aizskrēja pie aizkariem.

— Ja jūs nepildāt, ko jums saku, — leitnants īgni paskaidroja, jo varēja būt vismaz tikpat stūrgalvīgs kā vecs zemnieku ciema vecākais, — ja jūs nepildāt katra godīga cilvēka vienkāršo pienākumu, tad jūs, ciema vecākais, neesat man derīgs arī mūsu lietā.

— Es aizvien domāju: jums tieši vajag mūs, — ciema vecākais vienaldzīgi iebilda.

— Un ja jūs, ciema vecākais, nebūtu piedalījies mūsu lietā, — leitnants gluži pārliecinoši turpināja, — un mēs tad četrās nedējās vai divos mēnešos esam stāvokļa kungi... Vai jūs domējat, ka tad tas būtu jums ļoti izdevīgi?

— Dievs kungs, — ciema vecākais Hāze vienā mierā noteica, — ja jūs visus, kas nepiedalījās, gribat sodīt, leitnanta kungs, tad visi ciemi būs vienās vaimanās. Un, — viņš zobojās, — jūs, leitnanta kungs, taču nebūsiet arī zemkopības ministrs.

— Labi! — leitnants strupi noteica un paķēra cepuri no kušetes.

— Tātad, ciema vecākais, jūs negribat?

— Es jau sacīju, ko gribu, — ciema vecākais stūrgalvīgi atkārtoja.

— Neuzteikt un desmit centnerus rudzu skaidrā naudā.

— Ciema vecākais, mēs abi esam viens ar otru tikuši galā, — leitnants teica. — Nāciet, mežzin, es jums vēl pasacīšu, kur šodien notiks sanāksme. Šeit katrā ziņā ne.

Ciema vecākais Hāze būtu labprāt vēl ko sacījis, bet viņš cieši saknieba plānās lūpas. Leitnants nebija tirgotājs, viņš neļāva neko nokaulēt, viņš prasīja visu vai neko. Tā kā ciema vecākais negribēja visu dot, tad viņš labāk klusēja.

Leitnants stāvēja ciema vecākā mājas ārdurvīs un skatījās pagalmā. Aiz leitnanta mēmi stāvēja mežzinis Knībušs un viņa suns. Izskatījās, it kā leitnants baidītos samērcēties lēnāk līstošajā, bet vēl aizvien spēcīgajā pērkona lietū. Bet viņš it nemaz nedomāja par lietu, viņš, domās nogrimis, vērās atvērtā šķūņa klonā, kur ļaudis vēl .žigli pirms svētvakara izkrāva pēdējo no negaisa izglābtajiem rudzu vezumiem.

— Leitnanta kungs, — mežzinis piesardzīgi ierunājās, — sanāksmi varbūt varētu noturēt pie zemnieka Bentcīna . . .

— Bentcīns, jā gan, Bentcīns ... — leitnants domīgi sacīja un no

skatījās vezuma izkraušanā. Bija skaidri sadzirdama sausi izkaltušo salmu čaukstēšana. Leitnants nebija ticis karalaukā, bija vēl pārāk jauns, bet arī Baltijā, arī Augšsilēzijā varēja no pieredzes mācīties, ka galu galā uzvar sīkstākais. Leitnants ciema vecākajam bija teicis, ka viņi abi ir viens ar otru tikuši galā, bet, ja Hāze tam varēja arī noticēt, leitnants tomēr ar ciema vecāko vēl nebija ticis galā. Pašlaik ne. — Benzīns ... — viņš nomurmināja vēlreiz un tad skarbi noteica: 4

— Mežzin, jūs gaidiet šeit!

Leitnants pagriežas un iet atkal istabā.

Tik tikko piecas minūtes vēlāk iesauc iekšā arī mežzini. Ciema vecākais sēž pie galda un raksta apliecinājumu, ka viņš atsakās no tiesībām uzteikt hipotēku un apņemas maksāt procentus — četrdesmit centnerus rudzu gadā — divos daļmaksu termiņos. Ciema vecākā sejā nevar nekā sevišķa saskatīt un leitnanta sejā arī ne. Mežzinim gribas aiz prieka raudāt, bet

to viņš nedrīkst, citādi šo saistību varbūt vēl atsauc. Viņš sakož zobus, tā savaldot jūtas, bet viņa seja kļūst sarkana un neizteiksmīga kā nolakots koka gabals.

— Tā, viss nokārtots, — leitnants saka un «kā liecinieks» pieliek vēl nesalasāmu ķeburainu parakstu. — Un tagad, Knībuš, saziņojiet ļaudis! Šeit, protams, šeit. Zemnieks Bentcīns? Par benzīnu tagad vairs nevar būt ne runas!

Un viņš smej, mazliet ļaunprātīgi, bet ciema vecākais klusē.

Leitnanta un ciema vecākā saruna bija bijusi visai īsa.

— Ciema vecākais, sakiet taču, kas man nupat vēl ienāca prātā, — kā tad ir ar apdrošināšanu pret uguni? — leitnants jautāja, ienācis istabā nemaz nepieklauvējis.

— Ar apdrošināšanu pret uguni? — ciema vecākais gluži pārsteigts atjautāja.

— Nu, kā tad! — leitnants nepacietīgi atteica, it kā tas būtu jāsaprot pat bērnam. — Kā tad jūs esat apdrošināti?

— Četrdesmit tūkstoši, — ciema vecākais sacīja.

— Papīra markas, vai?

— Jā-ā-ā ... — Ļoti ilgi stiepta atbilde.

— Man šķiet, tas ir apmēram četrdesmit mārciņas rudzu, vai ne?

— Jā-ā-ā ...

— Vai tas nav sasodīti vieglprātīgi? Tagad, kur jums šķūnis pilns ar sauso sienu un salmiem, kā jūs domājat?

— Bet nav taču citas apdrošināšanas! — ciema vecākais izmisis izsaucās.

— Tomēr, ciema vecākais, tomēr ir, — leitnants noteica. — Proti, ja jūs tagad iesaucat mežzini Knībušu un rakstāt, ko jums saku.

Pēc tam iesauca mežzini Knībušu.

FON STUDMANS NORIPO PA KĀPNĒM

Sai pēcpusdienā viesnīcas administratoram atvaļinātajam virsleitnantam fon Studmanam gadījās visai nepatīkams piedzīvojums. Apmēram ap pulksten trim pēcpusdienā — laikā, kad nebija gaidāmi no vilcieniem viesi iebraucēji, — ieejas zālē parādījās diezgan liela, spēcīga auguma kungs, ģērbies nevainojami pašūtā angļu auduma uzvalkā, cūk-ādas čemodāniņu rokā;

Kungs pieprasīja pirmā stāva istabu ar vienu gultu un vannu, bet bez tālruņa.

Viņam pateica, ķa tālrunis ir visās viesnīcas istabās.

Kungs, gadu trīsdesmit vecs, ar asiem sejas vaibstiem, bet dzelteni bālu izskatu, spēja ārkārtīgi baismīgi raustīt seju. To viņš tagad arī darīja un sabaidīja šveicaru, ka tas steigšus atkāpās.

Fon Sludmans pienāca tuvāk. Protams, ja to vēlas, istabu varot no tālruņa atbrīvot. Kā nekā ...

— To vēlos! — svešinieks pēkšņi un negaidīti kliedza. Un tūliņ, it kā nekas nebūtu bijis, gluži miermīlīgi pieprasīja, lai istabā nedarbotos arī zvana pogas. — Es nevēlos visu šo moderno tehniku, — tas, pieri raukdams, sacīja.

Fon Studmans klusēdams palocījās. Viņš gaidīja, ka nākamā prasība būs elektriskā apgaismojuma izslēgšana, bet kungs elektrisko gaismu vai nu nepieskaitīja modernajai tehnikai, vai arī bija piemirsis šo punktu. Viesis murminādams devās augšup pa kāpnēm, izsūtāmais zēns ar cūk-ādas čemodāniņu sekoja, istabas viesmīlis ar viesu anketu bloku gāja pa priekšu.

Fon Studmans gan bija pietiekami ilgi jau viesnīcas administrators šajā lielpilsētas karavānu mītnē, lai vēl pārāk daudz brīnītos par viesu iegribām. Gandrīz nekas vairs nevarēja izjaukt Studmana mieru — ne vientuļā ceļotāja, dienvidamerikāniete, kas kliegdama pieprasīja ierīkot viņas pērtiķīlim istabā speciālu ateju, ne arī izlutinātais, jau pavecais kungs, kurš vienā pidžamā ap pulksten diviem naktī pēkšņi parādījās un, čukstot: «Tūliņ, lūdzu, lūdzu, tūliņ!» — pieprasīja sadabūt un iesūtīt viņa istabā vienu dāmu. (Neizliecieties tik nevainīgi! Mēs visi taču esam vīrieši!)

Tomēr šai jaunajā viesī bija kaut kas tāds, kas mudināja Stud-manu but piesardzīgam. Parasti viesnīcas apmeklē pavisam ikdienišķi ļaudis, un ikdienišķi cilvēki labāk lasa par skandāliem avīzēs, nekā paši tos piedzīvo. Kaut kas ar apziņu vēl netverams lika Studmanam but piesardzīgam. Un ne jau šīs aušīgās vēlēšanās, drīzāk gan grimases, pēkšņā kliegšana, viesa acu nemierīgais — te nekaunīga, te atkal vajāta cilvēka skatiens bija tas, kas satrauca viesnīcas administratoru.

Tomēr īsā laikā saņemtie ziņojumi Studmanu nomierināja. Izsūtamais zēns par dzeramnaudu bija saņēmis amerikāņu naudas zīmi — veselu dolāru, viesa naudas maks bijis ārkārtīgi piebāzts. Istabas viesmīlis atnesa atpakaļ saņemto viesu anketu. Kungs bija sevi iereģistrējis: «Valsts brīvkungs fon Bergens».

Piesardzīgais viesmīlis Zīskinds bija vēl lūdzis svešo viesi uzrādīt arī ārzemju pasi; tādas tiesības viesmīlim deva kāds policijas prezidenta noteikums. Pase — iekšzemes pase, kuru izdevusi Vurcenas attiecīga iestāde, neapšaubāmi bija kārtībā.

Tūliņ palīgā ņemtā Gota pierādīja, ka tādi valsta brīvkungi fon Ber-geni patiešām eksistē, to pastāvīgā dzīves vieta ir Saksija.

—Tātad, Zīskind, viss kārtībā, — Studmans sacīja un aizvēra biezo rokasgrāmatu.

Zīskinds kā šaubīdamies šūpoja galvu.

— Es nezinu, — viņš sacīja. — Kungs ir jocīgs.

— Kā tā — jocīgs? Vai dēkainis? Ja viņš maksā, tad tas, Zīskind, mums ir gluži vienalga ...

— Dēkainis? Nekādā ziņā! Bet es domāju, ka sajucis...

— Sajucis? — Studmans jautāja, saīdzis, ka arī Zīskindam tāds pats iespaids kā viņam. — Blēņas, Zīskind. Varbūt mazliet nervozs. Vai iereibis.

— Nervozs? Iereibis? Nekādā ziņā! Sajucis gan ...

— Bet kā tad tā, Zīskind? Vai viņš augšā kaut kā jocīgi uzvedās?

— It nemaz! — Zīskinds vaļsirdīgi atzina. — Mazliet blēņošanās un sejas šķobīšana neko daudz nenozīmē. Daži taču domā, ka tā viņi izraisa cienību.

— Tātad?

— Direktora kungs, kaut kas tāds savāds ir sajūtams. Kad pirms

pusgada četrdesmit trešajā istabā pakārās tas trikotāžnieks, tad es arī to sajutu___nojautu .. .

— Pasarg dievs, Zīskind! Bet tā nerunājiet, piebursiet vēl nelaimi! ... Bet tagad man jāsteidzas. Informējiet mani par visu un šo kungu paturiet vienmēr acīs . ..

Fon Studmanam bija ļoti nogurdinoša pēcpusdiena. Jaunais dolāra kurss lika ne vien par jaunu noteikt un izziņot visas cenas, nē, vajadzēja no jauna kalkulēt visu budžetu. Direkcijas sēžu istabā Studmans sēdēja kā uz karstām oglēm. Bezgalīgi garlaicīgi ģenerāldirektors Fogels skaidroja, ka vajagot apsvērt, vai, rēķinoties ar tālāku dolāra kursa kāpšanu, nevajadzētu ar gudru ziņu jau tagad kalkulēt jaunajam kursam zināmu pieskaitījumu un tā nepieļaut uzņēmuma «novājināšanu».

— Mums, mani kungi, vajadzīgs saglabāt reālo vērtību! Reālo vērtību! — Un viņš izskaidroja,,ka, piemēram, šķidro Alabastra ziepju krājumi pēdējā gadā no septiņpadsmit centneriem noslīdējuši līdz puscent-neram. Kad priekšnieks raidīja nosodošus skatienus, Studmans atkal un atkal izsteidzās ieejas zālē. Pēc pulksten četriem ceļotāju straume visai spēcīgi pieplūda, viesu uzņemšanas kantorī visi darbinieki drudžaini strādāja, un iebraucēju straume sadūrās ar tiem, kas pēkšņi bija nolēmuši aizceļot.

Studmans tikai pavirši pamāja ar galvu, kad Zīskinds viņam pačukstēja, ka kungs no trīsdesmit septītās istabas bijis vanna, tad licies gultā un pasūtījis pudeli konjaka un pudeli šampanieša.

«Tātad tomēr dzērājs,» Studmans steigā nodomāja. «Kad sāks ālēties, es aizsūtīšu pie tā viesnīcas ārstu, lai iedod miega zāles.»

Un viņš steidzās tālāk.

Fon Studmans atkal nāca tieši no sēžu istabas, kur ģenerāldirektors Fogcls patlaban ņēmās izskaidrot, ka kaļķotās olas esot viesnīcu uzņēmumu posts. Kā nekā pašreizējos apstākļos tomēr jāapsverot, vai zināmas rezerves... kad svaigu olu pievedumi ... un, diemžēl, arī saldētavu olas.. .

«Idiots!» Fon Studmans aizsteidzoties nodomāja. Un tad izbrīnījās: «Par ko it īsti es esmu tik saniknots? So tukšo, garlaicīgo pļāpāšanu es taču pazīstu jau veselu mūžību... Būs gan pērkona negaiss kaut kādi iesēdies man kaulos ...

Istabu viesmīlis Zīskinds viņu apturēja:

— Tagad iet vaļā, direktora kungs, — viņš sacīja, un viesmīļa bēdīgā seja noliecās pāri frakas melnajai kaklasaitei.

— Kas iet vaļā? Sakiet žigli, ko gribat, Zīskind! Man nav laika.

— Bet, direktora kungs, es taču par viesi no trīsdesmit septītās ista-^ bas! — sulainis pārmetoši atbildēja. — Tas saka — šampanietī esot gliemezis!

— Gliemezis? — fon Studmanam bija jāsmejas. — Blēņas, Zīskind, neļaujiet taču sevi apcelt! Kā lai šampanietī tiek gliemeži?! Nekad vēl tā kaut ko neesmu dzirdējis.

— Bet viens ir pudelē, — sulainis norūpējies palika pie sava. — Redzēju pats savām acīm. Liels, melns kailgliemezis ...

— Jūs? — pēkšņi Studmans kļuva nopietns, viņš pārdomāja. Tas bija gluži neiespējami, ka viņa viesnīcas šampanietī būtu gliemeži! Šeit nepārdeva spekulantu viltotu šampanieti! Viesis pats to gliemezi tur iebāzis, lai mūs iznerrotu, administrators nosprieda. — Aiznesiet tam bez maksas citu pudeli! Šeit būs pagraba pārzinim.

Viņš aši izrakstīja orderi.

— Un, Zīskind, uzmaniet labi! Ka tas šo joku neatkārto vēlreiz!

Sulainis gluži satriekts šūpoja galvu.

— Vai jūs neieietu labāk pats? Es baidos . . .

— Blēņas, Zīskind, man nav laika šādiem jokiem. Ja jūs viens to nevarat nokārtot, ņemiet līdzi par liecinieku pagraba pārzini vai kādu citu ...

Fon Studmans jau skrēja. Ieejas zālē kliedza pazīstamais dzelzs magnāts Brabvede, viņš esot noīrējis istabas par desmit miljoniem dienā, un šeit rēķinā esot rakstīts piecpadsmit. ..

Studmanam bija jāinformē magnāts par to, ko tas sen jau zināja, proti, ka dolāra kurss cēlies; administratoram te kāds jāpierunā, tur jāpasmaida, kādam izsūtāmam zēnam jāpamāj, lai tas ir pakalpīgāks, jāuzrauga, kā novieto liftā kādu paralizētu dāmu, jānoraida trīs pieteikumi pa tālruni...

Bet te jau atkal aiz muguras stāvēja apbēdinātais Zīskinds.

— Direktora kungs! Ak, lūdzu, direktora kungs! — viņš čukstēja, un tie bija tiešām uz nerviem krītoši vecā stila skatuves intriganta čuksti.

— Zīskind, kas tad nu atkal lēcies?!

— Kungs no trīsdesmit septītās istabas, direktora kungs ...

— Kas tad nu?! Vēl viens gliemezis šampanieti?

— Tuhmana kungs (tas bija pagraba pārzinis) nupat attaisīja vienpadsmito pudeli... Visās ir gliemeži!

— Visās! — fon Studmans pa īstam iekliedzās. Un, juzdams viesu skatienus pievērstus sev, turpināja klusāk: — Zīskind, vai tad nu arī jūs esat jucis?

Sulainis skumji palocīja galvu.

— Kungs kliedz. Melni kailgliemeži nedrīkstot būt — tā tas kliedz . . .

— Skrienam! — Studmans kliedza un drāzās jau pa kāpnēm augšā uz pirmo stāvu, it nemaz nedomājot par to, ka šāda pirmšķirīga smalka uzņpmuma administratoram un palīgdirektoram jāsaglabā cienīga stāja ikvienā situācijā. Rūpju nomāktais sulainis drāzās pakaļ.

Abi rikšoja garām pārsteigtajiem viesiem, un tūliņ, neizprotami, kur radušās, izplatījās baumas: koloratūrdziedālāja grāfiene Vagenca, kurai šovakar jādzied kamermūzikas sarīkojumos, nupat kā dzemdējusi.

Viņi vienlaicīgi nokļuva pie trīsdesmit septītā numura. Apsverot saņemtās ziņas, fon Studmans domāja, ka var neievērot parastos pieklājības noteikumus, kas laupa tikai laiku. Viņš pieklauvēja un iegāja iekšā, nenogaidījis uzaicinājumu. Viņam uz pēdām sekoja viesmīlis Zīskinds un rūpīgi aizvēra polstētās dubultdurvis, lai varbūtējās izskaidrošanās troksnis nesatrauktu pārējos viesus.

Diezgan palielajā istabā dega elektriskā gaisma. Abiem logiem aizkari bija savilkti cieši kopā. Durvis uz blakus esošo vannas istabu bija aizvērtas un, kā drīz vien noskaidrojās, arī aizslēgtas. Slēdzene bija izvilkta.

Platajā, gluži modernajā hromēta tērauda guitā gulēja istabas iemītnieks. Viņa dzeltenā seja, ko Studmans jau bija ievērojis hallē, uz baltajiem spilveniem izskatījās vēl slimīgāka. Turklāt viesis bija purpursarkanā, šķietami ļoti dārga brokāta pidžamā; šīs pidžamas bagātīgie, dzeltenie izšuvumi šķita bāli blakus žults slimnieka sejas dzeltenumam. Vienu roku spēcīgu roku ar pārsteidzoši skaistu zīmoggredzenu viesis bija izstiepis uz vatētās segas zilā zīda. Otra slēpās zem segas.

Visu to Studmans uztvēra ar vienu skatienu; viņš redzēja arī pie gultas piebīdīto galdu, un tur esošo konjaka un šampanieša pudeļu milzīgais daudzums viņu pārsteidza. Katrā ziņā bija uznests krietni vien vairāk nekā Zīskinda minētās vienpadsmit pudeles.

Reizē ar to Studmans saīdzis konstatēja, ka pārāk bailīgais Zīskinds nav apmierinājies ar vienu vien liecinieku, jo bez pagraba pārziņa galda tuvumā stāvēja arī pāžs, istabene, lifta zēns un kāda pelēcīga sieviete, kas, kā liekas, bija izpalīdze istabu tīrīšanas darbos, — mazs, ļoti bailīgs un gaužām apjucis pulciņš.

Studmans mirkli pārdomāja, vai vispirms neizraidīt no istabas šos varbūtējā skandāla lieciniekus, bet viens skatiens viesa sejā, kas briesmīgi raustījās, pārliecināja viņu, ka nav laika to darīt un steidzīgi jārīkojas. Tāpēc viņš paklanījies piegāja pie gultas, nosauca savu vārdu un gaidīja, kas nu notiks.

Svešā kunga seja tūliņ nomierinājās.

— Nepatīkami! — viņš runaja caur degunu tādā uzpūtīgā leitnanta tonī, ko, pēc fon Studmana domām, dzīve sen jau bija izskaudusi. — Ārkārtīgi nepatīkami... tieši jums! Gliemeži šampanietī. .. Ārprātīga cūcība!

— Es neredzu neviena gliemeža, — fon Studmans sacīja, uzmezdams žiglu skatienu šampanieša glāzēm un pudelēm. Viņu it sevišķi satrauca nevis šī nejēdzīgā reklamācija, bet gan viesa neizsakāma naida pilnais tumšo acu skatiens — šo nekaunīgo un reizē ģļēvulīgo acu skatiens, un tādas acis Studmans nekad vēl nebija redzējis.

— Bet tie ir iekšā! — svešinieks iekliedzās tik pēkšņi, ka visi sarāvās. Viņš gultā tagad sēdēja, vienas rokas nagus iecirtis vatētajā segā, bet otra roka vēl aizvien slēpās zem segas.

(«Uzmanību! Uzmanību!» fon Studmans sevi brīdināja. «Tam kaut kas ir aiz ādas!»)

— Gliemežus redzēja visi. Ņemiet to pudeli, nē, to!

Studmans vienaldzīgi paņēma pudeli un turēja to pret gaismu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šampanietim nav it nekādas vainas un svešais to tikpat labi zina kā viņš. Ar kaut kādu triku tas ir pārsteidzis viesmīļa un pagraba pārziņa vientiesīgos prātus; svešā nolūku Studmans gan vēl nezināja, bet laikam ļoti drīz to uzzinās.

— Uzmanību, direktora kungs! — šoreiz iesaucās istabu viesmīlis Zīskinds. Studmans apsviedās. Bet bija jau par vēlu.

Vērīgi apskatot pudeli, Studmans svešo bija izlaidis no acīm. Tas bija neiedomājami klusi izmanījies no gultas un aizlavījies pie durvīm, tās noslēdzis un tagad tur stāvēja . . . slēdzene vienā rokā, tēmēšanai pacelta pistole otrā.

Fon Studmans ne vienu vien gadu bija aizvadījis karalaukā, uz viņu vērsts šaujamierocis nevarēja vecu karavīru izsist no sliedēm. Bet viņu sabiedēja naida un bezcerīga izmisuma izteiksme noslēpumainā svešinieka sejā. Turklāt šī seja tagad bija gluži mierīga, nemanīja nevienas grimases, drīzāk gan smaidu, katrā ziņā visai izsmējīgu smaidu.

— Kas tad tas? — Studmans strupi noprasīja.

— Tas nozīmē, — svešinieks klusi, bet ļoti skaidri sacīja, — ka istabā esošie tagad izpildīs manas komandas. Kas pretosies, to nošaus.

— Vai jūs tīkojat pēc mūsu naudas? Laupījums nez vai būs šo pūļu vērts. Vai jūs neesat barons fon Bergens?

— Viesmīli — svešais komandēja. Viņš izskatījās grezns savā purpursarkanajā, dzelteni izšūtajā pidžamā, kas bija pārāk krāšņa, lai Harmonētu ar dzelteno, slimīgo seju. — Viesmīl, ielejiet tagad septiņos šampanieša kausos konjaku ... Es skaitīšu līdz trīs — kas tad nebūs izdzēris, to trāpīs lode. Nu, vai būs?

Pievērsis fon Studmana kungam pēc palīdzības lūdzošo skatienu, Zīskinds grasījās izpildīt pavēli.

— Kas tad tie par jokiem? — fon Studmans īgni noprasīja.

— Jums jādzer! — sacīja viesis namatēva lomā. — Viens . .. divi.. . trīs! ... Dzeriet!!! Vai būs?! Jums jādzer!

Tagad viņš tomēr atkal kliedza.

Pārējie skatījās uz Studmanu. Studmans vilcinājās...

Svešais uzkliedza vēlreiz: — Dzeriet! Visu! — un izšāva. Kliedza ne tikai sievietes vien. Ja fon Studmans būtu šeit viens, tad viņš cīnītos ar šo vīru, bet saudzība pret apjukušajiem cilvēkiem istabā un viesnīcas labā slava pavēlēja viņam savaldīties.

Studmans pagriezās, mierīgi sacīja: — Tātad dzeriet! — un uzmundrinoši uzsmaidīja kalpotāju bailīgajām sejām un dzēra pats.

Šampanieša glāzē bija vairāki paprāvi malki konjaka. Studmans aši tika ar tiem galā, bet viņš dzirdēja, kā pārējie, kas stāvēja viņam aiz muguras, aizrijās un sprauslāja.

— Jāizdzer, — svešais ķīvīgi teica. — Kas neizdzers, to nošaus.

Studmans negribēja pagriezties, viņam vajadzēja paturēt acīs «namatēvu»; viņš vēl aizvien cerēja, ka tas kādu mirkli neuzmanīsies, un tā radīsies iespēja atņemt ieroci.

— Jūs šāvāt griestos, — Studmans pieklājīgi sacīja. — Pateicos par saudzību. Vai tagad drīkstu uzzināt, kāpēc mums šeit jāpiedzeras?

— Man nav nekādas vēlēšanās jūs nošaut, lai gan arī tas man būtu tīrais nieks. Man ir svarīgi, lai jūs piedzertos. Neviens neatstās šo telpu, kamēr nebūs izdzerts pēdējais alkohola piliens. .. Viesmīl, tagad ielejiet šampanieti!

— Nu labi, — fon Studmans teica, jo viņam bija svarīgi, lai nepārtrūktu sarunas pavediens. — To jau esmu sapratis. Man tikai interesētu zināt, kāpēc mums jāpiedzeras.

— Tāpēc, ka gribu sevi uzjautrināt. Tagad dzeriet!

Ш

Kāda roka no aizmugures iespieda fon Studmana rokā šampanieša kausu; viņš dzēra. Tad sacīja:

— Tātad tāpēc, ka tas jūs uzjautrina. — Un tad piebilda, cik vien iespējams, vienaldzīgi: — Es domāju, ka jūs zināt, ka esat vājprātīgs?

— Es zinu, — «namatēvs» tikpat vienaldzīgi atbildēja. — Jau pagājuši seši gadi, kopš esmu nodots aizbildniecībā un ievietots trako mājā. Viesmīl, tagad atkal, teiksim, vienu puskausu konjaka. — Tad paskaidrodams: — Es negribu rīkoties pārāk steidzīgi, izpriecai nav tik ātri jābeidzas. — Un tad atkal nosvērti, it kā ziņodams: — Karalaukā es nevarēju paciest šaušanu, visi aizvien šāva tikai uz mani. Tagad šauju vienīgi es ... Dzeriet!

Fon Studmans dzēra. Viņš juta, ka alkohols vispirms kā viegla migla sakāpa smadzenēs. Galvu nepagriezis, ar vienu acs kaktiņu vien Studmans samanīja otrā istabas galā parādāmies viesmīli Zīskindu, kas nu lavījās tuvāk vannas istabas durvīm. Bet arī barons bija viņu pamanījis.

— Diemžēl, noslēgtas, — tas smaidot sacīja, un Zīskinds, nožēlā paraustot plecus, atkal nozuda no viesnīcas administratora redzes loka.

Tad fon Studmans dzirdēja maigi iespiedzamies kādu sievieti un vīriešus sačukstamies. «Uzmanību, virsleitnant! Uzmanību!» kāda iekšēja balss viņam uzsauca, un viņš bija atkal skaidrā prātā.

— To es saprotu, — fon Studmans sacīja. — Bet kā tad mēs esam tikuši pie goda sadzert ar jums šai viesnīcā, ja jūs esat ievietots kādā iestādē, kur atrodaties uzraudzībā?

— Izspruku! — barons iesmējās. — Tie, redz, ir pavisam dumji. Vecais slepenpadomnieks gan lādēsies, kad būs mani atkal dabūjis rokā. Vienu otru jauku notikumiņu es pa šo laiku esmu sabrūvējis, nemaz nerunājot par sargu, kam sadevu pa ķobi. .. Mums te ies par lēnu, — barons murmināja, pēkšņi kļuvis nelaipns. — Pārāk lēni. Viesmīl, vēl vienu konjaku! Pilnu kausu!

— Es lūgtu šampanieti, — Studmans mēģināja iebilst.

Bet tā bija kļūda.

— Konjaku! — barons kliedza jo mežonīgāk. — Konjaku! .. . Kas nedzers konjaku, to nošaus! Man ir vienalga!- — viņš uzbrēca Studma-nam. — Man ir piecdesmit pirmais paragrafs, man par to nekas nebūs. Es esmu tīrasinīgs muižnieks barons fon Bergens. Neviens policists nedrīkst mani aizskart. Esmu vājprātīgs ... Dzeriet!

«Tas nebeigsies labi!» fon Studmans izmisis domāja, kamēr eļļainais šķidrums rīklē lēnām slīdēja lejup. «Sievietes man aiz muguras jau smejas un ķiķina. Piecās minūtēs vājprātīgais bus panācis, ka arī es esmu tādā stāvoklī, kādā viņš grib mūs visus redzēt, un tad noskatīsies, kā normāli cilvēki pārvēršas lopos un rāpo vājprātīgā priekšā. Man jāmēģina. ..» Bet tur nebija ko mēģināt. Nesamulsināmi uzmanīgs nepratis stāvēja durvīs pistoli rokā, pirkstu pie mēlītes un nepieļāva pat vismazāko neuzmanību.

— Ieliet! — tas atkal pavēlēja. — Pilnu kausu šampanieša, lai no jauna atsvaidzina rīkli.

— Pareizi, meistar, jums ir ķēriens! — kāds sauca, tas laikam bija lifta zēns, bet pārējie piekrizdami smējās.

— Jūs esat kavalieris, — Studmans mēģināja vēlreiz. — Ierosinu no istabas izlaist vismaz abas dāmas. Neviens no mums pa to laiku nemēģinās izkļūt ārā, es dodu savu goda vārdu .. .

— Dāmas izraidīt? Nekā nebūs! — atskanēja kliedzieni no aizmugures. — Vai ne tā, Mīcīt? Tik smalki un devīgi mūs katru dienu neuzņem ...

— Jūs dzirdat! — barons nievājoši iesmējās. — Dzeriet! Tagad atkal konjaku. Un sēdieties taču beidzot! Tur pavisam ērti, uz dīvānā. Bez tielēšanās, arī uz gultas! Jūs arī apsēdīsieties, direktora kungs! Tūliņ! Jūs domājat, ka taisu jokus? Es šauju! Tā! — Norībēja šāviens. Atskanēja kliedzieni. — Nu, tagad vispirms atkal iedzeriet. Un ierīkojieties ērti. Svārkus nost, apkaklītes nost, jūs tur, meitenīt, noraisiet priekšautu. Jā, gluži mierīgi noģērbiet arī blūzes ...

— Barona kungs! — fon Studmans nikni sacīja. — Mēs te neesam nekādā prieka namā. Es atsakos .. .

Taču Studmans juta, ka alkohola ietekmē griba un izdarība vairs nesaskanēja: vizītsvārki jau atradās uz krēsla atzveltnes, pirksti knibinājās ap kaklasaiti.

— Es atsakos ... — viņš vēlreiz vāji izsaucās.

— Dzeriet! — «namatēvs» kliedza. Un izsmējīgi piebilda: — Pēc piecām minūtēm jūs vairs neatteiksieties... Tagad šampanieti!

Kaut kas nobrīkšķēja, nošķinda plīstošs stikls. Viesmīlis Zīskinds bija šķērsām uzgāzies galdam un tad novēlies uz grīdas. Tagad viņš tur gārgdams gulēja, acīm redzot, bez samaņas . . .

Pagraba pārzinis, uzlicis lielo ķetnu cieši uz meitenes krūts, smaidīdams sēdēja uz gultas. Vecīgā apkopēja bija apkampusi ar labo roku vienu, ar kreiso otru zēnu; vaigi viņai dega kā uguns, un likās, ka viņa vairs nekā nemana no apkārtējās pasaules.

— Jums jādzer! — vājprātīgais kliedza. — Jūs, kungs, tagad ielejiet pats! Šampanieti!

«Vēl trīs minūtes, un esmu pazudis,» Studmans domāja, tverdams pēc šampanieša pudeles. «Pēc trim minūtēm būšu tikpat pilns kā tie citi...»

Viņš juta pudeles vēso kaklu cieši savā rokā, un galva pēkšņi kļuva skaidra.

«Tas viss taču ir gluži viegli ...» viņš domāja.

Šampanieša pudele bija pārvērtusies rokas granātā. Studmans mazliet atkāpās un svieda pudeli pret sarkansvārča galvu. Pats sekoja tai lēcienā.

Barons, izlaidis no rokām slēdzeni un pistoli, bija nogāzies uz grīdas un kliedza: — Jūs nedrīkstat man nekā darīt! Esmu vājprātīgs! Man ir piecdesmit pirmais paragrafs! Nesitiet mani, lūdzu ne, jūs par to van4 sodīt! Man ir medību apliecība!

Un fon Studmans, iereibuša cilvēka dusmās nemitīgi sizdams nožēlojamo radījumu, saniknots domāja: «Kā es esmu pārrēķinājies! Tas taču ir tikai gļēvulis, viens no tiem, kam karalaukā viesuļuguns laikā katrreiz bija pilnas bikses! Man vajadzēja pašā sākumā kraut tam pa purnu!»

Viņam kļuva pretīgi vēl sist šo mīksto, gļēvo kunkstētāju, sev blakus uz grīdas viņš redzēja slēdzeni, paņēma to, grīļodamies piecēlās, atslēdza durvis un izgāja gaitenī.

Viesnīcas iemītnieki, glābdamies no pērkona negaisa spēcīgajām lietusgāzēm, kuplā skaitā bija sabēguši viesnīcas lielajā zālē un bailēs sarāvās, kad platajās, ar sarkaniem grīdceliņiem noklātajās parādes kāpnēs, kas veda uz pirmo stāvu, pašā augšā grīļodamies parādījās vīrs bez svārkiem, saplēstā kreklā un asiņojošu seju. Vispirms viņu pamanīja tikai nedaudzi, tie pēkšņi apklusa un gaidīja, kas nu būs. Drīz vien uz kāpnēm paskatījās citi, blenza platām acīm, it kā nevarētu ticēt tam, ko redz.

Vīrs grīļodamies stāvēja augšā uz kāpņu pēdējā pakāpiena, viņš stingi lūkojās lejup zālē, cilvēku ņudzoņā, šķita, ka viņš neapjēdz ne to, kas notiek, ne arī to, kur pats atrodas. Viņš kaut ko murmināja. Nevarēja saprast, ko, bet lejā kļuva aizvien klusāk. Tagad bija skaidri sadzirdamas vijoļu skaņas no viesnīcas kafejnīcas.

Rotmistrs fon Prakvics bija piecēlies no krēsla, viņš stingi un neticīgi vērās parādībā.

Viesnīcas kalpotāji palūkojās augšup, iepleta acis un gribēja kaut ko darīt, taču nezināja, ko ...

— Āksti! — iereibušais tagad kliedza no augšas — Ārprātīgie! Domā, ka viņiem ir medību atļaujas apliecība, bet es tiem sadošu!

Viņš vēlreiz kliedza, jau vājākā balsī, uz lejā sastingušajiem skatītājiem: — Es jums, idiotiem, sadošu!

Iereibušais zaudēja līdzsvaru. Jautri izsaucās: — Hoplā! — sešus pakāpienus noskrēja, turoties vel uz kājām. Tad paklupa un nogāzās pa kāpnēm pie pašām kājām viesiem, kas izbijušies atkāpās.

Tagad viņš tur gulēja nekustēdamies, nesamaņā.

— Kur mēs viņu novietosim? — rotmistrs fon Prakvics steidzīgi jautāja un jau satvēra fon Studmanu zem pleciem.

Pēkšņi ap nokritušo sāka ņudzēt viesnīcas kalpotāji. Svešos cilvēkus atbīdīja nost. Zem kāpnēm gaitenī, kas veda uz saimniecības telpām, nozuda Prakvics un nesēji ar Studmanu. Izplatījās jau pirmās ziņas: jauns, amerikanizējies vācietis. Nav pieradis -lietot alkoholu, prohibīcija, dolāru miljardieris, pilns kā mārks . ..

Trīs minūtes vēlāk viss bija atkal kārtībā: [audis pļāpāja, garlaikojās, apjautājās pēc pasta, telefonēja, vēroja lietusgāzes.

PAGELS PĀRDOD GLEZNU

Kad Volfgangs Pagels starp pulksten sešiem un septiņiem vakarā iznāca no mākslas lietu veikala Belevī ielā, lietus vēl arvien gāza, lai gan bija jau kļuvis lēnāks. Šaubīdamies viņš noskatīja ielu no viena gala līdz otram. Kā pie Esplanādes viesnīcas, tā arī pie Rolanda akas bija taksometru pietura. Tie viņu žigli vien nogādātu pie Petras. Taču stūrgalvīga ietiepība neļāva aiztikt šo naudu, kas domāta tikai viņa meitenei vien.

Pagels uzbīdīja veco karavīra cepuri ciešāk un sāka soļot — pusstundas laikā viņš pavisam viegli un ērti varēja nokļūt pie Petras. Pirmīt viņš bija tramvajā laimīgi aizbraucis bez naudas līdz Potsdamas laukumam, lai gan ar gleznu dūrās acīs ikvienam konduktoram. Taču negaisa dēļ pastiprinātā drūzmēšanās tramvajā bija tam par spīti padarījusi iespējamu šādu braukšanu. Tagad ar neaptverami daudz miljoniem kabatā nedrīkstēja riskēt un braukt bez biļetes — ja viņu notvers, būs jāsamaksā soda nauda, jāaiztiek viņas miljoni.

Ejot gar valsts kanclera palasta bezgalīgi garo dārza mūri, Pagels apmierināti svilpo. Viņš ļoti labi zina, ka visi šie spriedelējumi par braukšanas naudu ir tīrās blēņas, ka ir daudz svarīgāk (un ari pieklājīgāk) Pēterim steidzīgi sniegt palīdzību ... bet viņš tikai parausta plecus.

Volfgangs nu atkal reiz ir azartists. Viņš apņēmies visu vakaru likt tikai uz sarkano, lai notiktu kas notikdams, un viņš noteikti liks tikai uz sarkano, velns parāvis, lai arī izredzes nebūtu labvēlīgas, vienalga! Sarkanais tomēr laimē! Un Petras dzīves sarežģījumi nokārtosies labi, ja viņš tikai izpildīs savu nodomu un ieliks viņai rokās neskartus septiņi simti sešdesmit miljonus. Ja no šīs summas trūktu tikai desmit tūkstoši, tikai viens tūkstotis mārku, tad briesmīgās sekas nav nemaz pārredzamas!

Varbūt muļķīgi, droši vien māņticība ... Bet vai tad to var zināt? Sī dzīve ir tik sarežģīta, nekad nevar paredzēt, ko tā izspēlēs, tā izsmej jebkuru loģiku, ikvienu rūpīgu aprēķinu . . . Vai tāpēc nav vislielākās izredzes ar māņticību, ar muļķīgu rēķināšanu, ar absurda un neprāta palīdzību atklāt tās viltīgos paņēmienus? .. . Tātad, Volfgang, viss ir pareizi, un, ja nav pareizi, tad arī tas nav ļaunākais! Nepareiza rēķināšana, vienalga, vai nu ar loģiku, vai arī ar neprātu, ir katra cilvēka privāta izprieca — viņš, Volfgangs Pagels, ir par neprātu.

Tāds esmu, tāds palieku mūžīgi mūžam, āmen!

Septiņi simti sešdesmit miljoni! Apaļš tūkstotis dolāru!! Četri tūkstoši divi simti miera laiku mārku!!! Glīta summiņa vakara pusē tādam, kas vēl divpadsmitos dienā lombardā no tēvoča ubagoja vienu vienīgu dolāru. Glīta summiņa tādam, kam rīta stundā divas ballmaizītes un viena — turklāt ļoti apdauzīta emaljas kanna ar sliktu kafiju bija vēl ārpus iespējamības robežām!

Pagels ir pie Brandenburgas vārtiem, šeit viņš vēlētos mirkli paglāb-lies no nemitīgā lietus, nosusināt seju. Bet tas nav iespējams. Zem vārtu loka drūzmējas ubagi, pauninieki, karā ievainotie. Visus tos no Tīrgarte-nas apkaimes, no Parīzes laukuma šai patvērumā attrencis lietus, un, ja Pagels nostātos tiem blakus, viņš nespētu teikt «nē» un butu apdraudēta viņa naudas neaizskaramība. Viņš atkal iziet lietū un tā aizbēg pats no sevis un no ubagu lūgumiem, ciets kā daudzi cilvēki, ne jau aiz cietsirdības, bet gan aiz nespēka.

Pagels rūpīgi aizsedz ar abām rokām formas tērpa kabatas, un šī darbība mazliet sasprindzina nervus. Ne bikšu kabatās, ne svārku iekškabatās, bet gan ārkabatās viņa naudu apdraud mitrums. Ne uz sekundi viņš neaizmirst (lai arī nezin ko domātu), ka nēsā līdzi šo summu — septiņi simti sešdesmit miljonus. No tiem viena ceturtdaļa, tātad divsimt piecdesmit dolāru, ir labas amerikāņu emisijas bankas naudas zīmes,

• lieliski papīra dolāri, šodien Berlīnē visiekārotākie .

«Es šonakt varu par šo summu likt dejot visai pilsētai!» Volfgangs domā un apmierināti svilpo.

Atlikums, pieci simti septiņdesmit miljoni, ir vācu papīrnauda, viena daļa neticami sīkās naudas zīmēs.

Bet kā gan viss bija tā izkārtojies!. Nebija taču nemaz tik viegli mākslas pūķim vēl šovakar izplēst šo summu! Tik daudz naudas mājās vairs neesot, uz bankām arī vairs neesot ko iet, tās. jau esot slēgtas. Iemaksu,

• to gan, un atlikumu rīt uo rīta pusdesmitos ar kurjeru jebkurā vietā Berlīnē, kur vien Pagela kungs vēlētos. Pagela kungs taču uzticēšot viņam šo summu, vai ne?

Un, tā rhnajot, tirgotājs, resns, plecīgs, melnīgsnējs vīrs diezgan sarkanu seju un turklāt vēl ar asīrieša bārdu, bija skatījies uz telpas sienām. Ar mīlestības pilnu lepnumu. .

Volfgangs ar acīm sekoja šim skatienam. Šinī ziņā viņš nu gan bija sava tēva dēls, jo saprata resnā vīra lepnumu un arī mīlestību pret gleznām, lai gan tā izskatā nevarēja manīt neko radniecisku ar mākslu.

Tepat, tikai divus kvartālus tālāk, pie Potsdamas ielas, mākslas salonā «Vētra» gleznas arī pārdeva. Tur dažreiz ilgi jo ilgi kopā ar Pēteri bija skatīti šie Marki, Kampendonki, Klēes, Noīdēs. Dažreiz bija jā-smejas vai jākrata galva, vai jāšķendējas, jo tur daudz kas bija vien-

kārsi plātīga nekaunība, — tie bija kubisma, futūrisma, ekspresionisma laiki. Mākslinieki ielīmēja savās gleznās laikrakstu papīra skrandas un salauzīja pasauli trīsstūros, kurus tad atkal gribēja sastatīt kopā kā klucīšus saliekamo bilžu spēlē. Bet dažbrīd abi tur stāvēja kā savādu jausmu caurstrāvoti. Pamodās slēptas jūtas, kaut kas aizkustināja, ieskanējās kāda stiga: vai tam visam tomēr ir zināma jēga? Vai šai iepuvušajā laikmetā top arī kaut kas dzīvības pilns?

Taču te pie šī bagātā vīra, kas gleznas pirka tikai tad, ja tās tiešām patika, kam iegūtās mantas pārdošana interesēja visai maz, — te šādus eksperimentus, šādus aklus mēģinājumus neredzēja. Šeit jau pieņemšanas telpā atradās viens Кого, kāds dīķis, pilnīgi ietverts sarkanīgā gaismā, taču vēl sarkanāka bija vientuļā pārcēlāja cepure, kurš ar airi atgrūž laivu no krasta. Tur bija lielisks van Gogs: zaļojošo un dzeltējošo lauku nebeidzamā tāle ar vēl daudz tālāko debess zilumu, un šī debess jau sāk tumst, jo negaisa mākoņi kāpj arvien augstāk. Tur bija Gogēns ar maigi brūnajām meitenēm, kuru skaistās krūtis ir tiešām apburošas, tur bija arī tāds pointīlists kā Sinjaks, bija redzams arī Ruso savā bērna nevarībā, Cīgels ar mierīgi noskaņotu ainavu, kur attēloti zvēri, Leisti-kovs ar saules sarkani apmirdzētām priedēm . . . Bet tas viss jau sen vairs nebija eksperiments: izpratne to bija pārbaudījusi un atzinusi par pietiekami cienījamu, lai varētu mīlēt, un tagad tas viss tika mīlēts. So gleznu īpašniekam varēja uzticēties.

Kaut gan Volfgangs Pagels to visu arī redzēja un saprata, taču viņš tikpat labi zināja, ka drīkstēja šeit prasīt, ko gribēja, pat kaut ko tik neiespējamu kā likt, lai sakašā septiņsimt sešdesmit miljonus pēc pulksten sešiem vakarā, kad visa nauda jau iemaksāta bankā.

Jau tad, kad viņš bija šeit ienācis slapjš kā izpeldināts kaķis un izvilcis aiz vecajiem formas svārkiem paslēpto gleznu, ko bija tur sargājis, cik labi vien spējis, no pērkona negaisa lietusgāzēm, un parādījis to mazliet apaļīgajam kungam, kas viņu sagaidīja un lietišķi, bet ar neuzticīgu skatienu viņā vērdamies, sacīja: «Protams, Pagels... Viņa visveiksmīgākā perioda darbs... Kā uzdevumā jūs pārdodat?» — jau tad Volfgangs nojauta, ka šeit šo gleznu neapšaubāmi nopirks, ka viņš var diktēt noteikumus.

Pagelam atbildot: — Es pārdodu pats savā uzdevumā! — apaļīgais vīrs pasauca salona īpašnieku, un tas, nemaz nebrīnīdamies, ka pārdevējs ir vecos karavīra svārkos (šais laikos vislielākā posta nomāktie cilvēki pārdeva vislielākos dārgumus), gluži strupi noteica:

— Vispjjms novietojiet gleznu tur... Protams, es to pazīstu, doktor Maine. Ģimenes īpašums. Pavisam neparasti labs Pagels . . . Dažreiz viņš taču pats jjārspēja sevi. Ne jau bieži... trīs vai četras reizes ... Parasti viņš man liekas pārāk izskaistināts. Precīzs, nolaizīts, vai ne?

Salona īpašnieks pēkšņi pievērsās Volfgangam:

— Bet jūs no tā nekā nesaprotat? Vai ne? Jūs gribat tikai naudu! Un iespējami daudz, vai ne?

Pagels satrūkās no šī pēkšņā uzbrukuma. Viņš juta, ka vaigos lēnām sakāpj sārtums.

— Esmu viņa dēls, — viņš teica, cik vien iespējams, mierīgi.

Ar to pilnīgi pietika.

— Atvainojos tūkstoškārt, — tirgotājs sacīja. — Es atzīstos, ka esmu ēzelis. Man vajadzēja jūs pazīt, tiklīdz ieraudzīju jūsu acis. .. Vajadzēja pazīt, ja ne citādi, tad pēc acīm. Jūsu tēvs šeit bieži vien sēdēja. Jā. Atbrauca savā slimnieka krēslā, gribēja apskatīt gleznas. Viņš |oti labprāt skatījās uz gleznām ... Vai jūs arī labprāt aplūkojat gleznas?

Atkal šī aprautā, pēkšņā valoda . . . būtībā arī ta bija uzbrukums. Vismaz Volfgangs to izjuta. Viņš nekad nebija padomājis, vai šī glezna, ko viņš atņēma mātei, ir skaista. Patiesībā šis gleznu vīrs bija pavisam pareizi atminējis: lai arī viņš ir Pagela dēls, viņu interesē tikai nauda, kaut arī šī nauda katrā ziņā domāta Pēterim,

Volfgangā pamodās dusmas, mazliet sajauktas ar skumjām, ka viņš patiesi ir tāds, kā viņu vērtē.

— Jā, protams, ļoti labprāt, — viņš īgni atteica.

— Tā ir skaista glezna, — tirgotājs domīgi sacīja. — Es to esmu jau redzējis divas, nē, trīs reizes. Jūsu mātes kundzei nepatika, ka es lo apskatīju ... Vai viņa piekrīt pārdošanai?

Atkal uzbrukums. Pagels sadusmojās pa īstam. Ak dievs, kādas lielas izdarības vienas gleznas dēļ, tik tikko puskvadrātmetra krāsām notriepta linaudekla dēļ! Glezna ir kaut kas, ko var skatīt un vērot, ja patika, bet nav obligāti, nav neatvairāma vajadzība. Bez gleznām varēja dzīvot, bez naudas ne.

— Nepiekrīt, — viņš sirdīgi sacīja. — Mana māte nepavisam nepiekrīt šai pārdošanai.

Tirgotājs pieklājīgi paskatījās viņā, neteica ne vārda un gaidīja.

— Viņa man šo (tēlotā vienaldzībā) lietiņu kādreiz uzdāvināja, jūs taču zināt, ka ģimenēs allaž cits citam kaut ko uzdāvina. Tā kā man tieši tagad vajadzīga nauda, es to atminējos. Es pārdodu, — viņš uzsvērti sacīja, — pret mātes gribu.

Tirgotājs klusēdams noklausījās, tad sacīja vienaldzīgi, bet manāmi vēsāk:

— Jā, jā. Es saprotu. Protams!

Mīkstais resnītis, kas bija nemanāmi nozudis, šis doktors JVĪaincs, atkal parādījās. Tirgotājs paskatījās savā palīgā mākslas vēstures jautājumos, palīgs atbildēja skatienam ar neuzkrītošu galvas mājienu.

— Katrā ziņā jūsu māte neceļ iebildumus pret pārdošanu, — tirgo

tas

tājs sacīja un, uztverdams Pagela jautājošo skatienu, piebilda: — Es nupat liku piezvanīt. Lūdzu, lūdzu, tā nav neuzticība. Es esmu veikalnieks, piesardzīgs veikalnieks. Es nevēlos nekādus sarežģījumus . .,

— Un cik jūs maksāsiet? — Pagels jautāja strupi un īgni.

Māte varēja pa tālruni ar vienu vārdu aizkavēt pārdošanu. Viņa to nav darījusi.. . Volfgangs juta, ka lūzums ir galīgs. Viņš drīkst patstāvīgi iet savus ceļus, tagad un vienmēr šie ceļi būs viņa ceļi vien. Māte par tiem vairs neinteresējas.

— Es maksāju tūkstoš dolāru, tas ir, septiņi simti sešdesmit miljoni mārku, — tirgotājs sacīja. — Atstājiet man gleznu komisijā, lai to šeit novietoju un pārdodu jūsu uzdevumā; iespējams, ka iegūstu daudz augstāku summu. Bet, ja es jūs pareizi sapratu, jums nauda vajadzīga tūliņ?

— Tūliņ. Vēl šinī stundā.

—• Nu, teiksim, rīt no rīta, — tirgotājs smaidīja. — Tas arī ir ļoti ātri. Es to aizsūtīšu jums ar kādu no saviem kalpotājiem, uz kurieni vien’ tik gribat.

— Tūliņ! — Pagels sacīja. — Sai stundā! Man vajag... — viņš aprāva teikumu.

Tirgotājs vērīgi uzlūkoja viņu.

— Kases atlikumu jau nosūtījām uz banku, — viņš laipni sacīja, it kā to ieskaidrotu mazam bērnam. — Es naudu pa nakti nekad neatstāju mājās. Bet rīt no rīta . ..

— Tūliņ! — Pagels sacīja un uzlika roku uz gleznas rāmja. — Vai arī ar pārdošanu nekas neiznāks.

Jā, Pagels situāciju bija uztvēris pareizi. Tirgotājam gan īsti labi nepatika šis darījums, kad nepaklausīgs dēls atņēma mātei viņas vismīļāko gleznu, un, to uzzinājis, tirgotājs bija sarunas temperatūru pazeminājis līdz vēsuma grādiem, tomēr ne mirkli nevilcinātos izmantot šo gadījumu, lai nopirktu gleznu. Sim lielajam, drošajam, bagātajam vīram ar melno asīrieša bārdu — arī tam apziņā kāda vieta bija iepuvusi, kā jau visiem. Nebija pat visniecīgākā iemesla kaunēties no viņa, gluži otrādi! Viņu, Pagelu, vajadzība spiež pārdot, bet lielajam vīram nebija it nekādas vajadzības pirkt.

— Man jāsaņem visa summa pusstundas laikā, — Pagels mierīgi sacīja. — Nauda man vajadzīga šovakar, nevis rit no rīta. Ir vēl citi pircēji...

Mākslas lietu tirgotājs noraidoši pameta ar roku, jo attiecībā uz šo gleznu nekādā ziņā vairs nevarēja būt ne runas par citiem pircējiem.

— Naudu sagādās. Es gan vēl nezinu, kā, bet to sagādās.

Viņš mirkli sačukstējās ar savu padomdevēju Maincu, tas palocīja galvu un aizgāja.

— Nāciet, lūdzu, man līdzi, Pagela kungs! Jā, taču ... gleznu varat mierīgi atstāt šeit ... Es to esmu nopircis.

Pagelu ieveda šā vīra darba istabā, lielā, gandrīz drūmā telpā; pie sienas karājās vienīgi kāda nepazīstama mākslinieka zīmējumi, plašiem vilcieniem uzskicēti ar ogli.

— Lūdzu, apsēdieties! Varbūt tur. Cigaretes ir šeit. Es nolieku jums tuvumā viskiju un sodas pudeli. Var būt, ka tas ilgst (mazliet zobgalīgi) ... trīsdesmit piecas minūtes. Tātad iekārtojieties ērti! Iekšā!

Istabā tagad cits pēc cita sanāca uzņēmumā nodarbinātie, sākot ar akadēmiski izglītotiem mākslas vēsturniekiem un beidzot ar gluži neakadēmiskajām uzņēmuma apkopējām, kas jau iesākušas vakara soli. Maincs bija visiem paskaidrojis vajadzību, un tie, ne vārda neteikuši, pienāca pie šefa rakstāmgalda, izvilka no svārku un vestes kabatām, no naudas makiem un portfeļiem savu bagātību, saskaitīja, nolika uz galda, un šefs pierakstīja:

— Doktors Maincs: viens miljons četri simti trīsdesmit pieci tūkstoši. Zīberta jaunkundze: divi simti sešdesmit tūkstoši. Ploša jaunkundze: septiņi simti trīsdesmit tūkstoši. Es jums, Ploša jaunkundze, pateicos ... — Sī uzņēmuma šefa un viņa nodarbināto savstarpējās attiecības bija droši vien izveidojušās ļoti labas, ikviens, ne vārda neteicis, deva naudu, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Sīs stenografisles mašīnrakstītājas, grāmatveži, gleznu galerijas kalpotāji varbūt no kaut kā atteicās, ko bija nolēmuši šovakar izdarīt. Dažubrīd kāds skatiens skāra kungu atzveltnes krēslā, kas tur dzēra viskiju ar sodu un smēķēja; skatiens nebija ne mazākā mērā naidīgs, tas bija gluži vienaldzīgs.

Sos cilvēkus nemaz neinteresēja, kādam mērķim vīram apvalkātajā formas tērpā tik steidzīgi vajadzīga nauda, ka tiem jāatsakās no saviem vakara priekiem; tie tomēr nebija vienaldzīgi, ja kādu gleznu, ko šefs vēlas pirkt, atkal iznestu no uzņēmuma. Naudas došana, skaitīšana un summas pierakstīšana notika abpusēji lietišķi, kā pats par sevi saprotams darījums, arī tirgotājs necentās izteikt ne sevišķu pateicību, ne lētu joku, ne arī dot kādu neveiklu izskaidrojumu. Un tieši šis lietišķums, šis «pats par sevi saprotams» gandrīz vai mudināja Pagelu paskaidrojot un atvainojaties sacīt: «Man patiesi nauda vajadzīga vēl šovakar. Mana meitene ir cietumā, un man vajag . . .»

Jā, kas viņam īsti bija vajadzīgs? Katrā ziņā tūliņ dabūt naudu, daudz naudas.

Volfgangs Pagels nepateica ne vārda.

— Pagaidiet, Bīrlas jaunkundzi — tirgotājs sacīja. — Jūsu naudas maciņā es redzu piecdesmit tūkstošus, atvainojiet, bet mums šovakar jāsakasa viss, līdz pēdējai markai...

Brūnā skaistule apmulsusi nomurmināja kaut ko par braukšanas naudu.

— Jums nemaz nav vajadzīga braukšanas nauda. Doktors Maincs pasūtījis pāris taksometru, kad slēgsim veikalu, tie jau gaidīs pie durvīm. Šoferi jūs aizvedīs, uz kurieni vien vēlēsieties.

Uz rakstāmgalda pamazām auga papīra naudas zīmju kaudze. Sava kabatas portfeli rakņādamies un to tukšodams, tirgotājs neapmierināts sacīja doktoram Maincam:

— Kad lasa avīzes, paklausās, ko runā audis, tad mums ir naudas plūdi. Tā pieblīvē visas kabatas, tā čaukst visu rokās. Šeit tagad ir savākts viss, kas atradās pie divdesmit septiņiem cilvēkiem, jūs un mani ieskaitot. Pēc miera laika kursa te nav pat septiņsimt mārku. Tagadējais laiks ir smieklīgi pārspīlēta būšana. Ja ļaudis reiz noskaidrotu, cik maza vērtība ir šiem cipariem ar daudzajām nullēm, tad tie ne|autu sevi tā piemānīt.

Doktors Maincs kaut ko pusbalsī steidzīgi čukstēja.

— Nu, protams, piezvaniet tūliņ, no šejienes! Es pa to laiku aiziešu pie sievas. Tur es noteikti dabūšu naudu.

Kamēr doktors Maincs sazvanījās ar kaut kādu direktoru Nolti, kam vēl šovakar jāsaņem 250 papīra dolāru, bet tagad nu jāpaciešas līdz rītdienai, tikmēr Pagels pārdomāja, kādu neparastu nekārtību viņa pieprasījums bija ienesis uzņēmumā. Bet viņš brīnīdamies konstatēja, cik kārtīgi nokārtojās pat šāda nekārtība! Klusi, kā pats parastākais, saprotamākais gadījums. Taksometri gaida pie durvīm, par spīti visam, katrs nodarbinātais nokļūst tur, kur vēlas; uz zīmītes ir kārtīgi pierakstītas atsevišķās summas. .. Tikko rodas nekārtība, jau tiek darīts viss, lai iespējami īsākā laika sprīdī to atkal novērstu.

«Es,» Pagels sadrūmis domā, «arī esmu licis rasties nekārtībai, bet nekad neesmu padomājis, kā to atkal novērst. Tā ir augusi lielāka, aizvien lielāka, tā skārusi jomas, par kuram nekad nebiju domājis. Tagad man viss ir nekārtība, nav vairs nekā, kas būtu kārtībā!»

Uz brīdi viņš atceras, ka bieži vien prasīja, lai Petra no rītiem apģērbjas, pirms Tumaniete ienes kāliju.

«Es esmu pats sevi un jo vairāk Petru kaut kā mānījis. Nekārtība nepārvēršas kārtībā, ja tai pārklāj segu. Gluži otrādi, ta kļūst par nekārtību, kuru pat vairs neuzdrošinies par tādu saukt. Tā kļūst par melu un gļēvulības nekārtību. Vai gan Pēteris ir kaut ko no visa tā izpratis? . . . Ko gan viņa domājusi? ... Vai tāpēc viņai bija tik svarīgi, lai mēs apprecamies? . . . Vai viņai arī bija tieksme pēc kārtības? Ne vārda neteikusi, viņa vienmēr darīja to, ko es ierosināju. Būtībā es nekā nezinu, ko viņa domājusi...»

Biezu papīra naudas sainīti vicinādams un smaidīdams, atgriežas tirgotājs.

— Šovakar manējie visi paliek mājās. Mana sieva ir bezgala laimīga,

viņa bija nodomājusi iet uz kādu šausmīgu pirmizrādi, kurai seko dzejnieka svinības — dzejnieka, kas jau tagad atgādina vērša lielumā uzblīdušu vardi. Sieva ir priecīga, ka nu mēs tur netiekam. Viņa jau sajūsmā zvana visai pasaulei, ka esam gluži bez naudas, bez neviena feniņa — Rīt lasīšu par savu maksātnespēju laikrakstā ... Kā jums veicās, doktor? 4

Izrādījās, ka arī doktoram Maincam bijušas sekmes: direktors Nolte bija ar mieru savus divi simti piecdesmit dolārus pagaidīt līdz rītdienai.

— Lūdzu, Pagela kungs, — tirgotājs sacīja. — Tūkstoš dolāru jeb septiņsimt sešdesmit miljoni mārku. Tas gan ilga, — viņš izvilka pulksteni, — trīsdesmit astoņas minūtes; par tām astoņām minūtēm lūdzu mani atvainot.

«Kāpēc gan viņš īsti mani izsmej?» Pagels sarūgtināts domāja. «Būtu labāk pajautājis, kādē| man nauda vajadzīga! Var taču nonākt tādā stāvoklī, kad nauda vajadzīga tūliņ!» Iekšēja balss viņam atgādina, ka šādā stāvoklī var gan nonākt joti viegli, bet tad vēl paliek arī kaut kas tāds kā vainas apziņa. .. «Vai tad man jāatbild par policijas muļķībām?!» viņš saniknojās.

— Mazliet par daudz papīra, tomēr atbilst laikmeta iezīmei,— mākslas lietu tirgotājs smaidīja. — Vai nelikt visu to iesaiņot paciņā? Jūs labāk sabāzīsiet visu kabatās? Ārā stipri līst. Bet jūs droši vien brauksiet ar taksometru... Kolīdz iziesiet pa durvīm, tūliņ pa labi, pie Esplanādes viesnīcas... Varbūt pateikt, lai taksometru izsauc šurp?

— Nē, pateicos, — Pagels, naudas zīmes kabatās stūķēdams, bija īgni teicis. — Iešu kājām . . .

Un nu jau viņš gāja pa Ķēniņa ielu, diezgan izmircis, uzlicis rokas uz abām ārkabatām, tās sargādams. Visi varēja kļūt īgni uz Volfgangu, kā viņa māte, vai zoboties par viņu, kā šis gleznu kupcis, visi varēja nonākt arī grūtībās, kā Pēteris, — viņš darīja tieši to, ko gribēja, kaut vai ar galvu jāskrien sienā. Viņš neaizskāra naudu, nedomāja pasaukt taksometru, lai gan kabatas bāztin piebāztas ar naudu, ka vai pušu plīsa! Ja viņš negrib, viņu nepiespiedīs ne lietus, ne nogurums.

Arī tagad Pagels negāja tieši uz policijas iecirkni, kur atradās Petra; viņš vispirms gāja pie Tumanietes — izlūkot. Viņš vēl arvien bija pārliecināts, ka dzīvē visam ir laika diezgan. Viņš bija kā zirgēzelis: jo vairāk viņu sita, jo ietiepīgāks viņš kļuva.

Kas to zina ... Varbūt viņam bija vienkārši bailes no tā, ko uzzinās iecirknī? Varbūt viņš baidījās no kauna, kas būs jāizjūt, kad ieraudzīs Petru šai nožēlojamā stāvoklī?

Svilpodams viņš šķērso Aleksandra laukumu un iegriežas Landsber-gas ielā. Viņš intensīvi pārdomā, kas gan Petrai sagādātu vairāk prieka: tabakas vai puķu veikals? Vai vēl labāk slidotava? . . .

PETRA IECIRKNĪ

Policijas obervahtmeistars Leo Gubalke nekādā ziņā nebija tas vīrs, kam vai nu dienestā, vai ārpus tā būtu tieksme nevajadzīgi izlietot savu varu, kašķēties vai dzīt intrigas. Sie visbīstamākie kārdinājumi, kādi var būt ikvienam, kam dota vara sacīt: «Paklausi vai sprāgsti nost!» — viņu nekad nekārdināja. Ja nu viņam mājās vai dienestā tomēr šad tad atgadījās kāda no šīm mafajām nelaimītēm, no kurām nav brīvs neviens cilvēka pašlepnums, tad izdarīt šos^mazos greciņus viņu aizvien pamudināja pārspīlētā kārtības un precizitātes izjūta.

Sī izjūta lika viņam paņemt līdzi no vārtu ejas Ceorga baznīcas ielā Petru Lēdigu, un šī pati izjūta bija arī tā, kas uz iecirkņa priekšnieka pārmetuma pilno jautājumu: «Bet, Gubalke, jūs, tieši jūs nokavējāties veselas divdesmit minūtes?!» — lika atbildēt ar brašu ziņojumu:

— Bija jāaiztur un jāatved kāds cilvēks. Tā ir meitene. . . kam darīšanas ar azartistiem.

Sis pēdējais palīgteikums, kuru viņš nekad neteiktu, ja nebūtu nokavējies, jo viņam pat ne prātā nenāca nodarīt Petrai Lēdigai ko (aunu, — šis palīgteikums uz dažām stundām bija vienīgais, ko iecirknis pagaidām uzzināja par šo aizturēšanu. Obervahtmeistars Gubalke bija tikai gribējis puskailo meiteni aizdabūt prom no ielas. Viņam bija padomā nosēdināt viņu iecirknī uz sola un pagādāt kaut ko ēdamu. Tad jau līdz vakaram redzētu, kas ar šo meiteni īsti darāms, izkaulētu no kādas labdarības biedrības pāris drēbju gabalu un tad pēc nopietnas sarunas par kārtību un nolaidību atlaistu mazo vārguli, lai iet atkal ārā — dzīvē.

So labo nodomu izpildīšanu Gubalkes kungs aizstāja ar ziņojumu: «Darīšanas ar azartistiem.» Vienīgi ar labsirdību, ar līdzcietību attaisnot nokavēšanos tomēr būtu neakurātība; teikums par azartistiem attaisnoja šo neakurātību, pārvēršot to par noteiktu dienesta pienākumu izpildi. Līdz tai sekundei, kad šis teikums, nu vairs nenotverams, bija izsprucis pār viņa lūpām, Gubalke pat sapnī nebija domājis apvainot meiteni Petru kā vainīgu viņas drauga azarlkaislē, par ko viņš dzirdējis arī tikai no sievu tenkām. Bet cilvēks ir vājš radījums, un gandrīz visiem, kā vīriešiem, tā sievietēm, mēle ir šīs vājības vājākais punkts. Cenšoties attaisnoties, Gubalke sajauca vienā jēdzienā Petras likteni ar azartista likteni un tad, lai viss skanētu vēl labāk, pārvērta «azartistu» par «azartistiem».

Nav ne mazāko šaubu, ka obervahtmeistars Leo Gubalke šai mirklī it nemaz nepārredzēja, ko ar šo teikumu nodara Petrai Lēdigai. Viņš steidzīgi piesprādzēja pistoli, pieāķēja gumijas rundziņu un domāja tikai, ka ar vislielāko ātrumu jānokļūst Mazajā Frankfurtes ielā pie saviem biedriem, kas tur nevarēja tikt galā ar kaut kādām savstarpēji naidīgām

cīkstoņu biedrībām un bija iekļuvuši sprukās. Viņš ta steidzās, ka, skriedams prom, neveltīja meitenei dežūrtelpā pat neviena skatiena. Ja viņš vēlreiz tika par viņu padomājis, tad noteikti ar visskaidrāko sirdsapziņu.. Viņa tagad no ielas bija nokļuvusi iecirknī, katrā ziņā drošībā . .. Viņš atgriezīsies, vēlākais, pēc divām stundām un nokārtos šo starpgadījumu.

Bet, diemžēl, divas stundas vēlāk obervahtmeistars Leo Gubalke gulēja uz nāves gultas slimnīcā pie Frīdribshainas, zarnas bija saplosījusi kāda ļauni viltīga slepkavas lode, un viņš stundu pēc stundas ļoti sāpīgi un grūti cīnījās ar visnekārtīgāko un visnetīrāko nāvi, kādā bija jāmirst tik tīrīgam un kārtīgam vīram. Petras Lēdigas liktenis ies savu gaitu bez viņa ziņas.

Tomēr mirstošais to ietekmēja arī turpmāk. Tās divas stundas, līdz vēsts par Gubalkes noslepkavošanu sasniedza un satrauca iecirkni, Petra Lēdiga pavadīja vēl diezgan mierīga un netraucēta. Atskaitot mazu starpgadījumu, ar viņu nekas pieminēšanas cienīgs nebija noticis. Kāds formā tērpts vienaldzīgs cilvēks, ne labs, ne ļauns, iebīdīja viņu kādā mazā kamerā, kas izskatījās gandrīz vai kā zvēru krātiņš zooloģiskajā dārzā: trīs slēgtas sienas un ceturtā verama uz dežūrtelpas pusi, nodrošināta ar restu stieņiem. Dzirdot Petras lūgumu atnest kaut ko ēdamu, vienalga, ko, — policista kungs to esot apsolījis, — vienaldzīgais vispirms bija atrūcis:

— Tas nav /te paredzēts, jums jāpagaida, līdz tiksiet ievietota Alekša. — Bet tad pēc brīža bija tomēr atnesis krietni sakaltušas maizes donu un kafijas krūzi. Kameru neatverot, viņš visu to pasniedza pa diezgan platajām restu stieņu atstarpēm.

Badā novārgušajai nekas cits nevarēja būt labāks par šo barību. Maizes dona bija tik cieta, ka nokost varēja tikai ļoti mazus gabaliņus, kas tad vēl ilgi jākošjā. Sīs garlaicīgās ēšanas sākumā viņai apšķebinājās dūša, tas joņiem atkārtojās vairākas reizes; kuņģis atteicās uzņemt barību, liedzās atkal darboties. Aizvērtām acīm uz sola tupēdama, galvu atspiedusi kameras kaktā, vienos sviedros, jo periodiski uznākošajos nespēka brīžos tie plūda aumaļām, Petra varonīgi centās apturēt vemšanas lēkmes. Neatlaidīgi viņa atkal un atkal piespieda barību atgriezties kuņģī.

«Man jaēd,» viņa truli un bezgalīgi nogurusi domāja, tomēr tur nebija ne vēsts no nevarības. «Es taču neēdu tikai sevis dēļ vien!»

Tā šīs maizes donas notiesāšana, kuru trīsgadīgs bērns veikta piecās minūtēs, Petrai ilgi gandrīz vai veselu pusstundu. Bet, kad viņa to bija apēdusi, pa visu ķermeni plūda fiziska siltuma sajūta, kas šķita ļoti tuva dvēseliskas laimes sajūtai.

Ja Petra šai laikā nebija pievērsusi uzmanību pat tuvākajai apkārtnei, tad tagad, gandrīz jau pilnīgi atspirgusi, viņa ar interesi vēroja dzīvi

dežūrtelpā. Pasaule viņu nepārsteidza ne ar kādām šausmām. Kas nāca no turienes, kur bija dzimusi un uzaugusi viņa, tam ne alkatība un nekrietnība, ne ari netikums un dzeršanas posts vairs neiedvesa šausmas. Tas viss bija cilvēku dzīves sastāvdaļa, šīs dzīves izpausme, tāpat, protams, arī Volfganga smaids un apskāviens, prieks par jaunu kleitu vai puķu veikala skatlogu bija šīs dzīves sastāvdaļa un izpausme.

Nākamajā pusstundā arī nenotika nekas sevišķs, kas Petru varētu sabiedēt. Ieveda kādu smaildeguni, pēc izskata izbadējušos zēnu, kas, kā noskaidroja pusbalsī izdarītā nopratināšana, kādā preču namā mēģinājis pavedināt kurpju pāri nākt līdzi. Kādu diezgan iereibušu tēriņa nemaksātāju. Kādu nelaimīga izskata sievieti, kas valkāja pleAi lakatu un, kā likās, bija profesionāla mēbelētu istabu īrētāja, kuras vainīgais nolūks tur kaut ko nočiept. Kādu vīru, kas apzeltītus pulksteņus pārdeva par tīra zelta pulksteņiem, pie kam pircēju tam netrūka, jo tas vienmēr prata iegalvot, ka šī ir vienreizējā izdevība, tāpēc ka pulkstenis zagta manta.

No dzīves jūras ar dusēt aizejošas dienas novakara vilni iecirknī ieskalotās avāriju paliekas aukstasinīgā mierā ļāvās nopratināšanai un padevīgi aizsoļoja uz sav'u krātiņu, kura durvis uniformētais vīrs vienaldzīgi noslēdza.

Tad kļuva skaļāk. Divi policisti ieveda trakojošu, pilnīgi piedzērušos sievišķi. To gan 'vairāk nesa nekā veda aiz rokām. Viņi noklausījās visneķītrākajās lamās ar gandrīz vai laipnu mieru un ziņoja, ka šī meiča «izvilkusi» savam tikpat iereibušajam kavalierim kabatas portfeli.

Trešais policists ieveda bālu, muļķīga izskata kavalieri, kurš, acīm redzot, nemaz neizprata, kas te notiek ap viņu, jo bija ļoti aizņemts ar sevi pašu. Tas jutās ļoti nelabi.

Piedzērušās skuķes ķērkšana izjauca jebkuru mēģinājumu sastādīt protokolu, dzeltenīgais, tikai pusbalsī runājošais sekretārs nespēja piespiest to klusēt. Atkal un atkal tā mēģināja ar saviem garajiem, sarkani lakotajiem, bet netīrajiem nagiem ieklupt policistu, sekretāra un arī kavaliera sejā.

Ieraugot šo meiču, Petru Lēdigu sagrāba briesmīgas bailes. Tā atgādināja to laiku, kas, pēc viņas domām, jau sen bija nogrimis pagātnes jūrā un no kā viņa vēl šodien kaunējās. Petra gan nepazina šo meiteni pēc vārda, bet gan pēc tās nodarbošanās pilsētas rietumu daļas labākajos rajonos: Tauentcīnas ielā, Kūrfirsta dambī, pēc lokālu slēgšanas arī Augsburgas ielā. Tanī apkaimē, tās medību rajonā, meiču saukāja par Vistu Liju. laikam gan līkā, plānā deguna pēc un arī nevaldāmā naida dēļ pret jebkuru konkurenci.

Tais ļaunajās dienās, kad Petra vēl nebija lūgusi Volfgangu ņemt viņu līdzi, viņai arī tika gadījušās divas vai trīs sadursmes ar Vistu Liju,

jo tad viņa, kad naudas bads kļuva pārāk neizturams, vēl šad un tad (diezgan reti) pati bija gājusi medīt kālu naudīgu kungu. Vistu Lija toreiz laikam nupat "kā bija uzņemta kontroles uzskaitē, un, sākot ar to brīdi, tā vajāja ikvienu, kura nepiederēja pie «profesionālajām», ar tādu liesmainu, skaļu naidu, kas pieļāva pat viszemiskāko rīcību. Ja Vistu Lija pamanīja tādu meiteni, malu mednieci, kura tās «rajonā» uzrunāja kādu kungu vai arī tikai pašaudījās ar acīm, tā vispirms mēģināja uzsū-' tīt vainīgajai policiju. Ja tas neizdevās vai arī sanitārā dienesta policista nebija tuvumā, Vistu Lija nekautrējās nozākāt un nomelnot «pieklīdušo», lai kavalieris to dzirdētu, sāka ar ļaunprātīgu apgalvojumu un nonāca līdz visļaunākajam: vispirms tikai -— viņa zogot, tad drīz vien sekoja — viņa esot veneriķe, viņai esot kašķis un tā tālāk, un tā tālāk.

Jau toreiz Vistu Lijas pēdējais ierocis bija kaucoša spiegšana, histērisks niknuma kliedziens, kokaīna un alkohola ietekmē neiedomājami spalgs. Kad tā sāka kliegt, joza prom ikviens kavalieris.

Petrai vienmēr bija licies, ka Vistu Lijai viņa sevišķi nepatīk, ka tā viņu vajā ar pavisam traku ienaidu. Reiz no tās nagiem viņu bija izglābusi tikai paniska bēgšana pa naksnīgajām ielām līdz pat Viktorijas Luizes laukumam, kur viņa beidzot atrada paslēptuvi aiz pīlāru pusapļa. Turpretī kāda cita reize vis tik laimīgi nebeidzās: Vistu Lija iztrieca viņu no taksometra, kurā viņa bija iekāpusi kopā ar kādu kungu, un tad abas sāka plēsties (kungs taksometrā bija aizbēdzis), līdz beidzot Petrai bija saplēsta kleita un salauzts lietussargs.

Tas viss jau ļoti sen pagājis. .. Gandrīz vai gads, varbūt vairāk nekā gads?... Bezgala daudz Petra pēc tam ir pieredzējusi. Kopš tā laika viņai atvērusies citas pasaules vārti, un tomēr viņa arī vēl tagad raugās toreizējā ienaidniecē tikpat tramīgi kā senāk. Tā arī ir pārmainījusies pa šo laiku, taču uz ļauno pusi. Par Vistu Lijas zūdošo pievilcīgumu jau pietiekami liecināja «medību» rajona pārcelšana no bagātajiem rietumiem uz nabadzīgajiem austrumiem, kam par iemeslu galvenokārt bijušas narkotiskās indes, kokaīns un alkohols, kuras jaunajā būtnē atstājušas sava postošā iespaida pēdas. Toreiz vēl maigais, apaļais vaigs tagad bija kalsns un grumbains, mīkstās, sarkanās lūpas saplaisājušas un izkaltušas, kustības nemierīgas, gandrīz vai nenormālas.

Vistu Lija kliedza, izšļāca visu ļauno niknumu, tā lamājās, līdz aptrūka elpa. Tad dzeltenīgais sekretārs kaut ko jautāja, un nu gāja atkal vaļā, it kā šai sievietē noslēpumainā kārtā rastos aizvien jauni neķītri vārdi un izdarības. Beidzot sekretārs pamāja abiem policistiem, tie pagrieza meiču kameru virzienā, un viens no tiem mierīgi sacīja:

— Nu, nāc, mazā, izguli skurbuli!

Vistu Lija grasījās atsākt lamāšanos, bet te tās skatiens cauri restēm pamanīja Petru. Tā uzreiz apstājās un triumfēdama kliedza:

Beidzot jums šī maita ir rokā?! Paldies dievam, ak, šī sasodītā plancka ... Vai tā jau ir zem kontroles?! Tāda cūka, atņem pieklājīgai meitenei visus kavalierus un aplaiž tos vēl ar slimību, šī nožēlojamā slampa! Viņa iet uz ielas medībās, vahtmeistara kungs, katru vakaru ... un viņa ir pilna ar visu slimību baciļiem, tik netīra cūka kā . ..

— Nāc, nāc, meitēn! — policists mierīgi sacīja un citu pēc cita atlieca tās pirkstus no Petras kameras restu stieņiem, kurus tā bija krampjani aptvērusi. — Mazliet izgulies!

Sekretārs aiz galda bija piecēlies un pienācis tuvāk.

— Aizvediet to labāk uz otru pusi! — viņš sacīja. — Citādi pati savus vārdus vairs nevar sadzirdēt. Kokaīns. . . Kad tā iedarbība izzudīs, tā saplaks kā slapja grīdas lupata.

Policisti palocīja galvas, plecīgie vīri aizveda meiteni, kura visu laiku raustījās un turējās kājās tikai aiz neprātīgā niknuma, kas nemitīgi uzliesmoja. Vēl no tālienes tā pāri plecam aizkliedza lamu vārdus Petrai.

Sekretārs lēnām pievērsa Petrai savu tumšo, nogurušo un slimīgo skatienu (arī acu baltumi viņam bija dzelteni) un pusbalsī jautāja: — Vai tā runā patiesību? Vai jūs esat gājusi uz ielas medībās?

Petra, pēkšņi izšķīrusies, palocīja galvu:

— Jā. Agrāk, pirms gada. Tagad jau sen vairs ne.

Arī sekretārs palocīja galvu, ļoti vienaldzīgi. Viņš atkal devās pie sava galda. Taču vēlreiz apstājās, pagriezās un jautāja:

— Vai jūs patiesi esat slima?

Petra enerģiski pakratīja galvu:

— Nē. Nekad neesmu slimojusi.

Sekretārs atkal palocīja galvu, aizgāja beidzot līdz galdam, apsēdās un atsāka pārtraukto rakstīšanu.

Dzīve iecirknī ritēja tālāk, varbūt dažu labu no aizturētajiem mocīja bailes, nemiers un rūpes, varbūt iereibušos baidīja sapņi... Ārēji viss bija gluds, mierīgs, vienaldzīgs.

Tā viss ritēja, līdz tūliņ pēc pulksten sešiem pa tālruni paziņoja, ka obervahtmeistars Leo Gubalke guļot ievainots vēderā un vairs neesot glābjams. Laikam nomiršot vēl pirms pusnakts. Pēc-šī ziņojuma dzīve iecirknī pilnīgi pārmainījās. Pastāvīgi klaudzēja durvis, aizvien nāca un gāja ierēdņi civilā un formas tērpos. Pa pāriem sačukstējās; klāt pienāca trešais, kāds lādējās. Ap pusseptiņiem pārradās Cubalkes biedri, kuriem cīņā ar abām cīkstoņu biedrībām viņš tieši grasījies iet palīgā, bet tad viņu trāpījusi slepkavas lode. (Visā cīņas laikā vienīgais šāviens.) Dudināšana, sačukstēšanās pastiprinājās. Tika dauzīts pa galdu; kāds policists sadrūmis stāvēja kaktā un nepārtraukti vīcināja gumijas rundziņu; skatieni, kas skāra aizturētos, ntebija vairs vienaldzīgi, bet gan satumsuši.

Jo sevišķi iespaidīgi bija skatieni, kas apstājās pie Petras Lēdigas. Sekretārs ikvienam stāstīja, ka šī te esot «Leo pēdējais sekmīgi izpildītais dienesta pienākums». Tāpēc, ka aizturējis šo meiteni, Gubalke nokavējies par divdesmit minūtēm. Būtu viņš ieradies laikā, izgājis kopīgi ar pārējiem, varbūt slepkavas lode viņu netrāpītu ... Jā, gluži noteikti — netrāpītu!

Grūtajā un moku pilnajā cīņā ar nāvi mirstošais varbūt tagad domāja par sievu un bērniem. Un, ciešot sāpju elles mokas, viņš varbūt priecājās, ka vismaz viņa meitenes mazgājas tāpat kā viņš. Gubalke atstāja šinī pasaulē savas būtības pēdas, mazu zīmi par to, ko viņš uzskatīja par kārtību. Varbūt nāves ēnā domāja, ka nekad vairs savā mūžā nesēdēs tīrā kancelejā un nesastādīs kārtīgus sarakstus. Varbūt par savu ģimenes dārziņu ar lapenīti. Varbūt arī par to, vai miršanas un apbedīšanas kases vīri tagad, kad nauda zaudējusi vērtību, maksās tik daudz, lai pietiktu pieklājīgai apbedīšanai. Par daudz ko varēja mirstošais domāt, bet varbūtība, ka viņš domāja par Petru Lēdigu kā savu «dienesta pienākumu pēdējo izpildi», bija |oti niecīga.

Un tomēr mirstošais vēl ietekmēja šo gadījumu, viņš to atdalīja no visiem pārējiem. Kolēģu acis vairs nesaskatīja tur, uz sola, sēžam nenozīmīgu jaunu meiteni. — Mirstošais taču viņas dēļ nebūtu velti nokavējis darbu par veselām divdesmit minūtēm! Gubalkes pēdējam dienesta aktam bija jābūt svarīgam.

Iecirkņa priekšnieks ar sirmajām ūsām, smagnējs, liels, pēc izskata bēdīgs vīrs, ienāca, nostājās blakus sekretāra galdam un, pametis ar acīm, jautāja:

— Vai tā ir viņa?

— Tā ir viņa! — sekretārs pusbalsī apstiprināja.

— Viņš man tikai sacīja, ka viņai esot darīšanas ar azartistiem. Nekā vairāk.

— Es viņu vēl neesmu nopratinājis, — sekretārs čukstēja. — Gribēju pagaidīt, līdz ... viņš atnāk.

— Nopratiniet! — iecirkņa priekšnieks sacīja.

— Iereibusī sieviete, kas pirmīt sacēla te briesmīgu traci, pazina viņu . . . Viņa ir gājusi uz ielas medīt, arī pati man atzinās, gan apgalvo, ka pēdējā laikā vairs ne.

— Jā, viņam bija vērīgs skatiens. Viņš redzēja visu, kas kaut kādi nebija kārtībā. Es ļoti izjutīšu, ka viņa trūkst.

— Mēs visi izjutīsim. Varen čakls un labs biedrs, nemaz nebija karjerists.

— Jā . . . mēs visi. . . Nopratiniet viņu! Atcerieties, ka vienīgais, ko viņš sacīja, bija kaut kas par azartistiem.

— Par to jau es domāju. Kā to var piemirst?! Es viņu ņemšu stingri firiekšā .. . Neizlocīsies.

Petru pieveda pie galda. Ja viņa jau no biežajiem skatieniem un apstāšanās pie viņas kameras nebūtu nomanījusi kaut ko notiekam, tad tagad šim tonim, kā dzeltenīgais sekretārs ar viņu runāja, katrā ziņā vajadzēja atklāt, ka noskaņojums ir mainījies un pie tam viņai par Jaunu. Kaut kas bija gadījies, ja šie ļaudis nu nelāgi domā par viņu. Vai tam bija kāds sakars ar Volfiju? Sī nedrošība biedēja un mulsināja. Vienu vai divas reizes viņa atsaucās uz laipno ▼ahtmeistaru, «kurš dzīvo mūsu namā», bet iecirkņa priekšnieka, kā arī sekretāra atbilde uz šo atsaukšanos bija drūma klusēšana, kas viņu vēl vairāk sabiedēja.

Nopratināšana bija vēl ciešama, kamēr tā skāra tikai viņu vien, kamēr viņa varēja teikt visu patiesību. Bet, kad uzpeldēja jautājums par viņas drauga ienākuma avotiem, kad tika minēts vārds «azartists», Petra samulsa, baiļu un neziņas nomākta. ,

Viņa bez vilcināšanās atzinās, ka dažas reizes — «astoņas vai desmit reizes, tik labi vairs neatminos» — uz ielas uzrunājusi kungus, aizgājusi tiem līdzi un par to saņēmusi naudu. Bet viņa negribēja atzīt, ka Volfgangs ir azartists, spēlē uz naudu un ka šī spēle kopš ilgāka laika ir viņu galvenais ienākums.

, Petra nebija pat gluži skaidrībā, vai azartspēles ir aizliegtas, jo Volfgangs taču nemaz neslēpa, ka spēlē. Tomēr, drošs paliek drošs, viņa bija piesardzīga un meloja. Ak, arī ar vārdu «azartists» mirstošais viņai bija izdarījis lāča pakalpojumu! Vārds «azartists» Berlīnes austrumos apzīmē pavisam ko citu nekā rietumos. Aizdomīga meitene, kas «medīja» ielās un kam bija pastāvīgs draugs un turklāt arī vēl «darīšanas ar azartistiem», — tas viss kopā austrumos nozīmēja draudzeni kādam blēdīgam kāršu spēlmanim, šuleram, vai arī vientiesīšu apkrāpējam, veiklam «trīs lapiņu» trika meistaram. Abu policijas ierēdņu acīs viņa bija meitene, kas savam draugam pakalpoja, ievilinot tīklos apspēlējamos upurus.

Policijas iecirknī Berlīnes rietumos šis norādījums uz azartistiem nozīmētu pavisam ko citu. Rietumi, tur to zināja ikviens, mudžēt mudžēja no ^spēļu klubiem. Gandrīz vai puse no augstākās sabiedrības un katrā ziņa visa vidusšķira apmeklēja šos klubus. Azartspēļu apkarošanas policija gan ik nakti nenogurusi medīja šos klubus, bet tas bija Sizifa darbs: desmit slēgto klubu vietā tūliņ atvēra divdesmit jaunus. Notvertos azar-tistus pat nesodīja, jo tad Rietumberlīnes iedzīvotāju skaits samazinātos turpat vai uz pusi. Arestēja tikai spēļu klubu īpašniekus un krupjē un konfiscēja visu tur apgrozībā esošo naudu.

Būtu Petra atzinusies, ka viņas draugs apmeklē kādu spēļu klubu rietumos, austrumu policijai zustu jebkura interese par šo lietu. Pelra

turpretī visādi izvairījās no tiešas atbildes, izlikās nezinām, meloja, div vai trīs reizes melos sapinās un tagad nevarīgi klusēja.

Ja šo gadījumu mirstošais neredzami ari vēl turētu rokās, tad taga tas zaudētu sākotnējo nozīmību. Tur nekas liels nevarēja slēpties; ma ticams, ka meitene, kas tik neveikli meloja un, izsakot nepatiesību, tūli arī nosarka, un pārteicās, varētu noderēt slīpētam krāpniekam par ievil' nātāju un vispār būt jebkāda palīdze rūdītam noziedzniekam. Bet mirstošā Gubalkes pirmīt izteiktie vārdi vēl aizvien lika apsvērt iespējamīb ka tur slēpjas kas nezināms, kaut kas smags. Petrai uzkliedza, viņu tēvi ķīgi pamācīja, norādīja uz jaunajām sekām. Kad tas viss tomēr neizraisīja vaļsirdīgu atbildi, Petru atkal aizveda kamerā.

— Ar transportu pulksten septiņos uz Alekšu, — iecirkņa priekšnieks izlēma. — Pasvītrojiet protokolā lietas svarīgumu!

Sekretāis kaut ko pačukstēja.

— Protams, mēs varam pamēģināt to zelli vēl notvert. Bet tas jau sen būs aizlaidies lapās. Tomēr katram gadījumam es tūliņ aizsūtīšu vienu cilvēku uz Georga baznīcas ielu.

Kad pulksten septiņos pie iecirkņa pieturēja policijas kārtējā transporta zaļais auto, tanī ievietoja arī Petru. Lija lietus. Petrai iznāca sēdēt blakus savai ienaidniccei Vistu Lijai, bet izrādījās, ka sekretāram taisnība: kokaīna skurbulis bija izgaisis, un meiča jutās gluži nevarīga. Petrai brauciena laikā vajadzēja to atbalstīt un saturēt, lai tā nenokristu no sēdekļa.

PAGELS UZZINA KO JAUNU PAR PETRU

No Landsbergas ielas viņš iegriežas Golnova ielā. Pa labi paliek Vīna iela, pa kreisi Landvēra iela. Tagad pa labi tuvojas Ceriņu iela, kas ar saviem pāris namiem ir tikai tāda maza ieliņa, uz kuras stūra atrodas «Lieldestilācija», kurā Pagels vēl nekad nav bijis.

Lēnām un apdomīgi viņš liek soļus pa kāpnēm augšup, pieiet pie letes un pieprasa vermutu. Vermuts maksā septiņdesmit tūkstoši mārku, un tam ir nerektificēta degvīna piegarša. Pagels samaksā un iet jau uz durvīm, bet tad atceras, ka viņam vairs nav cigarešu. Viņš griežas atpakaļ un pieprasa paciņu Lucky Strike. Taču Lucky Strike tirgotavā nav, tās vietā piedāvā Camel. «Arī nav smādējams,» Pagels nodomā, paņem paciņu Camel, aizsmēķē cigareti un pieprasa vēl vienu glāzi vermuta.

Kādu brīdi viņš stāv pie letes, mazliet drebinās slapjajās drēbēs, pret šiem drebuļiem nelīdz pat negaršīgais vermuts. Viņš tāpēc pasūta vēl divkāršu konjaka devu, visu vienā glāzē, bet konjaks pretīgi garšo pēc

spirta. Tomēr viegls siltums tagād kāpj augšup no kuņģa un lēnām izplatās pa visu ķermeni. Tas ir tikai fizisks siltums, tas nav viņa paša siltums, tas nesagādā to mierīgās laimes sajūtu, ko izjuta Petra, apēdusi maizes donu.

Pagels paliek tāpat vien stāvot, vienaldzīgi raugās smirdošajā kroga telpā, kur trokšņo apmeklētāji. Viņu pēkšņi sagrābis bezgalīgs izmisums; viņš ir pārliecināts, ka jau tagad, pirms vēl nav spēris ne soli Petras labā, viss, it viss ir pagalam. Volfgangu it nemaz vairs nesatrauc, ka tik rūpīgi sargātā nauda tagad taču nav vairs visa. Jā, viņš tagad labāk vēlētos, ka tā aizplūstu, izkaisītos... ja iespējams, pilnīgi bez viņa līdzdalības, — jo ko gan nauda var līdzēt? Bet, ja nelīdz nauda, kas tad līdz? Ak, vai tad vispār vienmēr jāpalīdz?! Ir taču gluži vienalga, kas notiek!

Tā viņš tur stāv.

Pagelam vislabāk patiktu šeit tā stāvēt un stāvēt; katrs solis, ko viņš spertu, viņu tuvinās lēmumam, ko viņš nevēlas, ko grib novilcināt līdz pēdējam. Pagelam iekrīt prātā, ka viņš īstenībā visu dienu nekā cita nav darījis kā tikai vilcinājies. Tikko dabūtu naudu, tad gan viņš ko darītu, tad apsāktu kaut ko lielisku! Tagad viņam bija nauda, bet viņš mierīgi un nogaidoši stāvēja pie letes.

Jauns resgalis, žokejcepuri atstūmis greizi uz vienas auss, pienāk pie viņa, osta dūmus un diedelē cigareti:

— Dod taču man vienu cigareti, es esmu traks uz saldajām angle-nēm! Draudziņ, esi taču cilvēks, atstāj man vismaz kādu dūmiņu.

Ne vārda neteicis, Volfgangs, klusi smaidot, purina galvu — puiša seja pēkšņi satumst. Tas pagriežas un iet. Volfgangs ieliek roku kabatā, izvelk tur no paciņas cigareti, spalgi sauc: — Ķer! — un pasviež puisim cigareti. Tas satver, mazliet paloka galvu, un tūliņ Pagelu ielenc trīs vai četri resgaļi, kas arī diedelē cigareti. Viņš pie letes ātri samaksā, redz, ka zēnu skatieni ir kā pielipuši viņa biezajam naudas žūksnim, un, ārā ejot, spēcīgi pagrūž ar plecu kādu resgali, kas grasās piespiesties viņam klāt.

Ir vēl tikai trīs minūšu gājiens līdz viņa dzīvoklim, un šoreiz šim ceļam viņš patiesi arī izlieto tikai trīs minūtes. Viņš zvana pie Podiņ-madāmas durvīm. Bet, tiklīdz nošķind zvans, viņš pēkšņi jūt, ka mazā dzīvības liesmiņa, kas uzplīvoja sadursmē krogā, jau atkal ir nodzisusi — bezgalīgās skumjas viņu pārmākušas no jauna. Liekas, ka tās izplatās visā viņa būtnē smagi un nomācoši, kā pie debess šodien pēcpusdienā izplatījās tumšie negaisa mākoņi.

Viņš dzird Podiņmadāmas derdzīgi šļūcošos soļus gaitenī, viņas krēpaino, tauko krekšķināšanu. Sic trokšņi dzen jau atkal prom skumju

mākoni, viņā kaut kas briest. Pagels jūt, ka viņš šai sievietei kaut ko vēl nodarīs, viņš to sodīs par to, kas noticis... vienalga, kas tur arī būtu.

Durvis piesardzīgi paveras tikai spraugas platumā, bet Pagela kājas spēriens tās atgrūž pilnīgi va|ā. Viņš stāv visā savā garajā augumā aci pret aci ar izbiedēto sievu.

— Aк tu žē, Pajel kungs, kā jūs man nobaidīt! — viņa vaimanā.

Pagels klusēdams stāv viņai pretī un varbūt gaida, ka viņa ko sacīs,

sāks runāt par notikušo. Bet viņš ir nobiedējis Podiņmadāmu pa īstam, viņa nevar izteikt ne vārda, tikai ar rokām aizvien noglauda priekšautu.

Pēkšņi. . . sekundi agrāk Pagels pats nezināja, ka tā darīs, viņš pasper soli tumšajā gaitenī, pagrūž, tāpat kā pirmīt dzertuvē, ar plecu sievieti, kas iespiedzas, un nevilcinādamies ieiet tumšajā gaitenī un dodas uz savu istabu.

Tumana kundze iespiedzas un metas viņam pakaļ. — Pajel kungs! Pajel kungs! Lūdzu tokš tikai uz vienu moments! — viņa satraukta čukst.

— Nu? — viņš jautā, strauji apgriežoties, apstājas viņai pretī tik pēkšņi, ka viņa no jauna sabīstas.

— Die, kas ta jums tik ir, Pajel kungs! Es nesaprot jūs! — Un, tā kā viņš pagriežas, lai ietu tālāk, viņa ātri sāk bērt: — Es tik grib teikt, es jūs būd pa jaun izīrēj. Priekš vien Idas draudzen. Viņa tagad tur iekšā, ne jau vien pat. Jūs tokš saproti ... Ko jūs tā lūr uz man?! Jūs laikam grib man pataisīt bailīgs? To jums nav vaidzīg, man jau tā ir dikt daudz bail! Kaut tik Vilems steidzīg nāktu! Nu, jums tokš iekšā nebij nckād manta, un jūs mazo draudziņ aizveda kruķi...

Viņa ir atkal atguvusies, šī Podiņmadāma. Taču Pagels vairs neklausās. Viņš atgrūž vaļā savas istabas durvis; ja tās būtu noslēgtas, viņš tās uzlauztu, bet tās ir tikai aizvērtas — Pagels ieiet istabā.

Uz gultas sēž puskails sievišķis, padauza, protams ... Tā ir tā pati šaurā metālā gulta, kur viņš vēl šorīt gulēja kopā ar Petru. Istabā stāv kāds jauneklis, kaut kāds vienaldzīgs, izdēdējis āksts, un pašreiz pogā nost bikšturus.

— Ārā! — Pagels uzsauc abiem, kas ir manāmi nobijušies.

Un Tumaniete durvīs vaimanā:

— Pajel kungs, es ir pilnīgi sašutus, es jūs lūdz, bet tagad ir caur ar man pacietīb! Es saukšu pēc policij. Tā ir mana istab, un, tā kā jūs tokš nebij samaksājuš, man arī vaidzīg sav ienākums. Nē-ē, Lote, labāk stāv klus, tas vīrs jau ir sajukuš, tam tie viņa mazo paņēmuš prom uz iecirkn, tāpēc viņam iekš bēniņiem šodien ir tukšpaemit. . .

— Muti ciet! — Pagels asi uzsauc un iegrūž jauneklim ar dūri krustos. — Vai drīz būs?! Arā no manas istabas! Bet tūlīt!

— Es jūs, lūdzu, nesaprotu. . . — jauneklis iesāk un sabožas, tomēr visai bikli.

— Es... — Pagels klusi, bet ļoti skaidri saka, — es patlaban esmu tieši tādā noskaņojumā, lai jūs tā bez žēlastības noslānītu. Ja minūtes laikā jūs un šī ielene nebūsiet ārā no istabas ...

Pēkšņi viņš jūt, ka vairs nevar parunāt. Viss ķermenis trīc aiz niknuma. Viņam gan nekad nav bijusi ne mazākā doma šo netīro, mēslaino istabeli nodrošināt sev. Bet tagad viņam būtu īsti pa prātam, ja šis sasodītais trusis pretotos kaut vai ar vienu vārdu!

Bet to svešais neuzdrošinās. Neteicis neko, tas gļēvulīgā steigā piepogā bikšturus, sameklē vesti un žaketi ..".

Pie durvīm mazdūšīgi vaimanā Podiņmadāma: — Pajel kungs! Pajel kungs! Es nesaprot! Jūs tokš izglītīb baudījuš cilvēks! Un mums vienmēr viens ar otr bij tik lab satikšan! Un es šodien vēl pusdienā jūs ineitenim gribēj dot cepum un krūziņ kafij, tikai Ida dikti to nevarēj ciest... Un pie viss tokš ir vainīg Ida, man tokš pret jums nekad nekas nebij! Ak dies, tagad viņš man vēl iztaisīs iekš man dzīvokli ugunsgrēks!

Neklausīdamies šai pļāpāšanā, Pagels stāyēja pie loga. Nekā nedomādams, viņš tomēr uzmanīgi noskatījās, kā meitene, uz gultas sēdēdama, žilbinošā steigā uzģērba blūzi. Tad viņš pamanīja, ka vairs nesmēķē, paņēma cigareti, aizsmēķēja, domīgi aplūkoja degošo sērkociņu. Tieši blakus bija aizkari — šie pretīgie, dzeltenpelēkie aizkari, ko viņš aizvien bija nīdis. Viņš tuvināja tiem degošo sērkociņu. Apvīlētā mala saslējās un sāka locīties. Pēc mirkļa no tām jau uzšāvās gaiša liesma.

Tumaniete un meitene kliedza. Puisis paspēra soli uz viņa pusi un vilcinādamies atkal apstājās.

— Tā! — Pagels sacīja un, sagumzot aizkaru, apdzēsa liesmu. — Saprotiet, tā ir mana istaba! Tumana kundze, cik jums nākas? Es maksāju par visu mēnesi. Šeit.. .

Viņš deva naudu, nemaz neskaitot, pasniedza dažas naudas zīmes, tas jau nebija svarīgi. Viņš jau grasījās naudas paciņu atkal iebāzt kabatā, kad pamanīja, ka tai pievērsts meitenes bēdīgi alkatīgais skatiens. «Ja tu zinātu,» viņš nodomāja un juta, ka šī doma viņu tomēr kaut kā apmierina, «ka šī ir tikai viena no sešām, turklāt pati mazvērtīgākā . . .»

— Iļlem! — viņš sacīja meitenei un sniedza paciņu.

Tā paskatījās uz naudu, tad uz viņu. Viņš saprata, ka meitene viņam neticēja.

— lātad ne! — viņš vienaldzīgi sacīja un atkal iebāza naudu kabatā.

Esi diezgan dumja. Būtu ņēmusi, nauda būtu tava. Tagad vairs ne.

Viņš iet atkal uz durvīm.

— Tumana kundze, tagad es eju uz policiju, — viņš saka. — Pēc stundas būšu ar savu sievu atkal šeit. Gādājiet, lai mums būtu kaut kas vakariņās.

— Es pagatavoš, Pajel kungs, — viņa saka. — Bet aizkari, par to jūs

vēl samaksās ... Priekš kād piecpadsmit minūt te bij viens kruķis, viņam bij vajadzīgs jūs. Es viņam pastāstīj, ka jūs aizlaidās lapās ...

— Labi, lab», — Pagels saka. — Es tagad eju uz iecirkni.

— Un, Pajel kungs, — Tumaniete steidzas viņam līdzi, — netaisāt dusmīg ģīm uz man . . . Jūs tā kā tā dabūs viss zināt tamā polecejā. Els tik pateic vien vārdu, ka jūs vēl nav mazdrusciņ samaksājuš, un tūliņ man bij vien papīr jāparakst. Bet es to atsauks, Pajel kungs, es jau uzreiz' negribēj. Es iet tūliņ uz polecej un to atsauks, es tokš negribēj taisīt $>ū-dzīb par krāpšan, bet tā pasacīj tas kruķis. Es arī būs tūliņ polecejā, dabūs tik ārā no istab to meiten. Tik riebīg skuķ, no tās tokš tu veltīg gaidīs sev naudiņ priekš īr, un kas tas par kavaliera, jūs ir tād redzējuš, Pajel kungs, tieviņ kā vien skland un priekšā elsiņš uz vien knop.

Pagels jau kāpj lejup; kas dzīvē paliek nopakaļus, to visi sit, tāpēc ir ari gluži pareizi, ka Tumana kundze ierosinājusi kriminālvajāšanu par krāpšanu. Viņam par to maza bēda, bet tas skars Petru ...

Pagels apgriežas, kāpj atkal augšā un, sastapis kāpņu laukumā Po-diņmadāmu, kas patlaban ņemas stāstīt kādai kaimiņienei pēdējos notikumus, saka:

— Tumana kundze, ja jūs divdesmit minūšu laikā nebūsiet iecirknī, tad būs zibens un pērkons!

Policijas sekretāram ar dzeltenīgo seju šodien kancelejā ir smaga diena. Viņam patiesi uzbrukusi sāpju lēkme, ko jau šorīt pieceļoties, baiļu pārņemts, bija paredzējis; nepatīkams spiediens žults pūšļa apkaimē un tikko jaušama nelabuma sajūta bija pirmās pazīmes. Sekretārs zina gluži labi un arī ārsts viņam pietiekami bieži ir sacījis, ka jāiet slimības atvaļinājumā un jāārstējas. Bet vai ģimenes galva tagad var pieļaut, lai ģimene iztiek ar slimības naudu, kas izmaksas brīdī atklibo vienmēr daudz mazvērtīgāka, nekā bija aprēķina dienā?

Satraukums par Gubalkes likteni izsauca viņam istu žults lēkmi. Viņš tik tikko spēja sagatavot dokumentus kārtējam transportam pulksten septiņos uz Aleksi, tad iegāja tualetes istabā un saliecies tur sēdēja, kamēr ārā jau atkal sauca viņu. Viņš varētu aiz sāpēm vai kaukt. Protams, ja ir slims, var iet uz mājām, neviens iecirkņa priekšnieks pret to neko neiebildīs un viņa priekšnieks nu nepavisam ne, bet nevar taču tik pēkšņi atstāt dienestu likteņa ziņā, tieši tagad nevar. Patlaban ir veikalu slēgšanas laiks, kas izplūdina uz ielas tūkstošiem darbinieku un tirgoņu, atmirdz tūkstoš lokālu gaismas reklāmas, izklaidēšanās, satraukuma un baiļu skurbums mulsina un aizrauj cilvēkus, un tad sākas policijas īstais darba laiks. Viņš jau nu izturēs līdz maiņai pulksten desmitos.

Tagad sekretārs atkal sēž aiz sava galda. Viņš ar bažām vēro, ka žults lēkme ar tai īpatnējām sāpēm gan ir pārgājusi, bet toties jūt — visā viņa būtnē tā atstājusi ārkārtīgas spējas saniknoties: Sekretāru kai-

lina viss, un viņš gandrīz vai naidīgi raugās ielu tirgotāja bālajā, uzblīdušajā sejā; tas bez attiecīgas atļaujas pārdevis čemodānā līdzatnestas, aizdomīgā ceļā iegūtas tualetes ziepes un sacēlis traci, kad policists to brīdinājis. «Man jāsaņemas,» sekretārs domā. «Es nedrīkstu uztraukties, nedrīkstu viņā tā raudzīties ...»

— Ir aizliegts bez ielu tirdzniecības patenta piedāvāt preces uz ielas ... — sekretārs, cik vien iespējams, maigi atkārto jau desmito reizi.

— Pie jums viss ir aizliegts! — tirgotājs kliedz. — Jūs cilvēkam sagandējat it visu! Pie jums ir atļauts tikai nosprāgt badā!

— Es taču neizdodu likumus! — sekretārs saka.

V- Bet par to, ka tu šos draņķīgos likumus pielieto, tu pieprasi sa maksu, karjerists nolādētais! — aizturētais kliedz.

Aiz šā vīreļa, mazliet pa kreisi, stāv jauns, izskatīgs puisis pelēkā karavīra tērpā. Puisim ir atklāta, īsta inteliģenta seja. Viņš it kā dod sekretāram spēku neaizsvilties un paciest šādu nolamāšanu.

— Kur jūs šīs ziepes dabūjāt? — sekretārs jautā.

— Paod pats savus mēslus! — tirgotājs gāž vaļā. — Ko jūs, sūda-brāļi, visur jaucaties iekšā?! Nožmiegt mūs gribat, līķu tārpi! Kad visi būsim nosprāguši, jūs būsiet pierijušies!

Tirgotājs vēl lamājas, kamēr policists virza to aiz pleciem uz kameru gaiteņa pusi. Sekretārs bezcerīgi aizsit ciet ziepju čemodāna vāku un noliek čemodānu uz galda.

— Lūdzu! — viņš saka jauneklim pelēkajā karavīra tērpā.

Saraucis pieri un pastiepis uz priekšu zodu, jauneklis ir noskatījies, kā

aizveda trakojošo tirgotāju. Tagad sekretārs ievēro, ka šī seja nemaz nav tik atklāta, kā viņš domājis; tur nomanāma spīts un iecirtīga stūrgalvība. Sekretārs pazīst arī šo sasprindzināto sejas izteiksmi; tā piemīt dažam labam vīrietim, kad tas redz kādu uniformēto lietojam varu pret civilistu. Šādi vīrieši, zvērināti varas pretinieki, tad piesarkst, it sevišķi, ja tie mazliet iereibuši.

Taču šis jaunais puisis it labi prot savaldīties. Tiklīdz dzelzs durvis uz tālāko kameru gaiteni atkal aizveras, novērsis skatienu no apcietinātā, viņš gandrīz vai atviegloti uzelpo. Savā mazliet pašaurajā mundierī viņš parausta vienu plecu, pieiet pie galda un saka mazliet izaicinoši, ar tikko jaušamu spītīgu pieskaņu, tomēr gluži pieklājīgi: — Mans vārds ir Pagels. Volfgangs Pagels.

Sekretārs nogaida, bet turpinājuma nav. — Jā, — sekretārs tad ierunājas, — un ko jūs vēlaties?

— Mani taču šeit gaida, —jauneklis atbild gandrīz vai dusmīgi. —- Pagels, Pagels no Georga baznīcas ielas.

— Ak tā, — sekretārs nosaka. — Jā gan, gluži pareizi. Mēs aizsūtījām pie jums vienu cilvēku. Mēs labprāt ar jums parunātos, Pagela kungs.

— Un jūsu cilvēks licis manai saimniecei parakstīt kriminālvajāšanas pieteikumu pret mani!

— Ne jau licis. Diezin vai būs licis, — sekretārs izlabo un piebilst, cieši apņēmies tikt galā ar jaunekli bez strīda: — Mums nav sevišķas intereses saņemt kriminālvajāšanas pieteikumus. Mēs smokam nost.

— Un tomēr jūs esat gluži bez jebkāda iemesla arestējuši manu sievu, — jauneklis iekaisis turpina.

— Nevis jūsu sievu, — sekretārs atkal izlabo. — Neprecētu meiteni, Petru Lēdigu, vai ne tā?

— Mēs gribējām šodien priekšpusdienā salaulāties, — Pagels saka un mazliet piesarkst. — Mūsu laulību pieteikums izlikts dzimtsarakstu birojā.

— Meiteni aizturēja šodien pēcpusdienā, vai ne tā? Tātad jūs priekšpusdienā nesalaulājāties?

— Nē, — Pagels atbild. — Bet to drīz vien izdarīsim. Man priekšpusdienā trūka tikai naudas.

— Es saprotu, — sekretārs lēnām piebilst. Bet žults kaites ietekmē viņš tomēr vēl pasaka: — Tātad tomēr neprecēta meitene, vai ne tā?

Sekretārs klusē un lūkojas uz sava galda zaļo, ar tinti aptraipīto tūku. Tad sniedzas pēc dokumentu kaudzes pa kreisi, paņem no turienes kādu lapu un veras tajā. Viņš izvairās paskatīties uz jaunekli, bet nevar nociesties, atkal nepiebildis:

— Un arī ne bez iemesla aizturēta. Nē.

— Ja jūs domājat saimnieces ziņojumu par krāpšanu, tad varu pasacīt, ka rēķinu nupat samaksāju. Desmit minūšu laikā saimniece būs te un atsauks kriminālvajāšanas pieteikumu.

— Šovakar jums tātad ir nauda, — skan sekretāra pārsteidzoša atbilde.

Pagelam gribas šim žults dzeltenajam vīram pajautāt, kas tam par daļu, bet viņš savaldās un nepasaka. Toties jautā:

— Ja kriminālvajāšanas pieteikumu atsauc, tad Lēdigas jaunkundzes atbrīvošanai vairs nav nekādu šķēršļu, vai ne?

— Es domāju, ka tomēr ir, — sekretārs atbild.

Viņš ir ļoti noguris, visu šo notikumu dēļ noguris un par visu vairāk baidās no strīda. Viņš labprāt gulētu gultā ar sildāmpudeli uz vēdera; sieva lasītu priekšā romāna turpinājumu šāsdienas laikrakstā. Bet nu tagad katrā ziņā būs strīds ar šo jauno cilvēku, kas ir satraukts; jaunekļa balss kļūst aizvien sparīgāka. Taču stiprāks par vajadzību atpūsties kļūst aizkaitinājurtis, kas nepārtraukti sūcas no slimā sekretāra žults un saindē viņa asinis.

Taču sekretārs vēl iztur; no visiem saviem argumentiem tas izvēlas visvājāko, lai neuzbudinātu šo Pagela kungu vēl vairāk:

— Kad meiteni aizturēja, viņa atradās uz ielas un viņas vienīgais apģērba gabals bija tikai vīriešu mētelis. — Viņš vēro, kādas pārmaiņas šie vārdi radīs Pagela sejā. Un paskaidro: — Publiska skandāla izraisīšana.

Jauneklis ir ļoti pietvīcis. Viņš steidzīgi saka: — Istaba ir jau atkal noīrēta un samaksāta. Tātad viņai ir pajumte... Un pusstundas, nē, ceturtdaļstundas laikā varu nopirki viņai tik daudz tērpu un veļas, cik vien vajag.

— Tātad jums arī tam ir nauda? Diezgan daudz naudas?

Sekretārs ir pietiekami pieredzējis kriminālierēdnis un tūliņ izmanto visu, kas netieši izriet no nopratināmā vārdiem. ,

— Pietiekami! Tam visam pietiekami! — Volfgangs strauji saka. — Viņu tātad atlaidīs?

— Veikali ir jau slēgti, — sekretārs iebilst.

— Vienalga! — Pagels iesaucas. — Es tomēr visu vajadzīgo sagādāšu! — Un gandrīz vai lūdzoši: — Jūs atlaidīsiet Lēdigas jaunkundzi?

— Kā jau sacīju, Pagela kungs, — sekretārs atbild, — mēs arī neatkarīgi no šī notikuma labprāt gribējām ar jums reiz aprunāties. Tādēļ jau arī aizsūtījām savu ierēdni pie jums.

Sekretārs mirkli sačukstas ar kādu cilvēku formas tērpā. Tas mazliet paloka galvu un aiziet.

— Bet jus vēl aizvien stāvat, lūdzu, tur taču ir krēsls.

— Es negribu krēslu. Es pieprasu, lai manu draudzeni tūliņ atbrīvo! — Pagels kliedz.

Bet tai pašā mirklī viņš savaldās.

— Atvainojiet! — Pagels saka klusāk. — Tā vairs nenotiks. Esmu ļoti norūpējies. Lēdigas jaunkundze ir ļoti laba meitene. Pie visa, ko viņai var pārmest, vainīgs esmu vienīgi es. Es nesamaksāju īri,^ es pārdevu viņas apģērbu. Lūdzu, atbrīvojiet viņu!

— Apsēdieties, lūdzu! — sekretārs atbild.

Pagels jau atkal iekaist, bet apdomājas un apsēžas.

Kriminālierēdņiem ir savs nopratināšanas paņēmiens, kas pilnīgi nokausē gandrīz jebkuru cilvēku un neapšaubāmi ikvienu nepiedzīvojušo. Tas nepazīst nekādu lēnprātību, tam ir sveša jebkāda humanitāte. Nopratinātājam, kuram parasti jānoskaidro kāds lakts vai apstākļi, ko nopratināmais nekādā ziņā negrib atklāt, tad jāizved nopratināmais no pacietības, lai tas zaudētu savaldīšanos un tam pret paša gribu izspruktu šī atzīšanās..

Sekretāra priekšā bija vīrs, kuru uz neskaidru aizdomu pamata apvainoja, ka tas pelnās kā profesionāls kāršu spēles šulers. Kamēr šis vīrs bus mierīgs un nosvērts, viņš nekad neatzīs šā apvainojuma pareizību. Lai nopratināmo padarītu neapdomīgu, vajag viņu kaitināt. Bieži vien

ir ļoti gfūti atrast kaut ko tādu, kas apvainoto tā sakaitina, ka viņš zaudē sajēgu. Šoreiz sekretāram tūliņ bija skaidrs, kā to panākt: jauneklis, šķiet, bija patiesi un godīgi norūpējies par savu meiteni. Sīm rūpēm tagad jākļūst par līdzekli, ar ko atvērt durvis uz atzīšanos. Bet, šādu līdzekli lietojot, nederēja maigums; austrumu apgabala zemniekus nepa-glābs no šulera trikiem, ja pielietos tikai maigu iecietību. Tas puisis bija sevišķi stingri jāņem priekšā, viņš prata savaldīties, arī patlaban netrakoja un apsēdās.

— Man vēl jums šis un tas jāpajautā, — sekretārs sacīja.

— Labprāt, — Pagels atbildēja. — Ko vien jūs vēlaties. Tikai vispirms apsoliet, ka Lēdigas jaunkundzi atbrīvos vēl šovakar!

— Par to varēsim parunāt vēlāk, — sekretārs sacīja.

— Lūdzu, sakiet taču to man tūliņ! — Pagels lūdzās. — Esmu tik noraizējies. Esiet, esiet taču cilvēcisks! Nemociet mani! Sakiet, ka tiks atbrīvota!

— Es neesmu necilvēcisks, — sekretārs atbildēja. — Esmu ierēdnis.

Pagels atzvēlās krēslā atbruņots un nokaitināts.

Pa durvīm ienāca liels, drukns vīrs formas tērpā, tam bija melnas, jau iesirmas, tipiskas feldfēbeļa ūsas, un tas izskatījās bēdīgs, ar stipri pietūkušiem asaru maisiņiem zem lielajām adīm. Vīrs nostājās aiz sekretāra krēsla, izņēma no mutes cigāru un jautāja:

— Vai tas ir viņš?

Sekretārs atlieca galvu, raudzījās priekšniekā un teica, sadzirdami čukstot:

— Tas ir viņš!

Iecirkņa priekšnieks lēnām palocīja galvu, pētoši un ilgi vērās Pagelā un tad sacīja:

— Tņrpiniet! — Un pats atsāka smēķēt.

— Tagad pie mūsu jautājumiem ... — sekretārs iesāka.

Bet Pagels pārtrauca viņu:

— Vai atļausiet aizsmēķēt?

Pagelam cigarešu paciņa jau bija rokā.

Sekretārs uzsita ar roku pa galdu.

— Dienesta telpās smēķēšana aizliegta publikai.

Iecirkņa priekšnieks tīksmīgi sūca cigāru. īgni, nē, nikni Pagels iebāza cigaretes atkal kabatā.

— Tagad pie mūsu jautājumiem ... — sekretārs atsāka.

— Vienu acumirkli, — iecirkņa priekšnieks pārtrauca sekretāru un uzlika savu lielo roku tam uz pleca. Vai jus šo vīru nopratināt viņa paša lietā vai tās meitenes lietā?

— Tātad arī man šeit ir īpaša lieta? — izbrīnā jautāja Pagels.

— To mēs vēlāk redzēsim, — sekretārs sacīja. Un tad savam

priekšniekam — atkal tai pašā muļķīgajā, labi sadzirdamajā čukstā: — Viņa paša lietā.

«Tie jau mani nerro kā kaimiņu āzi,» Pagels sarūgtināts nodomāja. Un tūliņ: «Bet es neļaušu, lai mani sakaitina. Galvenais, lai es Petru vēl šovakar dabūju ārā.» Un atkal: «Mātei varbūt tomēr bija taisnība, man vajadzēja šeit atnākt kopā ar advokātu. Tad šie kundziņi tā neizlaistos.»

Pagels sēdēja uzmanīgs un ārēji gluži mierīgs. Taču viņu plosīja nemiers. Kopš viņš iegāja dzertuvē, viņu vairs neatstāja bēdīga, izmisuma pilna nojauta, it kā viss taču būtu gluži veltīgi.-

— Tagad pie mūsu jautājumiem ... — Pagels atkal dzirdēja sakām neatlaidīgo sekretāru.

Un tagad patiesi gāja vaļā.

— Kā jūs sauc?

Pagels pasacīja.

— Kad dzimis?

Pagels pasacīja.

— Kur?

Viņš pasacīja.

— Arods?

Viņam nebija nekāds arods. £

— Dzīvoklis?

Pagels pasacīja.

— Vai jums ir personas dokumenti?

Pagelam bija.

— Parādiet!

Pagels uzrādīja.

Sekretārs tos apskatīja. Iecirkņa priekšnieks arī. Iecirkņa priekšnieks uz kaut ko norādīja sekretāram, un sekretārs palocīja galvu. Viņš neatdeva dokumentus Pagelam, bet gan nolika tos sev priekšā uz galda.

— Tā, — sekretārs noteica, atzvēlās krēslā un vēroja Pagelu.

— Tagad pie mūsu jautājumiem ... — Pagels sacīja.

— Kā?! — sekretārs jautāja.

— Es sacīju: tagad pie mūsu jautājumiem ... — Pagels pieklājīgi atbildēja.

— Pareizi, — sekretārs piekrita. — Tagad pie mūsu jautājumiem ...

Nevarēja konstatēt, vai Pagela ironija ir atstājusi kādu iespaidu uz

abiem ierēdņiem.

— Jūsu māte dzīvo Berlīnē?

— Kā tas skaidri redzams no dokumentiem, — Pagels atbildēja. Un nodomāja:«Tie grib mani piemuļķot. Vai arī paši ir muļķi. Ko luī prātot — muļķi tie ir katrā ziņā!»

— Jūs nedzīvojat pie mātes?

— Esmu pierakstīts Georga baznīcas ielā.

— Un jūs nedzīvojat pie mātes?

— Bet gan Georga baznīcas ielā.

— Vai Egļu ielā nav patīkamāk dzīvot?

— Tā ir gaumes lieta.

— Vai jūs varbūt esat sanaidojies ar māti?

— Ne visai. (Pilnīgus melus Pagelam būtu grūti izrunāt, un viss starpgadījums taču nebija pietiekami svarīgs, lai gluži samelotos. Bet patiesību sacīt nebija iespējams: patiesība izraisītu nebeidzamu jautājumu ķēdi.)

— Jūsu māte, šķiet, nevēlas, lai jūs dzīvotu pie viņas?

— Es dzīvoju kopā ar savu draudzeni.

— Un jūsu māte to nevēlas?

— Tā ir mana draudzene.

— Tātad nevis jūsu mātes? Jūsu māte tātad nosoda nodomāto laulību?

Sekretārs paskatījās iecirkņa priekšniekā, iecirkņa priekšnieks sekretārā.

«Cik viņi lepni, ka to izdibinājuši!» ’Pagels domāja. «Bet viņi nav muļķi. Nē, it nemaz. Man gribētos zināt, kā viņi to izdomā, bet izdibināt viņi prot. Man jāuzmanās labāk.»

— Vai jūsu mātei ir lielāki ietaupījumi? — sekretārs atsāk.

— Kam tad tagad, inflācijas laikā, vēl ir ietaupījumi? — Pagels atjautāja.

— Tātad jūs māti pabalstāt? —- sekretārs turpināja.

— Nē, — Pagels īgni atbildēja.

— Tātad viņai pašai ir viss iztikai vajadzīgais?

— Noteikti!

— Un viņa varbūt pabalsta jūs?

— Nē, — Pagels atcirta.

— Jūs pats nopelnāt sev iztiku?

— Jā.

— Un savai draudzenei ari?

— Arī.

— Ar ko?

«Nu, nu!» Pagels domāja. «Tie grib mani noķert. Laikam kaut ko sadzirdējuši pa ausu galam. Man katrā ziņā nekas nevar notikt, par azartspēli nesoda. Bet labāk es par to nemaz neieminēšos. Pēteris protams, nav nekā izpaudis.»

— Es pārdodu mantas.

— Kādas mantas tad jūs pārdodat?

— Piemēram, savas draudzenes mantas.

— Каш tad jūs pārdodat?

— Piemēram, Felda lombardam Gt'Inova ielā.

— Un kad nekas vairs nav ko pārdot?

— Aizvien vēl kas atrodas.

Ierēdnis mirkli pārdomāja, paskatījās priekšniekā. Priekšnieks mazliet palocīja galvu.

Sekretārs paņēma zīmuli, uzstatīja ar smailo galu uz leju, domīgi vēroja to un tad ļāva apkrist. It kā tāpat vien pajautāja:

— Jūsu draudzene nekā nepārdod?

— Nekā!

— Viņa noteikti nekā nepārdod?

— Itin nekā!

— Vai jums ir zināms, ka var pārdot ne tikai mantas vien?

«Ir gan savādi,» Pagels pārsteigts domāja, «ko gan Pēteris varēja pārdot, ka viņi tik muļķīgi jautā?!»

Un tad skaļi sacīja: — Arī es nedomāju, ka mantas ir tikai drēbes un citas sīkas lietas.

— Bet gan, piemēram? .

— Gleznas.

— Gleznas?!

— Tieši tā — gleznas! ’

— Savādi gan, kas tās par gleznām?!

— Piemēram, eļļas gleznas.

— Eļļas gleznas___Jā, vai tad jūs esat gleznotājs?

— Nē, bet es esmu gleznotāja dēls.

— Tā, — sekretārs neapmierināti novilka. — Jūs tātad pārdodat sava tēva ‘gleznas. Nu, par to mēs parunāsim vēlāk. Tagad tikai vēlreiz šo apstiprinājumu: Lēdigas jaunkundze nekā nepārdod?

— Nekā. Visu, ko pārdodam, pārdodu es.

— Varētu- taču arī būt, — sekretārs iebilda, un žults sāpes viņu atkal sāka ļoti mocīt, pie tam šis jaunais resgalis izturējās pārāk paš-pārliecinoši. — Varētu taču arī būt, ka Lēdigas jaunkundze kaut ko pārdod paslepus, un jūs par to varat arī nezināt?

Pagels padomāja. Viņš apspieda nemieru, visas tumšās bailes, kas atkal un atkal uzbangoja.

— Teorētiski tas būtu iespējams, — viņš pieļāva.

— Un praktiski?

— Praktiski ne. — Viņš smaidīja. — Mums taču nemaz nepieder tik ļoti daudz, es tūliņ pamanītu, ka iztrūkst kaut vismazākais sīkums.

— Tā ... tā ... — sekretārs noteica. Tas atskatījās uz iecirkņa priekšnieku, iecirkņa priekšnieks skatienam atbildēja . .. Pagelam šķita,

it kā abu vīru acu kaktiņos pavīdētu tikko jaušams smaids. Nemiers un šaubas aizvien pieauga. Sekretārs nolaida acu plakstus: — Un mēs taču bijām vienis pratis, ka var pārdot ne tikai mantas, gleznas, tveramas lietas, bet gan ... arī ko citu?

Atkal šis neizprotamais drauds, tagad jau tik tikko vēl apslēpts. Savādi gan, ko gan Petra varēja pārdot?!

— Piemēram? ... — Volfgangs ļauni jautāja. — Es gan nevaru iedomāties šīs netveramās lietas, kuras mana draudzene šķietami pārdevusi!

— Piemēram... — sekretārs iesāka un atkal paskatījās augšup iecirkņa priekšniekā.

Iecirkņa priekšnieks pievēra acis, reizē noliedzoši pagriežot bēdīgo seju no labās uz kreiso pusi. Pagels to skaidri redzēja. Sekretārs smaidīja. Vēl nebija gluži tik tālu, bet jau gandrīz tik tālu.

— Piemēram... to mēs tūdaļ redzēsim, — sekretārs noteica. — Vispirms vēlreiz pie mūsu jautājumiem. Jūs tātad atzīstaties, ka iegūstat līdzekļus iztikai, pārdodot gleznas ...

— Mani kungi! — Pagels sacīja, piecēlās un nostājās aiz sava krēsla. Viņš cieši satvēra krēsla atzveltni ar abām rokām. Viņš skatījās lejup uz šīm rokām: cauri piesārtušajai ādai bija skaidri redzami balti locītavu kauliņi. — Mani kungi! — viņš apņēmīgi sacīja. — Kaut kāda man nezināma iemesla dēļ jūs spēlējaties ar mani kā kaķis ar peli. Es vairs nepiedalos! Ja Lēdigas jaunkundze, kā tas šķiet, ir izdarījusi kādu muļķību, tad es viens pats par to atbildu. Es par viņu pieliekami nerūpējos, es viņai nekad nedevu naudu, laikam pat nedevu pietiekami ēst. Es uzņemos visu vainu. Un, tā kā ir cēlušies zaudējumi, es tos atlīdzinu. Šeit ir nauda ... — Viņš izrāva no kabatām naudu, meta paciņas uz galda citu pēc citas. — Es gribu samaksāt nodarītos zaudējumus, bet sakiet man bcidzņt, kas ir noticis . ..

— Nauda, daudz naudas... — sekretārs teica un ļauni raudzījās neiedomājamā, aizvien augošajā kaudzē.

Iecirkņa priekšnieks aizvēra acis, it kā negribētu to redzēt, it kā nevarētu šo skatu paciest.

— Te vēl ir divi simti piecdesmit dolāru! — Pagels sauca, būdams par jaunu pārsteigts par šo milzīgo naudas daudzumu. So paciņu viņš pēdējo nometa uz galda. — Es nevaru iedomāties zaudējumus, kas šodien nebūtu ar to sedzami. Es gribu visu atdot, — viņš stūrgalvīgi turpināja, — bet atbrīvojiet Lēdigas jaunkundzi vēl šovakar!

Arī viņš stingi lūkojās uz naudu — uz vienmuļi baltajām vai brūnajām vācu un varavīkšņainajām amerikāņu naudas zīmēm.

Formas tērpā ģērbies priekšnieks ielaida pa durvīm Tumana kundzi, Podiņmadāmu. Viņas ļenganais tuklums ļumēja vaļīgajās drēbēs. Svārku apakšmala, protams, apdriskāta, tomēr vēl «kāra kurpju papēžus,

tanī laikā, kad sievietēm svārki vairs nesniedzās pat līdz ceļiem. Viņas pelēkā, ļenganā, krunkainā seja trīcēja, apakšlūpa nokarājās un bija izvērsusi iekšpusi uz āru.

— Ak dies, cik lab, ka es ir klāt ne par vēl, Pajel kungs! Kā gan es ir skrējusi Man dikt bēdīg ap dūš bij, jo jūs var to man būd man no jaun nosvilināt, kā jūs jau ir draudēs! Es jau būt atnākus laikā, bet, kā nāk Golnav ielā un nedomā ne par ko cit kā tik par jums un lai es būt vēl laikā, uzreiz vien auto uzskrej uz vien zirgs. Tur tokš es nevarēj tikt uz priekš! Visi tie zarni ārā, un es nodomāji Aujuste, apskat to pa īstenam! Es vienmēr ir dzirdējs, ka starp cilvēk un lop neir vienlīdzib, bet iekšķīg tiem tokš daudz kas ir kopēj un līdzīg, un tad es pie sev nodomāj, ka man tokš dikt pulk ir darīšanas ar to man pūsi un tādam auzmotorim iekš iekšām ar ir pūplis . . .

— Pagela kungs tātad draudēja dzīvoklim pielaist uguni, ja tūliņ nenāksiet šurp un neatsauksiet ziņojumu?

Bet Tumana kundze nav ar pliku roku ņemama, tā runā daudz, bet pamēģini tai pie kāda vārda piesieties, nekas neiznāks! Viņa ir redzējusi naudu uz galda, noskaidrojusi pašreizējo situāciju un jau runā pilnā mutē:

— Kas to tā sacīj?! Viņš man esot nākuš ar draudēšan?! To es nav teikus, un šo es piepras ierakstīt iekš protokol, jūs, leitnanta kungs, tād runāšan liek labāk pats uz sav birk! Man ar draudēšan, kur viņš ir tik saticīg, mīlīg kungs, šis Pajel kungs! Un to ziņojums pret viņ paš un viņ meitēn es nemaz nebūtu parakstījuš, ja tas jūs cilvēks man nebūt piestāstījuš piln viss man galv. Tas esot vajadzīg pēc likums, viņš man skaidroj ... es lūdz jūs, kā tas var būt pēc likums, kur es ir viss sav ņaud saņēmus, un par krāpšan te nemaz ko runāt nav! Nē-ē, to man ziņojum es grib atpakaļ, par to es jums teic, un par to jūs ir atbildīg ...

— Tagad pietiek! — iecirkņa priekšnieks norībina, jo sekretāra biklie mēģinājumi pārtraukt runātāju pazūd vārdu mutulī. — Pagela kungs, lūdzu, izejiet uz brīdi gaitenī! Mēs gribētu parunāt ar jūsu saimnieci vienu pašu ...

Pagels mirkli uzlūko abus vīrus, tad uzmet skatienu uz galda esošajai naudai un dokumentiem. Viņš nesaka ne vārda, paklanās un iziet gaitenī. Viņam tagad pretī ir durvis uz pasu galdu, mazliet tālāk uz ielas pusi, tieši pie ārdurvīm, atrodas dežūrtelpa. Pa vaļējām ārdurvīm viņš redz ļaudis ejam pa ielu. Šķiet, ka lietus pārstājis, vēsa gaisa strāva plūst gaitenī un cīnās tur ar piesmakušo gaisu.

Pagels atbalstās pret sienu un aizsmēķē ilgi kāroto cigareti. Pirmie, dziļie dūmu vilcieni rada brīnišķu labsajūtu. Bet viņš tūliņ piemirst, ka smēķē.

«Mani viņi vēl nav apcietinājuši,» viņš prāto. «Citādi nesūtītu vienu pašu gaitenī.»

Iekšā atkal skan Tumanietes balss, bet raudulīgāk. Brīžiem runā iecirkņa priekšnieks, jocīgi gan, cik labi šis bēdīgais vīrs prot uzkliegt. «Viņam tas jāprot, viņa dienestā tā jāprot. .. Starp citu, tas, ka viņi izsūtīja mani aiz durvīm, neko vēl nepierāda. Visa mana nauda ir tur, iekšā, uz galda, viņi zina pārāk labi, ,ka tik daudz naudas neviens lēti neatstās. Bet kāpēc īsti viņiem mani jāapcietina? Un kas noticis ar Petru? Ko gan Petra varēja pārdot?»

Viņš lauza galvu. Atkal un atkal viņš nonāk pie domām — varbūt viņa pārdevusi kādu no Tumanietes lietām, gultas veļu vai citu ko, lai nopirktu sev pārtiku. «Bet tās ir blēņas! To Podiņmadāma sen jau būtu izpļāpājusi. Un Pēterim taču nav arī nekādas izdevības ko paņemt!»

Domās nogrimis, viņš tuvojas ārdurvīm, gaiteņa gaiss rada galvas sāpes, viņu traucē arī balsis sekretāra istabā.

Viņš stāv uz ielas. Asfalts mirdz kā spogulis. «Taksometru šoferiem smaga diena,» viņš domā, redzot, ka automašīnas brauc garām piesardzīgi, it kā taustīdamās. «Nē, es nevēlētos būt taksometra šoferis. Bet savādi gan, kas gan es vispār vēlētos būt? Nekam vairs neesmu vajadzīgs. Visu dienu esmu muļķības vien darījis un arī tagad nepanākšu, lai Pēteri atbrīvo. Es to jūtu. Ko gan Pēteris varēja nodarīt?»

Viņš apstājas trotuāra malā. Slapjais asfalts atspoguļo pilsētas ugunis, neviena nespīd viņam. Tad kāds viņam piegrūž, un, protams, tā ir Podiņmadāma.

— Ak dies, Pa jel kungs, cik lab, ka cs redz, ka jūs te stāv! Es jau domāj, jūs aizlaidās. To jums gan nebūs darīt, jūs iet un paņem sav skaisto ņaud. Kāpēc gan jūs to lai atstāj tur tiem plūkātiem?! Es nesaprot, un es nezin, kā tād padarišan grib, lai to sauc par vien iestād ar kremenāl ass skatiens un ķēriens, un ar algu, un viss ko, un te kaut kād zirggalv atnāk un iepūš tiem kaut kād tenk, jūs ir zemniek krāpēj ar trīs lapiņ spēlīt. Jūs tokš to zin, kad vien karte un vēl div cit kartes kopā sviež uz gald tas šuler un otram jāuzmin, kur tā pirmā ir ... Tik dumīgi! Tik smalk manier kungs kā jūs! Bet es krieten tiem galv pa-mazgāj, viss biez ād, un tie liek tauk būs prom! Tā ir pavisam solīd spēle uz laim, es teic, tur ņaud solīd liek iekš banka, un tie kungi tur ir smalk ar frakiem, bet tikai ir tādi, kas sagrāb itin viss to ņaud, jūs jau nu tāds nav, es tokš viss to dikt biež dzirdēj caur durīm, kad par to jūs izstāstīj Pēterim . . .

— Un kas tad ir noticis ar Pēteri?

— Jā, jūs zin, Pajel kungs, kas ar viņ ir, to es ar nezin. Tur iekšā tic stāv pavisam klus, ar Petra būs nelāg būt! Bet krāpšan liet un cit sliktum es ir nokārtojs. . . to zūiojums tie bija piespiest atpakaļam atdot man uz rok, un es to saplēs dzeltenacim laisen pie paš dcgungal.

Un, kā ar aizkar ir, to es ar ir pateikus, ka tas bij tikai tād jautr joks, un ja tagad man jūs grib ko iedot priekš jaunam aizkaram ...

— Tumana kundze, vispirms man jāpaņem sava nauda, — Pagels saka un iet atpakaļ uz pēdējo istabu gaiteņa viņā galā.

Tagad tur sekretārs ir viens pats, iecirkņa priekšnieks aizgājis. Jā, interese atslābusi, tagad šķiet, ka mirstošais tomēr kļūdījies. Nav nekāds svarīgs notikums, ir tikai sīkums. Tagad nav laika sīkumiem. Sekretāram vairs nav nekāda prieka lietot nopratināšanā kriminālierēd-ņa trikus; Leo Gubalkes pēdējā dienesta pienākuma izpildes svarīgums ir jau saplacis, pirms vēl mirstošais bija paguvis izdarīt pēdējo elpas vilcienu.

Vienaldzīgi sekretārs pārbauda mākslas lietu tirgotāja Izrakstītā pirkšanas apstiprinājuma kopiju — tā jau būs pareiza. Viņš pat vairs tur nepiezvana; ir jau arī pārāk neticami, ka kāds ar «trīs lapiņu» spēli pāris pēcpusdienas stundās saraustu tūkstoš dolāru.

— Bet spēļu klubos jūs nedrīkstat spēlēt, — viņš garlaikoti saka un atdod Pagelam pirkšanas apstiprinājumu. — Azarta spēles ir ar likumu aizliegtas.

— Bez šaubām, — Pagels pieklājīgi atsaucas. — Es arī vairs nespēlēšu ... Varbūt drīkstu par Lēdigas jaunkundzi iemaksāt drošības naudu?

— Tā jaunkundze vairs nav šeit, — sekretārs saka, un vispār tā viņam patiesi vairs neeksistē. — Tā ir jau Aleksandra laukuma policijas cietumā.

— Bet kāpēc gan?! — Pagels kliedz. — Sakiet taču man beidzot,— kāpēc!!

— Nav kontroles uzskaitē, bet piekopj netiklību, — sekretārs atbild, līdz nāvei noguris. — Un viņa slimojot arī ar venērisku slimību.

Labi, ka krēsls vēl ir tur. Pagels sagrābj to tik cieši, ka šķiet, tas salūzīs. — Nav iespējams, — viņš beidzot ar pūlēm pasaka.

— Viņu šeit pazina kāda meitene ar līdzīgu nodarbošanos, — paskaidro sekretārs un tagad beidzot grib atsākt citu darbu. — Bez tam viņa arī pati atzinās.

— Viņa atzinās?!

— Atzinās!

— Pateicos, — Pagels saka, atlaiž vaļā krēslu un iet uz durvīm.

— Jūsu nauda, jūsu dokumenti! — sekretārs nepacietīgi sauc.

Pagels atmet ar roku, bet tad apdomājas un sabāž visu atkal kabatās.

— Jūs nozaudēsiet naudu, — sekretārs vienaldzīgi saka.

Pagels atkal atmet ar roku un izsoļo pa durvīm.

Tikai piecas minūtes vēlāk, kad sekretārs ir nogrimis savā mehāniskajā rakstīšanā, viņam pēkšņi iešaujas prātā, ka atbildēja Pagcla kun-

gam nepareizi, vismaz pārprotami. Petra Lēdiga tikai atzina, ka apmēram pirms gada dažas reizes piepelnījusies uz ielas. Slimošanu ar venērisku slimību viņa pilnīgi noliedza.

Sekretārs mirkli padomā. «Varbūt tas nemaz nav slikti,» viņš izlemj. «Varbūt Pagels tagad viņu vairs neprecēs. Tādas meitenes nevajadzētu precēt. Nē, nekad!»

Un viņš atsāk rakstīšanu. Viņam nepavisam vairs neeksistē Lēdigas lieta — policijas obervahtmeistara Leo Gubalkes pēdējā dienesta uzdevuma izpilde.

## Sestā nodaļa. pērkona negaiss jau GARĀM, BET ARVIEN VĒL IR TVEICE

PRAKVICS NOKĀRTO ATGADĪJUMU AR STUDMANU

Kad pirmīt saskrējušie zemākie un augstākie viesnīcas darbinieki bija atkal izklīduši, viss noklusa arī ap abiem draugiem — Prakvicu un Studmanu. Viesnīcas administrators gulēja viesnīcas pagrabstāva istabā uz vecas, diezgan caurumainas kušetes un bija aizmidzis. Viņš izgulēja piedzēruša cilvēka svina smago, murgaino miegu; zods bija nokāries, lūpas mitras, seja uzblīdusi, un tajā pēkšņi sadīguši rugāji, it kā viņš sen nebūtu skuvies. No kritiena pa kāpnēm pierē sarkana skramba.

Fon Prakvics pavērās draugā, tad apskatīja istabu. Tā nebija pievilcīga telpa, kurā tie bija ienesuši savu administratoru. Visvairāk vietas aizņēma liels elektriskais veļas rullis. Kaktā bija salikti tukši veļas kurvji, pret sienu balstījās divi gludināmie dēļi.

Šķiet, ka visi bija pārliecināti, ka viņiem ir tiesības bez pieklauvēšanas atvērt durvis un ielūkoties šai istabā, pie durvīm izteikt nekautrīgas piezīmes, jā, pat smieties; un kādam viesmīlim, kas ziņkārīgi pavēra durvis, rotmistrs fon Prakvics saīdzis jautāja:

— Fon Studmana kungam šeit viesnīcā taču ir pašam sava istaba. Kāpēc viņš nav nogādāts tur?

Viesmīlis paraustīja plecus un, ziņkārīgi skatīdamies guļošajā, sacīja:

— Kā lai es to zinu?! Es jau viņu te neatstiepu!

Fon Prakvics savaldījās.

— Lūdzu . . . ataiciniet kādu no viesnīcas vadības!

Viesmīlis nozuda, Prakvics palika gaidot.

2/7

Taču neviens nenāca. Ilgu laiku nenāca. Rotmistrs atzvēlās virtuves krēslā, pārsvieda vienu kāju pāri otrai un žāvājās. Viņš bija noguris un pārmocījies. Viņš konstatēja, ka ir varen daudz piedzīvojis, kopš vilciens no Ostādes šorīt sasniedza Silēzijas staciju. īsti ņemot, daudz par daudz tik vienkāršam lauciniekam, kas atsvešinājies no lielpilsētas satraukumiem.

Rotmistrs aizsmēķēja cigareti, varbūt tā mazliet uzmundrinās. Nē, vēl aizvien neviens nenāca. Droši vien arī viesnīcas vadība jau bija dzirdējusi un uzzinājusi, ka viesnīcas administrators un palīgdirektors, pateicis dažus nesakarīgus vārdus, nogāzies pa kāpnēm daudzo viesu priekšā, kas bija sapulcējušies viesnīcas hallē. Tomēr neviens no kungiem nepapūlējās atnākt. Rotmistrs nepatikā rauca pieri. Nebija šaubu: te kaut kas nav kārtībā. Tā nav bijusi vienkārša pakrišana un noripošana pa kāpnēm, kas var atgadīties pat vislabāk audzinātam cilvēkam, jo kāpnes taču nav līdzena vieta. Viesnīcas zemākā personāla uzbāzība un augstākās vadības nevērība, kā arī gulētāja elpa pietiekami skaidri liecināja: virsleitnants fon Studmans bijis piedzēries, nejēdzīgi piedzēries un tāds ir vēl arī tagad.

Fon Prakvics apsvēra: vai Studmans varbūt kļuvis dzērājs? Tas bija iespējams. Šais nolādētajos laikos viss bija iespējams. Tomēr rotmistrs tūliņ atmeta domu, ka Studmanam būtu šāds nelāga paradums. Pirmkārt, hronisks dzērājs nenogāztos pa kāpnēm, tā notiek tikai ar diletantu; otrkārt, lielas viesnīcas vadība neturēs savā uzņēmumā dzērāju.

Rotmistrs fon Prakvics piecēlās un sāka soļot pa veļas ruļļa telpu šurp un turp; nē, šis atgadījums ar Studmanu jāsaprot citādi. Ir noticis kaut kas gluži negaidīts, kaut kas, ko drīz vien uzzinās, bet tagad lauzīt par to galvu nav nekādas jēgas. Tagad ir tikai svarīgi, kāda loma šī notikuma sekām būs Studmana dzīvē. Personāla izturēšanās lika Prak-vicam pamatoti domāt, ka sekas varētu būt ļoti nepatīkamas. Viņš apņēmās, kamēr vien draugs pats nebūs spējīgs rīkoties, to aizstāvēt ar zobiem un nagiem.

«Ar zobiem un nagiem!» rotmistrs domās atkārtoja, ļoti apmierināts ar šo kareivīgo formulējumu. «Ja tas viss tomēr neko nelīdz (šos nejutīgos naudas maisus taču pazīstam),» viņš risināja domu tālāk, «tad sekas varbūt arī nemaz tik ļaunas nebūs. Es varbūt varētu draugu pierunāt...»

Tagad rotmistrs domā par vientulīgo gājienu pa Garo ielu uz pļāvēju starpniecības biroju. Viņš domā, cik gan ceļus kopš karadienesta laika ir tik vientulīgi nosoļojis, vienmēr paturot acīs apzinātu šķietamu punktu. Viņš atceras, cik bieži trūcis biedra. Kadetu skolā, karadienestā, karalaukā biedru nekad netrūka ... Varēja papļāpāt, tiem bija tādi paši uzskati, vienādas intereses, kopējs jēdziens par to, kas ir gods. Kopš

kara beigām tas viss ir pagaisis, katrs dzīvo pats par sevi; nav vairs saliedētības, nav vairs kopības.

«Bet kā viesis Studmans negribēs nākt,» rotmistrs gudro un domā aizvien tālāk. Kādēļ gan viņam jāmāna pašam sevi? Šorīt pļāvēju starpniecības birojā viņš izdarīja vienu kļūdu, un, kad pļāvēju brigadierim Silēzijas stacijā iedeva dolārus, viņš jau kļūdījās otro reizi. Varbūt viņa izturēšanās policijas prezidijā nebija gluži pareiza, un varbūt nebija visai gudri arī tas, ka viņš pirms vienas stundas, apnicis nebeidzamo skriešanu un runāšanu un gribēdams tikt reiz galā ar šo nepatīkamo uzdevumu, ļāva sevi pierunāt un uzticējās nez kādam starpniekam, kas apsolīja sešdesmit strādniekus, kurus rotmistrs gan pirmo reizi redzēšot tikai rīt no rīta.

Viņš ir karstgalvis, neapdomīgs, skrien ar pieri sienā, īsts Buša tēlotais Cītens... Bet tad pēkšņi viss viņu garlaiko, viss viņam riebjas. Un, jāatzīstas, viņš daudz ko neprot pietiekami labi; viņa sievastēvam, vecajam slepenpadomniekam fon Tešovam, varbūt ir taisnība: viņš nekad nebūs īsts veikalnieks.

Rotmistrs nosviež nodzisušo cigaretes galu kaktā un aizsmēķē jaunu cigareti. Jā gan, viņš ir piespiedis sevi atsacīties no viena otra prieka, nepērk iemīļotās cigaretes, bet smēķē šo draņķi. Viņš iesāk strīdu arī ar sievu, kad tā atkal nopirkusi divus pārus zīda zeķu. Bet, kad ierodas lopu tirgotājs un pērk no viņa nobarotos vēršus, runā vienu stundu, kaulējas otru stundu, ļauj, lai to aizraida prom un ir atkal klāt, lišķē un izturas pazemīgi, kad tam uzbļauj, — jā, tad šis lēņu muižas nomnieks fon Prakvica kungs beidzot piekāpjas. Rotmistrs ir kļuvis mīkstsirdīgs vai arī viņu garlaiko, vai ari viņam jau atriebusies šī tirgošanās, un viņš pārdod lieliskos vēršus par tādu cenu, kas vecajam slepenpadomniekam, ja tas tikai to padzird, liek paslepus uzgavilēt. Sievastēvs, protams, tūliņ saka: — Piedodiet, Joahim! Es nepavisam negribu jaukties jūsu saimniecībā. Es tikai piezīmēju, ka man nekad nav bijis tik daudz naudas, lai to varētu sviest ārā pa logu!

Nē, viņam nebūtu grūti, nemaz arī nepasvītrojot viņu draudzību, pārliecināt Studmanu, ka tas Neiloē būtu ļoti nepieciešams, ļoti vajadzīgs, nesamaksājams darbinieks. Meiers taču ilgāku laiku nav paciešams. Ko tur pirmīt Violeta sacīja pa tālruni (kad viņš zvanīja par pajūgu rīt priekšpusdienai), ka Meiers nav licis ievest labību, bet jau agrā pēcpusdienā, pašā karstākajā darba laikā, bijis pilns kā mārks, to nu viņš nekādi nevarēja saprast, ne piedot!

Iedomājoties lauksaimniecības pārzini Meieru žūpojam darba laikā, rotmistra asinis vārās: «Rīt no rīta es to brāli izmetīšu tenteriski ārā! Es vienmēr apejos ar šiem palaidņiem pārāk labsirdīgi! Tas nu izlidos tenteru tenteriski! ...»

Sai mirklī viņa skatiens krīt uz guļošo draugu un atgādina prātam spriest taisnīgi — atgādina, ka arī draugs žūpojis darba laikā.

«Ar Studmanu, protams, ir gluži citādi!» rotmistrs grib sev iestāstīt. «Viņam droši vien bijuši sevišķi apstākļi.»

Tomēr, prātīgi apsverot, nav taču noraidāma varbūtība, ka arī lauksaimniecības pārzinim Meieram atgadījušies sevišķi apstākļi. Arī Meieram līdz. šim nebija paradums darba laikā piedzerties.

«Protams, tikai tāpēc, ka esmu aizceļojis!» rotmistrs īgni nospriež, bet arī tas nav īsti trāpīgs izskaidrojums, jo viņš jau arī agrāk vairākkārt bijis ilgāku laiku prom, bet nēkas tamlīdzīgs nebija noticis. Un tā viņu tomēr atkal mulsina minējumi, kas tad īsti ir atgadījies ar Studmanu un kas tur noticis ar Meieru, līdz, paldies dievam, kāds klauvē pie durvīm, ienāk tumši ģērbies pavecs kungs un paklanīdamies stādās priekšā:

— Doktors Себе, viesnīcas ārsts.

Arī fon Prakvics nosauc savu uzvārdu un paskaidro, ka esot Stud-mana kunga sens draugs un pulka biedrs.

— Kad notika negadījums, es nejauši atrados tieši hallē.

— Negadījums, jā, — ārsts saka un, ar pirkstu degunu domīgi berzēdams, raugās rotmistrā.

— Jūs tātad to saucat par negadījumu?

— Kā tad citādi? — rotmistrs nogaidoši saka.

— Skurbulis! — ārsts konstatē, apskatījis Studmanu.

— Ļoti spēcīgs skurbulis, saindēšanās ar alkoholu. Skrambai uz pieres nav nekādas nozīmes.

— Vai zināt... — rotmistrs piesardzīgi iesāk.

— Kad viņš atmostas, mazliet eimeda vai aspirīna, vai arī piramidona ... kas gadās pie rokas, — ārsts nosaka.

— Te jau pie rokas nekas nebūs, — rotmistrs iebilst, pārlaizdams skatienu veļas ruļļa istabai. — Vai jūs neierosinātu, lai manu draugu nogādā viņa istabā? Tas bija gaužām nepatikams gadījums.

— Tas ir gaužām nepatīkams gadījums! — ārsts uzsvērdams izsaucas. — Augšā seši cilvēki piedzērušies gluži tāpat... Visi seši ir viesnīcas kalpotāji. īsta orģija ... ko jūsu draugs sarīkojis. Vienīgo nenoreibušo dalībnieku, viesnīcas viesi, valsts brīvkungu baronu fon Bergena kungu .. . jūsu draugs ir piekāvis!

— Bet es nesaprotu ... — rotmistrs iesāk, gluži apjucis no šiem pasakainajiem atklājumiem.

— Es arī nesaprotu! — ārsts strupi pārtrauc. — Un arī negribu saprast!

— Bet paskaidrojiet taču ... — rotmistrs lūdz.

— Te nav ko skaidrot! — ārsts atcērt. — Iereibušais viesnīcas administrators notriecis zemē viesi, kādu valsts brīvkungu!

— Tur būs bijuši sevišķi apstākļi, — rotmistrs iekaist. — Es jau sen pazīstu fon Studmana kungu, viņš vienmēr, arī vissmagākajos apstākļos, ir pildījis savu uzdevumu.

— Bez šaubām, — ārsts pieklājīgi saka un atkāpjas uz durvju pusi, it kā izvairīdamies no satrauktā Prakvica.

Pēkšņi arī ārsts satraukts iesaucas, jau satvēris durvju rokturi:

— Viens sievišķis bija puskails ... valsts brīvkunga klātbūtnē!

— Es pieprasu, — rotmistrs sauc skaļā balsī, — lai fon Studmana kungu nogādā pieklājīgā, cilvēka cieņai atbilstošā istabā!

Viņš steidzīgi metas pakaļ bēgošajam ārstam.

— Doktor, es jūs daru atbildīgu!

— Es noraidu, — ārsts bēgdams atsaucas pāri plecam, — es noraidu jebkuru atbildību par šo orģiju un tās dalībniekiem! — Un iegriežas sānis kādā gaitenī.

Rotmistrs metas tam pakaļ.

— Doktora kungs, viņš ir slims!

Doktors ir sasniedzis savu mērķi. Sis vecais kungs veikli ielec atvērtajā, nemitīgi augšup lejup slīdošajā lifta kabīnē.

— Viņš ir piedzēries! — tas sauc, kad tā kājas jau pacēlušās pie-joņojušā pretinieka padusu augstumā. Fon Prakvics labprāt ar varu piespiestu to pildīt pienākumu. .. Bet skrējiens izrādās veltīgs, jo ir jau klāt lifta nākamā kabīne un viņa skatienam galīgi izzūd neapzinīgais, nolaidīgais ārsts.

Fon Prakvics, kas ar visu savu dedzību nav panācis nekā vairāk drauga labā kā tikai šo nenozīmīgo piramidona ieteikšanu, nolādējas un dodas atpakaļ uz veļas ruļļa istabu. Taču balto gaiteņu un vienmēr gluži vienādo durvju labirintā gluži apjūk. Medīdams ārstu, viņš nav ievērojis bēgošā zaķa mestās cilpas un tagad meklēdams nedroši iet šurp un turp — reiz taču būs visi gaiteņi izstaigāti. Ja vien pietiks neatlaidības, viņš arī atradīs durvis, jo labi atceras, ka atstājis tās vaļā.

Fon Prakvics iet un iet. Baltas durvis, balti gaiteņi. Virziena izjūta gan viņu brīdina, ka viņš aizvien vairāk attālinās no mērķa, bet galu galā arī lielas viesnīcas pagrabtelpas nevar būt bezgalīgas. Un pēkšņi ir redzamas kāpnes. Vai viņš pirmīt skrēja pa kāpnēm? Augšup vai lejup? Viņš kāpj lejup, pārliecināts, ka rīkojas nepareizi, un nokāpis ierauga vecīgu sievieti, kas bargi raugās caur pensneju; viņa te gluži viena saliek skapjos veļu.

Izdzirdusi soļus, vecīgā jaunkundze pagriežas un nopietni noskata svešinieku.

Fon Prakvics, apzinādamies, ka viņam nav ne mazāko tiesību šeit klaiņot, sveicina ļoti pieklājīgi. Veļas glabātāja, ne vārda neteikusi, nopietni paloka galvu. Fon Prakvics izšķiras pajautāt:

— Sakiet, lūdzu, — kā lai tieku uz veļas ruļļa istabu?

Viņa pieklājīgais smaids dāmas nopietnību it nemaz nevērš maigāku. Šķiet, ka viņa pārdomā šo jautājumu, tad, pametot plaši ar roku, saka:

— Mums ir tik daudz veļas ruļļa istabu ...

Izvairīdamies pieminēt Studmanu, Prakvics mēģina attēlot meklēto istabu.

— Kaktā stāv veļas kurvji, — viņš stāsta. — Jā, pareizi! Un viena kušete pārvilkta ar zili puķainu drānu. Diezgan nodriskāta, — viņš ne bez rūgtuma piebilst.

Viņa domā atkal. Beidzot noraidoši pasaka:

— Es neticu, ka mums būtu bojāta kušete. Pie mums vienmēr visu tūliņ salabo.

Sie atklājumi jau nu gan nav tās ziņas, ko ar saviem jautājumiem vēlas iegūt Prakvics. Bet viņam savā agrākajā, kā arī tagadējā darbā vienmēr ir bijušas darīšanas ar cilvēkiem, un tā viņš ļoti labi pazīst šo sugu, kas nekad neprot uz jautājumu atbildēt precīzi.

Viņš tomēr mēģina vēlreiz.

— Kur ir viesnīcas halle?

Tūliņ seko noteikta atbilde:

— Viesnīcas viesiem ieeja saimniecības telpās pilnīgi aizliegta.

— Zoss ... — rotmistrs nopietni saka.

— Kā?! — viņa gandrīz vai kliedz un pilnīgi zaudē manierīgo stāju un tagad izskatās kā izbiedēta vista.

— «Pavisam» vai vēl labāk «uz stingrāko» aizliegta, — rotmistrs izlabo. — Ne «pilnīgi» ... Tātad ar labu vakaru un sirsnīgs paldies!

Viņš goddevīgi paklanās, it kā viņa būtu pulka komandieris, bet viņš — jaunākais leitnants. Rotmistrs aizsoļo. Vecīgā jaunkundze, «pavisam» vai« pilnīgi» apjukusi, paliek stāvam.

Rotmistrs tagad maldās ar mierīgāku sirdi, viņu mazais starpgadījums ir uzjautrinājis. Un, kaut gan ar nožēlu jākonstatē, ka drauga labā atkal nekas nav panākts, taču kaut cik labāk ap sirdi ir palicis. Turklāt viņš tagad iet pa tepiķiem, un, ja varbūt aizvien vairāk attālinās no Studmana, tad tomēr ir cerība, ka tuvojas viesnīcas apdzīvotajām istabām.

Pēkšņi pretim ir gara durvju rinda. Masīvas, blāvi vaskota ozola durvis, kas modina uzticību.

Viņš lasa: — I kase. — Tad atkal: — II kase. — Viņš iet tālāk. Tur ir «Uzņēmuma kase», «Iepirkumi A» un «Iepirkumi B», «Kadru daļa», «Juriskonsults», «Ārsts».

Rotmistrs nosodoši paskatās uz ārsta izkārtnīti, tad parausta plecus un iet tālāk.

— Sekretariāts.

«Vēl augstāka instance,» rotmistrs izlemj.

— Direktors Hāze.

Viņš padomā. Nē. Tālāk. Vēl tālāk.

— Direktors Kaincs.

— Direktors Lange.

— Direktors Nldergezēss.

«Bez šaubām, ļoti pievilcīgi.»

Viņš pārdomā. Direktora Nldergezēsa[1] personībā jābūt kaut kādai pievilcīgai īpašībai: cilvēks,, kas, par spīti šādam uzvārdam, tomēr ticis par direktoru, katrā ziņā ir izcili spējīgs vīrs.

Bet tad rotmistram ienāk prātā, ka viņš šiem ļaudīm grib pa krietnam sadot, un viņš iet tālāk līdz nākamajām durvīm. Rotmistrs ir darījis pareizi, jo pie šīm durvīm piestiprinātajā izkārtnītē ir uzraksts: «Ģenerāldirektors Fogels».

«Sis putns man dziedās,» rotmistrs izlemj, enerģiski pieklauvē un ieiet.

Aiz rakstāmgalda sēž sirms, smagnējs gara auguma vīrs bālganu seju un kaut ko diktē ļoti glītai, jaunai sekretārei, kas raksta uz rakstāmmašīnas. Kad rotmistrs stādās priekšā, šis vīrs tik tikko paskatās.

— Lūdzu, ļoti patīkami, lūdzu, apsēdieties! — viņš steidzīgi un izklaidīgi saka bezjūtīgā, formāli pieklājīgā balsī, kādā parasti runā tie, kam

darbā aizvien jāiepazīstas ar daudziem cilvēkiem. — Vienu mirklīti___

Jaunkundz, cik tālu mēs tikām? ... Vai smēķējat, lūdzu, te ir cigaretes!

Zvana tālrunis.

Ģenerāldirektors paņem klausuli un runā ļoti klusu, taču ļoti skaidri:

— Fogels... Jā, Fogels pats... Nāk viņa ārsts? ... Kā viņu sauc? Kā? Burtojiet! Kā viņu sauc? Sreks? Slepenpadomnieks Sreks? ... Kad viņš nāks? Pēc piecām minūtēm? Labi, tūliņ pie manis... Jā, bez šaubām, to mēs nokārtosim ... Man vēl tikai mazliet jādiktē, un tad īsa saruna ... — viņš domīgi un izklaidīgi raugās pāri tālruņa aparātam rot-mistrā, — trīs minūtes... Labi. Tātad nekādā ziņā augšup uz trīsdesmit septīto, bet gan pie manis. Pateicos.

Viņš noliek klausuli steidzīgi, tomēr rūpīgi.

— Jaunkundz, cik tālu mēs tikām?

Jaunkundze kaut ko nomurmina, ģenerāldirektors atsāk diktēšanu.

«Tu dod man trīs minūtes,» rotmistrs īgni prāto. «Nu, pagaidi tikai, tu būsi maldījies! Es tev parādīšu ...»

Domu pavediens pārtrūkst. Viņš dzird minam kādu uzvārdu, izbrīnās, ieklausās vērīgāk ...

Direktors diktē steidzīgi, bet vienmuļā balsī:

Zemsēža. Tulk.

— Mēs ārkārtīgi nožēlojam, ka fon Stud mana kungs, kura cilvēciskās īpašības un profesionālās spējas esam mācījušies visai augstu novērtēt viņa pusotrgadīgajā darbības laikā šai uzņēmumā ...

Ģenerāldirektors atvelk elpu.

— Vienu mirklīti! — rotmistrs enerģiski iesaucas un pieceļas.

— Vienu mirklīti! — directors vienaldzīgi atsaka. — Es tūliņ beigšu ... Jaunkundz, cik tālu mēs tikām?

— Nē, jaunkundz, — rotmistrs protestē. — Lūdzu, atvainojiet, direktora kungs ... Ja es pareizi sapratu, jūs diktējat fon Studmana kunga raksturojumu? Fon Studmana kungs ir mans draugs.

— Lieliski, — direktors drūmi saka. — Tad jūs par viņu gādāsiet. Mēs nokļuvām grūtībās ...

— Fon Studmana kungs guļ uz nodriskātas kušetes veļas rullēšanas istabā, — rotmistrs saniknots sūdzas. — Neviens par viņu nerūpējas.

— Ļoti nožēloju, — direktors pieklājīgi piekrīt. — Kļūda ir pašreizējā atgadījuma radītās nekārtības sekas, lūdzu, atvainojiet... Jaunkundz, piezvaniet! Fon Studmana kungs neuzkrītoši jānogādā savā istabā. Neuzkrītoši, jaunkundz, lūdzu, neuzkrītoši!

— Jūs gribat fon Studmana kungu izsviest no darba! — rotmistrs sašutumā sauc un norāda uz stenogramu bloku. — Apsūdzēto taču nesoda, pirms tas nav uzklausīts.

Jaunkundze zvana. Vienaldzīgi un drūmi ģenerāldirektors saka:

— Fon Studmana kungu tūliņ nogādās viņa istabā.

— Jūs nedrīkstat viņu tā uz karstām pēdām atlaist! — fon Prakvics sauc.

— Mēs viņu neatlaižam, — ģenerāldirektors iebilst.

Fon Prakvics gūst iespaidu, ka šo drūmo kolosu nespētu aizkustināt ne satraukums, ne lūgums, it neviena cilvēciska jūta.

— Mēs piešķiram fon Studmana kungam garāku atvaļinājumu.

— Fon Studmana kungam atvaļinājums nav vajadzīgs! — rotmistrs, uz labu laimi apgalvodams, strauji iebilst, bet tūliņ arī mana, ka viņa dusmas pret šo neaizkustināmo, vienaldzīgo, pelēko kolosu saplok.

— Fon Studmana kungam atvaļinājums vajadzīgs, — pretinieks nepiekāpjas. — Viņa nervi ir pārpūlēti.

— Jūs nosodāt viņu, nemaz neuzklausījuši! •<—- rotmistrs jau piekāpīgāk sauc. .

— Valsts brīvkunga barona fon Bergena istabā, — ģenerāldirektors vienmuļi runā, it kā lasītu priekšā protokolu, — mēs atradām deviņpadsmit šampanieša pudeles, no tām piecpadsmit tukšas. Četras konjaka pudeles, visas tukšas. Divi viesnīcas zēni.. . galīgi piedzērušies. Divi citi vīrieši, bet jau pieauguši viesnīcas darbinieki.. . galīgi piedzērušies. Viesnīcas istabene, nepietiekami apģērbta . . . galīgi piedzērusies. Pagaidām

nodarbināta apkopēja ... galīgi piedzērusies. Viesnīcas iemītnieks barons fon Bergena' kungs .. . pilnīgi skaidrā prātā, bet ar zili sadauzītu aci un tuvu nemaņai, jo dabūjis vairākus spēcīgus sitienus pa galvu. Kur mēs atradām jūsu draugu fon Studmana kungu, to jūs laikam zināt.

Rotmistrs fon Prakvics, tagad mazliet samulsis, noliec galvu.

— No vienas puses, — ģenerāldirektors turpina jau izteiksmīgāk, — šāda uzticība draugam dara jums godu. No otras puses, man jājautā: vai izglītots cilvēks ar skaidru prātu piedalās šādā bakhanālijā?

— Bet tur jābūt kādam sevišķam iemeslam! — Fon Prakvics izmisis sauc. — Citādi fon Studmana kungs nekad ...

— Vai jūs varat iedomāties kādu sevišķu iemeslu, kas jums liktu piedalīties šādā orģijā, fon ...

— Prakvics, — fon Prakvics izpalīdz.

— Fon Prakvica kungs. Jums taču jāsaprot, ka tik sakompromitētu vīru mēs vairs nevaram nodarbināt mūsu uzņēmumā. Jau pārējo darbinieku dēj...

Kāds strupi, kareiviski pieklauvē-

Atsprāgst durvis, pa tām iedrāžas maza auguma sirmgalvis, kājas viņam tieviņas un līkas kā turku zobens, bet piere ir augsta un skaista, acis zilas, dzirkstošas, pilnbārda, kas agrāk laikam bijusi liesmaini sarkana, tagad kļuvusi dzeltenīga. Gausākā gaitā viņam seko drukns, spēcīgs vīrs, kam žakete plecos izspīlēta kā godalgotam bokserim.

— Vai viņš vēl ir pie mums?! — sirmgalvis piesarcis kliedz ķērcošā balsī. —Kur viņš ir?! Dieva dēļ, neizlaidiet viņu! Tirke, parūpējieties! Pasteidzieties!! Nelaidiet viņu prom! Skrieniet!... Kopš divdesmit četrām stundām joņoju pa visu Berlīni, lai dabūtu rokā šo zelli! Es domāju, ka šai nožēlojamā pilsētā nav neviena netiklības perēkļa, kurā es nebūtu jau iebāzis savu norūpējušos degunu! Jods parāvis!

Viņš satver pieminēto degunu un, elpu aizturējis, noskatās visapkārt izbrīnā sastingušajos cilvēkos. Viņam aiz muguras vēl aizvien mierīgi stāv druknais bokseris pārāk šaurajā žaketē, tātad laikam Tirkes kungs.

Ģenerāldirektoram sastingums atkusis pirmajam. Viņš savā darbā ir laikam gan sevišķi norūdīts pret cilvēku sugas vismežonīgākajiem izdzimumiem.

— Fogels, — viņš stādās priekšā. — Es laikam runāju ar slepenpa-domnieku Sreka kungu?

— Nē, es runāju ar jums! — sirmgalvis atkliedz. Viņš atņem pirkstus no deguna. Pāreja no miera stāvokļa līdz visspējākam uzliesmojumam ir tik pēkšņa, ka visi nobīstas, izņemot nesatricināmo Tirkes kungu. Sājā līkkājainajā vecī slēpjas nevaldāms temperaments. — Es jau trīs minūtes jums taujāju: vai tas puisis vēl ir šeit?

— Ja jūs domājat valsts brīvkungu baronu fon Bergenu, — ģe

nerāldirektors atsāk drūmā, neskanīgā balsī, — tad, cik zinu, viņš atrodas trīsdesmit septītajā istabā___

— Tirke! — slepenpadomnieks Sreks kliedz. — Vai jūs dzirdējāt: trīsdesmit septītā istaba! Ejiet augšā, novediet man lejā šo nekrietno resgali, vienalga, kāds viņš tur ir. Uzmaniet labi, jūs jau pazīstat viņa aušības! Paturiet prātā, ka viņš jūsu kolēģi ieslēdza savā istabā ...

Druknais īgni paloka galvu.

— Man jau viņš neizspruks. Pret mani, slepenpadomnieka kungs, viņš neuzdrīkstētos kaut ko tādu atļauties ... — tas atteic un lēnām izbīda sevi pa durvīm.

— Lielisks vājprātīgo kopējs! — slepenpadomnieks murmina. — Vīrs bez jebkādas sentimentalitātes! — Un ar pēkšņi no jauna atmodinātām rūpēm: — Viņš taču nebūs atkal aizlaidies lapās?

— Nē, nē, — ģenerāldirektors piesardzīgi mierina psihiatru. — Viņš nevar tikt prom. Ir, diemžēl, šis tas atgadījies ... — Pametis skatienu uz rotmistru, ģenerāldirektors turpina: — Es jūs tūliņ informēšu, kad ar šo kungu .. .

Atviegloti nopūzdamies, slepenpadomnieks Sreks ieslīgst krēslā. Viņš noslauka pieri.

— Tātad viņš nevar aizbēgt. Paldies dievam! Kaut kas ir atgadījies. Kur šis puisis arī nokļūtu, vienmēr kņut kas atgadās. — Ar padevīgu nopūtu: — Vai policija? Prokurors?

— Nē, nē, — ģenerāldirektors Fogels pasteidzas, — tas nebūs vajadzīgs. Vainīgais kungs katrā ziņā lūgs piedošanu. — Pametis ļaunu, steidzīgu skatienu uz rotmistru, viņš^turpina: — Mēs atlīdzināsim jebkuru zaudējumu. Diemžēl, viens no mūsu darbiniekiem tiktāl aizmirsās, ka iesita barona kungam.

Atzveltenī sēdošais sirmgalvis pietrūkstas kājās.

— Kur viņš ir? Kurš tas ir? — Rotmistram: — Vai jūs?

— Kā šķiet, tas sviedis baronam pa galvu ar šampanieša pudeli! ___— ģenerāldirektors žēlojas drūmās, bet atturīgās skumjās.

— Lieliski! — sirmgalvis kliedz. — Ar šampanieša pudeli... Vienreizēji! Jūs ne? Jūsu draugs? Atļaujiet man tikties ar jūsu draugu! Man viņam jāpateicas. Nevar? Kāpēc gan ne?

— Šķiet, ka jūsu slimnieks mīklainā kārtā piedzirdījis manu draugu un vēl pusduci citu cilvēku.

— Nu, lūk, — slepenpadomnieks Sreks saka. — Tātad parastā cūcība! — Viņš padevīgi nosēžas. — Es to nokārtošu, nevienam nebūs jācieš zaudējumi. Jūs, mans ļoti cienītais ģenerāldirektora kungs, lai-

kam vēl aizvien esat apžilbināts no titula «valsts brīvkungs» un tā tālāk. Atļaujiet sacīt, ka šis valsts brīvkungs ir vislielākais vējgrābslis, vissamaitātākais, visnekrietnākais, vissadistiskākais resgalis pasaulē! Un turklāt gļēvs!

— Slepenpadomnieks kungs! — ģenerāldirektors formāli lūdz.

— Tā tas ir! — slepenpadomnieks dzirkstī. Viņš iedomājas, ka tagad var darīt, ko vien tik grib, jo nelabojamas izšķērdības dēļ ir nodots aizbildniecībā un kādā nejaukā lietā ticis attaisnots, piemērojot piecdesmit pirmo paragrafu. Slinks un it neko nerespektē, ne mazākās kripatiņas cilvēcisku jūtu ... — Viņš uzliesmo no jauna. — Sim resgalim derētu pēriens rītos un vakaros, tas būtu jāieliek cietumā, vismaz valsts psihiatriskā slimnīcā .. . Tur šos niķus ātri vien izdzītu!

— Bet viņš taču ir jūsu sanatorijā, nabaga slimnieks, — ģenerāldirektors saka lūdzošā balsī.

— Diemžēl! — slepenpadomnieks šķendējas. — Diemžēl, vēl aizvien. Es viņu piedāvāju saviem kolēģiem kā saskābušu alu, bet visi viņu atraida, lai gan viņš ir mans vislabāk apmaksātais pacients. Ak, ko nu, pacients! Vienkārši bezkaunīgs mērkaķis! ... Kad viņu atkal nogādāšu savā iestādē, protams, slēgtajā nodaļā, aiz restēm un drošām durvīm, viņš būs mierīgs četras nedēļas, viņš būs mierīgs arī astoņas nedēļas... sevišķi tad, ja jūsu draugs viņu ir kārtīgi iepēris ...

— Pirms ceturtdaļstundas viņš bija gandrīz vai bez samaņas, — ģenerāldirektors saka jau citādā baļsī.

— Lieliski! Bet vēlāk viņu atkal sāk velns dīdīt. Viņš līdz asinīm samoka vārgākus slimniekus, zog cigaretes, kaitina kopējus, satracina mani un asistentus līdz ārprātam ... Un viņš nemaz nav dumjš, bet ir velnišķīgi viltīgs, izbēgs atkal. Lai arī mēs uzmanītu kā vien spēdami, viņš allaž atradīs kādu vientiesi ko apmuļķot... Viņš izkaulē naudu, viņš zog to ... Un es nekā nevaru darīt, — sirmgalvis saka, zobus griezdams. — Es netieku no viņa vaļā. Viņa labā runā likums: pilnīgi nevalda pār savām gara spējām ...

Slepenpadomnieks pēkšņi izskatās vecs un gluži pārguris.

— Kopš divdesmit četrām stundām es dzenos savā automašīnā viņam pakaļ. — Slepenpadomnieks gurdi paveras apkārt. — Kaut reiz tiktu no viņa vaļā! — tas atkal izmisis kunkst — Bet tad viņš varbūt nokļūs brīvībā ... nē, tādu atbildību nevaru uzņemties ... — Tad apdomājies turpina: — Izmēģināsim vismaz pēdējo, proti, Izdevumus. Varbūt viņa mātei, diemžēl, viņam ir tikai māte, tomēr reiz apnīk par viņu maksāt. Direktora kungs, vai drīkstu lūgt rēķinu, zaudējumu specifikāciju . . .

— Jā, — direktors vilcinādamies saka, — alkohols patērēts bagātīgi, šampanietis, konjaks . . .

— Blēņas, — slepenpadomnieks skaišas. — Tie ir sīkumi. Šampanietis! Konjaks! Nē, ikvienam cietušajam ir tiesība saņemt atlīdzību par zaudējumiem. Es dzirdēju, ka viņš esot apdzirdījis pusduci cilvēku... Jūsu draugs, piemēram? ...

— Es nezinu, vai mans draugs... — fon Prakvics vilcinādamies iesāk.

— Dieva dēļ! — slepenpadomnieks skaišas. — Neesiet taču muļķis! Piedodiet, to man, protams, nevajadzēja sacīt, bet es patiesi lūdzu, neesiet taču muļķis! Jo vairāk izdevumu, jo lielākas cerības, ka māte šo resgali kādu dienu patiesi iesloga stingri apsargātā vājprātīgo namā. Jūs tā pakalpojat cilvēcei...

Rotmistrs paskatās vispirms uz ģenerāldirektoru, tad uz rakstāmmašīnu, kurā vēl aizvien atrodas atlaišanas apliecība.

— Manu draugu, kas šeit ir palīgdirektors un administrators, šīs viesnīcas vadība katrā ziņā atlaidīšot, jo viņš darba laikā piedzēries, — rotmistrs vilcinādamies saka.

— Lieliski! — slepenpadomnieks izsaucas, bet šoreiz iejaucas ģenerāldirektors.

— Man, diemžēl, jāiebilst pret fon Prakvica vārdiem, — viņš steidzīgi runā. — Mēs piešķiram fon Studmana kungam garāku atvaļinājumu, teiksim, trīs mēnešus, teiksim, pat pusgadu. Sai laikā fon Studmana kungs, viņš ir ļoti spējīgs cilvēks, ar savu krietnumu it viegli sameklēs citu vietu. Mēs neatbrīvojam viņu tāpēc, — ģenerāldirektors runā enerģiski, bet vienaldzīgi, — ka viņš piedzēries darba laikā. Mēs lūdzam viņu pameklēt citu darba lauku, jo viesnīcas darbinieks nekādā ziņā nedrīkst durties acīs. Fon Studmana kungs, diemžēl, ir bijis ļoti uzkrītošs, kad daudzu darbinieku un vēl lielāka skaita viesu priekšā nepietiekami ģērbies un gluži piedzēries nogāzās pa halles kāpnēm.

— Šeit, — slepenpadomnieks apmierināts saka, — jāņem vērā ne tikai atlīdzība par zaudēto vietu, bet, bez šaubām, arī vēl sāpju nauda. Tas mani patiesi iepriecina, es redzu austam gaismu. Es nemaz nebrīnītos, ja tam zeņķim Bergenam šis gadījums reiz dotu pēdējo triecienu. Kā es varētu satikt jūsu draugu? Pie jums? Ļoti pateicos. Es pierakstīšu jūsu adresi. Jūs dzirdēsiet par mani pēc divām trim dienām. Tiešām lieliski. Varu pateikt, ka mēs maksājam, protams, ar stabilu valūtu . . . Un, jo lielāki būs izdevumi, jo labāk, to es jums apgalvoju ... Un, lūdzu, neesiet taču tik aizspriedumaini! Jūs domājat, es kautrējos?! Nekautrējos pat no paša velna! Taču tas neko nelīdz, diemžēl, ne.

Rotmistrs pieceļas. Ir gan dīvaina šī dzīve. Un tiešām — šeit kāds ir nogāzies pa kāpnēm un tā atbrīvojies no rūpēm. Fon Studmana kungs

var mierīgi braukt uz Neiloi, pilnīgi bez rūpēm, ja vēlas, tad kaut vai kā paying guest', un rotmistrs vairs nebūs viens.

Viņš atvadās; slepenpadomnieks vēlreiz nožēlo, ka nevar rotmistra draugam par trāpīgo sitienu sirsnīgi paspiest roku.

Kad fon Prakvics jau ir pie durvīm, tās atveras, un, slimnieku kopēja Tirkes pa pusei balstīts, pa pusei vests, iegrīļojas sarkandzelteni liesmainā pidžamā tērpts vīrietis gluži nožēlojamā izskatā, zili sasistu aci un satūkušu seju. Tā gļēvais līdēja skatiens var izraisīt tikai nicināšanu.

— Bergen! — slepenpadomnieks iebrēcas spalgi kā gailis. — Bergen, panāciet tuvāk!

Gļēvulis salīkst, savā pidžamā grezns un nožēlojams viņš nokrīt uz ceļiem.

— Slepenpadomnieka kungs! — viņš lūdzas. — Nedariet man pāri, nesūtiet mani uz vājprātīgo namu! Es nekā neesmu noziedzies. Tie dzēra šampanieti gluži labprāt...

— Bergen! Pirmkārt jūs vairs nedabūsiet cigaretes, — slepenpadomnieks paskaidro.

— Slepenpadomnieka kungs, lūdzu, nedariet to! Jūs zināt, es to neizturēšu. Es nevaru dzīvot bez smēķēšanas! Un es taču šāvu tikai griestos, kad tas kungs negribēja dzert. ..

Fon Prakvics klusi aizver durvis. Tās ir divkāršas, polstētas durvis; nožēlojamā puiša vaimanāšana, kas skan it kā bērna vaimanāšana, taču bez bērna skaidrības un nevainības, tagad vairs nesniedz rotmistra dzirdi.

«Kaut es būtu atkal Neiloē!» fon Prakvics domā. «No Berlīnes man paliek nelabi. Nē, iemesls nav tikai šī trakojošā naudas zīmju mašīna vien,» viņš domā, un viņa skatiens slīd pa tīro gaiteni gar tumšām, labi koptām ozola durvīm. «Viss gan vēl izskatās kā tīra, kārtīga dzīve, bet tā jau ir aizpuvusi. Tārpa iegrauzta. Vai aizvien vēl uzvelt vainu karam, ko cilvēki nespēj izdzēst no atmiņas? Es nezinu. Un katrā ziņā nesaprotu.»

Viņš lēnām iet pa gaiteni, nonāk hallē, pajautā, kur drauga istaba. Lifts viņu uzved jumta stāvā. Galvu rokās atbalstījis, fon Studmans sēž uz gultas malas.

— Pašreiz, Prakvic, man galva dūc kā lapseņu spiets, — viņš, acis pacēlis, runā. — Vai tev ir laiks kādu pusstundu kopā pastaigāties svaigā gaisā?

— Man ir milzum daudz laika, ko varu ziedot tev un svaigam gaisam, — rotmistrs pēkšņi jautri atbild. — Atļauj, ka vispirms uzlieku tev apkaklīti... [9]

Mazais lauksaimniecības pārzinis Meiers ar smagu, skurbuļa apdullinātu galvu bija iemeties gultā tāds, kā pārnācis: dubļainās kurpēs, lietus izmērcētās drēbēs. Arā aiz atvērtā loga vēl aizvien šalca lietus. Govju kūtī un cūku kūtī šķendējās, Meiers gribot negribot to pa pusei dzirdēja.

«Ko gan šie tur ņemas?» viņš domāja. «Kas tiem lēcies? Ek, vienalga, es gribu gulēt. Man jāguļ, jāaizmirst; kad uzmodīšos, viss būs bijis tikai sapnis.»

Viņš aizlika acīm priekšā roku, tagad visapkārt satumsa. Ai, cik tā bija laba, šī tumsa! Tumsa bija melna, nekas vairāk; kur nekā nav, tur nekas arī nav bijis, nekas nav noticis, nekas nav salaists dēlī.

Taču tumsa top pelēka, un pelēkais top gaišāks. Sājā gaišākajā var nojaust — tur stāv galds, tur pudele, tur glāzes... Tur ir arī vēstule!

«Ak dievs, ko gan lai daru?» mazais Meiers domā un piespiež roku ciešāk pie acīm. Jā, viss kļūst atkal melns. Bet no melnuma izvirpuļo mirdzoši riņķi. Tie mirdz daudzās krāsās un griežas, riņķo aizvien ātrāk.

Viņš noreibst, viņam ir nelabi.

Piecēlies gultā pussēdus, mazais Meiers tagad veras vēl dienas gaismas pilnajā istabā. Viņam istaba riebjas, viņš pazīst to pārāk labi, sākot ar mūžīgi smirdošo spaini blakus mazgājamam galdam un beidzot ar kailo meiteņu fotogrāfijām, kuras izgriezis no dažnedažādiem ilustrētiem žurnāliem, piespraudis pie tapetēm ap spoguli un jau atskatījies līdz apnikumam.

Viņam riebjas paša istaba, viņš jūtas tikpat nelāgi, cik pretīgs ir nesen notikušais; viņš vēlētos kaut ko darīt, lai izkļūtu no tagadējā stāvokļa, lai būtu pavisam citāds. Taču viņš tikai sēž, nevarīgs, satūkušu seju, ar atkārušos, mitru apakšlūpu un asarojošām acīm .. . Viņš nespēj neko darīt. Simtiem nelaimju draud uzbrukt, viņam tikai jābūt mierīgam, jāgaida... Un viņš taču nav gribējis nekā ļauna! Kaut varētu vismaz iemigt!

Paldies dievam, kā saukta nāk maza pārmaiņa: pie blakus esošā kantora durvīm kāds klauvē.

— Iekšā! — viņš aizsmacis nokliedz un, kad klauvētājs vilcinās, kliedz vēl skaļāk: — Nāc taču iekšā, stulbeni!

Bet tūlīt sabīstas: varbūt tur ir kāds, ko par «stulbeni» saukt nedrīkst, slepenpadomnieks vai cienītā kundze, tad jau viņš atkal būs ievārījis ziepes ... Ak vai, ak vai!

Taču ienāk tikai vecais uzraugs Kovaļevskis.

— Kas tad ir?! — Meiers tūliņ uzkliedz, priecādamies, ka atradis kādu, uz ko izgāzt niknumu.

— Es, inspektora kungs, gribēju tikai pajautāt, — vecais vīrs paze-

mlgi saka, cepuri rokā turēdams. — Jo mēs saņēmām no Berlīnes mūsu meitas telegramu, viņa brauc šurp rīt agri ar vilcienu, kas pienāk pulksten desmitos ...

— Tā, Kovaļevski, tātad to jūs gribējāt pajautāt, — Meiers izsmejoši saka. — Nu, tagad tu esi to pajautājis, tātad vari atkal iet.

— Es jautāju tikai bagāžas dēļ, — uzraugs turpina. — Rīt laikam brauks uz staciju kāds pajūgs?

— Droši vien, droši vien, — Meiers atbild. — Rit brauks ļoti daudz pajūgu uz staciju. Gan uz Ostādi, gan uz Meienburgu un noteikti ari uz Frankfurti.

— Es domāju tikai, — Kovaļevskis neatlaidīgi skaidro, —‘•vai uz staciju nebrauks kāds no mūsu pajūgiem, kas varētu atvest viņas bagāžu?

— Ak to tu domā! — Meiers zobojas. — Tu, uzraug, esi gan varen smalks kundziņš, ka vari runāt par «mūsu pajūgiem»!

Vecais uzraugs vēl nezaudē drosmi. Viņš ir pieredzējis vairākas pārziņu paaudzes, šis noteikti ir ļaunākais no visiem. Bet nabaga cilvēkam jau ir simtiem reižu jālūdz, līdz kāds varenais vienreiz pasaka «jā», un dažreiz arī mazais Meiers izturas citādi. Tāds nu viņš ir, mīl labprāt pajokot ar ļaudīm, to nedrīkst ņemt ļaunā.

— Es jau, inspektora kungs, runāju tikbi par čemodānu, — viņš lūdzoši saka. — Iešana Sofijai ir nieks, viņa iet labprāt.

— Un vēl labāk nogulstas visā garumā, vai ne, Kovaļevski? — Meiers ņirdz.

Vecais vīrs mierīgi stāv, sejā nepakust ne vaibsts. — Varbūt uz staciju brauc ari kāds no zemniekiem, — viņš pusbalsī prāto.

Taču Meiers tagad jūtas apmierināts. Viņš ir mazliet izgāzis niknumu, izjutis, ka viņam tomēr ir sava teikšana un vara.

— Nu, Kovaļevski, taisies, ka tiec, — viņš saka pavisam žēlīgi. — Ar vilcienu pulksten desmitos atbrauks arī pļāvēji un rotmistrs, tad jau atradīsies arī vieta tavai Sofinkai. . . Taisies, ka tiec, vecais kraukli, tu taču smirdi! — viņš pēkšņi atkal kliedz, un, nomurminājis «ļoti pateicos» un «ar labu vakaru», uzraugs aiziet.

Meiers, Nēģermeiers, ir atkal viens ar sevi un savām domām, un labā oma tūliņ saplok. «Kaut taču varētu vismaz iemigt!» viņš atkal ņurd. «Jebkura piedzērusies maita var gulēt, bet es ne; man jau, protams, nekad neveicas!»

Viņam ienāk prātā, ka varbūt vēl nav pietiekami dzēris. Kad viņš no viesnīcas aiztrallināja, tad bija pavisam braši piesūcies, žēl gan, ka tagad atkal viss jau izgaisis. Varētu jau vēlreiz aiziet uz krogu, bet viņš ir par slinku. Bez tam tad būtu jāmaksā par visu, ko tur pievācis, un viņam kļūst baigi, iedomājoties uzrēķinu. Nu, nekas, Amanda šovakar droši vien parādīsies vēlreiz, lai aizskrien un atnes vēl vienu pudeli

degvīna. Tad viņai būs vismaz nodarbošanās, jo šodien viņam sievietes pat ne prātā nenāk. Tās viņam šodien ir līdz kaklam... Nebūtu Veija viņa acu priekšā tik kairinoši staipījusies, viņš nekad nebūtu palaidis visas šīs muļķības! Bet, kaut ko tādu redzot, puisim taču jāpaliek galīgi trakam!

No mitrās, piesmulētās gultas Meiers ir tūļīgi piecēlies un tagad zvalstīdamies streipuļo pa istabu. Dažnedažādas domas ņudz galvā. Piemēram, ka mežzinis ieteicis sakravāt mantiņas un laisties lapās.

Čemodāni atrodas uz drēbju skapja. Viņam ir divi nelieli čemodāni, viens vienkāršs, aplīmētas papes viegli salaužams krāms, un otrs švītīgs ādas čemodāns, ko viņš paņēmis līdzi no pēdējās darba vietas. Tas tur lieks bija mētājies bēniņos. Meiers atgāž galvu un ar labpatiku šķielē augšup uz čemodānu: viņš atkal un atkal nopriecājas par šo lēto guvumu.

Kad redz čemodānu, domā par ceļošanu. Un, kad domā par ceļošanu, v nāk prātā ceļa nauda. Pats no sevis, jo Meiers nepameta ne skatienu pa puspievērtajām kantora durvīm, nāk prātā blakus telpā novietotais naudas skapis, masīvs, zaļi krāsots milzenis, kura zeltītās arabeskas gadu gaitā kļuvušas netīri dzeltenas.

Parasti šī naudas skapja atslēgas ir rotmistram pašam, un vajadzīgo naudu tas izsniedz tikai algas izmaksā vai citu lielāku izdevumu gadījumos. Uz Meieru gan naudas lietās var pilnīgi paļauties, bet rotmistrs nu reiz ir liels vīrs un neuzticas. Viņš gan būtu pelnījis, lai tieši ar visu savu neuzticēšanos vienreiz tā pamatīgi iekristu!

Meiers atgrūž ar plecu durvis uz kantori un domīgs nostājas pie naudas skapja. Vēl vakar vakarā rotmistrs viņa klātbūtnē saskaitīja kases atlikumu, pat divas reizes, — tur skapī guf gluži glīta naudas kaudzīte, vairāk naudas, nekā trīs gados var nopelnīt inspektors Meiers. Viņš aizdomājies aptausta kabatā naudas skapja atslēgu. Bet... neizņem. Un skapi... neatslēdz.

.«Nē-ē, tas būtu muļķīgi!» Meiers nodomā.

Tas, kā viņš te parasti izdarās, viss ir gluži jauki un labi, viņš tāpēc var kādreiz izlidot no dienesta, bet nekad nenokļūs tuptūzī. Izlidot var, tas kaulus nelauž. Pēc laiciņa vienmēr dabū atkal jaunu vietu; iemeslu, kādēļ kāds ticis izsviests, neviens šefs taču nekad apliecībā neraksta. Taču pret tuptūzi Meieram ir nesamierināma antipātija.

«Es taču visu naudu notriekšu vienā nedēļā vai četrpadsmit dienās,» Meiers nodomā. «Tad man nebūs vairs ne plika graša un nevarēšu arī iestāties jaunā darbā, jo tie mani meklēs. Nē-ē, labāk ne!»

Tomēr viņš vēl ilgi stāv pie naudas skapja, tas turēt tur viņu savā varā.

«Arā no visa šī draņķa!» viņš domā. «Tie jau neietupina visus. Berlīnē varot lēti dabūt viltotus dokumentus. Es vēlētos tikai zināt, kur. Cik ilgs laiks gan paies, līdz leitnants uzzinās, ka neesmu nodevis vēs-

tuli? ... Nu, šovakar tiem satikšanās neizMks. Būs tev, mīļā Veija, izsalkušai jāiet gultiņā!»

Viņš ļaunā priekā ņirdz par otra neveiksmi.

Atkal kāds klauvē, Meiers žigli atiet no naudas skapja, atbalstās pret sienu, cik vien brīvi un bezrūpīgi var, un tikai tad sauc:

— Iekšā! — Šoreiz gluži pieklājīgi. Bet pūles ir liekas, arī šoreiz nav ko uztraukties, jo ienāk tikai apkopēja, važoņa sieva, šī Hartiga, kurai jau ir astoņi nerātņi.

— Vakariņas, inspektora kungs, — viņa saka.

Meiers nelabprāt vēlētos, ka Hartiga redz viņa istabā piegānīto gultu (to Amanda vēlāk var mazliet sakārtoti), viņam tagad nav nekāda prieka ķildoties.

— Noliec uz rakstāmgalda, — viņš saka. — Ko tad šovakar ēdīsim?

— Es nezinu, kas tiem sieviešiem ir ar jums, — Hartiga saka un noņem bļodai vāku. — Tagad sāk arī Armgarde... Inspektoram nupat kā no pannas cepetis un sarkanie kāposti...

— Draņķis vien! — Meiers saka. — Man labāk derētu siļķe... Eh ... pretīgs tāds treknums! ... Esmu mazliet ieķēris, saproti.

— To var redzēt, — Hartiga apstiprina. — Jūs, vīrieši, nevarat un

nevarat atmest to žūpošanu! Ja mēs, sievietes, arī tā darītu? ... Vai Amanda arī bija? *

— Kur nu! Tā man nav vajadzīga žūpošanai! — Viņš smej. Pēkšņi viņš ir pavisam mundrs un atžirdzis. — Nu, kā ir, Hartiga? Vai gribi šo porciju? Es šodien neēdu.

Hartiga staro.

— Bet tad mans večuks gan smaidīs! Es vēl žigli izvārīšu mums pāris kartupeļu klāt, tad pietiks viņam un'man!

— Nē-ē! — Meiers stieptā balsī sauc šurp no viņas sienas. — Tas ir tev, Hartig, nevis tavam večukam. Jūs domājat, es to barošu, lai būtu tev dūšīgs?! Lika pagaidīt! Nē-ē, ja jūs šo porciju gribat, tad jums jānoēd tā tepat. Un tūliņ!

Viņš pētoši raugās viņā.

—- Tepat? — Hartiga jautā un savukārt pētoši uzlūko Nēģermeieru.

Abu balsis ir kļuvušas citādas, gandrīz klusas.

— Tepat! — Nēģermeiers atbild.

— Tad es, — Hartiga saka vēl klusāk, — aizvēršu logus un mazliet aizvilkšu priekšā aizkarus. Ja mani kāds redz te ēdam ...

Meiers viņai neatbild, bet seko ar acīm, kā viņa aizver abus logus un rūpīgi aizvelk priekšā aizkarus.

— Aizslēdz arī durvis! — viņš klusi saka.

Hartiga paskatās Meierā un tad aizslēdz. Viņa nosēžas pie paplātes, kas nolikta uz rakstāmgalda.

— Tas nu gan man garšos! — viņa iesaucas māksloti jautri.

Meiers atkal neatbild. Viņš uzmanīgi vēro, kā viņa uzliek uz šķīvja gaļu, tad kartupe|us un sarkanos kāpostus. Beidzot visam pārlej mērci...

— Hartig, paklausies! — viņš klusi saka.

— Ko tad? — viņa vaicā tāpat klusi un nepaceļ acis, šķiet, pavisam aizņemta ar ēdienu.

— Ko es gribēju teikt... — viņš stiepti iesāk. — Kā tu... Kā tad īsti ir tava blūze pogājama, priekšpusē vai mugurpusē?

— Priekšpusē, — viņa atbild pavisam klusi, nepaceļ acis, bet gan sāk griezt gaļu. — Vai tu gribi paskatīties?

— Jā, — viņš saka. Un tad nepacietīgi: — Nu, taisi taču vaļā!

— Tas jādara tev pašam, — viņa atbild. — Citādi man atdzisīs ēdiens ... Ak... tu ... ak ... Jā, tu saldais ... tik garšīgs ēdiens ...

J& • • t ]E • • •

VEIJA SAZVĒRESTĪBA AR RĒDERU UN KNIBUSU

Veija fon Prakvica sēž ar māti pie vakariņu galda.

Sulainis Rēders nopietnā pozā stāv pie trauku servējamā galdiņa. Rēders, lai gan nedaudz pāri divdesmitiem, pieder nopietno sulaiņu tipam. Viņu caurcaurēm pārņēmusi nojauta, ka reiz viņa kungi no šīs «lūžņu būdas» pārcelsies uz vecā pāra pili, ka tad viņš tur vairs nebūs sulainis, bet gan virssulainis un viņam būs pakļauts sulaiņa māceklis. Tāpēc viņš, lai gan nevainojami ievēro ārējās pieklājības formas, tomēr uzskata veco slepenpadomnieku un tā kundzi par ļaudīm, kuri liedz viņa kungiem saņemt kaut ko tādu, kas patiesībā tiem pienākas. Visvairāk viņš tomēr ienīst veco Eliasu, kura pārziņā ir slepenpadomnieka ģimenes sudrabs; kā gan var ļaut sevi saukt uzvārdā — par Eliasu! Sulaiņa Rēdera vārds ir Hūberts, un tā viņu sauc arī viņa kungi.

Hūberta acis ir pievērstas galdam, vai tiem tur nav jau kas vajadzīgs, un abas ausis klausās sarunā. Lai gan viņa mazliet krunkainajā sejā nemainās ne vaibsts, taču viņu pāršalc augsts prieka vilnis, dzirdot, kā cienītā jaunkundze piemāna cienīto kundzi. Mazajā mājsaimniecībā, kur jau strādā virēja Armgarde un kalpone Lote, Hūbertam darba ir visai maz, un tā viņš pats ir atradis sev nodarbošanos: visam izsekot, visu redzēt, visu zināt. Hūberts zina ļoti daudz, piemēram, viņš zina pavisam sīki, kā cienītā jaunkundze ir pavadījusi pēcpusdienu. Bet cienītā kundze to nezina.

— Vai tu šodien pēcpusdienā pieskatīji arī vectēva zosis? — Hūberts dzird fon Prakvica kundzi jautājam.

Ieva fon Prakvica kundze ir ļoti izskatīga, varbūt mazlietiņ pārāk apaļa, bet to pamana tikai tad, kad viņa stāv blakus garajam, kalsnajam rotmistram. Viņai piemīt visa sievietes juteklīgā pievilcība, tādas sievietes, kas ir labprāt sieviete, kas ir laimīga justies kā sieviete, kas turklāt mīl lauku dzīvi un kam, kā šķiet, lauku dzīve pateicas par šo mīlu, piešķirot neizsīkstošu, nenovīstošu svaigumu.

Veija savelk pārmetošu grimasi.

— Bet, māt, šodien pēcpusdienā taču bija pērkona negaiss!

Huberts saprot: Violetas jaunkundze šovakar tēlo pavisam mazu meiteni, tas viņai patīk, it īpaši tad, kad izdarījusi kaut ko tādu, kas viņas vecumā nekādi nav pieļaujams. Tā vecāki nenonāk uz nepareizām, tas ir, uz pareizām domām.

— Violeta, tu patiesi mani iepriecini, — fon Prakvica kundze saka, — ja labi uzmani vectēva zosis. Tu taču zini, papus tik ļoti skaišas, ja zosis ieiet viņa vīķos. Un pērkona negaiss sākās tikai ap pulksten sešiem!

— Ja es būtu zoss, es arī negribētu kvernēt vectēva vecajā, mitrajā parkā, kur ir tikai sasutusi zāle, — Veija paskaidro, vēl aizvien saviebusi lūpiņas. — Es allaž jūtu, ka parks smird!

Sulainis Hūberts, zinādams, cik bieži un labprāt cienītā jaunkundze slepeni kavējas slepenpadomnieka parkā, ir visai sajūsmināts par šīs atbildes tālredzīgo naivumu.

— Bet, Veija ... smird — un pie galda! — Viņas skatiens skar (ar smaidīgu mieru) sulaini Rēderu, taču tā sejas izteiksme ir gluži nevainojama, lai gan seja jau diezgan vecīga un krunkaina.

— Jā gan, māt, es tur neiešu, tas sm ... ož pēc līķiem ...

— Bet Veija! — Cienītā kundze ļoti enerģiski klauvē ar dakšiņas spalu pa galdu. — Tagad nu reiz pietiek. Man brīžiem patiesi jādomā, ka tev jau būtu laiks uzvesties kā mazliet vairāk pieaugušam cilvēkam.

— Jā, māt? Vai tu manā vecumā biji vairāk pieaugusi?

Veija jautā ar pilnīgi starojošu, gluži nevainīgu sejiņu, tomēr sulainis Rēders apsver, vai šī mazā šķelme nav kaut ko pa ausu galam dzirdējusi par mammas kundzes jaunības nerātnībām. Klīst taču baumas, ka vecais slepenpadomnieks kādu lauku puisi iepēris un iztriecis pa savas meitas guļamistabas logu. Varbūt šīs baumas ir pat īsta patiesība; katrā ziņā Hūberts domā, ka cienītās kundzes nākamais jautājums ļoti labi saderas ar šīm baumām. Jautājums skan: — Par ko īsti tu šodien pēcpusdienā tik ilgi sarunājies ar inspektoru Meieru?

— 0! — Veija nicīgi izmet un atkal savelk lūpas urskulī. — Sis vecais Nēģermeiers! — Viņa pēkšņi smej. — Iedomājies tikai, māt, šeit ciemā visas meitenes un sievas krītot uz viņu kā mušas uz medu . . . JJn viņš taču ir tik neglīts kā .. . ak, es nezinu, kā vecais Abrams! (Par Ābramu sauc

zirgu stallī turēto āzi, kas pēc veco kavalēristu ticējuma aizdzenot visas slimības.)

— Desertu, Hubert! — cienītā kundze atgādina vienā mierā, bet acis zvēro it bīstami.

Rēders izsoļo no istabas, lai gan tas nav patīkami. Veijas jaunkundzei pasprukuši vārdi, par kuriem viņai tagad droši vien mazgā galvu. Savā pārgalvībā viņa ir bijusi mazliet par vaļsirdīgu, cienītā kundze taču nav gluži muļķe.

Huberts tagad labprāt dzirdētu, ko tur saka cienītā kundze, un it sevišķi, ko atbild jaunkundze. Bet Huberts nenoklausās aiz durvīm, viņš taisnā ceļā dodas uz virtuvi. Ja netrūkst vīrišķīgas atjautības, tad ir daudz iespēju kaut ko uzzināt un nav nekādas vajadzības ar noklausīšanos iedragāt kungu paļāvību uz priekšzīmīgu sulaini.

Virtuvē pie galda sēž un gaida vecais mežzinis Knībušs.

— Labvakar, Rēdera kungs, — viņš ļoti pieklājīgi sveicina. Gluži nošķirti dzīvojošais, klusais sulainis Rēders tiek uzskatīts par iespaidīgu vīru. — Vai vakariņas jau paēstas?

— Armgard, desertu! — Rēders pavēl un sāk kārtot traukus uz paplātes. — Labvakar, Knībuša kungs. Ar ko tad vēlaties runāt? Rotmistra kungs būs mājās tikai rīt.

— Es gribēju runāt ar cienīto kundzi, — mežzinis Knībušs piesardzīgi saka. Pēc ilgām pārdomām viņš izšķīries savas zināšanas labāk izmantot, ja runās ar vecāko paaudzi. Cienītā jaunkundze patiesi ir pārāk jauna, lai tik vecam vīram varētu kaut kā būt noderīga.

— Es jūs pieteikšu, Knībuša kungs, — Rēders saka.

— Rēdera kungs! — Knībušs piesardzīgi lūdz. — Vai būtu iespējams, ka Veijas jaunkundze tur nebūtu klāt? ...

Rēdera krunkainā seja top vēl krunkaināka. Lai iegūtu laiku, viņš uzbrēc virējai:

— Veicīgāk, Armgard! Simtiem reižu esmu jau sacījis, jums jāuz-garnē sieru plate, pirms es nāku!

— Šādā karstumā! — virēja ņirgājas, viņa sulaini ienīst. — Visas sviesta bumbiņas salips kopā!

— Sviestu no ledus skapja izņemiet pēdējā mirklī! Bet ja jūs tikai tagad griežat sieru... — Un mežzinim pusbalsī: — Kādēļ tad cienītā jaunkundze nedrīkst būt klāt?

Mežzinis redzami apjūk:

— Jā, ziniet... es domāju tā... Visu taču jauns meitēns vēl nevar...

Rēders ar elka dieva nopietnību vēro apjukušo.

— Ko tad, Knībuša kungs, vel nevar jaunas meitenes? — viņš jautā, bet bez jebkādas jūtamas ziņkārības.

Knībušs piesarkst aiz tīras piepūles izdomāt kādu atrunu.

— Nu, redziet, Rēdera kungs, jūs taču saprotat, ja ir tik jauns un ja tad ir riests klāt...

Rēders mielojas ar mežziņa apjukumu.

— Tagad taču nav riests! — viņš nicīgi saka. — Nu, es jau saprotu. Pateicos. Parole skan — uniforma ... U-ni-forma!

Viņš uzlūko satriekto un samulsināto mežzini ar savām neizteiksmīgajām zivs acīm. Tad pievēršas virējai:

— Nu, beidzot, Armgard! ... Bet, ja cienītā kundze bārsies, es pateikšu, kas vainīgs.

— Lūdzu, neuzrunājiet mani! Es vispār ar jums nerunāju!

Turēdams servējamo paplāti uz rokas, viņš atstāj virtuvi, nopietns,

vecīgs, diezgan noslēpumains.

— Mēs vēl parunāsim, Knībuša kungs, — viņš pamāj ar galvu un nozūd, atstājot Knībušu pilnīgā neziņā par izlūgto sarunas pieteikumu.

— Ko tāds pērtiķis gan iedomājas! — virēja Armgarde šķendējas. — Knībuša kungs, ar to gan neielaidieties! Tas tikai jūs izklaušinās. .. un pēc tam visu izp|āpās rotmistram!

— Vai tad viņš vienmēr tā pret jurrts izturas? — mežzinis apvaicājas.

— Vienmēr! — viņa sašutumā sauc. — Nekad neviena laipna vārda ne Lotei, ne man! Rotmistra kungs ne tuvu nav tik iedomīgs kā šis mērkaķis. Jūs domājat, ka tas ēd ar mums pie viena galda?! — Viņa cieši uzlūko mežzini, kas mulsi murmina kaut ko nesaprotamu. — Nekā nebija, ar šķīvi rokā viņš iet uz savi) istabu! Es domāju, Knībuša kungs, — viņa noslēpumaini čukst, — tas vispār ir... citāds. Tam sievietes it nemaz nav prātā. Tas ir ...

— Nu? — mežzinis ziņkārīgi jautā.

— Nē-ē, ar tādu es negribu ielaisties nekādās darīšanās, — Armgarde enerģiski paskaidro. — Jūs domājat, viņš ņem rotmistra cigaretes?

— Jā, to viņš taču dara! — mežzinis cerību pilns saka. — To taču dara visi sulaiņi! Eliass arī vienmēr smēķē vecā kunga cigārus. Es to saožu, jo slepenpadomnieks man dažreiz kādu uzdāvina.

— Ko?! To jūs zināt par Eliasu?! Bet to es gan tam vecajam kraķim ierīvēšu degunā! Vai tu esi redzējis, pats čieps kungiem cigārus un man rupji uzbļaus, ka neesmu pie pils ieejas kārtīgi noslaucījusi kurpes!

— Diev dēļ, Armgard! Nē, nē, nekādā ziņā nesakiet! Es taču varu arī kļūdīties! — Vecajam vīram bailēs raustās valoda. — Tas droši vien ir pavisam cits cigārs, un jūs arī sacījāt, ka Huberts smēķē rotmistra cigaretes ...

— To es neteicu! Tieši pretējo! Es teicu, ka viņš nesmēķē un nedzer, un nenoklausās aiz durvīm, ka viņš sevi tur tam visam daudz par smalku, šis dumjais utubunga ...

— Sirsnīgi pateicos! — pēkšņi notarkšķ, un abi ļoti pārbiedēti raugās sulaiņa Rēdera sejā. («Ak tu vecais vardes ģīmi!» Armgarde nikni nodomā.) — Es tātad esmu dumjais utubunga. Labi, ka zini, ko ļaudis par tevi domā. Ejiet tagad pie cienītās kundzes, Armgard, viņa grib ar jums runāt! Ne jau tāpēc, ka es jūs būtu nosūdzējis par siera plati, tur jūs man esat pārāk dumja! Bet jūs varat viņai pateikt, ka es jūsu acīs esmu dumjš utubunga ... Nāciet, Knībuša kungs!

Paklausīgi, bet visu ikdienišķo sarežģījumu ļoti nomākts, viņam seko mežzinis un samulsis šķielē uz virēju Armgardi, kas gluži piesarkusi cīnās ar asarām.

Sulaiņa Rēdera istaba ir tikai šaurs, mazs kaktiņš starp ogļu noliktavu un veļas mazgātavu šās vasarnīcu tipa dzīvojamās ēkas pagraba stāvā. Sulainim Rēderam tas ir atkal viens iemesls neieredzēt Eliasu, jo tam pils augšstāvā ir īsta, liela divlogu istaba, ļoti omulīgi iekārtota ar vecām mēbelēm. Bet sulaiņa Hūberta istabā ir tikai viena saliekamā dzelzs gulta, dzelzs mazgājamais galds, vecs, no dārza atnests saliekams dzelzs krēsls un vecs, ļodzīgs priežu koka skapis. Nav nekā, kas liecinātu, ka šai istabā dzīvo cilvēks. Nav redzams neviens apģērba gabals, ne visparastākā iedzīves lietiņa; pie mazgājamā galda nav pat ziepju un dvieļa, jo Hūberts Rēders mazgājas vannas istabā.

— Tā, — sulainis Rēders saka, bet durvis tikai piever. — Tā... jūs tagad, līdz viņa atnāks, varat vēl piesēsties uz krēsla. Tad piecelieties un atdodiet vietu viņai!

— Kas tad nāks? — Knībušs samulsis jautā.

— Jums, Knībuša kungs, nevajadzētu tik daudz klabināt muti, — sulainis paskaidro ar nosodošu nopietnību. — Vīrietis nepļāpā ... katrā ziņā ar sievietēm ne.

— Es nekā neesmu teicis, — mežzinis aizstāvas.

— Tagad viņai vispirms jānomazgājas, jo ir pinkšķējusi, — sulainis saka, un viņa krunkainā seja atgādina elka dievu. — Bet, kad būs pabijusi pie cienītās kundzes, viņa nāks šurp ...

— Kas nāks, kas tad ir pie cienītās kundzes? — mežzinis, pilnīgi apjucis, jautā.

— Uniforma paliek uniforma, — sulainis viņu pamāca. — Mana livreja, protams, neder un jūsu zaļā arī ne, jo esat tikai mežzinis privātā muižā. Ja jūs būtu valsts mežzinis, tad gan būtu citādi.

Knībušs, domās nogrimis, saka: — Jā, jā ... Protams. — Viņš vēl aizvien cer, ka beidzot kaut ko sapratīs no Rēdera mīklainajiem izteicieniem.

— Civilistam nav jājaucas uniformu darīšanās, — sulainis nopietni paziņo. Viņš ilgi domā, pieri savilcis vienās grumbās. Tad mazliet paver durvis.

Viņš ausās. Pēc tam paloka galvu, iet šķērsām pāri istabai pie mežziņa un klusā, pārmetumu pilnā balsī saka:

— Jūs, Knībuša kungs, esat civilists un gribējāt jaukties uniformu darīšanās.

— Bet nekādā ziņā! — mežzinis pārbiedēts izsaucas.

— Jums, Knībuša kungs, laikam vēl it nemaz nav ienācis prātā, kas slepenpadomnieka kungam ir vismījāks? — sulainis saka un atgriežas savā novērošanas postenī pie pievērtajām durvīm.

— Nē. Kā tā? — mežzinis brīnās. — Es, Rēdera kungs, vispār nesaprotu, ko jūs īsti gribat?

— Jūs patiesi to nezināt?

— Nē. Bet es domāju, ka tam vismījāks ir savs mežs.

Sulainis paloka galvu.

— Jā, to tas negrib atdot, iekāms nav pienākusi pēdējā stundiņa . . . Un kam tad slepenpadomnieks to novēlēs?

Sulainis, atbildi gaidot, raugās mežzinī.

— Tur ir vecā cienītā kundze, — mežzinis domīgi saka, — un tad vēl dēls Birnbaumas mežā. Un šeit ir rotmistra kungs.

Mežzinis apklust un pārdomā teikto.

— Nu, kam tad vecais kungs mežu novēlēs? — sulainis jautā augstprātīgā labvēlībā, kā pieaugušie dažkārt mēdz darīt ar atpalikušu skolas bērnu, uzdodot pavisam vieglu jautājumu. — Varbūt slepenpadomnieks sadalīs to divos vai trijos gabalos?

— Sadalīs savu mežu?! — Knībušā viss caurcauifcn pauž nicinājumu. — Nē-ē, Rēdera kungs, kaut ko tādu gan neiedomājieties! Esmu pārliecināts, ka tas vēl izkāptu no kapa un izsvaidītu robežakmeņus, ja mežu pēc tā nāves sadalītu. Bet gan jau slepenpadomnieks būs uzrakstījis, kas un kā ar mežu ir darāms.

— Un ko tas būs uzrakstījis, Knībuša kungs? — sulainis neatlaidīgi tincina. — Varbūt vecai cienītai kundzei?

— Izslēgts! Viņa taču vienmēr saka, ka nerādoties mežā čūsku dēļ. Nē, Rēdera kungs, par to nevar būt ne runas.

— Vai tad birnbaumietim?

— Nedomāju vis, — mežzinis saka. — To slepenpadomnieks vienmēr sunī, jo vecajam kungam tas ir par švītīgu un vienmēr nāk pēc naudas ...

un tagad tas nopircis sacīkšu auto___«lai varētu aizskriet prom no

saviem parādiem!» — tā vecais šķendējas.

— Tātad par sacīkšu auto vecais kungs arī jau zina, — sulainis Rēders domīgi prāto. — To droši vien jūs, Knībuša kungs, pastāstījāt.

Vecais gluži piesarcis grib protestēt, bet Hūberts to nemaz neliekas manām. — Tātad mežu mantos cienītā kundze šeit, augšā, — viņš nobeidz. Hūberts norāda ar īkšķi uz griestiem.

— Lai gan tas it nemaz nevar paciest rotmistra kungu, — mežzinis norūpējies iebilst. — Un tā lieta ar zosīm arī nebeigsies labi.

— Bet kas tad mantos mežu? — sulainis nebeidz tincināt.

— Jā, es taču nezinu... — mežzinis apjucis nosaka. — Tam jau vēl esot māsas bērni kaut kur Pomerānijas viņā malā, bet. ..

— Vai tam nav mazbērns? — sulainis jautā.

— Kurš? ... — Mežzinim mute paliek vaļā. — Vai jūs patiesi tā domājat? Bet Violetas jaunkundzei ir taču tikai piecpadsmit... — Sulaiņa stingais skatiens nemainās, un mežzinis skaļi domā: — Patiesi, viņa ir vienīgā, ko vecais kungs ņem līdzi medībās, tiktāl tas varētu būt... Un, kad tas pārmērī sakrauto malku, viņai arī vienmēr jābūt līdzi — ar collmēru un bīdmēru ... Ak dievs, Rēdera kungs, un to vēl neviens nezina, un cienītā jaunkundze pati varbūt arī vēl nezina...

— Un jūs, Knībuša kungs, gribējāt jaukties uniformu lietās, — sulainis Rēders sevišķi nicinoši konstatē.

Bet, pirms vēl mežzinis paspēj protestēt, gaitenī noklaudz steidzīgi soļi, un istabā ienāk Veija.

— Paldies dievam, tomēr izķepurojos! Es netiku un netiku prom! Armgarde vaimanādama sastāstīja mammai, ka jūs pret viņu izturoties tik nekrietni, Hubert... Vai tad jūs patiesi esat tik nekrietns?

— Nē, — Huberts nopietni atbild. — Es tikai esmu stingrs pret viņu, un vispār man nav nekā kopēja ar sievišķiem.

— Ak dievs, Hubert, cik nopietns jūs atkal izskatāties! Pēc karpas no. mūsu dīķiem. Vai jfis tikai nedzerat krietni daudz etiķa? Es taču arī esmu tikai sievišķis.

— Nē, — Hūberts paskaidro. — Pirmkārt, jūs esat dāma un tad mana priekšniecība, un tāpēc, cienītā jaunkundz, nevar būt ne runas par kaut ko kopēju ar jums.

— Pateicos, Hubert. Jūs patiesi esat lielisks. Man šķiet, aiz iedomības un lepnuma jūs kādreiz pārsprāgsiet.

Ar savām mazliet izvalbītajām, spožajām acīm viņa raugās sulainī gaužām uzjautrināta.

Pēkšņi viņa kļūst nopietna, noslēpumaini čukst:

— Hubert, vai tad tā ir taisnība, ko Armgarde teica mammai, ka jūs esot izdzimums?

Sulaiņa Rēdera zivs acis nejūtīgi noraugās ziņkārīgajā meitenē. Viņa pelēkajos, grumbainajos vaigos nav manāms pat visniecīgākais sārtums.

— Bet to, cienītā jaunkundze, Armgarde nav teikusi jūsu klātbūtnē, — viņš nesatricināmi mierīgi konstatē. — Nu jau jūs atkal esat klausījusies aiz durvīm.

Arī Violeta it nemaz nesamulst. Ar izbrīnu mežzinis redz, cik draudzīgas un brīvas ir šī dīvainā pāra savstarpējās attiecības. «Rēders taču

ir daudz viltīgāks, nekā es domāju. No tā man jāuzmanās vēl vairāk,» Knībušs nodomā.

Taču Veija tikai pasmejas.

— Hubert, neesiet taču muļķīgs! Ja es mazliet nenoklausīšos, es vispār neko neuzzināšu. Mamma man nekad nekā nestāsta, un, kad es un tētis nesen vēl bijām pļavā un redzējām stārķi, tētis gaužām nosarka, kad jautāju, vai tas patiešām ta ar to stārķi esot. Ak dievs, mans nabaga tētis! Kā viņš samulsa! ... Un jūs tātad esat izdzimums?

— Te ir arī vēl mežzinis Knībušs, — Rēders nesatricināmi mierīgi novirza viņas interesi.

— Jā, protams. Labvakar, Knībuš. Kas tad noticis? Huberts rīkojas tik noslēpumaini, bet Huberts jau vienmēr rīkojas noslēpumaini. Kas gan jums ir? Un ko tad jūs teiksiet?

— Ak dievs, cienītā jaunkundz, — mežzinis bēdīgi saka, jo ar šausmām redz tuvojamies mirkli, kad viss būs jāizklāsta. Un galvā viņam viss jau iet juku jukām, un viņš nezina vairs, ko patiesi ir redzējis un kas ir tikai paša minējums. Viņam nepavisam nav drosmes visu to tagad pateikt Veijai tieši acīs, un varbūt Nēģermeijers nav lielījies, bet viņa Nēģermeieru patiesi mīl, un tad viņš ir iekritis pa īstam!

— Es gan nezinu... Es gribēju tikai pajautāt... Es atkal pamanīju stirnas buku, ko rotmistrs tik ļoti gribēja nomedīt, un ja rotmistrs vēl šovakar nāktu... Buks bija dābolā, bet tagad tas ir ielavījies Hāzes seradellā.

Veija uzmanīgi nolūkojas runātājā.

Bet Rēders vēro mežzini salti un nicīgi. Viņš vienā mierā nogaida, līdz mežzinis ir galīgi sapinies, un tad saka bez jebkādas žēlastības:

— Tas, cienītā jaunkundz, ir u-ni-formas dēļ! Un, ja es nebūtu iejaucies, viņš to pateiktu cienītai kundzei, nevis jums ...

— Tpī, Knībuš! — Violeta dusmīgi iesaucas. — Kā jums nav kauna! Vienmēr okšķerēt, cilvēkus aprunāt un nodot...

Un tagad, jau tāpēc vien, lai sevi mazliet atslogotu, mežzinim jāizklāsta viss, sākot ar norīkoto gājienu pa ciemu un beidzot ar saucienu no kroga. Bieži vien stomīdamies, neizsakāmi samulsis viņš tad paklusi ziņo par iereibušā Nēģermeiera pļāpām. Viņš vēlas izsacīties netieši, aplinkus, bet viņam neizdodas. Abi, kā Rēders, tā Veija, ir nepielūdzami tincinātāji:

— Nē, Knībuš, tur kaut kas vēl trūkst, sakiet visu! Es noteikti nenosarkšu.

Bet piecpadsmitgadīgā Veija tomēr nosarka. Viņa stāvēja pie, sienas, acis šaurā spraudziņā pievērusi, bet lūpas viņai trīcēja un elpa bija ļoti ātra.

Viņa tomēr nepadodas un nerimtīgi izjautā:

— Knībuš, turpiniet, — ko tad viņš teica?

Un tagad bija jāstāsta par vēstuli.

— Vai viņš nolasīja priekšā visu? Ko tad viņš nolasīja? Atkārtojiet katru nolasīto vārdu . .. Tā, un jūs kā idiots noticējāt, ka esmu viņam to rakstījusi, viņam, šim nelietim?!

Tagad sekoja atklājums, kas bija iegūts, stāvot zem Hāzes jumta ģēveles.

— Ko?! Jūs to... kungu redzējāt un nekā viņam neteicāt?! Nedevāt pat ne mazāko mājienu?! No visiem aitas galvām jūs, Knībuš, esat tas lielākais!

Apmulsis, apzinoties savu vainu, mežzinis stāv viņai pretī; tagad vecais vīrs arī saprot, ka visu darījis gluži aplam.

— Ciema vecākais bija klāt, — Rēders piebilda.

— Pareizi! Bet vēstuli viņš taču varēja iedot paslēpusi

— Mežzinim taču nebija vēstules! — (Atkal Rēders.)

— Ak jā, esmu gluži apjukusi! Bet Meieram tā vēl ir... Sēž varbūt krogā, rāda to citiem . . . Hūbert, jums tūdaļ jāiet!

— Meiers sen jau atkal savā istabā, — Huberts runā nesatricināmi mierīgi. — Es taču pats jums stāstīju, ka pēc pulksten sešiem viņš gluži piesūcies pārnāca no kroga. Bet es ierosinu u-ni-formu . . .

— Pareizi! Hubert, pasteidzieties, paskaidrojiet viņam visu! Jūs jau viņu atradīsiet, viņš -vēj droši vien ir pie Hāzes. Nē. nestāstiet viņam nekā, sakiet tikai, ka man ar viņu tūliņ jārunā. Bet kur? Sakiet. .. vecā vietā ... Bet kā lai es tieku ārā? Mamma taču tagad nelaidīs mani vairs prom!

— Cs-s-st! Cienītā kundze! — Huberts Rēders bez jebkāda uztraukuma brīdina.

— Nu, kas tad te par sazvērestību? — fon Prakvica kundze iesaucas un gaužām izbrīnījusies stāv uz sulaiņa istabas sliekšņa. — Es, Violet, meklēju tevi visur un atrodu šeit! — Viņas skatiens slīd no vienas sejas pie otras. — Kāpēc tad jūs visi izskatāties tik samulsuši? — Un tad parastā balsī: — Es gribu zināt, kas te notiek! Veija, vai dzirdi?!

— Piedodiet, cienītā kundze, ka iejaucos, — sulainis Rēders saka. — Tagad, cienītā jaunkundz, nav taču vairs ko slēpt, mums tas jāpasaka cienītai kundzei.

Nomācošs klusums, izmisušas sirdis.

— Cienītā kundze, runājot vaļsirdīgi, tas ir buka dēļ!

Klusums, neviens nerunā.

— Kas par buku?! Kas tās par blēņām?! Veija, es lūdzu tevi...

— Nu, buks, kas ir dābolā, par šo buku arī rotmistra kungs runāja, — Rēders saka. — Piedodiet, cienītā kundze, ka es to dzirdēju. Tas bija aizvakar pie vakariņu galda, es pasniedzu tieši līņus.

Rēdera vienaldzīgā, vienmēr mazliet pamācošā balss it kā ietin visu pelēkā miglā.

— Un nu man buks tomēr bija pēkšņi nozudis, tieši tad, kad rotmistrs gāja uz slēpni, un rotmistra kungs bija tik nopietni cerējis, cienītā kundze pati to dzirdēja ...

— Es vēl aizvien neesmu dzirdējusi, kas tā te par sapulci!

— Un nu, cienītā kundze, mežzinis buku šodien tomēr pamanījis Hāzes seradcllā, un šovakar tas jānošauj, jo tam patik aizvien mainīt vietu. Un, tā kā rotmistra kungs nav te, mēs domājām, lai cienītā jaunkundze pārsteidz rotmistra kungu. Cienītā kundze, nebija jau pareizi, ka gribējām darīt to slepeni... Es ierosināju nogaidīt, līdz cienītā kundze aiziet gulēt, jo spīd pilns mēness un Knībuša kungs saka, ka bisei gaismas pietiekot ...

— Bet nu, Hubert, beidziet reiz savu malšanu! — cienīti? kundze manāmi atvieglota saka. — Jūs esat neciešams cilvēks. Dienām ilgi var vēlēties — kaut viņš beidzot atvērtu muti! Bet, kad to atverat, tad tūlīt ir tikai viena vēlēšanās, lai jūs to labi žigli atkal aizvērtu ... Un pret kalponēm, Hubert, jūs arī varētu būt mazliet laipnāks, tas jūsu godam it nemaz nekaitēs!

— Tieši tā, — sulainis Rēders vienaldzīgā balsī atbild.

— Un tu, Veija. — cienītā kundze turpina savu soda sprediķi, — esi īsta zoss. To tu man mierīgi drīkstēji pastāstīt, pārsteigums tētim tāpēc nebūtu mazāks. Man nevajadzētu tevi laist par sodu, tas būtu pareizi, bet tā kā buks tikai šovakar ir seradellā ... Knībuš, jūs Veiju ne soli neatstājiet . . . Žēlīgais dievs, Knībuš, kas tad jums atkal noticis, kāpēc jūs raudat?!

— Aк, tās ir tikai izbailes, cienītā kundze, tikai izbailes, kad jūs tik pēkšņi parādījāties durvīs, — vecais virs vaimanā. — Un tad es neizturēju. Bet tās bija priecīgas izbailes, un tagad raudu prieka asaras . . .

— Hubert, — cienītā kundze sausi saka, — es domāju, kārtojieties mazliet ari jūs un ejiet līdzi! Citādi, ja jūs mežā sastopat malkas zagli, mūsu labais Knībušs atkal izplūdīs prieka asarās, un tad Veijai vienai jātiek galā, kā redz ...

— Aк māt! — Veija iesaucas. — No malkas zagļiem un malu medniekiem es nepavisam nebīstos!

— Butu labāk, mana mī|ā Violeta, ja tu no daudz kā baidītos, — fon Prakvica kundze enerģiski nosaka. — Par visu vairāk tev būtu jābaidās no noslēpumiem . . . Tātad paliek tā, Huberts ies līdzi.

— Jā gan, māt, — Veija paklausīgi piekrīt. — Tikai mirkli pagaidiet, es tūliņ pārģērbšos!

Veija skrēja augšā, bet cienītā kundze palika ar abiem vīriešiem viena un, kā pienākas, mazgāja tiem galvas par «noslēpumiem ar šo bērnu, šo

Veiju». Viņa centās visai pamatīgi, bet ar panākumiem nebija diez cik apmierināta. Kā īstai sievietei, viņai bija nemaldīga nojauta, un tā vedināja domāt, ka te kaut kas nav kārtībā. Bet, tā kā Veija vēl bija īsts bērns, tad viss galu galā nebūs tik ļauni, un viņa nomierinājās, atcerēdamās, ka Veijas nedarbi aizvien bijuši diezgan nevainīgi. Līdz šim ļaunākais nedarbs bija tas, ka viņa nogrieza savus skaistos, garos matus un izveidoja zēngalviņu. Paldies dievam, ka tādu nelāgu noziegumu var izdarīt tikai vienu reizi!

PETRA KOPJ VISTU LIJU

Aleksandra laukuma policijas cietuma sieviešu kamera ir galīgi pārpildīta. Kad šo cietumu uzcēla, kad bija izbūvēta šī kamera, uz zaļajām, ar dzelzi apsistajām durvīm uzkrāsoja arī gaisa tilpuma skaitli: tik un tik kubikmetru; gaisa tilpums bija norma vienai iemītniecei. Kad tur ielika vēl otru gultu, tas arī bija ļoti sen; visvecākie ierēdņi uzskatīja, ka divas gultas ir kameras normālā slodze.

Taču tad nāca inflācija. Apcietināto plūdi kāpa aizvien augstāk un augstāk. Virs katras gultas uzstādīja vēl pa gultai, un tā ar vienu rāvienu dubultoja cietuma normālslodzi. Taču arī ar to sen vairs nepietika. Tagad tos, kas dienu no dienas kā nebeidzamā vilcienā pienāca, iesprostoti policijas zaļajos «lupatlašos», nemaz nešķirojot, tūliņ sabāza kamerās. Vakaros tad iemeta pāris matraču, pēc tam dažas vilnas segas: tagad lūkojiet iekārtoties pašas!

Reti kad Petra Lēdiga bija jutusies vientuļāka un atstātāka nekā šeit, šī cietuma pārpildītajā kamerā. Negribēja un negribēja satumst.

Viņa gan nepiederēja pie tām nodrošināto meiteņu aprindām, kurām atrašanās cietumā nozīmēja sabrukumu un kaunu. Viņa dzīvoja reālā ikdienā un zināja, ka šī dzīve bija un būs grūta un nepārredzama tādam, kurš nebija bagāts, kuram nebija draugu, kurš nekad nezināja, kas tam vēl draud, nezināja, no kura stūra jau brāžas šurp nelaimes vējš.

Pēc otrās visai paviršās nopratināšanas šeit, prezidijā, viņa zināja diezgan noteikti, ko viņai pārmeta. Viņa zināja, ka šie apvainojumi ir pa daļai noilguši, pa daļai nepareizi. Bet viņa nezināja, kādas sekas var būt tādiem apvainojumiem. Bija iespējams darba nams vai kontroles zīme, vai cietums — nedēļas vai mēneši. Tas viss atkarīgs no cilvēkiem, kas viņai bija tik sveši kā cilvēki no citas pasaules, ar kuriem nevar sarunāties.

Viņu tūliņ veda pie ārsta. Bet tur pie durvīm viņas stāvēja bezgalīgā rindā, un beidzot viņām paziņoja:

— Apskates pārtrauktas! Medicīnas padomnieks aizgājis mājās.

Tā Petru atveda atkal kamerā, un viņa uzzināja, ka tur pa to laiku

izsniegtas vakariņas un viņas daļu apēdušas citas. Tas viņai neko daudz nenozīmēja, viņa juta, ka pirmīt iecirknī bija ieēdusi pietiekami. Pārējās sievietes ķildojās, apvainojumi bira pamīšus — kā viena beidza, tā otra sāka; Petra ķildas dzirdēja tikai pa ausu galam. Apakšējā gultā sēdēja resna sieviete (vecākā kameras iemītniece, jo atradās šeit jau divas dienas), tā sacīja, ka Petrai ēdienu nozagusi Vistu Lija, un tā varēja būt patiesība.

Taču Petrai bija vienalga. Labāk būtt^ ja tās par to klusētu. Tāpēc jau Vistu Lija kļuva atkal mežonīga un lamājoties un kliedzot uzbruka Petrai. Nebija patīkami, ka tieši viņa ir ar Liju vienā kamerā, bet arī tas bija jāpacieš. Meičai arī nebūs pa spēkam ilgi tā klaigāt un trakot. Kad Liju ievietoja kamerā, tā bija vēl saplakusi kā slapja lupata. Bet nu Lija atkal bija nemierīga, aizvien no jauna uzmācās Petrai un laikam gan būtu viņu labprāt piekāvusi. Tikai tagad vairs tai nebija tik daudz spēka kā agrāk, alkohols un kokaīns bija savu posta darbu veicis: Petra varēja Vistu Liju atvairīt ar vienu roku. Viņa tai vispār nekā neatbildēja, tomēr tā kliedza aizvien mežonīgāk.

Tas bija visai nepatīkami. Atvairot pastāvīgos uzbrukumus un dzirdot nemitīgās klaigas, Petra nespēja domāt, ļai gan labprāt ļautos domām. Vispirms būtu jāpadomā par Volfgangu: vai viņš vēl šodien nāks vai vispār vairs nenāks? Viņa taču tagad zināja, ko tie par viņu domāja; iecirknī droši vien to viņam pastāstīs . . . Un ko tad domās viņš? Ja Petrai būtu jānāk pie Volfganga, viņa steigšus atskrietu, bet par viņu to vis nevarēja apgalvot.

Petra apskatījās visapkārt. Viņa labprāt būtu pajautājusi uz gultas sēdošajai vecajai, sirmajai sievietei, kad te ir apmeklētāju laiks, bet Vistu Lija kliedza aizvien skaļāk. Šķita, ka pārējās iemītnieces tas nemaz netraucē un nemaz arī neinteresē. Abas brūni melnās čigānietes ar nekaunīgām, nemierīgām putna acīm, iespiedušās kaktā, tupēja uz matrača, un viņu pusbalsī teiktos čukstus pastiprināja daudzas pirkstu kustības; čigānietes neuzlūkoja nevienu citu no kameras iemītniecēm. Garā, bālā meitene otrā apakšējā gultā' bija jau palīdusi zem segas; bija redzami tikai viņas pleci, tie raustījās. Viņa laikam raudāja ... Mazā resnīte bija nosēdusies uz ķeblīša un sadrūmusi urbināja degunu.

Sirmā sieviete, kas sēdēja uz savas gultas malas, pacēla acis un īgni sacīja:

— Tu, stulbā maita, beidz taču reiz plātīt žaunas! . .. Ciclumnieciņ, gāz tai reiz pa purnu, lai.paspļauj zobus!

Ar uzrunu «cietumnieciņ» bija domāta Petra. Vecā sieviete viņu tā uzrunāja laikam tāpēc, ka no visām kameras iemītniecēm Petra bija vie-

nīgā, kas valkāja zilo cietuma tērpu. Tajā Petru ieģērba, tiklīdz ieveda cietumā.

Bet Petrai negribējās Vistu Lijai sist. Tam taču nebija nekādas jēgas, tā aiz lielas kāres pēc kokaina vai alkohola bija zaudējusi saprašanu. Naktssardze jau pāris reižu bija klauvējusi pie durvīm un pavēlējusi ieturēt mieru. Tad Vistu Lija vienmēr žigli pielēca pie durvīm un diedelēja:

— Lūdzu, lūdzu, dodiet man vienu šņabīti! Vienu vienīgu, maziņu! Jūs taču varat to, zēni! Jūs taču arī labprāt pa reizei kādu iemetat! Ak, lūdzu, lūdzu, zēni, dodiet man vienu ...

Naktssardzes so|i tomēr aizskanēja, un atbildes nebija, varēja tikai sadzirdēt, ka dažs pusbalsī nosmējās. Tad Vistu Liju sagrāba dusmu lēkme, tā ar dūrēm rībināja dzelzs durvis un kliegdama lamāja sargus.

Taču Vistu Lija pamazām pārvērtās. Stundām ritot, aiz kameras loga debess kļuva nespodra un tumša, virs durvīm iedegās elektriskā gaisma, un arvien jūtamāk varēja manīt, ka meitene vairs it kā nezina, kur atrodas un kas ap to notiek. Tā laikam domāja, ka atrodas ellē. Kā zvērs viņa skrēja šurp un turp, vienmēr no vienas sienas pie otras, kā akla, neredzot biedrenes. Turklāt pusbalsī nepārtraukti murminādama. Pēkšņi tā apstājās un it kā mežonīgās sāpēs kliedza augstā, spalgā balsī.

Sargi atkal klauvēja, viņu uzsauciens pamudināja izmocīto meiču no jauna sākt sirdi plosošu ubagošanu, kam atkal sekoja mežonīga lamāšanās. Šoreiz tā nokrita pie durvīm; nožēlojama, izspūrusi, galvu atbalstījusi pret dzelzs durvīm, Vistu Lija tupēja tur, it kā kaut ko klausītos.

— Tās skrijcn, — viņa murmināja. — Tās rāpo manā vēderā. Ai, cik daudz kāju! Tās grib tikt ārā, viss mans vēders ir pilns ar tām, un nu tās grib tikt ārā!

Drebošiem pirkstiem viņa raustīja savu apģērbu, mēģināja atbrīvot vidukli.

— Skudras! — Vistu Lija vaimanāja. — Sarkanas, caurspīdīgas skudras! Tās skrien pa manām iekšām . . . Ai, dodiet jel mieru! — sieviete lūdzās. Man taču nav nekā. Man nav ne šķipsniņas kokaīna, nav jums ko dot!

Vistu Lija pielēca kājās.

— Dodiet man kokaīnu! — tā kliedza. — Tev jādod man kokiņš, vai dzirdi? Tev ir mīļais, labais kokiņš!

Vārgi iekunkstoties, sirmā sieviete bija atmuguriski ieslīgusi gultā; nemaz nemēģinot pretoties, viņa, klusi šņukstēdama, gulēja zem trakojošās Vistu Lijas.

Čigānietes uz sava matrača pārstāja sačukstēties un ņirgādamās vēroja uzbrukumu. Garās, guļošās meitenes pleci vairs neraustījās. Lēnām viņa pagrieza seju ar lielo, bālo degunu un skatījās baiļu pilnām acīm

uz gultu pretējā pusē, ik brīdi gatava palīst zem segas pavisam. Sabozusies un īgna uz ķeblīša bārās resnīte:

— Ak, palieciet taču mierā! Kā var cilvēks mierīgi padomāt, ja jūs te taisāt tādu traci?!

Petra pielēca pie Vistu Lijas. Nebija grūti atmuguriski atvilkt vājo, galīgā postā nonākušo radījumu no apakšā guļošās, bet nekādi nebija iespējams atbrīvot sirmgalves matus' no uzbrucējas sažņaugtajiem pirkstiem.

— Vai jūs, sievišķi, būsiet reiz mierā? — sargi bārās aiz durvīm. — Sanākušas matos, salašņas tādas. Pagaidiet vien, tūliņ būs pēriens!

Petra pagriezās pret durvīm un dusmīgi sauca:

— Nāciet taču iekšā! Meitenei uznākusi lēkme. Palīdziet mums!

Uz brīdi aiz durvīm bija klusums. Tad pieklājīga balss sacīja:

— Mēs nedrīkstam, jaunkundz. Pēc noslēgšanas mēs nevienā sieviešu kamerā nedrīkstam ieiet. Citādi tūliņ teiks, ka pinamies ar jums.

Un kāda cita balss:

— Kas lai zina, vai tas nav tikai jūsu triks?! Uz tādu āķi nu gan labāk neuzķerties.

Un Petra: — Bet tā taču neiet! Meitene jau pa pusei ārprātīga. Šeit noteikti jābūt kādai kopējai. Vai ārstam. Lūdzu, atsūtiet ārstu!

— Visi jau prom! — pieklājīgā balss atbildēja. — Tai vajadzēja to pasacīt tūliņ, kad tika atvesta. Tad to ievietotu slimo nodaļā. Gan jau jūs piecas tiksiet galā ar šo vienu.

Tā tomēr neizskatījās. Čigānietes klusu sēdēja, resnā sabozusies tupēja uz ķeblīša, garā bija palīdusi zem segas, un vecā sieviete, Vistu Lijas nomocīta, aizvien vēl kunkstēja.

Kādu brīdi Vistu Lija, klusi šņukstēdama, gulēja gultā blakus vecajai sievietei, bet tad atkal sāka kliegt. Kliedzot tā raustīja sievietes plānās matu šķipsnas — gan neapzinīgi, tomēr mežonīgi. Tagad kliedza arī vecā sieviete.

— Jums jānāk, jāpalīdz! — Petra sašutusi sauca un dauzīja kājām ar dzelzi apsistās durvis. Tās dārdēja. — Vai arī es sacelšu tādu skandālu, ka sāks kliegt viss cietums!

Gandrīz jau bija tiktāl. No daudzām kamerām atskanēja nikni saucieni pēc miera. Kāda sieviete augstā balsī sāka dziedāt internacionāli.

Durvis atsprāga vaļā; tajās parādījās divi sargi formas tērpā un apbruņoti, bet filca zābakiem kājās, lai netraucētu cietumnieku trauslo miegu.

— Pie jums iekšā mēs neiesim, — teica liela auguma zilacis ar gaiši sarkanām ūsām. — Tikai pasacīsim, kas jums jādara. Jūs, jaunkundz, taču esat pavisam saprātīga ... Nu tad labi žigli, atnesiet no skapīša šķipsniņu sāls.

Petra skrēja, vahtmeistars pavēlēja:

— Tu, vecā putnu biedēkle, tur uz matrača, ņem vienu vilnas segu! Vari taču arī ko palīdzēt! Un tu arī!

Abas čigānietes pielēca kājās un ņirgdamas darīja, ko teica vahtmeistars.

— Tu, mazā, smukiņā, tur gultā! — sargs sauca no kameras sliekšņa. — Tagad augšā! Nu tev būs kokiņš!

Ar prieka izsaucienu Vistu Lija uzlēca kājās un grīļodamās steidzās pie sargiem.

— Jūs tik esat puiši!

Vecā sieviete vaidēdama piecēlās sēdus un piesardzīgi aptaustīja savus matus.

— Prom! — sarkanblondais uzsauca Vistu Lijai. — Ne tuvāk par trim soļiem! — Un ar pētošu skatienu piebilda: — Jā, tā patiesi nesimulē. Tā ir īsta kokaīniste, tāda jau reti iekrīt.

Pavēles aizbaidīta, solījuma uzmundrināta un ietekmēta paklausīt Vistu Lija palika stāvam visai uzmanīga. Rokas ļengani nokarājās, un suniski gaidu pilnais skatiens vērās vīriešos. Petra un arī čigānietes gaidīja, kas nu būs. Tikai garā, bālā meitene, palīdusi gluži zem segas, noslēpās no vīriešu skatieniem, un resnā īgni murmināja:

— Ak, taisieties, ka tiekat prom ar savām blēņām! Ļaujiet taču cilvēkam padomāt!

— Liecies visā garumā uz grīdas, bet žigli! — sarkanblondais pavēlēja. — Jā gan. Citādi nedabūsi kokiņu.

Slimā vilcinājās, bet tad ar klusu, vilšanās pilnu iekliedzienu nolikās uz kameras grīdas.

— Rokas gar sāniem! — sargs pavēlēja. — Netaisi muļķības! Tā, tagad ietiniet viņu segā! Ciešāk! Ciešāk! Pavisam cieši, cik tik cieši vien

varat! Nieki, tas nesāp! Parādi viņai kokiņu, lai nepretojas!___Es taču

domāju sāli, muļķīt! Parādi to viņai, viņa jau noticēs ... Jā, mana labiņā, mans jēriņ! Tūliņ dabūsi, tagad tikai esi rātna!

Meitene vaidēja.

— Ak, lūdzu, lūdzu! Nemociet mani tā! Dodiet man kokiņu! — tā lūdzās.

— Vēl tikai vienu nņijklīti! Tagad otru segu... Nē, ievīstiet pretējā virzienā! Tiniet vien droši viņu kā saini! Tas neko nekaitēs, nesabirzīs. Tu, resnā uz ķeblīša, izņem pirkstu no deguna, palīdzi tu arī! Atnes no augšējām gultām abus palagus... Jā taču, mana labā, tūliņ būs gatavs! Vai tu neredzi, cik tur daudz kokaīna?! Tūliņ dabūsi savu šņaucienu!

Paklausot sarga norādījumam, ar palagiem kā ar virvi cieši no-

sēja vīstokli. Meitene paklausīgi jāvis. Tā nenovērsa skatienu no rokas, kas turēja gaidīto atpestīšanu — kokaīnu, īstenībā vārāmo sāli.

— Ak, dodiet taču! — Vistu Lija murmināja. — Kā jūs varat būt tik cietsirdīgi?! Kokaīns ir tik brīnišķīgs... Es vairs nevaru izturēt...

— Tā, — sargs pārlaida pētošu skatienu. — Izturēs. Kaut gan īstenībā tas ir lieki, viņa taču tūliņ samanīs, bet lai, iedod viņai to sāli...

— Jā, kokiņu! Lūdzu, lūdzu, kokiņu! — ievīstītā diedelēja.

Vilcinādamās Petra negribīgi pastiepa plaukstu ar sāli Vistu Lijai

zem deguna. Savādi satraukta viņa vēroja pārvērtību izmocītajā sejā.

— Tuvāk! — tā čukstēja, īgni, nopietni pavērusies Petrā. — Turi taču zem paša deguna! — Dziļi ievelkot elpu, kokaīniste ierāva sāli nāsīs. — Ai, cik labi!

Vistu Lijas asā, savilktā seja kļuva gluda, sasprindzinājumam izzūdot, plakstiņi nolaidās gandrīz vai pavisam pāri acīm. Kur zem vaigu kauliem nesen bija redzami tikai tumši dobumi, tagad atkal vīdēja maiga miesa. Dziļās krunkas ap muti izzuda, saplaisājušās, sausās lūpas atkal veidoja loku, viegli plūda elpa ...

— Ai, cik labi! ...

«Tā taču tikai sāls!» Petra satriekta nodomāja. «Parastā vārāmā sāls... Bet Lija tai tic, un vienkāršā sāls to pilnīgi pārvērš!?» Pēkšņa domu analoģija lika domāt par Volfgangu — par Volfgangu Pagelu, kuru viņa visu vakaru — to Petra apzinājās it labi — taču aizvien vēl gaidīja, minūti pēc minūtes... Katram ir savas ilgas, visi mēs kaut ko gaidām . .. «Tā taču tikai sāls!»

— Redz ... tagad sāksies, — sargs pusbalsī ierunājās.

Uz ceļiem tupošās Petras sejai gluži tuvā seja baismīgi pārvērtās. Tagad mute bija melns, dziļš caurums, acis plaši ieplestas aiz bailēm un dusmām.

— Suņi tādi! Cūkas! — tā kliedza. — Tas nav kokiņš! Neģēlīgie krāpnieki! O-o-o!

Saspringa viss ķermenis, galva pasviedās augšup. Vistu Lija pielika visus spēkus, lai atbrīvotos, tās seja kļuva tumši sarkana, tad zili sarkana.

— Laidiet mani vaļā! — tā kliedza. — Es jums parādīšu!

Petra bija atlēkusi nost. Tāds naids, tāds izmisums strāvoja viņai pretī no sejas, kas nupat vēl bija laimes apskaidrota.

— Nav ko bīties, mazā! — sargs drošināja. — Ietinām pamatīgi. Bet tu, zilā, paklausies, tu vēl esi visprātīgākā! Lai meiča mierīgi guļ uz grīdas, neatbrīvo, lai arī ko viņa jums stāstītu. Bet uzmani, ka viņa uz akmens grīdas nesadauza galvu, viņa ir spējīga to izdarīt. Ja par daudz kliedz, uzliec viņai uz lupām slapju dvieli, bet pieraugi, ka nenoslāpst. ..

— Vediet taču viņu prom! — Petra sirdīgi sacīja. — Es ar viņu nenoņemšos. Es neesmu cietumnieku uzraudze! Es nevēlos mocīt cilvēkus.

— Mazā zilā, neesi taču muļķīte, — sargs vienaldzīgi sacīja. — Vai tad mēs viņu mokām? Kaislīga kāre moka viņu, kokaīns moka viņu. Vai tad mēs viņu pieradinājām? —

— Viņas vieta ir slimnīcā! — Petra īgni iebilst.

— Vai tu domā, ka tur viņai dos kokiņu? — sargs jautāja. — Viņai no tā jātiek vaļā šeit un visur. Vai tad viņa vēl ir cilvēks? Mazā, paskaties taču uz viņu!

Vistu Lija patiesi tik tikko izskatījās pēc cilvēka — trīcošu, nemierīgu galvu, te niknuma un naida pilna, te raudoša, te jau izmisusi, te pēkšņi tā lūdzās kā bērns svētā pārliecībā, ka lūgtais iespēj visu.

— Es pamēģināšu slimnīcā dabūt viņai kādas miega zāles, — sarkan-blondais domīgi sacīja. — Bet es gan nezinu, vai tur ir kāds, kam būtu medikamentu skapja atslēgas. Jāsaka gan, tie tik ir laiki — Tātad uz solījumu nepaļaujies!

— Vari vēl arī pāris reižu iedot tai sāli, — otrs iejaucās sarunā. — Tā vēl desmitiem reižu ļaus, lai piemāna. Tāds nu reiz ir cilvēks. Un nu ar labu nakti!

Durvis aizcirtās. Slēdzenei apgriežoties, skaļi noknakšķēja atslēga. Tagad nošķinda bulta. Petra notupās blakus slimajai. Cieši aizvērtām acīm tā tagad mētāja galvu uz vienu un otru pusi, aizvien ātrāk un ātrāk ...

— Kokiņš, — Lija čukstēja. — Kokiņš! Kokiņš! Labais kokiņš...

«To vēl arvien var piemānīt ar sāli,» Petra drūmi domās atkārtoja.

«Tāds nu reiz ir cilvēks,» —' un: «Viņam ir taisnība, jo cilvēks ir tāds ... Bet es tāda vairs nevēlētos būt. Es ne!»

Viņa palūkojās uz durvīm. Durvju lodziņa rūts spīdēja kā ļauna acs. «Volfs vairs nenāks,» viņa apņēmīgi nodomāja. «Viņš tiem ir noticējis. Es arī vairs negaidīšu viņu!»

SLEPENPADOMNIEKS FON TESOVS RAKSTA RĒĶINU

Pie vecajiem Tešoviem Neiloes pilī vakariņas ēda tieši pulksten septiņos. Ap pusastoņiem viņi beidza, un tad kalponēm atlika vēl tikai nomazgāt traukus un uzkopt virtuvi, kas, vēlākais, pulksten astoņos tika padarīts. To vecā cienīgā ievēroja: «Brīvs vakars jādod arī apkalpotājam!»

Tad nu gan vēl ceturksni pēc astoņiem sākās vakara lūgšana, uz kuru visiem pils iedzīvotājiem bija jāierodas rokas un muti nomazgājušiem ... protams, izņemot veco fon Tešova kungu, kam tieši šai stundā

ik reizi vajadzēja rakstīt steidzīgu, katrā ziņā gluži neatliekamu vēstuli, tā vienmēr no jauna aizdodot savai sievai dusmas.

— Nē, Belinde, šodien patiesi nevar! Un vispār... tevis dēļ es jau katru svētdienu noklausos, ko mums no kanceles stāsta vecais Lēnihs. Man jāsaka, skan jau pavisam labi, Belinde, bet es nevaru tur nekā prātīga iedomāties. Un man šķiet, arī tu ne. Kad es tā sev kādreiz iztēlojos, mēs lidojam tur kā eņģeļi pa debesīm, tu, Belinde, un es ... tādos baltos kreklos, kā redzams lielajā, ilustrētajā bībelē ...

— Horst Heine, tu jau atkal zaimo!

— Nekas tamlīdzīgs, ne mazākā mērā! ... Un es tur satieku savu veco Eliasu, un tas arī tur lidinās apkārt un arī mūžīgi dzied, un tad viņš man pačukst: «Nu, slepenpadomniek, tev gan ir bijusi cūkas laime; ja es mī(ajam dievam būtu izstāstījis visu par tavu sarkanvīnu un kādas grēcīgas runas tu dažreiz sarunāji...»

— Pareizi, Horst Heine, ļoti pareizi!

— Un tas viss bez jebkādas kārtu izšķirības un vienkārši uz «tu», tādā kā naktskreklā ar zosu spārniem ... Jā, Belinde, piedod, tie, proti, ir zosu spārni. Vajadzētu jau nu gan būt gulbju spārniem, bet gulbis un zoss ir puslīdz viens un tas pats ...

— Jā, Horst Heine, ej vien augšā un raksti savu svarīgo darīšanu vēstuli! Es jau zinu, tu tikai zobojies, taču nevis par reliģiju, bet gan vienīgi pai[10] mani. Bet tas nekas, es to panesu, tas ir pat labāk. Jo, ja tu izsmietu reliģiju, dievs tevi pamestu uz mūžu mūžiem ... Bet, izsmejot mani, tu esi tikai nepieklājīgs. Un to tu mierīgi drīksti atļauties, pagājuši taču četrdesmit divi gadi, kopš esam precējušies, un šais gados esmu jau saradusi ar domu, ka mans vīrs ir nepieklājīgs.

Un cienīgā, tērpam nočaukstot, žigli aizsteidzās uz lūgšanu zāli, bet vecais kungs smiedamies stāvēja uz kāpņu laukumiņa un domāja: «Deviņi pērkoni, nu man atkal reiz tika! Un pamatīgi! Bet taisnība viņai ir... un tāpēc es patiesi atkal aiziešu uz kādu no viņas lūgšanu brīžiem, rīt vai parīt. Tas taču mazliet uzmundrina viņu, un kaut kas jādara arī sievas labā pat tad, ja kopš laulībām jau pagājuši četrdesmit divi gadi . .. Ja tik viņu vienmēr nemocītu žagas, tiklīdz viņa jūtas aizkustināta! Tas ir gluži tāpat kā tad, kad biljardspēlē kāds izkiksē [10] ... Es nevaru paciest šo skaņu un nevaru paciest žagošanos ... un taču vienmēr gaidu, lai tas notiek ... Tā gan, bet tagad es gribu mazliet parēķināt, esmu pārliecināts, ka mans znots par elektrisko strāvu maksā pārāk maz . . .»

Tad slepenpadomnicks uzkāpa savā darbistabā un trīs minūtes vēlāk, Brazīlijas cigāru dūmu apņemts, bija -jau nogrimis savos strīdīgajos

rēķinos, šis vecais, bet nepievaramais ķīveklis. Un rēķini bija tik strīdīgi tāpēc, ka vecais kungs gribēja ar tiem piespiest pie sienas savu znotu.

Tas kā jau par visu, tā arī par elektrisko strāvu maksāja sievastēvam visai maz, — tā domāja sievastēvs; visai daudz, — tā domāja maksātājs pats. Nciloe nebija pieslēgta vispārējam elektriskās strāvas tīklam, bet gan pati ražoja vajadzīgo strāvu. Strāvas ražošanas mašīna, ļoti moderns naftas dīzeļmotors, atradās līdz ar akumulatoriem pils pagrabā, un tāpēc, ka tā stāvēja tur, ierīce nebija iznomāta znotam, kas bija galvenais strāvas patērētājs, un vecais kungs to bija paturējis sev, lai gan slepen-padomniekam patika palielīties: «Manā būdā deg tikai trīs kaķacis.» Arī nolīgums par strāvas cenu bija gluži vienkāršs: izdevumus abas puses sedz proporcionāli patēriņam.

Taču arī visvienkāršākais, visskaidrākais nolīgums neizpilda savu uzdevumu tur, kur divi savā starpā nevar saprasties. Vecais fon Tešova kungs domāja, ka viņa znots nav nekāds lauksaimnieks, bet gan lielskungs Plikadīda, kas grib labi dzīvot uz sievastēva rēķina. Rotmistrs fon Prakvics domāja, ka viņa sievastēvs ir skaudīgs auns, skopulis un turklāt vēl pārāk «plebejisks», lai viņš to varētu paciest. Vecais kungs redzēja, ka inflācija izputina viņa skaidrās naudas ietaupījumus, un, jo mazvērtīgāks kļuva daudzos gados sakrātais, jo neatliekamāka šķita dzīšanās pēc jauniem ienākumiem. Rotmistrs ievēroja, ka ik mēnesi saimniekošana kļūst aizvien grūtāka, ka naudā pārvērstā labība izkūp viņa pirkstos, bija norūpējies un uzskatīja veco kungu par pārāk sīkumainu, kad tas aizvien apgrūtināja ar jaunām prasībām, iebildumiem un atgādinājumiem.

Visā visumā slepenpadomniekam fon Tešovam šķita, ka viņa znots dzīvo pārāk labi. Kāpēc tas nesmēķē cigārus kā es, jo tos var stundām ilgi sūkāt un košļāt? Nē-ē, tas smēķē tikai cigaretes, šīs zārku naglas, kas gan notraipa brūnus pirkstu nagus, bet izkūp jau trijās minūtēs. Znots pēc kara te ievācies ar virsnieka čemodānu rokā, un tajā vairāk arī nekā nav bijis kā tikai netīra veļa!

— Nē-ē, Belinde, ja kāds samaksā par rotmistra cigaretēm, tad mēs tie esam ... protams, znots par tām nemaz arī nemaksā, bet gan pērk uz parāda.

— Visi jauni ļaudis tagad smēķē cigaretes, — Belinde bija piebildusi un ar to pa īstam saniknojusi vīru. Precētas sievas, vispār laulāti ļaudis, prot sevišķi izveicīgi izmantot šādas kaitinošas piebildes.

— Es viņu pamācīšu! Viņš taču nav vairs tik jauns! — slepenpa-domnieks beidzot draudoši izsaucās un kļuva zili melns. — Znota kungam būs vēl jāiemācās, cik grūti nopelnīt naudu!

Un tā vecais kungs nosēdās pie sava rakstāmgalda un rēķināja, cerēdams tādējādi grūti nopelnīt naudu. Viņš izrēķināja, cik viņa apgaismošanas iekārta maksātu, ja to pirktu pēc tagadējā kursa: četri simti

četrpadsmit tūkstoši mārku par dolāru. Un aprēķināto summu vecais kungs sadalīja pa desmit gadiem.

«Iekārta katrā ziņā ilgāk neizturēs, un, ja arī izturētu, tad katrā ziņā es gribu desmit gadu laikā to norakstīt.»

Tā bija pavisam glīta summiņa, kas tagad tika sarēķināta uz papīra; lai gan no tās katru mēnesi bija jāmaksā tikai divpadsmitā daļa, tomēr arī šī daļa aizvien vēl bija milzīgs skaitlis ar ļoti daudzām nullēm.

«Tas gan rīt no rīta ieplētis acis, šis znota kungs, kad lasīs šo prieka vēsti,» slepenpadomnieks nodomāja. «Naudas, protams, viņam nav; tas mazumiņš, kas viņam vēl bija, būs atstāts Berlīnē. Bet es viņu nelikšu mierā, lai viņš pasteidzas izkult; ienākumus par ražu pievākšu es, un lai viņš tad pats gādā, kā pa ziemu iztikt!»

īsti nebija izprotams, kāpēc vecajam vīram tāds naids pret znotu. Agrāk, kad rotmistrs vēl bija virsnieks un dzīvoja kaut kādos nomaļos garnizonos, un ari kara laikā abi satika pavisam labi, ja kādreiz redzējās. Vecā vīra patiesais naids iekvēlojās tikai tad, kad rotmistrs sāka šeit, Neiloē, dzīvot par nomnieku, kops tā laika, kad vecā kunga acu priekšā ritēja Prakvicu ģimenes dzīve ...

Vecais kungs nemaz nebija tāds nepraša un stūrgalvis, viņš redzēja gluži labi, kā rotmistrs pūlējās un rūpējās. Protams, znots bija atvaļināts jātnieku virsnieks, nevis lauksaimnieks, tāpēc viņš daudz ko uzsāka neveikli un arī aplami. Protams, viņš bieži vien bija pārāk maigs un dažkārt arī pārāk straujš. Protams, viņš valkāja angļu drānas uzvalkus, kas bija šūdināti Londona pie ļoti dārga drēbnieka, kuram znots vienmer sūtīja attiecīgos izmērus, un valkāja virskreklus, kas pogājami no augšas līdz apakšai («pretīgi sievišķīgs» — lai gan neviena sieviete nekad nav valkājusi tādu virskreklu), turpretī vecais slepenpadomnieks valkāja tikai vadmalas uzvalkus un mednieku kreklus. Protams, tā radās vēl desmit, vēl divdesmit iebildumu pret rotmistru. Bet tie katrs par sevi un visi kopā nedeva vēl iemeslu tādam naidam.

Slepenpadomnieks fon Tešovs ir pabeidzis rēķināšanu; vēstuli znotam uzrakstīs vēlāk, tagad viņš sniedzas pēc Oder Zeitung. Pie īstas lasīšanas viņš tomēr netiek, jo atklāj, ka dolāra kurss nav vairs četri simti četrpadsmit tūkstoši, bet gan septiņi simti sešdesmit tūkstoši. Īstenībā viņam būtu tāpēc jāsaniknojas. Vecajam kungam vajadzēja paskatīties laikrakstā, pirms viņš sāka rēķināt. Tagad jārēķina vēlreiz.

Bet tas viņu nekaitina. Slepenpadomnieks labprāt no jauna ķeras pie rēķināšanas ... znota kungam būs jo vairāk jāmaksā!

«Es taču viņu tā varu vēl pazudināt!» slepenpadomniekam iekrīt prātā, un, it kā šīs domas izbiedēta, roka ar spalvu uz mirkli apstājas. Bet tūliņ atkal raksta tālāk. Slepenpadomnieks tikai parausta plecus. Tā bija muļķīga doma, protams, viņš ne mazākā mērā netīko fon Prakvica

kungu izputināt. Znotam tikai jāsamaksā, kas pienākas. Viņš vairāk nemaz neprasa. «Manis pēc tas var dzīvot tur, viņā pusē, kā vien vēlas, zīda kreklos un biksēs!» slepenpadomnieks sirdīgi nodomā un raksta tālāk.

Pa veco pili skan harmonija žēlie un tagad gandrīz vai vieglprātīgi stabulējošie toņi. Slepenpadomnieks fon Tešovs paloka galvu un it kā steidzinādams sit ar kājām takti: «Ātrāk, Belinde, ātrāk! Ja tādā tempā skanēs, [audis taču iemigs!»

— Viņš tomēr nav tikai rotmistrs fon Prakvics... viņš taču ir arī mūsu vienīgās meitas vīrs, — Belinde nesen vēl sacīja. Tieši tā, tieši tā, tikai sieviete var kaut ko tādu izsacīt, it kā tas būtu vissaprotamākais jēdziens visā pasaulē: vienīgās meitas vīrs!

Kad vecais slepenpadomnieks iet pa ciemu un ierauga kādu meiteni, tad viņš skaļi noskandina pāri visai ielai: — Nu, kas tad tas par burvīgu bērnu?! ... Nu, nāc šurp, mana mazā, saldā, [auj, lai tevi apskata! Tu taču esi pavisam burvīga, mana mazā ... deviņi pērkoni, kas tev par acīm!

Un viņš noglāsta meitenei vaigus un maigi satver viņu aiz zoda — viss ciems var skatīties! Un viss ciems var redzēt, ka abi ieiet veikalā un viņš nopērk meitenei tāfeli šokolādes vai arī abi ieiet pie krodzinieka un viņš pasūta viņai glāzi salda vīna. Un tad slepenpadomnieks satver meiteni vēlreiz ap vidukli, lai visi redz, 'tad atlaiž viņu un, apmierināti smaidot, iet uz mežu.

Bet ne jau meitene izraisa viņa smaidu, meitene samulsusi un glaimota patiesi izskatījās burvīga — taču uz zaļās zemes vairs neatradīsies neviena meitene, kas vēl varētu sasildīt viņa vecās asinis. Viņš smaida, jo atkal reiz ir visus pamatīgi piemuļķojis. Mācītājs Lēnihs par notikumu uzzinās un paslepus pačukstēs Belindei, un Belinde, šī nabaga vista, skraidīs apkārt, it kā lineālu norijusi, — un neviens, neviena nekā nenojautīs!

Izņemot vienu, to vecais kungs zina. Tā gan nojauš, vēl Vairāk, tā zina. Viņš pavisam retu reizi to vēl redz un nekad nav ar to divatā. Un pēc pirmā ļaunā laika, kas viņu gluži negaidīti pārsteidza, viņš jau arī vairs nepūlas to satikt. Nē, slepenpadomnieks zina: sirmgalvi vairs neiededzina nekādas kvēlas ugunis. Cauri pelnu segai iegailē un mirklī jau pazūd vārga dzirksts ... tas ir viss.

Taču, kad nāk tāds rotmistrs fon Plikadīda Mazkovar, bet Visgribkungs, lai tad tam būtu pateikts: mēs savu meitu neaudzinājām tev! Vienīgās meitas vīrs, tā gan, laipni ludzu .. . Bet kāpēc gan ta? Tas taču pavisam brīnišķīgi izdomāts: mēs izaudzinājām mušu meitu — meiteni, kam netiek neviena cita līdzi, — lai tev būtu sava izprieca?! Un pat ne tas . .. Bieži vien taču ejam garām villai, un tad jau var dzirdēt: tu uzkliedz Ieviņai?!

Nē, mans mīļais znota kungs, to mēs tev liksim izjust, un tagad tas mūs it nemaz neapgrūtina, ka mūsu strāvas cena būs tieši vienpadsmit reižu augstāka nekā Frankfurtes spēkstacijai... Tā tev tomēr būs jāmaksā skaidrā naudā, jā gan, tieši tāpēc, ka tu esi mūsu meitas vīrs!

Vecais kungs ciparo savus skaitļus ar niknu apņēmību. Viņam ir vienalga, ka būs skandāls, un, jo vairāk būs tādu skandālu, jo labāk! Viņš atkal izlauzīs parka sētai caurumu, lai Belindes zosis var nokļūt znota vīķos. Belinde vēl aizvien apklusina znotam uzbrūkošās vētras. Bet, ja znots, kā jau piedraudējis, kaut ko nodarīs viņas zosīm, tad viņa vētras vairs neapklusinās!

Tautsaimniecības slepenpadomnieks Horsta Heinca fon Tešova kunga jūtas ir sabangotas. Tieši tagad viņš ir īstā noskaņojumā, lai uzrakstītu znotam vēstuli. Protams, tādu, kā pienākas šinī gadījumā: vēsu, īsu, veikalniecisku (Veikalnieciskos darījumos nav jājauc radu būšana!)

«Ļoti nožēloju, bet aizvien neizdevīgāki apstākļi sakarā ar naudas kursu valūtas tirgū spiež mani...» utt., utt. «Pievienoju aprēķinu. Ar labākajiem novēlējumiem Jūsu

H. H. fon Tešovs.»

Punkts ir pielikts! Gatavs! Nosusināts! Vēstuli Eliass var aiznest rīt no paša rīta. Tad kungs to ieraudzīs, tiklīdz atgriezīsies no Berlīnes. No turienes viņš noteikti būs dabūjis līdzi paģiras, un vēstule tās padarīs vēl mokošākas!

Fon Tešova kungs jau paceļ roku, lai pazvanītu Eliasu, kad harmonija skaņas no apakšas atgādina, ka vakara lūgšana vēl aizvien turpinās. Šovakar Belinde atkal reiz pamatīgi cenšas. Viņas ganāmpulkā droši vien ir kāda grēcīga avs, un jāpanāk, lai tā vēl pirms gulēt iešanas nožēlotu grēkus. Tātad Eliasu nevar saukt. Un viņš tik labprāt gribētu, lai vēstule jau būtu ceļā!

Starp citu, viņš, protams, zina, kas ir šī grēcīgā avs. Belinde viņam to pastāstīja: putnu feja Amanda ar sarkani lakotiem vaigiem un mazais Meiers ar biezo lūpu. Sie visiem paziņojuši, ka ir saderināti. Nu, saderināšanās tiem jau sen aiz muguras. Un piedevām arī vēl puse no laulības dzīves! Nu, lai jau!

Slepenpadomnieks pasmīn, un viņam ienāk prātā, ka daudz labāk ir iedot vēstuli lauksaimniecības pārzinim Meieram, lai nogādā adresātam. Šāds paņēmiens znotu it sevišķi kaitinās. Znots gluži labi zina, ka sievastēvs pa reizei gluži labprāt mazliet patenko ar Meieru. Un, kad znots saņems šādu vēstuli ar Meiera starpniecību, viņš būs pārliecināts, ka sievastēvs Meieram izpļāpājis vēstules saturu. Bet, protams, rotmistrs ir daudz par smalku, lai izjautātu savu ierēdni, un tas savukārt dusmas vēl pavairos!

Vecais kungs iebāž vēstuli svārku kabatā, paņem spieķi un lodena cepuri un lēnām dodas pa kāpnēm lejup. Šķiet, ka vakarlūgšana ir beigusies, pa kāpnēm augšup paiet garām divas kalpones. Tās izskatās loti uzjautrinātas, nevis svētsvinīgi pacilātas, drīzāk jādomā, ka vakar-lūgšanā noticis mazs starpgadījums. Fon Tešovs jau grasās apjautāties, bet tad izšķiras labāk atmest šo nodomu. Ja Belinde izdzirdēs viņu runājam uz kāpnēm, viņa, iespējams, pienāks klāt un jautās, uz kurieni viņš tik vēlu vēl iet, un piedāvāsies pavadīt... Nē-ē, labāk ne.

Slepenpadomnieks tātad aiziet parkā viens; tur jau ir diezgan tumšs, kas ļoti izdevīgi viņa nodoma izpildīšanai. Vecais kungs, protams, zina ļoti labi? kurā vietā viņa sievas zosis vienmēr meklē žogā caurumu; ievērojot sievas lūgumu, viņš tikai vēl aizvakar lika caurumu aiztaisīt. «Ko var aiztaisīt, to var arī attaisīt,» viņš prāto un uzmanīgi kustina latas. Beidzot taču jāatrod kāda vaļīgāka, ko var atraut ar rokām.

Tā nodarbināts, slepenpadomnieks pēkšņi jūt, it kā uz viņu kāds noraudzītos. Viņš strauji apsviežas, un patiesi, tur, blakus krūmam, stāv tāda kā cilvēka ēna. Vecā kunga lielās, apaļās acis redz vēl diezgan labi, ari tagad, kad jau tumst.

— Amanda! — viņš sauc.

Neviens neatbild, un, kad slepenpadomnieks paskatās ciešāk, izrādās, ka redzētais nemaz nav cilvēka ēna, bet gan tikai rododendrons un jasmīns aiz tā. Nu, lai... un, ja arī viņa tur patiesi bija .. . tas viņai taču ir vienalga un jābūt vienalga... un viņš, protams, ir tikai paskatījies, vai latas turas stingri. Latas izkustināšanu viņš tomēr atliek uz citu dienu un dodas pie Nēģermeiera.

Kalpotāju telpās fon Tešovs neiet — pretēji viņa sievas paradumam vecajam slepenpadomniekam nav ne vismazākās tieksmēs redzēt kaut ko, kas nesaskan ar labiem tikumiem. Viņš tikai paceļ spieķi un pieklauvē pie atvērtā loga.

— Hei! Meiera kungs... Izbāziet šaipus aizkariem savu cienījamo ķobi! — slepenpadomnieks sauc.

AMANDA VAKARA DIEVKALPOJUMA

Putnu pārzine Amanda Baķa būtu, kā jau dažu labu reizi, arī šovakar labprāt izvairījusies apmeklēt vakarlūgšanas sapulci, — ja tas citreiz bija galvenokārt parastās garlaicības un dažu citu ieplānotu darīšanu dēļ, tad šoreiz gan tāpēc, ka viņa ļoti labi varēja iedomāties, kam cienīgā tēmēs, kad runās par grēksūdzi un lūgšanu. Bet resnā saimniece un Melnā Minna neizlaida Amandu no acīm.

— Nāc, Mandiņ, mēs tev tagad palīdzēsim vēl žigli saskaitīt vistas, un tad tu mums palīdzēsi noberzt podus!

— Es vienmēr dzirdu «stacija», — Amanda pateica tanī laikā visiecienītāko izteicienu un ar to domāja gluži to pašu, ko viņas māte ar «LakstīgaI, es tev dzird, kā tu čāpo!».

Bet abas sievietes gāja viņai vienkārši līdzi — pilnīgi droša zīme, ka cienīgā tām bija pačukstējusi, kas būs un ko vajag.

— Vienmēr tās pašas! — Amanda Baķa bāra pāris vistu, kas nokavējušās un satrauktas tagad kladzinādamas steidzās no p|avas uz vistu māju. — Es jums kādreiz aizcirtīšu deguna priekšā durtiņas, un tad tikai piesargieties, kad jums lapsa «ar labu nakti!» teiks .. . Un tev, Minna, vispār nevajadzētu tādas muļķības nostrādāt! Kas attiecas uz saimnieci un viņas diviem centneriem tīrsvara, tad jau ar vīriešiem iznāk tā pagrūti un tur viņa nekā nevar sev līdzēt, ja mūžīgi stāv un gaida kā tāds no ziepēm iztaisīts eņģelis! Bet tu ar saviem sešiem smurgulēniem, kam ir vismaz desmit dažādi tēvi...

— Uh, Mandēn! Neesi taču tik rupja! — Melnā Minna protestēja. — Cienītā kundze taču vēl mums patiesi to labāko.

— Es vienmēr dzirdu «stacija», — Amanda Baķa atkal noteica un tā pārtrauca debates. Ko nu ar Melno Minnu . . . Tas nu gan bija smieklīgi, ka cienīgā iecēlusi tieši to viņai par uzraudzītāju. Tas jau nu gan bija zināms, cik vientiesīgi cienīgā izturējās pret šo pinkaino, vecīgo sievišķi! Kad atkal bija notikusi zināmā nelaime un cienīgā patiesi to pamanīja tikai tad, kad ieradās vecmāte, lai gan jau ilgi pirms tam ikviena acs varēja saskatīt pārmaiņas kalsnā, kaulainā sievišķa ķermenī, — tad cienīgā iedegās niknās dusmās, nolamāja Melno Minnu un kā gluži nelabojamu aiztrieca uz mūžīgiem laikiem no savām acīm un Neiloes nabaga ļaužu būdas.

Tad Melnā Minna kliedza un trokšņoja, bet raudādama arī sakrāva rokas ratiņos mazliet no saviem krāmiem, tomēr nekādā ziņā visu, tikai tik daudz, lai cienīgai sagādātu iespaidīgu skatu. Taču katrā ziņā novietoja tur visus savus bērņukus. Un tā šī sieviete gaudodama, baznīcas korāļus dziedādama, devās izrādes braucienā pa visu ciemu. Un tad pils priekšā pieturēja, nospieda misiņa zvana pogu, asarās izplūzdama, lūdza sulaini Eliasu, lai nododot taču mīļajai, labajai, cienītajai kundzei viņas svētības novēlējumus un turklāt vēl sirsnīgu pateicību! Un vai uz atvadīšanos viņa vēl nedrīkstētu noskūpstīt cienītajai kundzei roku?

Eliass, kam šis teātris jau bija pazīstams, tad vienmēr pasacīja «nē». Un Melnā Minna raudāja vēl gaužāk un ar saviem bērniem, kuri nezināja, kas ir viņu tēvs, devās prom tālajā, nežēlīgajā pasaulē . .. līdz akmenim lielceļa malā, kur nogriežas celiņš uz pili. Tur viņa sēdēja un raudāja, un gaidīja, un atkarība no cienīgās dusmu karstuma viņai bija

jāgaida viena, divas vai arī piecas stundas un dažreiz pat vesela puse no dienas.

Un viņa zināja, ka gaidīšana nebūs velta, ja nezinātu no piedzīvojumiem, tad viņai to pavēstītu, proti, pils logu aizkari. Vecā dāma ar trīcošām rokām tos bīdīja šurpu turpu un nevarēja nociesties, nepa-raudzījusies uz savu mīļo, nomaldījušos avi.

Taču tad, kad atkal viens tāds Minnas «gadījums» bija klāt un fon Tešova kundze uzzināja no sava vīra (ciema vecākais Hāze stāstījis), ka šoreiz noteikti varot runāt par trim vīriešiem un varbūt tie bijuši pat pieci, nemaz nepieminot tos, kurus Melnā Minna slēpa «simpātijās jūtu dēļ» (Melnā Minna sakaros ar vīriešiem noteikti šķiroja «simpātiskos» no nenozīmīgajiem pielūdzējiem), — tad cienīgā nocietināja savu mīksto, pasaulīgās liecās nepieredzējušo sirdi, noskuma par šīs pasaules Zodomu un Gomoru un atminējās, cik bieži Melnā Minna bija svinīgi apsolījusies laboties.

Tad roka atlaida aizkarus un fon Tešova kundze sacīja savai draudzenei, vecajai fon Kukhofa jaunkundzei, kas vienmēr dzīvoja pie viņas:

— Nē, Juta, šoreiz es vairs neļaušu atkal iežēlināt savu sirdi. Un arī pa logu vairs uz viņu neskatīšos .. .

Un vecā fon Kukhofa jaunkundze, kuras kaklu rotāja melna samta lenta, enerģiski pamāja ar veco, mazo galvu, kas ļoti līdzinājās plēsīga putna galvai, un sacīja savā puķainajā, bet nepārprotamajā valodā:

— Bez šaubām, Belinde .. . kamielim arī galu galā var akā pietrūkt ūdens.

Jā, un tad nepagāja ne pusstunda, kad pie durvīm klusi pieklauvēja, un vecais Eliass ziņoja:

— Lūdzu, piedodiet, cienītā kundze, bet man taču jāziņo: viņa tagad izģērbjas.

Un pareizi, kad abas dāmas metās katra pie sava loga, tad jau šis nabaga sievišķis, kam nebija ne tēvijas, ne mājas, sēdēja uz akmens ceļmalā, atpogājis blūzi, un baroja savu jaunāko grēka augli.

Tad cienīgā nopūzdamās sacīja: — Juta, es domāju, mēs nevaram atstāt neievērotas šīs jaunās .nepatikšanas.

Un Juta mīklaini atbildēja: — Tie nav sliktākie augļi, kurus izēd šādas lapsenes! — bet fon Tešova kundze to uztvēra kā piekrišanu viņas pašreizējam nodomam.

— Nē, Elias, es pati iešu, — viņa steidzīgi sacīja, jo, lai gan Eliass jau bija tālu iesoļojis sestajā desmitā, tomēr vēl nebija izpētīts, vai viņš spēj izturēt šādu skatu. Tā vecā fon Tešova kundze pati gāja lejā pie grēcinieces, kas steidzīgi pogāja ciet blūzi, tiklīdz ieraudzīja cienīto kundzi iznākam no pils. Ko gan var zināt, vai cienīgā nepamanītu, ka šī barošana ir tikai teātris; Melnā Minna taču nevarēja barot no krūts un visus sa-

vus bērnus bija uzaudzinājusi, barodama tos no pudelītes. Bet tas nebija jāzina cienīgajai.

Tad nu abas atkal devās uz nabaga ļaužu būdu, vecā kundze gāja blakus jocīgajam vezumam un it nemaz neiedomājās, ka ļaudis varētu par viņu zoboties vai smieties. Viņa turpretim atmīkstināja savu sirdi, kļuva pazemīga un atcerējās, ka arī pati reiz tik tikko nepadevās kārdinājumam, kad vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem iznesīgais leitnants fon Pritvics bija mēģinājis viņu aiz durvīm noskūpstīt... un viņa toreiz taču bija jau tikpat kā saderinājusies ar Horstu Heincu!

Un, kad abas ar Melno Minnu bija pārkāpušas pār ļaužu būdas slieksni, viņa bija tiktāl aizkustināta, ka varēja visu saprast, visu piedot, un, kaut gan nebija tik dumja, lai pilnam pieņemtu grēcinieces asaras par tīru patiesību, tad tomēr savā sirdī nodomāja: «Mazlietiņ godīgi viņa taču to domā, mazlietiņ nožēlo arī, — un ko es tur gan zinu, cik daudz nožēlas dievs no mums pieprasa!»

Tā vecā fon Tešova kundze domāja un tā ari darīja, un pat Amanda Baķa varētu to uzskatīt par gluži patīkamu un laipnu rīcību, ja vien cienītās kundzes labā sirds būtu tik pilna mīlestības un tik piedodoša pret visiem grēciniekiem. Bet cilvēku sirdis visas ir brīnumainas, — kāpēc gan vecās kundzes sirds lai būtu citāda? Ko viņa desmitiem reižu piedeva tik blēdīgam sievišķim kā Melnajai Minnai, to piedot jaunai meitenei vecā kundze negribēja ne reizi.

Un Amandai Bakai nu nepavisam! Jo tā bija nekaunīga un palaida muti; jautri uzsmaidīja visiem vīriešiem; valkāja tik īsus svārkus, ka tos vairs par svārkiem nemaz nevarēja saukt; nekad neraudāja par savām kļūdām; nekad neko nenožēloja un nekad nedziedāja dievbijīgu dziesmu, bet gan ļoti skaļus, drausmīgus grāvējus, piemēram: «Mīļais Ansi, ko tu gan ar celi dari?» — vai arī: «Ko maijā sapņo meitenes...»

Nē, Amanda gan zināja ļoti labi, kas viņu šovakar sagaida lūgšanas sapulcē! Bet tas, ka viņai par uzraudzi nolikta tieši Melnā Minna, viņā radīja jo sevišķu sašutumu, un viņa vienu mirkli nopietni apsvēra, vai abas neieslodzīt vistu kūtī un neaizlaisties pie sava Hansuliņa ... Tas tik būtu lielisks joks.

Lai ari cik vīzdegunīga im nekaunīga Amanda bija ar muti, tomēr visā savā izdarībā viņa bija apdomīga un nosvērta, kā jau tas vispār pienākas putnkopei. Mājputni ir visgrūtāk audzināmie kustoņi pasaulē, tie nomoka desmitreiz vairāk nekā pilns cirks mežonīgu zvēru un paklausa tikai nosvērtam raksturam. Jā, vakar vakarā pie Meiera loga gan Amanda niknumā bija lielīga un cienīgajai varēja draudēt ar aiziešanu .. . Bet kā nekā viņa taču patiesi mīlēja savu mazo biezlūpi Hansu-liņu, un bez Nēģermciera viņai šķistu tuksnesīgs pat Ēdenes dārzs (cilvēku sirdis visas ir brīnumainas!).

Tā Amanda neaizcirta vistu kūts durvis. Viņa tikai izdzina ārā tās divi vistas, kam nebija spārnu, un ar «put, put» un «ti, ti» nomierināja savu saimi, saskaitīja to un konstatēja, ka visi ir mājās. Tad viņa teica pavisam nepārprotami:

— Tā, jūs vistas, un tagad, kur man tik vareni palīdzējāt, izberzīšu arī jūsu podus.

— Ak dievs, Mandenl — resnā saimniece ievaidējās, un viņas korsetē iekrakšķējās zivju kaula plānās plāksnītes. — Ja nezinātu, ka tu tikai jokus dzen ...

— Un kā tad tu to zini?! — Amanda Baķa ļoti kareivīgi noprasīja, kareivīgi soļoja starp abām sievietēm, kas tagad klusēja, un kareivīgi kustināja gurnus īsajos svārciņos.

Amanda bija ļoti jauna, un viņas'bērnības rūgtie gadi it nemaz nebija spējuši atņemt viņai dzīvotkāri un jaunības svaigumu, un būt jaunai viņai patika, un karš viņai patika, un mīlēt viņai patika. ,. Un, ja cienīgā iedomājas, ka var ar savu dziedāšanu šo patiku izdzīt, tad viņai būs jāgaida, līdz pūcei aste ziedēs.

Šādas domas, kādas nupat bija Amandai, var gan ļoti labi palīdzēt, lai tiktu galā ar visai sarūsējuša poda beršanu, bet vakara dievkalpojumam Neiloes pilī tās nederēja. Tur jau nu viņi sēdēja diezgan ilgu brīdi, parastais pulks — krietni liels pulks. Cienīgā sekoja ne tikai tam, lai visi, kas saņem no viņas algu un maizi, ierastos uz šiem dievkalpojumiem ar visu ģimeni, bet arī katram ciema iedzīvotājam, kurš ziemā gribēja dabūt pa brīvu pāris kubikmetru malkas vai vasarā vēlējās ogot un sēņot Tešovu mežā, par šīm tiesībām dažs labs vakars bija jānosēž pilī. Bieži vien vecajam mācītājam Lēniham svētdienās baznīcā nebija tik daudz baznīcēnu kā cienītajai kundzei vakaru pēc vakara viņas lūgšanas zālē.

— Un tu, Amanda? — fon Tešova kundze jautāja, un Amanda, no grēcīgajām domām iztraucēta, pielēca kājās, samulsusi lūkojās apkārt un nekā nezināja atbildēt. Zostiņas uz pēdējā sola, meitenes gadu četrpadsmit piecpadsmit, kas par visu smējās, sāka, protams, tūliņ ķiķināt. Bet cienīgā pavisam maigi jautāja vēlreiz: — Un tavs pantiņš, Amanda?

Ak jā, tie sākuši «dziesmu rindu»! Tagad katram pēc kārtas vajadzēja nosaukt no dziesmu grāmatas vienu pantiņu, kuru tad dziedāja visi kopīgi. Tā bieži vien juku jukām jaucās vakara dziesmas, miršanas dziesmas, slavas dziesmas, grēksūdzes un ciešanu dziesmas, Jēzus dziesmas un kristību dziesmas. Tomēr pa lielākai daļai tas visus uzjautrināja un izšūpoja no snaudulības un vakara garlaicības. Pat cienītai kundzei pie harmonija sārtojās vaidziņi, tik strauji bija jālapo nošu grāmata un tik izveicīgi jālēkā no melodijas uz melodiju.

— «Tad ņem pie rokas mani ...» — Amanda žigli atsaucās, pirms vēl ķiķināšana pārgāja atklātos smieklos.

Cienītā kundze palocīja galvu:

— Jā gan, Amanda, tā tev vajadzētu lūgties!

Taču Amanda kodīja lūpas, ka nosaukusi tieši tādu dziesmas sākumu un tā pati atvieglojusi cienīgās pūles pateikt piezīmi. Mazliet nosarkusi Amanda apsēdās.

Labi tomēr bija vismaz tas, ka tagad neiestājās pauze, jo fon Tcšova kundze prata šo dziesmu no galvas. Tūliņ ieskanējās harmonijs, un visi tūliņ dziedāja līdzi. Tagad rinda bija nonākusi pie Amandas blakus sēdētājas, Melnās Minnas, un šī svētulīgā, protams, izvēlējās:

— «Es dzi|ās bēdās lūdzos, dievs ...» v

Un visi jau atkal dziedāja.

Amanda Baķa nu vairs neļāvās sapņiem, sēdēja izslējusies un bija modra, jo negribēja, lai par viņu te vēlreiz pasmietos. Labu brīdi nenotika nekas tāds, kas pelnītu ievērību. Dziedāšana vēl turpinājās, beidzot bez jebkādas sajūsmas, jo ļaudīm kļuva garlaicīgi un arī cienīgā pie harmonija nogurusi aizvien biežāk skāra nepareizu taustiņu un nojauca arī takti. Tad harmonijs sāka dīvaini svilpot, stabulēt un vaidēt, zostiņas uz pēdējā sola atkal ķiķināja, un fon Tešova kundze piesarka, līdz no jauna saņēma instrumentu stingri grožos.

«Viņa nogurst,» Amanda domāja. «Diez kas jau nu no viņas vispār vairs nav. Varbūt viņai jau tagad pārgājis prieks taisīt par šo notikumu garas pļāpas, un es drīz vien tikšu pie sava Hansuliņa!»

Taču Amandai Bakai nebija ne jausmas, cik ļoti citu grēki spēj aizkustināt šādu vecu sievieti, kā viņas māsu kļūmīgie soļi var viņu uzmundrināt. Vienu mirkli patiesi tā izskatījās, it kā cienītā kundze gribētu beigt. Bet tad viņa apdomājās. Viņa iznāca savas mazās draudzes priekšā, nokrekšķinājās un sacīja mazliet steidzīgi, mazliet samulsusi:

— Jā, mīļie bērni, tagad mēs gan varētu noskaitīt mūsu beigu lūgšanu un ikviens no mums mierīgi doties uz mājām un iet dusēt ar labo apziņu, ka dienas gaitas esam aizvadījuši labi. Bet vai mēs patiesi esam labi aizvadījuši?

Mazās vecās sievietes skatiens slīdēja no vienas sejas pie otras, viņas samulsums jau bija atkal pagaisis. Viņa droši vien jau bija apspiedusi savas sirdsapziņas balsi, kura sacīja, ka fon Tešova kundzei ir padomā kaut kas tāds, kas viņai stingri noliegts.

— Jā, vai mēs patiesi esam labi aizvadījuši? Ja paskatāmies uz Neiloi un tagad pat uz Allloi, kur tie varbūt vēl sēž dzertuvē, tad gan mēs varam ar sevi būt apmierināti. Bet, kad paskatāmies sevī, ko tad lai par sevi sakām? Mēs, cilvēki, esam vāji radījumi, un katrs no mums grēko ik dienu. Tad ir labi, ka mēs reizi pa reizei atklāti atzīstamies un savu kristīgo draugu sapulces priekšā pasakām, ko esam grēkojuši. Tikai vienas dienas grēkus . .. Un es pati sākšu pirmā ...

To teikusi,' vecā fon Tešova kundze žigli nometās ceļos un klusā lūgšanā jau sagatavojās atklātai grēksūdzei. Bet viņas avju bariņš tik tikko apspieda sevī tādu kā pretestību, jo nebija neviena, kas nezinātu, ka mācītājs Lēniha kungs un pat Frankfurtes superintendenta kungs cienīgai kundzei bija stingri nolieguši atklātu grēksūdzi. Tas esot gluži pretī Kristus un Lutera garam un ožot pēc pestīšanas armijas, baptisma un par visu vairāk atgādinot nopeļamo katoļu baznīcas grēksūdzi mācītājam pie auss!

Bet, ja neviens no sapulcētiem nepiecēlās un protestējot neizgāja — vecai fon Kukhofa jaunkundzei vai sulainim Eliasam jau nu gan pietiktu drosmes tādai rīcībai, — tad tikai tādēļ, ka visi bija ieintriģēti dzirdēt, kas tagad notiks. Jo patiesi grūti atrast cilvēku, kas nemaz nepatīksminā-tos, klausoties otra grēkos. Katrs cerēja, ka viņa kārta nebūs tūliņ pēc cienītās kundzes, un domās ikviens žigli pārcilāja savus pēdējā laika grēkus, kā slepenos, tā arī jau atklātos, un nodomāja, ka viņam nekas sevišķi ļauns nemaz arī nedraud.

Taču meitene, kas zināja, ka viņa noteikti būs viena no tiem diviem vai trim, ko pēc tam fon Tešova kundze izsauks, un zināja, ka visa šī mācītāja un superintendenta aizliegumu neievērošana notiek tikai viņas dēļ, — šī meitene sēdēja stinga un nekustīga un nekādi nelika manīt, ka ir satraukta. īgna un sakaitināta viņa klausījās vecās kundzes šļupstēšanā, tai vajadzēja būt ļoti uztrauktai, jo tā visu jauca juku jukām un aizvien atkal un atkal tai sakāpa kaklā žagas, par ko visi būtu smējušies, ja nebūtu tāda ārkārtīga sasprindzinājuma. Vecā kundze uzskaitīja šādus savus grēkus:

— Es taču atkal lasīju slikto romānu laikrakstā . . . hikup! .. . biju neiecietīga pret savu... hikup! . .. mīļo vīru.. . hikup! ... un nosaucu to par nepieklājīgu... hikup! ... hikup! ... es taču atkal liku piejaukt kalpotāju sviestam margarīnu . .. hikup!

Amanda Baķa uzklausīja visu to un savilka nepacietīgu, īgnu, noraidošu grimasi. Tur sēdēja ļaudis un noklausījās šo muļķīgo šļupstēšanu desmitreiz uzmanīgāk, nekā tie būtu klausījušies dievvārdos, un tas viss taču bija tikai meli. īstos grēkus cienītā kundze, lai arī cik dievbijīga izlikās, tā arī nepateica. Margarīnu viņi visi bija -sagaršojuši, tagad jau bija par vēlu to stāstīt. Par romānu bija tikai blēņas, un, cik bieži cienīgā ķildojas ar «savu mīļo vīru», to šai namā zināja ikviens. Viss bija tikai mānīšanās un māžošanās. Lai cienītā kundze labāk atklāti atzīstas, ka visu šo teātri tā sarīkojusi tikai tādēļ, lai iecirstu Amandai Bakai morālu pļauku, — tad gan viņas vārdi butu bijuši īsta grēksūdze! Bet par to cienītā kundze nemaz nedomāja!

Tomēr saimniecei aiz uztraukuma patiešām bija ugunssarkani vaigi, viņas platās krūtis elsa kā tvaika katls un ap vidukli krakšķēja korsete.

Minna bija muļķīgi un visai neglīti atvērusi muti tik plaši, it kā gaidītu tur ielidojam ceptus baložus.

Arī Amandai Bakai sārtojās vaigi, ne jau aiz uztraukuma un kauna, bet gan aiz spīts un dusmām. Tagad cienītā kundze nekaunīgi patiešām sāka runāt par vakardienas vēlo stundu, kad viņa pati pārsteigusi kādu meiteni... Ak, diemžēl, meiteni no šī nama! ... Viņa to pārsteigusi, kad tā tumsā kāpusi pie kāda vīrieša istabā . . . (Hikup!)

Visi sapulcētie pa īstam sakustējās, un Amanda redzēja, ka sejas kļūst muļķīgas un sastingst vienos brīnumos un gaidās: nu ies vaļā!

Bet gaidītais vēl nenāca, tikai cienītā kundze, nemitīgi žagodamās, apsūdzēja sevi, ka ļāvusi dusmām vaļu, neapvaldīti sabārusi meiteni un draudējusi ar atlaišanu, lai gan bija jāatceras, ka mēs visi grēcinieki vien esam un ka arī šī nomaldījusies avs pacietīgi jāaizvada gana kūtī. Cienītā kundze, nožēlas pārņemta, atzina, ka nav savlaicīgi izpildījusi pienākumu, jo šī jaunā meitene bijusi uzticēta viņas aizgādnībai, un cienīgā tagad lūdzās, lai VIŅŠ stiprinātu viņas sirdī iecietību un pacietību pret ļaunu ...

Amanda noklausījās šajā pļāpāšanā sevišķi nicīgi un sadusmota un, ja pirms tam viņa bija izlēmusi, ko darīt, tad tagad pārlēma citādi. Un, tikko fon Tešova kundze bija pateikusi savu «āmen» un piecēlusies un nebija pat vēl paguvusi ar vārdu vai pirksta mājienu nozīmēt nākamo, kam jāmetas ceļos uz grēksūdzes un lūgšanas soliņa, kad jau piecēlās Amanda, vaigi viņai kvēloja, bet acis aiz dusmām kļuva tumšas, un sacīja, ka «cienītai kundzei neesot jānopūlas, viņa jau zinot, kura ar visu šo runāšanu domāta, un tāpēc te nu stāvot. Vai tagad cienītā kundze esot apmierināta?!! ...»

Pēc šiem vārdiem Amanda Baķa kā dzelta apsviedās un, šņācot kā īsSa fūrija, ārkārtīgi sakaitināta uzbruka Melnajai Minnai, kas no mugurpuses bija ar abām rokām bīdījusi un skubinājusi Amandu, lai taču viņa, kā pienākas, iziet draudzes priekšā:

— Vai tu ņemsi prom savas netīrās ķepas no manas tīrās kleitas?! Es neļaušu sevi bīdīt uz priekšu ... un tev jau nu nepavisam! Un ar mīļo dievu un ar nožēlu, un ar grēksūdzi šim teātrim nav nekā kopīga!

Ar šo dusmīgo un rupjo valodu Amanda bija pieveikusi savu pretinieci, Melno Minnu, un tagad atkal pievērsās sapulcei un sacīja (jo tagad viņa bija pa īstam iekarsusi):

— Jā gan, es tā esmu, kas vakar vakarā kāpa pa logu, un, lai arī jūs visu sīki jo sīki zinātu, tad tas logs bija kantora namā, tas bija inspektora Meiera logs! Un es it nemaz nekaunos un varu šai sapulcē parādīt vismaz desmit citas, kuras kāpušas pa daudziem citiem logiem pie gluži citiem puišiem!!!

Amanda pacēla pirkstu un pastiepa to pret Melno Minnu, kas spiegdama noliecās uz sola. Amandas pirksts pacēlās atkal, bet, pirms viņa paguva ar to norādīt, aizmugurē, tumšajā kaktā, apgāzās sols, uz kura sēdēja jaunie skuķēni, kas nu visi pārāk steidzīgi slēpās un noliecās.

Tad sāka smieties Amanda Baķa (un, diemžēl, diemžēl, liela da|a [aužu smējās līdzi), bet pēkšņi Amandas smiekli pārvērtās raudās. Viņa saniknota sauca:

— Butu labāk maksājusi pieklājīgu algu!

Nevaldāmi raudādama, viņa izskrēja no zāles tumšajā parkā . . .

Taču zālē bija apgāzies ne tikai sols vien, arī vecajai cienītajai kundzei bija daudz kas sabrucis. Viņa sēdēja savā krēslā trīcēdama, nožēlojami šņukstēdama, un šoreiz pat vecā draudzene Juta fon Kukhofa cietsirdīgi nostājās viņai pretī un stingri sacīja:

— Redzi, Belinde, kas aiztiek piķi, tas notraipās!

Bet ļaudis steidzās ārā no lūgšanas zāles. Tagad viņi gan izskatījās klusi un gandrīz vai apjukuši, bet, diemžēl, nebija nekādu šaubu, ka ceļā uz mājām tie atgūs valodu. Ko tad viņi tiesās, par to arī vairs nevarēja būt šaubu.. . Katrā ziņā tā nebūs Amanda Baķa, jo viņa bija kaujā izcīnījusi uzvaru!

Taču Amanda, kas tagad vēl ļoti satraukta un izgaudojusies skraidīja pa parku, gan nejutās kā uzvarētāja un lamāja sevi par aitu un muļķa zosi, ka bija tik negudri rīkojusies sev un Hansuliņam par sliktu. Vienubrīd viņa apstājās, jo redzēja pie sētas kādu kaut ko darām, un tas bija vecais slepenpadomnieks. Amanda jau gribēja saņemties un iet pie slepenpadomnieka izlūgties žēlastību, bet jau īsajā mūžā gūtā pieredze viņu brīdināja nekad neko neizlūgties.

Tā Amanda staigāja pa parku un pamazām nomierinājās. Dīķa vēsajā ūdenī viņa nomazgāja seju un tad devās pie sava Hansuliņa. Viņa nonāca pie kantora tieši tad, kad slepenpadomnieks klauvēja pie loga un sauca lauksaimniecības pārzini Meieru. Un tā Amanda izdzirda, ka iekšā pie Hansuliņa iespiedzās kāda izbiedēta sieviete.

PAGELA KUNDZE UN MINNA KRAVA VOLFIJA LIETAS

Arā vakara krēslas pēdējais gaišums aši pārvēršas tumsā. Pulkstenis rāda pāri deviņiem. Uz ielām jau deg laternas. Pagela kundze, kura sen jau ir atraitne, stāv Volfganga istabā pie loga. Viņa lūkojas laukā dārzos, kas tagad izskatās gandrīz vai pavisam tumši. Bet aiz tiem liesmo un mirdz, pār pilsētu gulst sarkanīga gaisma . . . Viņa apsver, zem kuras spuldzes gan tagad sēž viņas dēls un izšķiež nolaupīto naudu.

Pagela kundze iegriežas istabā, kur spuldzes gaismā kalpone Minna sakravā čemodānu, un nepacietīgi saka:

— Veriet taču ciet, Minna! Viņš kuru katru brīdi var nākt pēc savām lietām!

Kalpone Minna nepaceļ acis no maisiņiem, kuros viņa iebāž liestei rūpīgi uzstieptas kurpes.

— Viņš taču nenāks, cien’ kundze, — viņa iebilst.

Pagela kundze saīgst.. . Minnas iebildums skan gandrīz vai tā, it kā tai būtu jāieskaidro, ka tik ļoti gaidīto viesi viņai neredzēt! Viņa strupi atteic:

— Jūs, Minna, gan labi zināt, ko es domāju. Viņš vismaz atsūtīs kādu pēc lietām!

Minna tikai kravā čemodānu — ļoti mierīgi, bez jebkādas steigas.

— Cien’ kundze, šo lielo ceļa čemodānu jau nu arī nevajadzēja dot. Ja nu cienītā kundze pavasarī brauks uz Emsu, tad nebūs pieklājīga čemodāna.

— Muļķa meitietis! — cienītā kundze nosaka un skatās ārā pa logu. Koku biezā lapotne gan aizsedz skatu uz ielu, bet dziļajā klusumā šeit dzird katru soli, katru piebraucošo automašīnu.

— Cien’ kundze, vai arī peldmētelis jāieliek? — Minna jautā.

— Kā?! — Pagela kundze atjautā. — Ak tā, peldmētelis . . . Protams. Viss, kas viņam pieder, jāsakravā.

Minna sabožas.

— Bet tad man jātiek bēniņos, — viņa saka, — un jāatnes grāmatu kastes. Es nezinu, vai sētnieks jau negulēs. Viena pati es ar kastēm netikšu galā.

— Ar grāmatām nav jāsteidzas, — vecā kundze saka, saīgusi par Bšiem pastāvīgajiem iebildumiem. — Kad Volfs atnāk, pajautājiet viņam, ’ vai viņš maz tās grib.

— Cien’ kundze, bet viņš taču nenāks, — vecā kalpone saka vienmuļi, bet pašpārliecinoši.

Šoreiz Pagela kundze nav dzirdējusi, šoreiz viņai nav jādusmojas par kalpones stūrgalvību. Viņa ausās, kas notiek uz ielas, izliecas līdz pusei ārā pa logu, viņa klausās, viņa ausās . . . kāds nāk ... it kā soļi . . .

Kalpone, lai gan pagriezusi saimniecei muguru, tomēr jūt, ka te kaut kas notiek. Viņa pārtrauc kravāties, ar peldkostīmu uz rokas apgriežas, redz ausāmies saspringto stāvu un lūdzoši saka:

— Cienītā kundze! . ..

— Volfgang?! — kundze sauc no loga. Vēl šaubās, bet tad droši: — Volfgang! Jā, pagaidi, zēn! Es jau nāku! Es tūliņ tev atslēgšu!

Viņa apsviežas, seja piesārtusi, acis zem gluži sirmajiem matiem staro un liesmo kā vēl nekad.

— Ejam taču, Minna! Atslēgas! Jaunais kungs apakšā gaida! Skrej žigli!

Neievērojot Minnas mierinošos vārdus, Pagela kundze skrien tai pa priekšu uz tumšo gaiteni. Viņa ieslēdz gaismu, paķer uz labu laimi no dēlīša blakus spoguļa galdiņam kaut kādas atslēgas un drāžas lejup pa kāpnēm, ka Minna tik tikko spēj sekot.

Viņa izmēģina ārdurvju atslēgas. Tās neder. Viņa drudžaini sauc:

— Minna, labi ātri! Bet žiglāk! .. . Varbūt viņš atkal apdomājas! . .. Viņš vienmēr ir bijis nenoteikts.

Minna nesaka ne vārda un nospiež rokturi, nenoslēgtās ārdurvis atveras. Pagela kundze izskrien cauri mazajam dārziņam līdz ielai un atgrūž dzelzs vārtiņus:

— Volfgang! Zēn! Kur esi?!

Vientuļais klaiņotājs nakti — kāds savādnieks, kas nav ilgojies pēc bāra un trauksmes, bet gan pēc svaiga gaisa un zaļo augu smaržas, — pārsteigts saraujas. Vientuļās gāzes laternas šaudīgajā gaismā viņš redz vecu, nosirmojušu, ļoti satrauktu dāmu, aiz tās vecīgu kalponi ar peldkostīmu rokā. Viņš muļķīgi jautā:

— Kā, lūdzu?!

Vecā dāma tik pēkšņi apstājas un pagriežas, ka gandrīz vai pakrīt. Vecīgā kalpone ar peldkostīmu rokā uzmet pārsteigtajam īgnu skatienu un seko dāmai. Tagad tā satver veco dāmu zem rokas, un abas nozūd tuvējā namā.

«Nenoslēdz vārtiņus,» vientuļais staigātājs nodomā. «Dullas vistas, tā nobaidīt cilvēku!»

Viņš aiziet savai atpūtai pameklēt vēl klusāku ielu.

Ne vārda nepārmijušas, abas vecās sievietes lēnām kāpj augšup pa^ kāpnēm. Minna jūt, ka cienītās kundzes roka, kas satvērusi viņas roku, krampjaini raustās. Viņa pamana, cik smagi Pagela kundze kāpj tagad augšup. Durvis uz otro stāvu ir vaļā, kāpņu telpa spilgti apgaismota. Viņas ieiet dzīvoklī, Minna aizver durvis. Viņa lāgā nezina, uz kurieni cienītā kundze vēlas iet — vai jaunā kunga istabā vai savējā. Labāk gan būtu, ja cienītā kundze pēc visiem šiem uztraukumiem liktos gultā. Bet Minna — šī iecirtīgā, stūrgalvīgā Minna savā dzīvē vienu lietu tomēr ir iemācījusies, ko pa lielākai daļai sievietes nekad neiemācās, proti, ka savs laiks ir runāšanai un savs klusēšanai. Tagad ir laiks klusēšanai.

Minna ar cienīto kundzi lēnām iet pa gaiteni un, samanījusi, ka cienītā kundze viegli pavelk viņas roku, nojauš, ka tā vēlas atkal būt jaunā kunga istabā. Tur ieiedamas, abas redz plaši atvērto lielo ceļa čemodānu. Viena no skapjveida čemodāna atvilktnēm ir izvilkta, pašā virsū tur nolikts jaunā kunga zili baltsvītrotais peldmētelis.

To ieraugot, Pagela kundze apstājas. Viņa ieklepojas un tad sausi nosaka:

— Minna, izņem peldmēteli!

Minna izņem un noliek peldmēteli uz dīvāna.

— Izkravā visu! — Pagela kundze pavēl vēl sirdīgāk. — Tev, Minna, par jaunu būs viss jāsakravā. Bez lielā ceļa čemodāna es nekādā ziņā nevaru iztikt.

Minna klusēdama kravā laukā mantas. Cienītā kundze stāv klāt, seja viņai stingra un skarba. Minna tiek uzmanīta. Varbūt kundze ar ilgošanos gaida kādu lēnāku, nedrošāku kustību, kaut mazāko pazīmi, kas liecinātu par Minnas viedokli. Bet Minnas kokainā seja neko neizteic, rokas kustības,-sniedzoties pēc veļas un apģērba gabaliem, nav ne pārāk ātras, ne pārāk lēnas.

Pēkšņi Pagela kundze aizgriežas.

Viņa gan grib žigli izsteigties pa durvīm un paslēpties savā tumšajā istabā. Bet tiktāl viņa vairs netiek. Neapturamas asaras aizplīvuro skatienu, nevaldāmi raudādama, viņa atslienas pret durvju stenderi.

— Ak Minna, Minna ... — viņa šņukstēdama čukst. — Vai tad man tagad jāzaudē arī viņš, pēdējais, ko vēl mīlu? . ..

Bet vecā kalpone, kas visu mūžu kā virtuvē, tā savā šaurajā istabiņā ir domājusi un strādājusi tikai cienītajai kundzei, — vecā kalpone, ko vienmēr pasauca un vienmēr atkal aizraidīja prom, kāda nu kuro reizi bija kundzes oma, — vecā kalpone, kas arī šai stundā ir atkal aizmirsta, tagad mierinoši satver savas kundzes roku. Minna pārliecinoši čukst:

— Cien’ kundze, viņš taču atkal atnāks! Noteikti! Volfijs taču atkal atnāks!

SOFIJA IEKŠĒJAS MISIJAS VIESNĪCA

Sofija Kovaļevska, grāfienes Mucbaueres kādreizējā istabene, bija īsti patīkami pavadījusi vakaru Iekšējās misijas viesnīcā. Vispirms līdz vakariņu laikam viņa pārcilāja savas mantas — bija taču ļoti jauki reiz kā pilntiesīgai īpašniecei apskatīt visu to, ko zaglīgi pievākusi no savas pa-vēlnieees. Sarausts bija ne mazums ... Sofija varēja mierīgi sacīt, ka viņai ir ne vien bagāts, bet arī ļoti grezns pūrs. Neiloe aiz skaudības pārsprāgtu, ja visu to redzētu.

Apskatīšana izvērtās par pārģērbšanos. Viņai taču bija jāuzvelk kaut kas piemērots vakariņu laikam šai viesnīcā. Tā kā Sofijai bija sevišķas spējas instinktīvi pielāgoties apkārtnei, tad viņa izvēlējās zilu kostīmu un dzeltenīgu dabiska zīda blūzi, i’atiesi dievbijīgi ļaudis varbūt domātu, ka

svārki mazliet par īsiem, taču grozīt nekā vairs nevarēja. Sofijai nebija garāku svārku, bet viņa stingri apņēmās nepārlikt vienu kāju pāri otrai. Pārāk dziļo blūzes izgriezumu rūpīgi nomaskēja ar gaisīgu raiba zīda lakatiņu.

Tikai mazliet lūpu zīmuļa, tikko jaušamu sārtumu uz vaigiem, — un Sofija bija sagatavojusies un kāpa lejup, lai nokļūtu ēdamzālē. Izteicieni pie sienām, gan iededzināti kokā, gan uzkrāsoti uz papes, sajūsmināja viņu. Ar pelēka, krokota papīra galdautiem noklātiem galdiem bija ne glītas, bet pārmērīgi izvirpotas kājas. Kur galdautam gadījies traips, tur uzklāta papīra salvete. Tas bija taupīgi, praktiski un, lai būtu visa trejsavienība, vēl krietni neglīti, — Sofija konstatēja.

Zupa bija plāna, no buljona kubiņierh, toties gatavojot nebija žēloti milti, cūkgaļas kotlete — maza, un tauki sasmakuši. Sofija — izlutinātā Sofija ēda to visu īsti priecīga. Meiču uzjautrināja, ka viņa var viesoties te pie dievbijīgajiem. Tad redz, kā dzīvo tie, kas cits citam lika no tik daudz kā atsacīties, lai noniecinātu zemes priekus un labi satiktu ar mīļo dievu, kura taču vispār nav!

Ar sevišķu interesi Sofija vēroja apkalpotājas. Viņa mēģināja izdibināt, vai tās ir kritušās un jau izlabotās meitenes un vai-tām patika tagadējais darbs. Ja tās bija kādreiz kritušas, tad tas būs noticis ļoti sen, — Sofija izlēma, — jo tās bija tik vecīgas. Un, tuvāk pavērojot, visas izskatījās saīgušas: tas pretēji izteicienam virs apkalpotāju galdiņa liecināja, ka šeit nav nekādu leknu, zaļu ganību.

Pavakariņojusi Sofija redzēja, ka pulkstenis ir tikai pusdeviņi: neprāts būtu jau tagad likties gultā. Nezinādama, ko darīt, viņa bridi stāvēja pie ēdamzāles loga un vēroja lietus samitrināto Vilhelma ielu. Viņa vienmēr bija izgājusi pastaigāties tikai pilsētas rietumos; varbūt vienreiz varētu apskatīt lokālus pilsētas centrā? Bet nē! . .. Viņa bija apņēmusies šodien iet savlaicīgi gulēt un vispār atvaļinājuma laikā izturēties visai solīdi... Par iziešanu šovakar pastaigāties nevarēja būt ne runas.

Paldies dievam, viņa ieraudzīja durvis,ar uzrakstu «Rakstāmistaba» un tagad zināja, kā pavadīs vakaru. Viņai taču bija jāpaziņo savam draugam Har.sim, ka «māsa» viņu drīz vien apmeklēs.

Ļoti nepiemīlīgā, trūcīgi apgaismotā rakstāmistabā sēdēja vienīgi sirms kungs, tērpies garos, melnos svārkos, — katrā ziņā mācītājs. Sofijai ienākot, viņš satrūcies pacēla acis no laikraksta vai varbūt uztrūkās no snaudiena ar laikrakstu rokā un samulsis kaut ko nomurmināja. Viņš bija, acīm redzot, apjucis, laikam gan šaubījās, vai drīkst atrasties istabā viens ar tik glīti ģērbtu meiteni.

Kamēr Sofija, kā mīļa meita smaidīdama — viņa vismaz tā domāja, — paslīdēja sirmgalvim garām un uzrāpās grozāmajā sēdeklī pie rakstāmgalda, viņa nosprieda, ka šis vecais pantiņu teicējs izskatās diezgan

maigs. Mācītājs Lēnihs Neiloē bija bargākas sugas. Viņa vēl skaidri atcerējās, cik stingri Lēnihs mēdza bārties, ja kāds nebija izmācījies savu dziesmu grāmatas pantiņu vai — vēl vairāk — kad meitene bija notverta pie «puikām».

Taču ne maigums, ne vecums, ne arī dievbijība, šķiet, nekavēja sirmo kungu ik brīdi pašķielēt pāri laikrakstam uz viņas kājām. Sofija īgni pavilka svārkus lejup, cik vien tik spēja, turpat vai līdz ceļiem. Mācītājs to nedrīkst, — domāja Sofija. Parasti viņu uzjautrināja, ja kungi pašķielēja uz viņas kājām. Bet mācītājam neklājas tā darīt, mācītājam jādara kas cits, nevis jātīksminās gar viņas kājām, par to viņam algu nemaksā.

Kad Sofija veco kungu notvēra trešo reizi, viņa uzmeta sirmgalvim asu skatienu. Viņš nosarka, kaut ko nomurmināja un steidzīgi atstāja lasītavu.

Sofija nopūtās. Tā jau nu viņa nebija domājusi, šī rakstāmistaba bija gaužām drūma, lai viņa gluži viena varētu te labi justies.

Vismaz uz rakstāmgalda bija vēstuļu papīrs ar spiedogu «Iekšējās misijas viesnīca». Tas bija iepriecinoši. Sofija prātoja, ka šāda vēstule pārmācības namā izpelnīsies ievērību, šāda vēstule katrā ziņā sagādās viņai kāroto un karsti ilgoto apmeklējuma atļauju. Ar gudru ziņu viņa tūliņ paslēpa rokassomā veselu duci šādu vēstuļpapīru un aplokšņu — tās viņai kādreiz vēl noteikti noderēs.

Protams, pat visdievbijīgākais spiedogs uz vēstuļu papīra nespēja viņu atbrīvot no rakstīšanas pūlēm; kā no rīta, tā vakarā rakstīšana bija grūts darbs, un viņa ilgi nosēdēja pie tā ...

Taču beidzot Sofija bija ar šo darbu galā. Viņa jau diez cik daudz arī neuzrakstīja, tikai četrus vai piecus teikumus. Bet ar tiem pietika, lai Hansu Lībšneru (un pārmācības nama pārvaldi) sagatavotu «māsas» apmeklējumam. Kā gan Hanss ņirgs par šo vēstuli! Cik patīkams izvērtīsies šis apmeklējums, kad Hanss (viņš kaut ko tādu prata lieliski!) apiesies ar viņu gluži kā ar māsu. Sofija jau juta viņa nekaunīgo «brāļa» skūpstu policista acu priekšā vai kā nu tur tos sargus pārmācības namā sauc.

Pa to laiku pulkstenis bija ticis līdz pusdesmitiem, nekas vairs nebija darāms, tagad varēja, ja vien gribēja, iet gulēt. Sofija lēnām izģērbās. Tagad viņa bija visai moža, lai gan dienā vienmēr jutās nogurusi. Miegs nepavisam nenāca. Un ārā zem loga braukāja un taurēja automašīnas. Kamēr jaunā sieviete sapīkusi izģērbās, viņa sev skaidri un gaiši iztēlojās, kā tagad vīrieši, smieklīgi svinīgi vai nemākulīgi izrādot bezrūpību, iet bāros, viegli pamāj meitenēm un, pasūtīdami pirmo kokteili vai viskiju, uzraušas augstajos sēdekļos.

Bet nē! Šodien viņa nekādā gadījumā nekur neies!

Cik tas bija labi, ka uz naktsgaldiņa blakus gultai atradās melna

grāmatiņa ar sarkanu griezuma krāsojumu. Uz tās vāka zelta burtiem iespiests: «Svētie raksti».

Kopš iesvētībām Sofija bībeli vairs nebija paņēmusi rokā, un toreiz viņas nodarbošanās ar šo grāmatu ari aprobežojās tikai ar mācītāja Lēniha noteikto pantiņu iemācīšanos vai biežāk ar fantāziju kairinošu vietu meklēšanu. Bet šovakar viņai bija brīvs laiks, un tā viņa paņēma bībeli un, lai darītu pareizi, sāka to lasīt no paša sākuma. (Ja tā viņai būs pa prātam, viņa šo lielisko bezmaksas lasāmvielu brīvdienām iekravās savā čemodānā.)

Sofija bija ieinteresēta uzzināt, kas īsti ir tas galvenais šinī slavenajā grāmatā. Radīšanas stāsts viņā izraisīja visai atturīgu interesi — viņas dēļ kaut vai tā! Tas varēja tā būt vai ari nebūt, svarīgi tas nebija. Svarīgi bija, ka pats esi šeit, un tā nu tas ir, pateicoties Ādama un Ievas radīšanai otrajā nodaļā un grēkos krišanai trešajā nodaļā.

Tātad šī bija tā slavenā grēkos krišana, ar ko izglītoti vīrieši bārā bieži vien garlaikoja meitenes (kamēr tie vēl izturējās galanti). Sofija atrada te visu, kas bija dzirdēts: atzīšanas koks, ābols (droši vien tāpēc vēl šodien saka: pavedināt ar ābolu) un čūska. Bet Sofija nekādā ziņā nebija vienis prātis ar bībeles izskaidrojumu. Kas rakstīto pareizi uztvēra, varēja tūliņ konstatēt, ka dievs nekad nebija aizliedzis sievai ēst no- atzīšanas koka augļiem. Jā, viņš gan bija to aizliedzis vīram, bet vēl pirms sievas radīšanas. Tā tik bija smalka lieta, sievu sodīt par kaut ko tādu, kas tai nemaz nebija aizliegts! Tas jau atgādina vīriešu dabu!

«Ja jau sākums tāds,» Sofija īgni domāja, «kā gan būs tālāk? Tā taču ir tikai krāpšana! Tad jau jābūt galīgi dullam, lai ņemtu to nopietni. Un šie brāļi vēl šodien cenšas to iestāstīt cilvēkiem! Nu, lai tik kāds nāk pie manis ar tādām blēņām!»

īgni viņa aizsita grāmatu. «Paņemt līdzi brīvdienām? Ne prātā nenāk! Lai es vienmēr dusmotos! Viņi jau tāpēc ļauj šim krāmam šeit tā mētāties ... neviens taču to nepievāks!»

Viņa izslēdza gaismu, viņa gulēja tumsā.

īgnums Sofijai pārgāja, bet zem segas bija par siltu, gaiss bija spiedīgs, jo logi aizvērti. Sofija piecēlās un atvēra tos. Viņa dzirdēja zvanām tramvaju; iegriezdamies Krauzes ielā, tas vienmēr zvanīja. Viņa dzirdēja gājēju soļus, dažbrīd atsevišķus, ļoti skaļus. .. dažbrīd daudzus juceklīgus, daudzkārtīgu troksni. Automašīnas brauca šurp un turp, tās dūca un taurēja, tās steidzās tālāk . . .

Tagad Sofijai sāka niezēt visa miesa; viņa kasīja te vienā, te otrā vietā. Viņa grozījās gan uz vieniem, gan otriem sāniem. Tad saņēmās un centās gulēt mierīgi; viņa ieņēma tādu stāvokli, kādā parasti iemiga: uz labajiem sāniem, abas rokas zem labā vaiga. Viņa aizvēra acis. Miegs bija pavisam tuvu.

Bet te viņai iešāvās prātā, ka ir izslāpusi;Najadzēja piecelties un izdzert glāzi ūdens; tas bija visai negaršīgs. Viņa atkal' apgūlās un gaidīja miegu. Bet miegs nenāca, šķita, ka viņai miegs vispār vairs nebūs vēlēts. Velti viņa atcerējās, cik nogurusi bija šorīt savā istabiņā saņurcītajā apģērbā, mute sāja pēc daudzo liķieru baudīšanas, kājas deg ... kā viņa kāvās ar miegu, pūlēdamās uzrakstīt pāris rindiņu Hansam, kamēr viņai aiz muguras krāca virēja, šī lamza. Viss veltīgi, miegs nenāca. Viņa sāka skaitīt līdz simtam.

Tūkstoši gulēja savās gultās tāpat kā Sofija — nomākti, nemiera vajāti. Tie bija tie, kam izsīkusi pēdējā nauda. Tie' bija tie, kas no rīta paģirās nozvērējās vakaros nekad vairs nekur neiziet, bet gan pamatīgi izgulēties. Nakti pēc nakts. Tie bija tie, kuriem apnikusi mūžīgā traukšanās, kuri atteikušies nakti pēc nakts meklēt kaut ko tādu, kam tie nezina pat vārda. Tāpat kā Sofija Kovaļevska, tie nemierīgi valstījās savās gultās. Tās nebija slāpes pēc alkohola, ne alkas pēc apkampieniem, kas neļāva tiem iemigt un galu galā atkal iztrieca tos no gultas. Tie nespēja būt vienatnē, tie nespēja arī iemigt. Istabas tumsa tiem atgādināja nāvi. Tie bija pietiekami dzirdējuši un redzējuši nāvi, četrus gadus no vietas cilvēki mira gan frontē, gan arī tepat. Tie nomirs vēl pietiekami agri... tie nomirs pārāk agri. Taču pašreiz tie vēl dzīvo — un tad nu arī grib dzīvot!

Tāpat kā tie, arī Sofija Kovaļevska pieceļas, steidzīgi apģērbjas, it kā viņai būtu visneatliekamākā satikšanās, it kā viņa nekādā ziņā nedrīkstētu nokavēt kaut ko ļoti svarīgu. Viņa žigli dodas pa kāpnēm lejup un iziet uz ielas.

Uz kurieni lai iet? Viņa noskata i^lu pa kreisi un pa labi. īsteni ņemot, ir taču vienalga, uz kurieni iet. Sirds viņai saka: visur ir viens un tas pats. Bet viņa atceras, ka gribējusi reiz apskatīt iekšpilsētas lokālus. Tā viņa lēnām (pēkšņi viņai ir daudz laika, jo atrodas starp cilvēkiem) dodas iekšpilsētas virzienā.

PRAKVICS PIEŅEM DARBA STUDMANU

Uga, mierīga pastaiga pa Tīrgartenu atbrīvoja no galvas sāpēm bijušo viesnīcas administratoru fon Studmanu. Sī pastaiga arī rotmislram fon Prakvicam sagādāja iespēju iztēlot draugam, kāda ir Neiloes muiža, kas atrodas tālu prom, Neimarkas viņā malā, gandrīz vai pie Polijas robežām, mežu gluži ielenkta. Prakvicam nebija nodoma Neiloi tēlot rožaināku, nekā tā bija; viņš negribēja draugu maldināt. Bet iznāca gluži neviļus, ka šīs priekā apskurbušās, samaitātās, prātu zaudējušās pilsētas vidū lēņu muiža Neiloe tika parādīta klusāka un tīrāka, ikviena seja pazīstama,

nolasāmas ikviena cilvēka domas ... un laiku skurbums nav sagandējis ne augu, ne dzīvnieku.

Ar marmorā izbūvētiem veikaliem greznoto, ar gaismas un attēlu reklāmām apakšā spilgti nogrimēto, bet augšā drūpošo un grūstošo namu fasādu priekšā stāvot, fon Prakvicam bija viegli sacīt:

— Manas ēkas, paldies dievam, pagaidām vēl izskatās mazliet citādas! Nav jau skaists, bet solīds, īsts sarkanais ķieģelis.

Kad viņi redzēja Tīrgartenas nokaltušos mauriņus, nezālēm pieaugušās dobes, kuru kopšanai vairs nebija naudas (lai gan naudas bija tik daudz), fon Prakvics varēja sacīt:

— Mums arī bija ļoti sauss laiks. Tomēr ir nogatavojusies īsti laba raža. Lai tik nenoskaustu!

Rožu laukumā rožu krūmi bija aplauzti un tiem norauti ziedi. Likās, ka daži puķu tirgotāji savu ziedu krājumu neiegūst vairuma tirgū, bet gan šeit.

— Pie mums arī čiepj, bet, paldies dievam, neposta!

Viņi apsēdās uz sola. Sausais gaiss bija jau paguvis uzsūkt lietus mitrumu. Viņu acīm pavērās skats uz Jaunezeru, uz krūmiem apaugušām saliņām. Pār viņiem klusēja koku vainagi. No zooloģiskā dārza šurp atklīda neskaidri zvēru rēcieni.""*

— Mans sievastēvs, — fon Prakvica kungs sapņaini runāja, — pagaidām vēl pats pārvalda savus astoņus tūkstošus morgenu meža. Bet, cik skops daudzējādā ziņā vecais kungs arī nebūtu, medību atļauju izsniegšanā viņam ir plašs vēriens... Tu varētu tur nomedīt dažu labu buku.

Jā, aizvien vairāk tumstošajā vakarā Neiloe atvizēja kā klusa, tāl-tālas pasaules sala, un fon Studmana kungs jau arī nepiederēja pie tiem, kurus vīzijas nespēja valdzināt. Priekšpusdienā viņš vēl bija atmetis jebkuru domu par bēgšanu uz laukiem. Bet tad nāca pēcpusdiena ar daždažādiem piedzīvojumiem un pierādīja, ka šis laiks spēj sabeigt nervus vīram, kuru nepieveica pat četri gadi frontē sīvās kaujās. Pats galvenais nebija groteskais, nepatīkamais starpgadījums ar valsts brīvkungu baronu fon Bergenu. Paldies dievam, pasaules vēsturē vēl nav pieredzēts, ka pilnīgi vājprātīgie tik bieži skraidītu apkārt, lai mūsu dzīves gājumā būtu jāparedz sadursmes ar tiem.

Bet šis starpgadījums bēdīgā, mokošā veidā lika izjust, cik tēraudeiets un salts ir viesnīcas uzņēmuma mehānisms, kam fon Studmans līdz šim bija ziedojis spēkus, degsmi un darbu. Viņš ticēja, ka, rūpīgi izpildot savu pienākumu, ir tomēr pelnījis cieņu, ja arī ne draudzību. Viņam bija jāpiedzīvo, ka nelaimē kritušais te var saņemt tikai rupju, nekaunīgu ziņkāri kā no jaunākā lifta zēna, tā no augstākā ģenerāldirektora. Nebūtu iejaucies temperamentīgais slepenpadomnieks Sreks ar saviem mazliet

neparastajiem spriedumiem par gara slimniekiem, tad viņu uzskatītu gandrīz vai par noziedznieku un bez jebkādas saudzības nekavējoties padzītu.

Tagad nu gan fon Studmanu vēl apturēja, pirms viņš paguva pārkāpt pāri slieksnim; ģenerāldirektors Fogela kungs, ar visu savu neizskatīgo tuklumu tomēr veikli izlocījies starp «no vienas puses» un «no otras puses», vispirms pasniedza fon Studmanam kompensāciju, protams, labā valūtā, un tad apsolīja vissiltākos ieteikumus:

— Jā, mans ļoti godātais kolēģa kungs, es pat domāju, ka šis mazais, pats par sevi visai nepatīkamais starpgadījums vēl izvērtīsies pilnā mērā jums par labu. Ja es pareizi sapratu slepenpadomnieku Sreka kungu, tad viņš sagaida no jums ļoti augstu prasību .. . visaugstāko!

— Nē, — fon Studmana kungs uz Tīgartenas sola noslēdza savas dziļās pārdomas. — Sī tipa morālo mazvērtību es nu gan neizmantošu sev par labu.

— Kā?! — fon Prakvics satrūcies jautāja. Viņš nupat bija runājis par buku medībām. — Nē, protams, ne. To es pilnīgi saprotu. Tas tev nav arī vajadzīgs.

— Piedod, — fon Studmans sacīja. — Biju ar savām domām vēl šeit Berlīnē. Darbs, ko te darīju, īstenībā ir bez jēgas. Kaut kas līdzīgs uzkopšanai: tu nomokies un iztīri, bet nākamajā rītā taču viss ir atkal netīrs.

— Protams, — rotmistrs piebalsoja. — Sievišķu darbs. Pie manis. ..

— Piedod, bet arī pie tevis es nevarētu izturēt bez darba. Darīt kaut ko pa īstam . ..

— Tu būtu man liels atbalsts, — fon Prakvics domīgi sacīja. — Es jau priekšpusdienā tev minēju par šiem politiski kareivīgajiem sarežģījumiem. Es dažreiz esmu mazliet vientuļš... gandrīz vai izmisis.

— Tagad tik daudzi atstāj savu darbu, — virsleitnants turpina skaļi domāt. — Strādāt, vispār kaut ko darīt — tas pēkšņi viņiem šķiet bezjēdzība. Kamēr viņi ik pēc nedēļas vai mēneša saņēma par darbu drošu, tveramu vērtību, tikmēr atrada jēgu arī visgarlaicīgākajā kancelejas darbā. Markas vērtības sabrukums atvēra viņiem acis. «Kādēļ īsti mēs dzīvojam?» viņi pēkšņi sev jautā. «Kādēļ vispār kaut ko darām? Kāpēc?» Viņi neatrod iemesla, kāpēc kaut kas jāstrādā, lai saņemtu tikai dažas pilnīgi nevērtīgas papīra strēmeles.

— Sī naudas vērtības sagraušana ir visneģēlīgākā tautas krāpšana ... — fon Prakvics piebilda.

— Man šī pēcpusdiena atvēra acis, — fon Studmans turpināja. — Ja es, Prakvic, patiesi ietu pie tevis, man būtu jādabū īsts darbs. Saproti, darbs!

Fon Prakvics lauzīja galvu.

«Iejāt zirgus,» viņš prātoja. «Bet maniem pāris kleperiem jau tagad jākustas vairāk, nekā tiem patiktu... Kancelejas darbs? Es taču nevaru Studmanu nosēdināt pie algu sarakstiem!»

Prakvica acu priekšā pēkšņi nostājās muižas kantoris ar zaļi krāsoto, vecmodīgo naudas skapi, kura izmēri nekādi neatbilda tā saturam, un neglītie priežu koka plaukti ar novecojušiem likumu krājumiem. «Pretīga, pieputējusi un nolaista būda,» viņš nodomāja.

Fon Studmans bija daudz praktiskāks nekā rotmistrs.

— Cik zinu, tad daudzās lēņu muižās ir praktikanti, — viņš mēģināja Prakvicam piepalīdzēt.

— Ir gan! — Prakvics apstiprināja. — Šausmīga kompānija! Tie maksā par uzturu, citādi neviens tos nepieņemtu, tiem pašiem savs jā-jamzirgs, tie visur bāž degunu, nekā nesaprot, nekā nedara, bet prot pārmērīgi gudri runāt par lauksaimniecību!

— Tātad ne, — fon Studmans izlēma. — Un kas vēl cits?

— Sis tas jau ir. Tā, piemēram, saimniecības pārvaldnieki, kas izsniedz lopbarību, seko barošanai, slaukšanai un tīrībai, kārto noliktavu grāmatvedību, pārzina kulšanu. Tad vēl lauksaimniecības pārvaldnieki, kas ir ārā uz lauka, izrīko aršanu, mēslošanu un ražas novākšanu, pārzina tātad visus lauku darbus, tiem jābūt it visur ...

— Jājamzirgs ir? — fon Studmans jautāja.

* — Velosipēds, — fon Prakvics atbildēja. — Vismaz manā muižā.

— Tātad tev ir lauksaimniecības pārzinis?

— Rīt es viņu izsviedīšu ārā, slinks, pārdzēries vīrelis!

— Bet, Prakvic, taču ne manis dēļ! Es jau nevaru tūliņ kļūt par lauksaimniecības pārzini! Tu teiksi: «Studman, samēslo man šo rudzu lauku!» Sasodīts, man seja būtu pavisam skāba, man taču nav ne mazākās jausmas, kā to dara, es protu tikai dabisko mēslošanu, bet tā, baidos, nebūs pietiekama.

Abi kungi sirsnīgi pasmējās. Viņi piecēlās no sola, dūkoņa fon Stud-mana galvā bija pagaisusi, Prakvics jutās pārliecināts, ka draugs nāks pie viņa. Ejot tālāk, viņi pārrunāja šo projektu ilgāk, visos sīkumos. Tad vienojās, ka fon Studmana darbs Neiloē būs saistīts ar mācekļa, uzticības personas un uzraudzības ierēdņa pienākumiem.

— Studman, tu brauksi man tūliņ rīt no rīta līdzi. Savas lietas sakravāsi pusstundā, es jau tevi pazīstu ... Tagad man vēl vajadzētu vienu saprātīgu puisi, kas prastu uzraudzīt un mazliet pasteidzināt šodien nolīgtos strādniekus, — un ražas novākšana veiktos lieliski! Ak dievs, Studman, tu nevari iedomāties manu prieku! Pirmā prieka stunda — es nezinu, kopš cik ilga laika! Paklausies, tagad kaut kur kārtīgi paēdīsim, tas pēc šīs nožēlojamās žūpošanas nāks tev par labu. Ko tu saki par Luteru un Vāgneru? Jauki! . .. Vēl tikai vienu cilvēku, vislabāk bijušo

karavīru, atvajinātu rotas feldfēbeli vai kaut ko tamlīdzīgu, kas prot apieties ar ļaudīm ...

Tā viņi nokāpa Lutera un Vēgnera pagraba krodziņā. Tur kaktā pie galdiņa sēdēja vīrs, kas bija vajadzīgs rotmistram fon Prakvicam. Tas nu gan nav bijis rotas feldfēbelis, bet kā nekā ir fānenjunkurs. Pašreiz diezgan iereibis.

ABI DRAUGI SASTOP PAGELU

— Tas taču ir fānenjunkurs Pagels!

— Tur taču sēž «granātu» Pagels!

Tā izsaucās fon Studmans un fon Prakvics.

Un tūliņ abu vīru acu priekšā gandrīz vai ar spokainu skaidrību atausa aina, kas no daudzām pasaules karā redzētām tieši šo Pagelu bija padarījusi neaizmirstamu. Pareizāk — tad nebija vairs pasaules karš, bet gan vācu pulku izmisuma pilnais mēģinājums noturēt Baltiju, pretoties Sarkanās Armijas uzbrukumam. Tas bija 1919. gada pavasaris, kad vāciešu un Baltijas spēku niknais uzbrukums galu galā panāca Rīgas ieņemšanu.

Salasītajā, gluži raibajā rotmistra fon Prakvica vienībā toreiz bija arī jaunais Pagels, kas izskatījās nedaudz vecāks par tādu prāvāku skolas zēnu. Varbūt tiešām jau septiņpadsmit, ticamāk gan sešpadsmit gadu vecs, izslēgts no Groslihterfeldas kadetu skolas, Pagels, ko bija nodomājuši sagatavot _ virsnieka uzdevumam, pēc skolas atstāšanas sadūrās ar trakojošu, kara izmocītu pasauli, kura nekā vairs negribēja zināt par virsniekiem. Tā tas gadījās pats no sevis, ka dzīves jēgu zaudējušais, no dzimtenes aizrautais maldījās aizvien tālāk uz austrumiem, līdz beidzot nokļuva pie vīriem, kurus vēl varēja saukt par draugiem un nevajadzēja uzrunāt pēc armijas reglamenta.

Aizkustinošs un reizē smieklīgs toreiz bija pusaudža prieks, ka viņš atrodas starp kaujās pārbaudītiem, pieredzes bagātiem vīriem, kas runāja viņa valodā, valkāja formas tērpu, deva un saņēma pavēles un tās arī pa īstam izpildīja. Pulveri vēl neodušā zēna centību nekas nevarēja nogurdināt, tāpat kā nevarēja apslāpēt viņa alkas visīsākā laikā iepazīt visu: ložmetējus, mīnmetējus un arī vienīgo bruņu vilcienu.

Un tad sākās uzbrukums, pašu ložmetēju tarkšķiem sāka piebalsot svešie, pirmās granātas kaukdamas brāzās viņiem pāri, lai sprāgtu tālākā aizmugurē. Skolas zēna aizrautīgā spēle pārvērtās nopietnos notikumos. Kā Prakvics, tā Studmans bija tad redzējuši jauno Pagelu notālēm; viņš bija pēkšņi apklusis. Katru granātu, kas dobji aizkauca pāri, viņš sveicināja ar dziļu paklanīšanos, galvu plecos ierāvis.

Abi virsnieki sapratās ar vienu skatienu, bez neviena vārda. Viņi arī

zēnam nekā neteica. No zēna, kas za|pelēku seju, sviedros izmirkušu pieri un mitrām rokām cīnījās ar bailēm, stiepās atmiņu pavediens līdz neaptverami tālajām četrpadsmitā gada augusta dienām, kad viņi paši pirmo reizi dzirdēja šādu kaucienu un pirmo reizi ievilka galvu plecos. Katram karavīram tas vienreiz bija jāpiedzīvo, katram karavīram vienreiz bija jāizcīna kauja ar nāves bailēm. Daudzi nekad netiek galā ar šīm bailēm, un tikai dažiem izdodas pret tām notrulināties.

Vai tas izdosies arī jaunajam Pagelam, par to bija jāšaubās. Viņu varētu tagad uzrunāt, viņam varētu uzkliegt, viņš nekā nedzirdētu. Jauneklis dzirdēja tikai kaukšanu gaisā, raudzījās šurp un turp, kā baiga sapņa nobiedēts, vilcinādamies gāja uz priekšu. Tagad viņš atskatījās.

— Jā gan, Pagel, nav šaubu, sasodītie sarkanie piešauj, trāpījumi krīt aizvien tuvāk. Nav šaubu, junkur Pagel, tagad mēs odīsim pulveri!

. Un te jau tā krīt viņu rindās, šī pirmā granāta! Studmans un Prakvics mehāniski nometas zemē, bet kas notiek ar Pagelu? Jaunais Pagels stāv tur visā augumā, blenž, skatās piltuvveida bedrē, kustina lūpas, it kā skaitītu buramos vārdus ...

— Gulties, Pagel! — fon Prakvics kliedz.

Tad uzvirpuļo zeme, putekļi, uguns, dūmi... eksplozija sarausta gaisu.

«Stulbenis!» nodomā fon Prakvics.

«Zēl!» domā fon Studmans.

Taču neticami: tur, miglā un dūmakā, stāv nekustīga ēna, vēl aizvien vīd pazīstamais stāvs. Redzamība uzlabojas, ēna palecas, kaut ko satver no zemes, nikni iekliedzas: — Nolādēts! — un ļauj tam izkrist, tad pieliek roku pie cepures, metas pie Prakvica un sasit kopā papēžus:

— Rotmistra kungs, padevīgi ziņoju, granātas šķemba! —'Un tad pavisam nemilitāri: — Sasodīti karsta!

Viņš, šis jaunais Pagels, bija uz mūžu pievārējis bailes par savu dzīvību.

Uz mūžu?

Sī aina, šī ļoti jaunā cilvēka mazliet muļķīgā un tomēr varonīgā rīcība, šoreiz pavisam skaidri norisa abu vīru acu priekšā, kad Lutera un Vāgnera pagrabiņa kaktā tie ieraudzīja pie galdiņa sēžam Pagelu, kā šķita, nedaudz iereibušu, un izsaucās: — Bet tas taču ir «granātu» Pagels!

«Granātu» Pagels pacēla acis. Vēl neuzslējies kājās, viņš ar iereibušam cilvēkam piemītošu piesardzīgu rokas kustību vispirms mazliet atbīdīja glāzi un pudeli, tad piecēlās un, nepavisam nebūdams pārsteigts, sacīja:

— Virsnieku kungi!

— Pagel, stāviet taču brīvi! — rotmistrs smaidīdams teica. — Virsnieku kungi nav vairs modē. Kā redzat, jūs esat vienīgais no mums, kas vēl valkā formas tērpu.

— Klausos, rotmistra kungs! — Pagels ietiepīgi sacīja. — Bet es vairs neesmu dienestā.

Abi draugi sapratās, pametot viens otram ašu skatienu.

— Pagel, vai drīkstam piesēst pie jūsu galda? — fon Studmans laipni jautāja. — Šeit, apakšā, ir diezgan pilns, un mēs labprāt kaut ko pasūtītu.

— Lūdzu! Lūdzu! — Pagels sacīja un žigli apsēdās, it kā stāvēšana vairs nemaz nebūtu izturama. Tad apsēdās arī abi draugi. Savs laiciņš pagāja, kamēr izvēlējās ēdienus un vīnu un pasūtīto atnesa.

Tad rotmistrs pacēla glāzi:

— Tātad uz jūsu veselību, Pagel! Mūsu agrāko gaitu piemiņai.

— Padevīgi pateicos, rotmistra kungs! Virsleitnanta kungs! Tieši tā, mūsu agrāko gaitu piemiņai.

— Un ko jūs darāt tagad?

— Tagad? — Pagels lēnām vērās vienā, tad otrā, it kā viņam vajadzētu savu atbildi vispirms ļoti rūpīgi pārdomāt. — Jā, es pats lāgā nezinu . .. Kaut ko ...

Viņš nenoteikti atmeta ar roku.

— Bet šo četru gadu laikā jūs taču esat kaut ko darījis! — fon Studmans draudzīgi sacīja. — Kaut ko apsācis, nodarbojies, sasniedzis ... vai ne?

— Noteikti, noteikti! — Pagels pieklājīgi piekrita. Un vaicāja ar skaidri jūtamu iereibuša cilvēka dzēlīgumu: — Virsleitnanta kungs, atļaujiet jautāt. .. vai jūs šais četros gados daudz ko sasniedzāt?

Fon Studmans samulsa, gribēja skaisties, bet tad iesmējās: — Jums, Pagel, taisnība! Nekā neesmu sasniedzis. Varu jums atklāti pasacīt, ka tieši pirms sešām stundām es atkal reiz cietu pamatīgu avāriju. Un es patiesi nezinātu, ko iesākt, ja rotmistrs nepieņemtu mani savā muižā . .. kā īpatnēja veida mācekli. Prakvicam Neimarkā ir liela muiža.

— Avārija pirms sešām stundām, — Pagels atkārtoja, it kā nebūtu nekā dzirdējis par muižu. — Tas ir dīvaini.

— Kā tā, Page!, dīvaini?

— Es nezinu . .. Varbūt tāpēc, ka tagad ēdat šeit pīli ar kāpostiem ... varbūt tāpēc man tas šķiet dīvaini.

— Nu, kā redzams, — fon Studmans tagad savukārt dzēlīgi runāja, — tad jūs taču arī sēžat te un dzerat vircburgieti. Starp citu, šādos daudzumos baudīts, tas ir pārāk iedarbīgs, arī jums derētu labāk pīle.

— Protams, — Pagels labprāt piekrita. — Es jau arī par to domāju. Tikai ēst ir šausmīgi garlaicīgi, dzert ir daudz patīkamāk. Un bez tam man kaut kas vēl darāms.

— Lai ari kas jums jādara, Pagel, — Studmans tāpat vien piezīmēja,

— ēšana jūsu pasākumam noderēs labāk nekā dzeršana.

— Diezin, diezin! — Pagels atbildēja un, it kā to pierādīdams, iztukšoja glāzi. Šāds pierādījums uz galda biedriem tomēr neatstāja nekādu iespaidu, viņu sejas bija skeptiskas. Tad Pagels paskaidrodams piebilda: — Man, proti, jāizdod vēl ļoti daudz naudas.

— Par dzērieniem jūs, Pagel, daudz naudas nekādi vairs nespējat izdot! — fon Prakvics strauji iejaucās. Viņu jau ilgi kaitināja Studmana pacietīgā izturēšanās, kas šo jauno ģeķi drīzāk gan iedrošināja nekā apvaldīja. — Cilvēkbērns, vai tad jūs nemaz neapjēdzat, ka esat pilns kā mārks?

Fon Studmans noraidoši pamirkšķināja draugam un bija pārsteigts par Pagela gluži nesatricināmo mieru.

— Iespējams, — Pagels atteica. — Bet tas neko nekaitē. Tā no savas naudas atbrīvošos jo vieglāk.

— Tātad nepatikšanas sievietes dēļ! — fon Prakvics īgni izsaucās.

— Es, Pagel, nekādā ziņā neesmu morāles sprediķotājs, bet tā piesūkties, nē, tas nu gan nekur neder!

Pagels klusēja. Par atbildi viņš atkal piepildīja savu glāzi, apdomīgi iztukšoja un piepildīja no jauna. Prakvics nikni sakustējās, bet fon Studmans nepavisam nebija vienis pratis ar savu rotmistru. Prakvics bija lielisks puisis, krietns puisis, bet nekādā ziņā ne psihologs, viņš vispār neprata novērot citus cilvēkus. Viņš aizvien domāja, ka tiem jāizjūt viss tā, kā juta viņš. Un, ja tad negāja pēc viņa prāta, viņš tūliņ uzbudinājās un zaudēja pašsavaldīšanos.

Kad Pagels nupat piepildīja glāzi, žigli izdzēra un piepildīja atkal, Studmans ar nepatiku, bet tāpēc ne mazāk spilgti atcerējās zināmo istabu ar trīsdesmit septīto numuru. Arī tur tāpat pildīja un tukšoja glāzes. Studmans vēl ļoti labi atcerējās tur novēroto acu izteiksmi, kurā atplaiksnījās bailes un jukuša cilvēka nekaunība. Studmans nemaz nebija skaidrībā, vai Pagels vispār bija iereibis, lai gan puisis dzēra bezjēdzīgi daudz. Skaidrs gan katrā ziņā bija tas, ka abu kungu jautājumi Pagelam šķita nepatīkami, daudz tīkamāk tam būtu sēdēt vienam pašam. Studmans tomēr nepieļāva, lai viņu ietekmē vienaldzīgais vai pat naidīgais Pagela noskaņojums, — viņš juta, ka viņi kādreizējo fānen-junkuru sastapuši brīdī, kad tas atrodas bīstamā stāvoklī. Jaunais cilvēks bija jāpatur acīs, tāpat kā toreiz. Fon Studmans, kas pēcpusdienā bija cietis sakāvi, nozvērējās, ka šonakt viņu neviens ap stūri neapvedīs, ka tagad viņš šampanieša pudeli kā granātu sviedīs savlaicīgi — šādu sviedienu realizēšanai pavērās daudz iespēju un paņēmienu.

Pagels tagad mierīgi sēdēja un smēķēja, kā liekas, domās nogrimis,

tā īsti nemaz neapzinādamies abu vīru klātbūtni. Studmans klusi pastāstīja Prakvicam par savu nodomu; fon Prakvics to noraidīja ar nepacietīgu kustību, beidzot tomēr piekrita.

Kad cigarete bija izsmēķēta, Pagels atkal pagāza pudeli virs glāzes, taču šķidrums vairs neguldza — pudele bija tukša.

Pagels pacēla acis, viņš izvairījās bo abu vīru skatiena, pameta ar galvu viesmīlim un pasūtīja vēl vienu pudeli vircburgieša un divkāršu porciju ķiršu liķiera.

Fon Prakvics nepacietīgi gribēja kaut ko teikt, bet Studmans nomierinoši uzlika roku viņam uz ceļgala, un rotmistrs klusēja, lai gan nelabprāt.

Kad viesmīlis atnesa pasūtītos dzērienus, Pagels pieprasīja rēķinu. Vai nu, izmantodams viesa reibumu, viesmīlis bija visai paaugstinājis cenas, vai arī Pagels jau stundām ilgi šeit dzēris: rēķins bija ļoti liels. Pagels izvilka no bikšu kabatas banknotu saini, paņēma pāris naudas zīmju, iedeva tās viesmīlim un piebilda: «Viss kārtībā!» Viesmīļa neparasti padevīgā pateicība liecināja par prāvu dzeramnaudu.

Abi kungi sapratās atkal ar skatieniem: viens skatiens īdzīgs un otrs uz mieru mudinošs. Viņi vēl aizvien nekā nesacīja, bet gan novēroja Pagelu, kas tagad no visām kabatām un kabatiņām vilka ārā banknotu saiņus un krāva citu virs cita. Tad viņš paņēma papīra salveti, aptina to ap naudas kaudzi, rakņājās atkal pa kabatām, izvilka nelielu auklu un sasēja ar to paciņu. Tagad Pagels pastūma paciņu sānis, kā pēc labi padarīta darba, atmeties krēslā, aizsmēķēja cigareti, izdzēra ķiršu liķieri un ielēja glāzē vīnu.

Tad viņš pacēla acis. Viņa skatiens, no tik spoža acu pāra dīvaini tumšs un stings, mazliet izsmejoši skāra abus kungus. Studmanam šis skatiens tūliņ skaidri pavēstīja, ka Pagela izturēšanās ir tikai teātris. Kā dzeršana, tā arī šķietamā nevērība, izaicinošā naudas izklāstīšana un iesaiņošana — viss ir vienīgi teātris, nospēlēts tikai diviem skatītājiem!

«Zēns taču ir galīgā izmisumā,» Studmans prātoja dīvaini aizkustināts. «Varbūt viņš grib mums ko pastāstīt vai arī lūgt palīdzību, bet vēl nespēj sevi pārvarēt... Ja tikai Prakvics ne ...»

Taču sirmais karstgalvis Prakvics jau vairs nevarēja savaldīties.

— Pagel, tā ir cūcība! — viņš nikni kliedza. — Kā jūs apejaties ar naudu! Tā ar naudu neapietas!

Studmanam šķita, it kā Pagels priecātos par šo eksploziju, lai gan ārējā miera tēlojums nemainījās.

— Ja drīkstu jautāt, rotmistra kungs, — Pagels iebilda gan jau ar stīvu mēli, bet toties jo lielākā pieklājībā, — kā tad apietas ar naudu?

— Kā? — rotmistrs kliedza. Aiz dusmām viņam pierē satūka dzīslas un acis kļuva iesarkanas. — Kā apietas ar naudu?! Ar naudu apietas

kārtīgi!!! Fānen junkura kungs!!! Kārtīgi, apzinīgi, kā pieklājas, sapratāt?! Naudu nenēsā šā tā sabāztu kabatās, to noglabā kabatas portfelī...

— Rotmistra kungs, man tās ir pārāk daudz, — Pagels piebilda it kā atvainodamies. — Nesaiet nevienā kabatas portfelī.

— Cienīts kungs, tik daudz naudas vispār neviens nevazā līdzi! — rot-mistrs iekarsis kliedza. (No blakus galdiņiem jau skatījās šurp.) — Tas nav pieklājīgi. Tā neuzvedas!

— Tā neuzvedas? — Pagels jautāja kā paklausīgs, zinātkārs skolnieks. Studmans kodīja lūpas, lai skaļi neiesmietos. Fon Prakvicam tomēr bija par maz humora, lai saprastu, ka viņa fānenjunkurs atļāvies ar viņu mazliet pajokot.

Pagels kā atvainodamies sacīja:

— Tiklīdz būšu izdzēris savu vīnu, lūkošu pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no šiem niekiem.

Viņš dzēra. Tagad pār Pagela seju pārslīdēja draiskulīgs, gluži zēnisks smaids. Studmans konstatēja, ka fānenjunkurs izskatās tāds kā toreiz, pirmajā dienā Kurzemē, ne domas par kādu līdzību ar valsts brīvkungu fon Bergenu. Pagels satvēra naudas sainīti, vilcinājās un tad, ātri izšķīries, sniedza to pāri galdam rotmistram:

— Rotmistra kungs, jūs varbūt to vēlaties?

Rotmistrs Joahims fon Prakvics savā krēslā salēcās, seja viņam pietvīka tumši sarkana. Tas bija apvainojums — iepriekš apsvērts apvainojums, vēl desmitkārt ļaunāks tāpēc, ka to izteica kādreizējais fānenjunkurs. Virsnieks — un starp visiem virsniekiem jo sevišķi rotmistrs fon Prakvics — var gan novilkt formas tērpu, taču no savām tradīcijām un uzskatiem nekad neatsakās. Fon Studmans un fon Prakvics bija labi draugi, bet... draudzība bija sākusies, tomēr ievērojot rotmistra un virsleitnanta dienesta pakāpju attiecības, un tāda arī palika. Ja virsleitnants gribēja pasacīt rotmistram kaut ko nepatīkamu, tad bija piesardzīgi jāievēro visas tās pieklājības normas, kādas pastāv starp priekšnieku un padoto. Taču Pagels nebija pat rotmistra draugs, viņš bija pateicis kaut ko ļoti nepatīkamu, jā, tiešu apvainojumu, bez jebkāda iepriekšēja paskaidrojuma, neievērojot pat elementārās pieklājības normas. Rotmistrs fon Prakvics tātad vai plīsa aiz dusmām.

Varēja notikt kaut kas drausmīgs. Fon Studmans uzlika roku stingri uz rotmistra pleca un atspieda viņu atpakaļ krēslā.

— Viņš ir bezjēdzīgi piedzēries, — Studmans pusbalsī sacīja. Un Pagelam jo asi uzsauca: — Tūliņ atvainojieties!

Zēniskais smaids Pagela sejā lēnām dzisa. It kā nebūdams gluži

skaidrībā, kas īsti noticis, viņš domīgi skatījās dusmīgajā rotmistra, tad pievērsa skatienu naudas sainim savā rokā. Viņa seja satumsa. Viņš nolika sainīti atkal sev blakus uz galda, aši paņēma glāzi un steigšus izdzēra.

— Atvainoties... — viņš tad sacīja, pēkšņi saīdzis. — Kam tad šāda niekošanās vēl aizvien ir svarīga?! ...

— Es, Pagela kungs, esmu uzticīgs savām vecajām sadzīves normām, — rotmistrs teica vēl arvien ļoti dusmīgs, — lai gan citi tās uzskata par novecojušām un nederīgām. Man šāda niekošanās ir visai svarīga!

Virsleitnants fon Studmans gluži nepārprotami ierosināja:

— Liec viņu mierā, Prakvic! Viņš ir pārāk satraukts, iereibis, un viņu varbūt sagaida kaut kas ļoti nepatīkams.

— Viņš mani neinteresē! — rotmistrs nikni iesaucās. — Es ļoti labprāt lieku viņu mierā!

Pagels žigli paskatījās virsleitnantā, bet nekā neteica.

Fon Studmans pārliecās pāri galdam un laipni sacīja:

— Ja jūs, Pagel, naudu piedāvātu man, es to ņemtu.

Rotmistra seja pauda apstulbumu un izbrīnu, bet Pagels steidzīgi tvēra pēc naudas sainīša un pievilka to sev tuvāk.

— Es to jums neatņemšu, — virsleitnants sacīja mazliet zobgalīgi.

Pagels nosarka, šoreiz viņš sakaunējās.

— Ko tad jūs ar naudu darīsiet? — viņš īgni jautāja.

— Saglabāšu jums . . . līdz labākam brīdim.

— Tas ir lieki: man nauda vairs nav vajadzīga.

— Tieši tā jau es arī domāju, — virsleitnants mierīgi piebilda. Tad pasvītroti vienaldzīgi jautāja: — Kā tad tas gadījās, Pagel, ka arī jūs pirms sešām stundām esot cietis avāriju?

Šoreiz Pagels pietvīka gluži sarkans. Gandrīz vai mokoši lēni sārtums izplatījās no vaigiem pāri visai sejai. Tas līda zem formas tērpa augstās, saburzītās apkakles, kāpa pāri pierei līdz pat matiem. Pēkšņi kļuva redzams, cik ļoti jauns ir šis cilvēks, cik briesmīgi viņš tagad cieš sava jauneklīgā apjukuma dēļ.

Pat dusmīgais rotmistrs skatījās savā «granātu» Pagelā citādām acīm.

Bet Pagels, sarūgtināts par šo tik skaidri redzamo samulsumu, spītīgi vaicāja:

— Kas jums, fon Studmana kungs, sacīja, ka esmu cietis avāriju?!

— Es jūs tā sapratu, Pagel.

— Tad jūs sapratāt nepareizi... Es... — Viņš negribīgi apklusa, pārāk nodevīgs bija sārtums sejā.

— Protams, ka jums, Pagel, neiet labi, — fon Studmans lēni sacīja,

~ to mēs redzam abi, kā rotmistra kungs, tā es. Jūs taču neesat dzērājs. Sai dzeršanai ir savs noteikts iemesls. Jums atgadījusies kaut kāda kļūme, jums ... nu, jūs taču saprotat, Pagel!

Pagels grozīja rokā vīna glāzi. Sasprindzinājums bija atslābis, bet viņš klusēja.

— Pagel, kāpēc jūs negribat Jaut, lai jums palīdzam? — virsleitnants jautāja atkal. — Es šodien pēcpusdienā bez jebkādām ierunām ļāvu rotmistram man palīdzēt. Es arī biju diezgan nepatīkami kritis...

Studmans smaidīja, atminēdamies savu kritienu šodien pēcpusdienā. Viņam pašam gan nebija par to nekāda priekšstata, bet Prakvics diezgan drastiski iztēloja, kā viņš novēlies pie viesu kājām. Studmanam bija skaidrs, ka viņa «kritiens» būtībā ir citāds nekā Pagela, — īsti ņemot, tikai fizisks, ne tik daudz psihisks. Sis nelielais pārspīlējums viņam šķita mazsvarīgs.

— Varbūt varam jums dot padomu, — Studmans maigi, bet neatlaidīgi ņēmās pierunāt. — Vēl labāk būtu, ja mēs jums, Pagel, varētu palīdzēt kaut kā jūtamāk, — viņš ļoti pārliecinoši teica. — Kad mēs toreiz pie Teteles gājām uzbrukumā, jūs pakritāt ar' ložmetēju. Tad jūs ne mirkli neapdomājāties, vai varat pieņemt manu palīdzību. Kāpēc gan Berlīnē lai būtu citādi nekā Kurzemē?

— Tāpēc, ka toreiz mēs kopīgi cīnījāmies par kopīgu lietu, — Pagels drūmi sacīja. — Tagad katrs cīnās par sevi... un pret visiem.

— Ja jau reiz draugs, tad draugs uz visiem laikiem, — Studmans sacīja. — Jūs, Pagel, to taču vēl atceraties?

— Jā, protams, — Pagels atteica. Viņš nolieca galvu it kā pārdomādams. Abi vīri nogaidoši vērās viņā. Tad Pagels atkal pacēla galvu. — Tur varētu daudz ko iebilst, — viņš sacīja ļoti skaidri savā lēnajā, pasmagajā valodā. — Bet es nevēlos. Esmu šausmīgi noguris. Vai drīkstu jūs kaut kur satikt, varbūt rīt no rīta?

Pārmijuši tikai pāris vārdu, abi draugi jau bija vienojušies.

— Mēs aizbraucam rīt no rīta tūlīt pēc astoņiem no Silēzijas stacijas uz Ostādi, — fon Studmans sacīja.

— Labi, — Pagels noteica. — Es arī tad būšu stacijā . .. varbūt būšu ... — Viņš nolaida skatienu, it kā viss jau būtu nokārtots. Pagels nekā nejautāja, šķita, ka viņu neinteresē, kāpēc brauks, kur brauks, kas notiks pēc tam.

Rotmistrs tikai skeptiski paraustīja plecus, jo šāds apšaubāms solījums viņu neapmierināja. Bet Studmans nepadevās.

— Tas gan ir kaut kas, Pagel, — viņš neatlaidās, — bet ne gluži tas, ko vēlamies .. . Jums, Pagel, ir-kas padomā, jūs pirmīt kaut ko runājāt par atbrīvošanos no naudas ...

— Sievietes! — rotmistrs norūca.

— Pulkstenis tūliņ būs divpadsmit. Sai starplaikā līdz pulksten astoņiem rīt no rīta jūs, Pagel, esat nodomājis kaut ko darīt; jums pašam šis pasākums liekas tik nedrošs, ka nevarat dot mums noteiktu solījumu un nevēlaties arī mūsu klātbūtni...

— Nekrietnas sievietes ... — rotmistrs rūca.

— Esmu citādos ieskatos nekā rotmistrs, — Studmans sacīja steidzīgāk, tiklīdz manīja, ka Pagels grib atbildēt. — Es neticu, ka aiz tā slēpjas kaut kāda šaubīga pīšanās ar sievietēm. Kaut kas tāds jūs neaizrautu.

Pagels nolieca galvu, bet rotmistrs šķelmīgi iesmējās.

— Es būtu ļoti pateicīgs, mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs atļautu mums tieši nākamās stundas pavadīt kopā ar jums.

— Tas nav nekas sevišķs, — Pagels sacīja, Studmana gādīgās neatlaidības beidzot pievārēts. — Es gribu tikai kaut ko pārbaudīt.

Kādreizējais virsleitnants smaidīja.

— Jautājums liktenim, vai? — viņš noprasīja. — Dieva tiesa, ko izaicina kādreizējais fānenjunkurs Pagels... Ak, cik apskaužami jauns jūs vēl esat!

— Es nemaz nejūtos tik apskaužams! — Pagels noņurdēja.

— Nē, protams, ne, jums ir pilnīgi taisnība, — Studmans pasteidzās. — Kamēr jauns, tikmēr jaunību uzskata par nepilnību... Tikai vēlāk atklāj, ka jaunība ir laime . .. Tātad kā ir, vai iesim visi?

— Vai ļausiet man darīt, ko gribu?

— Protams! Jūs rīkosieties, it kā mēs tur nebūtu.

— Vai arī rotmistra kungs ir ar mieru?

Rotmistrs fon Prakvics tikai klusi noņurdēja, bet Pagelam pietika arī ar šādu piekrišanu.

— Nu labi, nāciet vien līdzi! — Pagels mazliet atdzīvojās. — Jums varbūt būs pat interesanti. Tas ir... nu, gan jau redzēsiet. Braucam ...

Viņi devās prom.

## Septītā nodaļa. TVEICĪGA pilnmēness nakts

AMANDA AR HARTIGA KUNDZI VIENOJAS

Amanda Baka, strauji elpodama, stāvēja krūmājā. Aizžņaugtā veca vīra balsī slepenpadomnieks spiedza visaugstākos toņos:

— Na nu, Meiera kungs, kur tad jūs saķērāt tādu balsi?! Jūs taču pīkstat kā sieviete!

Nēģermeiera galva izšāvās pa logu.

— Slepenpadomnieka kungs, tas tikai tāpēc, ka uztrūkos no miega. Miegā man vienmēr ir tāda augsta balss!

— Man jau nu tas vienalga, — sirmgalvis atteica. — Galvenais, lai jūsu sieva kādreiz vēlāk noticētu, ka jums tāda augsta balss. .. Meiera kungs, man te ir kāda vēstule.

— Jā gan, slepenpadomnieka kungs, viss būs priekšzīmīgi nokārtots!

— Pag, pag, jaunais cilvēk, mazliet pagaidiet! Jūs vēl pietiekami laikus tiksiet atpakaļ savos pēļos! ... Vēstuli nododiet manam znotam!

— Tieši tā, slepenpadomnieka kungs. Rīt priekšpusdienā, tiklīdz viņš pārbrauks no stacijas.

— Nē-ē, tas man neder. Tad būs klāt viņa sieva, bet šī ir veikalnieciska darījuma vēstule, jūs taču saprotat, Meiera kungs?

— Tieši tā, slepenpadomnieka kungs. Es tātad to nodošu ...

— Pag, pag, jaunekli, uzgaidiet taču! Ļaujiet, lai tā gulta čīkst! Gulta taču čīkst aiz gara laika ... vai ne tā?

— Tieši tā, slepenpadomnieka kungs ...

— Nu tātad! ... Un šeit pie atvērta loga jūs nu gan nesaaukstēsietics, vēsums tieši tāds, pie kāda jūs pieradis... Vai jūs, Meiera kungs, vienmēr guļat bez krekla?

28 t

— Slepenpadomnieka kungs, es ...

— Sakiet jau nu labāk: «Tieši tā, slepenpadomnieka kungs...» Tas

taču ir jūsu ierastākais paņēmiens___vai ne? Jūs domājat, ka tumsā ne

redzu? Es tumsā redzu tikpat labi kā vecs runcis, sapratāt?!

— Bija tik karsts, slepenpadomnieka kungs, atvainojiet...

— Protams, es atvainoju tevi, mans dēls. Ka tev šovakar ir karsti, par to es atvainoju tevi. Tu neievedi labību un pēc tam vēl piesūcies.. . Kā lai tev tagad nebūtu karsti?!

— Slepenpadomnieka kungs! ...

— Nu, kas tad tur slepenpadomniekam?! Vai zini ko, mans dēls, es pārdomāju. Labāk likšu savam Eliasam, lai aiznes vēstuli; man tā vien šķiet, ka rīt tev pamatīgi mazgās galvu, un diez vai tu vairs atcerēsies vēstuli...

Meiers klusā balsī lūdzās: — Slepenpadomnieka kungs! .. .

— Tātad ar labu vakaru, Meiera kungs, цп uzvelc labāk kādu naktskreklu. Man šķiet, ka pirmīt parkā redzēju Amandu. — Vecais aizšjūca; Amanda stāvēja krūmājā, viņas sirds strauji pukstēja. Amanda gan vienmēr bija zinājusi, ka Hansuliņš nav nekā liela vērts, tas skrien paka| visiem brunčiem. Viņa bija domājusi, ka var Meieru saturēt grožos, ja vienmēr ir viņam pieejama . .. «Nē-ē, velti cerēts, mūsējām tāda laime nesmaida!»

Mazais Meiers vēl palika iegūlies logā. Viņš vēlreiz gluži žēlā balsī bija lūdzies: — Bet slepenpadomnieka kungs— — It kā slepenpadom-nieks varētu ko līdzēt un it kā tas kaut ko grozītu, ja viņam šo vēstuli tomēr vēl uzticētu ...

No savas slēptuves Amanda varēja viņu logā redzēt visai labi. Ak dievs, viņš taču bija tik dumjš, viņas Meiers! Kāpēc viņa vienmēr sapinas ar tādiem dumjiem, neveiksmīgiem puišiem?! Kas it nekam nederēja! Amanda to nesaprata. Viņa bija bēdīga.

Tagad tur, istabā, sievišķis sāka čabināties un čukstēt. Hansuliņš pagriezās uz istabas pusi un rupji uzsauca:

— Muti ciet!

Tas Amandu iepriecināja; šī nekaunīgi drošā izturēšanās pret šo sievieti liecināja, ka tā viņam laikam gan bijusi nebijusi. Ar Amandu viņš nedrīkstētu tā runāt, viņa vienmēr tūliņ sadeva pa īstam. Bet viņa taču visai labprāt gribētu zināt, kas tā tāda tur ir .. . No pils nevar būt, tās visas bija lūgšanas stundā.

— Ģērbies taču žiglāk! — viņa dzirdēja Hansuliņu runājam. — Ja atnāks Amanda, būs elles skandāls! Tieši tā man vēl trūkst!

Amanda tik tikko apvaldījās, lai ska|i neiesmietos. Dumjš kā vienmēr! Skandāls jau glūnēja viņa logā, bet viņš nepaskatījās, nekā nemanīja. Pēc notikušā, kad jau bija par vēlu, Hansuliņš aizvien bija briesmīgi

liels gudrinieks! Bet tam sievišķim viņa gan labprāt sadotu ... Ciemā taču ikvienai vajadzēja zināt, ka viņa ir draugos ar Hansuliņu. Un tām, kas dzīvo tepat muižā, jau nu katrā ziņā!

Likās, ka tā tur, iekšā, patiesi steidzas, Amanda dzirdēja, kā svešā ņēmās pa istabu. Tagad tās galva bija līdzās Hansuliņa galvai.

— Aizver taču logu un ieslēdz gaismu! Es nevaru atrast savas lietas, — sieviete bārās.

(«Kas gan tā ir? No čukstēšanas vien nevar uzminēt!»)

— Cs-st! — Meiers nokomandēja tik skaļi un spēji, ka pat Amanda krūmājā sarāvās. — Vai tad tu nevari saturēt žaunas?! Ja ieslēgšu gaismu, tie taču domās, ka esmu nomodā!

— Kam gan to gribētos zināt? Laikam tavai Amandai?

(«Vai tā bija Hartiga? Tas nu būtu nekaunības kalngals! Kučiera sieva, astoņu bērnu māte, noceļ jaunai meitenei draugu! Bet tad nu gan šai tiks!»)

— Tā nav tava darīšana! Tagad ātrāk taisies, ka tiec!

— Bet manas drēbes ...

— Es neieslēgšu gaismu. Man vienalga, kā tu tiec galā!

Otra galva šķendēdamās nozuda no loga. Amanda tagad bija gandrīz vai droša, ka tā ir Hartiga. Bet gandrīz droša vēl nav pavisam droša. Amandai laika bija diezgan, Hansuliņu viņa arī vēlāk dabūs rokā, bet vispirms jānogrābj šis sievišķis! Tas viņai jānotver, kaut arī te būtu jānostāv visa nakts! Viņa redzēs to vai nu iznākam pa durvīm, vai arī izkāpjam pa ftgu .. . Tātad tikai pacietību!

Tas bija dīvaini — pēc tam kad Amanda pirmīt lūgšanu zālē bija tik pamatīgi saskaitusies, viņa tagad, kad taču bija daudz svarīgāks iemesls, nevarēja it nemaz vairs tā pa īstam saniknoties. Uz Hansuliņu jau nu nepavisam. Tas bija aitas galva un palika aitas galva, un, ja viņa to neuzmanīja, tam prāts nesās tikai uz muļķībām. Patiesībā arī uz šo sievišķi viņa nebija tā pa īstam nikna. Amanda pati brīnījās. Bet varbūt viņa vēl saniknosies, kad uzzinās, kas tā ir, un kad runās ar to. Viņa cerēja, ka vēl iedegsies īstās dusmās. Lai tikai tā neiedomājas, ka viņa ļaus sev kaut ko atņemt, kas pieder viņai pašai!

Amanda stāvēja un gaidīja gan pacietīgi, gan nepacietīgi — gluži tā, kā nu kuru bridi pulsēja viņas domas. Līdz beidzot, ne jau bez patikas, redzēja, ka viešņa bārdamās izkāpj pa logu. Taču patiku izraisīja tieši šī izkāpšana pa logu, jo galīgi pierādīja, ka Hansuliņam šis sievišķis bijis nebijis un ka tai nav arī nekādas varas pār viņu. Jo Hansuliņš bija pat par slinku iet un atslēgt tai namdurvis!

Lai maigi atvadītos, viešņa daudz laika netērēja, tā arī neapskatījās, bet stūrēja tiešā ceļā uz nama otru galu, kur sākās pagalms.

«Tātad tagad!» Amanda Baķa nolēma un sekoja aizejošai pa pēdām.

Lauksaimniecības pārziņa istabā ar diezgan skaļu troksni aizvēra logu, un tas nu Amandai tomēr mazliet aizdeva dusmas. Loga aizvēršana tik siltā naktī varēja būt pierādījums tikai tam, ka lauksaimniecības pārzinis Meiera kungs vairs citus apmeklētājus nevēlas, un to Amanda attiecināja uz sevi. Viņa tāpēc sauca:

— Hartigien, pagaidi taču!

— Tu, Mandiņ? — kučiera sieva jautāja un raudzījās šurp, meklējot runātāju. — Kā tu mani nobiedēji! Nu tad ar labu nakti. Man jāiet. Jāsteidzas.

— Iesim reizē! — Amanda atteica un steidzīgi soļoja tai blakus pāri pagalmam uz kučiera dzīvokli. — Man ir tas pats ceļš, kas tev!

— Vai tā ir? — Hartiga jautāja un palēnināja soli. — Jā gan, tādu kā tevi, kas no agra rīta līdz vēlai naktij uz kājām vien, — tādu tik viegli cienītā kundze vairs nedabūs!

— Tik viegli kā viena otra es no kājām arī nekrītu, — Amanda atteica sevišķi nozīmīgi. — Nu, pasteidzies gan, vīrs būs tevi jau nogaidījies!

Hartiga tomēr apstājās. Pašā pagalma vidū. Pa labi cūku kūtīs vēl šad tad dzirdama čaboņa (karstā laikā kūts durvis stāv vaļā), pa kreisi atrodas mēslu krātuve. Abas sievietes stāv tā, ka Amanda redz kučiera dzīvokļa gaismu pagalma vienā galā, bet Hartigas skatiens vērsts pretējā virzienā, kur tagad pa lauksaimniecības pārziņa istabas logiem arī spīd gaisma. Un tam nu patiesi vajadzēja kaitināt Hartigieni, ka viņš tomēr ir ieslēdzis gaismu.

— Es vispār tev neesmu nekāda Mandiņa! — pēc ilgāka klusuma Amanda Baķa beidzot nosaka visai ķildīgi.

— Es jau varu sacīt arī Baķa jaunkundze, ja tev tā patīk labāk, — Hartiga miermīlīgi piekrīt. g

— Jā gan, jaunkundze, — tūlīt atbalsojas. — Es vēl neesmu precējusies; varu vienmēr aiziet, kur vien man patīk!

— To tu vari, — kučiera sieva apstiprina. Tādu putnkopi kā tevi labprāt ņems pretī jebkuri muižas īpašnieki.

— Vai nu mēs beidzot runāsim par to, vai nerunāsim?! — Amanda dusmīgi piecērt kāju.

Kučieriene klusē.

— Es varu par to runāt arī ar tavu vīru, — Amanda draudoši noteic. — Viņš jau pēdējā reizē esot ļoti brīnījies, ka tev dzimst tik dažnedažādi bērni!

— Dažnedažādi bērni! — Hartiga mazliet māksloti iesmejas. — Cik jocīgi tu, Mandiņ, runā, vienkārši jāpabrīnās!

— Nesaki «Mandiņ»! — Amanda nikni pavēl. — Es to nevēlos dzirdēt no tevis.

— Es jau varu sacīt arī «Baķa jaunkundze».

— Tad tā arī dari... Un vispār ir bezkaunība, ka precēta sieva atņem meitenei draugu!

— Mandiņ, es taču neesmu viņu tev atņēmusi!— Hartiga pazemīgi iebilst.

— Esi gan! Un vēl tāda, kam astoņi bērni, vai tad tev vēl nav miera, jādomā taču, ka savu daļu esi jau dabūjusi!

— Ak dievs, Mandiņ! — kučieriene saka gluži miermīlīgi. — Tu nemaz nezini, kā tas ir, kad ir apprecējies. Pirms tam visu iedomājas gluži citādi.

— Tik daudz nemaz neizrunājies, Hartigien! — Amanda draudoši uzsauc. — Man tu nepielabināsies!

— Kad dabū sev vienu pastāvīgu, — Hartigiene pakalpīgi skaidro,

— tad domā, ka nu paliksi mierīga. Bet tad tev, cilvēkam atkal kļūst tik savādi...

— Kā .. . savādi? Nepūt nu man te miglu acīs!

— Ak dievs, Mandiņ, es to nemaz nedaru! Tu taču arī to zini, kā tas ir, kad tev paliek tik savādi, tirpas pa visu miesu skrien, un nav nekur miera, un gribas, lai tas nu notiktu ātri, tūlīt, it kā nevarētu nogaidīt... un pēkšņi esi apstājusies, nostāvējusi veselu ceturtdaļstundu, rokā spainis ar cūku kartupeļiem, un nekā ne zini, ne saproti —

— Man nav nekādu darīšanu ar cūku kartupeļiem! — Amanda Baķa noraidoši saka. Bet īstenībā viņa it nemaz nav vairs tik noraidoša, drīzāk gan domīga.

— Nē, protams, ne! — Hartiga steidzīgi atsaucas. Un tagad viņa var uzdrošināties piebilst: — Nu, tev tad tie ir vistu kartupeļi...

Taču putnkope nemaz nejūt šo vārdu dzēlīgumu. — Ja tev paliek tik savādi, tad tev mājās ir vīrs, — viņa asi .nosaka, jo kļūst atkal barga.

— Un jaunu meiču dārzos tev vairs nav ko meklēt!

— Bet, Mandiņ, tieši tas jau ir, ko iepriekš nezina! — Hartiga gluži dedzīgi izsaucas.

— Ko tad iepriekš nezina?

— Ka pašas vīrs tur it nekā nevar līdzēt! Ja es kā jauna meitene būtu zinājusi to, ko zinu šodien, es nekad nebūtu precējusies, to tu vari man ticēt!

— Vai patiesi tā, Hartigien? — Amanda Baķa ļoti domīgi jautā.

— Vai tad tu savu vīru nemaz nemīli?

— Ak dievs, protams, ka jā ... Viņš ir diezgan jauks cilvēks, mēs jau sadzīvojam. Un diezgan kārtīgs arī. Bet ne tanī ziņā. Jau sen vairs ne.

— Tev tātad labāk patīk Hansul. . . lauksaimniecības pārzinis Meiers?

— Ak dievs, Mandiņ, ko gan visu tu nesadomā! Es taču tev jau sacīju, ka nemaz negribu tev atņemt viņu!

— Tātad viņš pats iesāka? Es runāju par Meieru, — Amandas balss noskan visai ļauni.

Hartiga brīdi klusē un apdomājas. Taču izšķiras par patiesību.

— Nē-ē, Mandiņ, es pateikšu tev taisnību. Es gribēju pirmā ... un kaut ko tādu vīrietis taču jūt. Un turklāt viņš bija mazliet iereibis. ..

— Tā, un viņš bija arī vēl iereibis! Bet es vēl aizvien dzirdu tikai «stacija» ... Vai tu viņu it nemaz nemīli?

— Jā, vai zini, Mandiņ, es taču arī nezinu, bet kad tev nāk tādas tirpas virsū un ir taču vēlēšanās piedzīvot arī ko jaunu . ..

— Bet tev nevajag ... — Amanda sāk varenu noslēguma morāles sprediķi, kas katrā ziņā būtu iznācis mērenāks, nekā bija nolemts. Jo galu galā viņa Hartigieni saprata pavisam labi...

Bet Amanda pēkšņi apklusa.

Pāri pagalmam cits aiz cita tuvojās trīs stāvi: vispirms vīrietis, tad sieviete, tad vēl viens vīrietis ...

Pavisam klusi un viegli sperot soļus, tie tumsā gāja pāri pagalmam, nepārmīdami ne vārda, un Amanda Baķa un Hartiga skatījās, acis ieplētušas.

Pirmais vīrietis, nokļuvis līdz abām sievietēm, pēkšņi apstājās un noprasīja asā, pavēlošā balsī:

— Kas tur stāv?!

Tai pašā mirklī sieviete rindas vidū ar kabatas spuldzīti apgaismoja abas stāvētājas. (Kūts ēka aizēnoja mēness gaismu, jo tas vēl nebija pakāpies pietiekami augstu.)

— Es... Amanda, — Amanda Baķa mierīgi sacīja, kamēr kučiera sieva nevilšus aizklāja seju abām rokām, it kā būtu pieķerta, ka dara kaut ko aizliegtu.

— Taisieties, ka tiekat gultā! — priekšējais vīrietis atkal ierunājās, un visi trīs klusi, viegli paslīdēja garām abām sievietēm, gāja pāri pagalmam un nogriezās ap kantora ēkas stūri, un Hartiga ievēroja, ka pa viņas disputa laiku gaisma logos ir atkal nodzisusi.

— Kas tie tādi bija? — kučiera sieva gluži pārsteigta jautāja.

— Man šķiet, tā bija cienītā jaunkundze, — Amanda domīgi sacīja.

— Cienītā jaunkundze nakts vidū un ar diviem vīriešiem! — Hartiga izsaucās. — Tam nu es nekad un nemūžam nenoticēšu!

— Pēdējais varēja būt sulainis, — Amanda turpināja. — Priekšējo es nepazīstu. Tas nāv šejienietis ... Tādu balsi vēl nebiju dzirdējusi!

— Savādi... — Hartiga noteica.

— Savādi... — Baķa piekrita.

— Un kas tam par daļu, ka mēs te stāvam? — Amanda skaļi jautāja. — Svešinieks — un raida mūs gulēt!

— Tā gan! — Hartiga piebalsoja. — Un cienītā jaunkundze jauj tam mierīgi komandēt...

— Kur gan tie aizgāja? — Amanda jautāja un stingi lūkojās virzienā uz pagalma viņu galu.

— Uz pili? — Hartiga minēja.

— Kur nu! Kāpēc tad gan apkārt no sētas puses! Cienītā jaunkundze taču var iet pilī pa parādes durvīm! — Amanda noraidoši attrauca.

— Tad atliek tikai kantora ēka ...- — Hartiga jautājoši ieminējās.

— Es nupat arī tā domāju, — Amanda atzinās. — Bet ko tie tur grib? Tik savādi — visi trīs cits aiz cita un tik klusi, it kā neviens tos nedrīkstētu redzēt...

— Jā, savādi gan, — Hartiga piekrita un ierosināja: — Ja mēs paskatītos?

— Tagad tu beidzot iesi pie sava vīra! — Amanda Baķa stingri noteica. — Ja kāda ies pie kantora nama kaut ko uzzināt, tad tā būšu es.

— Bet, Mandiņ, es taču tik labprāt gribētu zināt...

— Tev tomēr jāsaka «Baķa jaunkundze». Kā tu vispār iestāstīsi savam vīram, kur tik ilgi biji prom? Un tavi bērni. ..

— Gan jau ... — Hartiga vienaldzīgi izmeta.

— Un vispār tu tagad liec manam Hansam mieru! Otrreiz tu tik viegli vis cauri netiksi! Ja es tevi vēlreiz pieķeršu ...

— Nekādā ziņā, Mandiņ, to es tev apzvēru! Bet tu man taču rīt pastāstīsi ...

— Ar labu nakti! — Amanda Baķa strupi teica un aizsoļoja uz tumšo kantora ēku.

Kučiera sieva, skaudīgi noskatīdamās, vēl brītiņu pastāvēja. Viņa domāja, cik labi ir tādām jaunām, neprecētām sievietēm un kā tās to it nemaz neapzinās. Viņa klusi nopūtās un gāja uz savām mājām, kur atkal būs bērnu ņudzoņa un vīrs, kas katrā ziņā lamāsies.

SLEPENPADOMNIEKU PARIS IET GULĒT

Pēc satriecošā pārdzīvojuma vakarlūgšanas stundā fon Tešova kundze izjuta, ka viņai nepieciešams miers. Viņa nekā vairs negribēja ne redzēt, ne dzirdēt, vēlējās tikai ātrāk tikt gultā.

Savas draudzenes Jutās fon Kukhofa jaunkundzes pie vienas un sulaiņa Eliasa pie otras rokas turēta un vadīta viņa grīļodamās nokļuva augšā lielajā mahagonija koka guļamistabā ar trim logiem. Fon Kukhofa jaunkundze izģērba trīcošo, šņukstošo sievieti, un tagad viņa gulēja platajā mahagonija gultā, sadugusi maza kā bērns, plānos matus uz sažuvušās,

niecīgās putna galviņas sedza balta naktscepurīte, un plecos bija uzmesta lieliem valdziņiem adīta naktsjaciņa.

Viņa vaimanāja: — Ak mans kungs un dievs. Juta, kāda ir pasaule! Dievs, piedod man, ka tiesāju, bet tik nekaunīga jaunatne! Ak, ko gan sacīs Lēnihs?! Un it īpaši superintendents Kolterjans?!

— Belinde, ikviens notikums kaut kam nāk par labu, — Juta gudri sacīja, i— Tikai neuztraucies vēl vairāk! ... Vai tu vēl arvien salsti?

Jā, fon Tešova kundzei vēl arvien sala. Fon Kukhofa jaunkundze sazvanīja sulaini Eliasu. Tas saņēma uzdevumu atgādāt šurp no virtuves divas siltumpudeles.

Sulainis gribēja steigties.

— Ak Elias!

— Lūdzu, cienītā kundze?

— Sakiet tomēr saimniecei, lai tā man uzvāra vēl vienu tasi piparmētru tējas] Jā ... un labi stipru. Un labi daudz cukura. Jā . . . Ak dievs!

— Jā gan, cienītā kundze.

Sulainis gribēja iet.

— Ak Elias!

Lūdzu, cienītā kundze?

— Labāk lai viņa sagatavo man karstvīnu, nevis piparmētru tēju. Piparmētru tēja vienmēr rada atraugas! Bet bez ūdens, tikai sarkanvīnu. Sarkanvīns jau tā satur ļoti daudz ūdens. Ak dievs. ?. un mazliet muskata. Un vienu krustnagliņu. Un ļoti daudz cukura. Jūs visu pareizi izdarīsiet, vai ne, Elias?

— Jā gan, cienītā kundze.

— Un... ak Elias, vēl vienu mirklīti! Lai viņa piejauc mazliet ruma, nedaudz, es patiesi jūtos ļoti nelāgi. Bet ruma garšai, protams, jābūt jūtamai, ne tā pavisam maz, Elias, jūs saprotat? ...

Sulainis Eliass, kas gandrīz jau septiņdesmit gadu vecs un ar kailu galvu, visu saprot. Pagaida vēl vienu mirkli un iet, līdz durvīs viņu vēlreiz panāk slimnieces vārgais sauciens:

— Ak Elias!

— Lūdzu, cienītā kundze?

— Ak Elias, lūdzu, panāciet taču tuvāk... Jūs varat virtuvē pie reize» apjautāties... bet nevis tā, ka to vēlētos es, tikai tā garām ejot .. .

Sulainis Eliass mēmi gaida. Cienītā kundze tieši tagad jūtas atkal visai ļauni, tik tikko var parunāt. Katrā ziņā būtu labi, ja viņa tūliņ dabūtu karstvīnu, bet viņš jau nevar to pasūtīt, fon Tešova kundzei vēl ir kaut kas uz sirds.

— Elias, pajautājiet taču... bet neuzkrītoši... vai viņa ... jūs jau zināt... ir aizgājusi gulēt. Jā, pajautājiet gan, bet neuzkrītoši. . .

291

19*

Kādu laiciņu slimniece vēl jūtas visai slikti, un fon Kukhofa jaunkundzei krietni vien jānopūlas, jāpasaka labi trāpīgi izteicieni, gudriem vārdiem jāmierina, aukstās rokas jāsilda starp savējām, jāglauda sāpošā piere. Bet tad jau ir klāt siļtumpudeles, karstvīns, kas spēcīgi smaržo pēc ruma; šī smarža vien uzmundrina fon Tešova kundzi. Gultā sēdēdama, cieši sakniebtām lūpām cienīgi noklausās vēsti, ka «viņa» ir aizgājusi.

— Ir jau labi, Elias. Esmu ļoti bēdīga. Ar labu nakti, ar labu nakti, Elias. Es jau nu laikam gan nevarēšu iemigt.

Eliass sataisa šiem atvadu vārdiem atbilstoši bēdīgu seju, savukārt novēl labu nakti, aiziet un apsēžas priekšistabā. Viņam vēl jāgaida sle-penpadomnieks, lai tam novilktu zābakus. Tad viņa darba diena būs galā. ^

Gaidīšana vecajam Eliasam nav garlaicīga, viņam ir sava nodarbošanās. Vecais sulainis izvelk no kabatas biezu kabatas portfeli, kas agrāk bijis brūns, bet tagad kļuvis gandrīz vai melns, un garu sarakstu ar daudziem numuriem, nosaukumiem un vārdiem. No kabatas portfeļa izņem brūnu naudas zīmju paciņu, atšķir sarakstu, un nu tiek salīdzināts, atzīmēts, pierakstīts.

Vecajai cienītajai kundzei šodien ir slikts vakars, bet sulainim Eliasam — labs: viņam šodien izdevies iepirkt vecās, brūnās, sarkani zīmogotās miera laiku tūkstošmarku naudas zīmes, veselas piecas, gluži jaunas.

Kā jau daudzi vācieši — protams, vecāki cilvēki, kas piedzīvo inflācijas elles brīnumus, — tā arī Eliass nespēj ticēt vispārējai markas vērtības krišanai. Kaut kam taču jāpaliek pāri, īpaši cilvēkam, kas vairāk nekā piecdesmit gadu neatlaidīgi taupījis; neiespējami, ka virpulis aizrauj atvarā visu.

Vienkāršs apsvērums māca, ka pirmskara laika «īstajai naudai» arī turpmāk jābūt «īstai». To jau pierāda naudas zīmēs iespiestais teikums, ka Valsts banka par tām maksā zeltā. Un zelts vēl vienmēr ir īsts. Neīsta, protams, ir nauda, ko izlaida kara laikā vai arī pēc kara. Sī krāpšana ar linu krekliem no papīra un ādas kurpēm no papes taču sākās jau kara laikā.

Kad vecais Eliass manīja tuvojamies inflāciju, viņš sāka uzpirkt tūkstošmarku naudas zīmes. Vienmēr atradās ļaudis, kam vajadzēja naudu: Eliass ieguva dažas banknotes. Vienmēr atradās ļaudis, kas neprata tik labi visu apsvērt kā vecais Eliass. Tiesa gan, Eliass bija dzirdējis, ka par šīm tūkstošmarku naudas zīmēm Valsts banka Berlīnē vairs nemaksājot zeltā. Bet, protams, tas bija tikai blefs, domāts muļķīšiem. Savas naudas zīmes Valsts banka gribēja ievākt lēti, lai aiztaupītu jau tā sarukušās zelta rezerves. Taču Eliass nebija muļķis, viņš neatdeva

Valsts bankai par lētu naudu savas naudas zīmes. Viņš nogaidīja, varēja nogaidīt, līdz kādā dienā tomēr saņems par tām zeltu — gluži tā, kā uz naudas zīmēm skaidri uzdrukāts.

Tā tas sākās — pirmajā laikā krāšana Eliasam bija tikai kapitālieguldījums. Bet tad atklājās, ka tur slēpjas arī sava zinātne... vecais Eliass uz vecumdienām piedzīvoja kolekcionāra svētlaimi (gan neapzinādamies) .

Bija tik daudz daždažādu brūno tūkstošmarku naudas zīmju! Vienu īpatnību gan viņš iegaumēja tūliņ: cik necik derīgas bija tikai tās ar sarkano zīmogu. Tās ar zaļo zīmogu visas bija izlaistas kara laikā vai pēc kara — tās nedrīkstēja krāt! Bet nu bija naudas zīmes ar vienu sarkanu zīmogu un naudas zīmes ar diviem sarkaniem zīmogiem. Banknotes, kam nebija šķiedras svītru, un tad bija naudas zīmes ar vienu zilu svītru kreisajā pusē un naudas zīmes ar zilu svītru labajā pusē! Naudas zīmes ar astoņiem parakstiem, bet dažas arī ar deviņiem parakstiem, un dažas bija parakstījuši pat desmit vīri! Tad bija naudas zīmes ar burtiem «А», «B», «C», «D» un ar septiņciparu un dažas ar astoņciparu skaitli. Vienmēr tieši tādas pašas brūnas tūkstošmarku naudas zīmes, tekstā un zīmējumā nav nekādu izmaiņu, bet kāds mulsinošs atšķirību daudzums!

Vecais sulainis Eliass pieraksta un salīdzina, viņš jau sen vairs neapmierinās tikai ar brūnajām tūkstošmarku naudas zīmēm vien, bet krāj atšķirības, pazīšanas zīmes un iezīmes. Vecajam vīram aizraujoties, viņa lielā, apaļā, kailā galva kļūst gluži sarkana. Seja staro, ja izdodas atrast jaunu atšķirību, kas krājumā vēl nav. Viņš jūtas stingri pārliecināts, ka šīs atšķirības ir slepenas zīmes, ko naudas pazinēji izgudrojuši citiem pazinējiem. Sīm atšķirībām noteikti ir kāda jēga; kas to izprot, iegūs daudz zelta! i

Lai jau vecais slepenpadomnieks zobojas par Eliasu. Cik gudrs vecais kungs arī būtu, no šīm slepenām lietām viņš nekā nesaprot! Viņš notic tam, ko bankās viņam pastāsta, viņš tic tam, ko raksta avīzēs. Vecais Eliass nav tik lētticīgs — tāpēc šodien Eliass ir jau daudz bagātāks nekā viņa kungs, Eliasam pieder daudz vairāk nekā simttūkstoš mārku! Zelta nauda! Nauda, kas līdzvērtīga zeltam!

Šovakar Eliass ir sevišķi laimīgs: šīs dienas iepirkumos ir trīs gluži jaunas naudas zīmes. Starp tām viena no 1876. gada.

Viņš nekad nav zinājis, ka tūkstošmarku naudas zīmes ir arī no tik sena gadu gājuma, līdz šim viņa vecākā naudas zīme bija no 1884. gada. 0, viņš vēl nopietni pārdomās, vai tad, kad to jau varēs, šīs zīmes pret zeltu maz iemainīt! Tās ir tik skaistas, šīs naudas zīmes ar svinīgajiem attēliem, kas, kā viņš dzirdējis, simbolizējot rūpniecību, tirdzniecību un transportu.

— Rūpniecība, tirdzniecība un transports, — Eliass čukst un aizgrābts ilgi raugās naudas zīmēs.

«Visas nozares, kurās tauta strādā,» viņš prāto. «Tikai lauksaimniecības te nav... 2ēl!»

Ko gan viņš darīs ar zeltu? Zeltu vairāk nekā simttūkstoš mārku vērtībā viņš taču nevar nēsāt līdzi. Zelta dēļ būs jādzīvo vienās bailēs — bet šis papīrs ir tik skaists!

Viņš ir laimīgs, šis vecais sulainis! Naudas zīme pēc naudas zīmes tiek rūpīgi salocīta, pirms tā atgriežas kabatas portfelī. Berlīnē banknotu mašīnas dzenā un trenc tautu aizvien mokošākā skurbulī, bet viņam tās iedāvinājušas laimi, lielu laimi! Skaistas naudas zīmes!!!

Karstvīns bija veicis savu uzdevumu. Fon Tešova kundze jau sēdēja daudz spirgtāka starp spilveniem un tagad sacīja draudzenei:

— Juta, vai tu man nepalasītu kaut ko priekšā?

— No bībeles? — fon Kukhofa jaunkundze pakalpīgi atjautāja.

Taču šovakar tas nebija nekāds labais priekšlikums. Vakara lūgšanas

stunda un grēcinieces atgriešana ir cietusi neveiksmi. Tātad bībele ar visu savu dievu kritusi mazliet nežēlastībā.

— Nē, nē, Juta . .. Mums beidzot jātiek tālāk ar Gēti!

— Labprāt, Belinde. Lūdzu, man atslēgas!

Fon Kukhofa jaunkundze saņēma atslēgas. Drēbju skapja augšējā plauktā starp cepurēm bija labi noslēpti Gētes Kopotie raksti trīsdesmit skaistos pusādas sējumos — fon Tešova kundzes dāvana mazmeitai Violetai fon Prakvicai iesvētību dienā — un vēl vienmēr glabājās aiz atslēgas. Violetas iesvētību diena jau sen pagājusi, bet vēl nebija paredzams, kad varēs viņai izsniegt šos Gētes darbu sējumus.

Fon Kukhofa jaunkundze izņēma no skapja septīto sējumu: «Liriskā dzeja. I».

Tas izskatījās dīvaini uztūcis. .Uz galda blakus sējumam fon Kukhofa jaunkundze nolika grieznes un papīru.

— Juta, līmi! — fon Tešova kundze atgādināja.

Draudzene nolika arī vēl podiņu ar līmi, atšķīra grāmatu un sāka atzīmētā vietā lasīt dzeju par zeltkaļa zelli.

Pēc pirmā panta fon Tešova kundze -piekrītoši pamāja ar galvu:

— Šoreiz mums laimējas, Juta!

— Nogaidi taču, Belinde, — fon Kukhofa jaunkundze sacīja. — Cūka vispirms jānokauj, tad var slavēt speķi.

Un viņa lasīja otro pantu.

— Labi, labi! — fon Tešova kundze palocīja galvu un arī nākamos pantus atzina slavas vērtus.

Līdz nonāca pie rindām:

«Un kājiņas tik projām mūk,

Maigs stilbiņš man ir miņā,

Lūk, prievietīte vaļā sprūk,

To dāvināju viņai...»

— Pietiek, Juta! — fon Tešova kundze izsaucās un piebilda žēlā balsī.

— Jau atkal! — Tad vaicāja: — Kā tu domā, Juta?

— Es jau tūliņ tev teicu, — fon Kukhofa jaunkundze paskaidroja.

— Suns spalvu met, bet ne tikumu!

— Un tas esot valsts ministrs! — fon Tešova kundze sašuta. — Tad jau tagadējie arī nav sliktāki. Ko tu saki, Juta? — Bet viņa nenogaidīja atbildi. Spriedums bija izlemts. — Līmē ciet, Juta! Aizlīmē labi cieši, labi rūpīgi... Ja tas bērns to lasītu!

Fon Kukhofa jaunkundze netiklo dzeju jau noklāja ar līmi un papīru.

— Daudz vairs nepaliek, — viņa sacīja un pārbaudot pacēla sējumu.

— Tas ir kauns! — fon Tešova kundze šķendējās. — Un tāds esot klasiķis! Ak Juta, būtu es labāk pirkusi bērnam Silleru, Sillers ir daudz cēlāks, ne tuvu tik samaitāti juteklīgs!

— Belinde, atminies veco sakāmvārdu: nav vērša bez ragiem! Sillers arī neder jaunatnei. Atminies tikai lugu «Mīla un viltus». Un tad šo sievišķi, šo Eboli...

— Pareizi, Juta. Vīrieši visi ir tādi. Tu nemaz iedomāties nevari, kā man bija ar Horstu Heincu ...

— Tā gan, — Kukhofa noteica. — Laba cūka mīl savu mēslu bedri... Nu tā, es lasu tālāk.

Paldies dievam, tālāk sekoja dzeja par glābēju Johannu Sebusu. Tā nu gan atkal bija cēla dzeja, bet pavisam neskaidrs palika apstāklis, kāpēc dzejnieks Johannu Sebusu pastāvīgi sauc par skaisto S u š e n u.

— Viņam taču jāraksta «skābtā Hanniņa», vai ne tā, Horst Heine?

Nupat bija ienācis slepenpadomnieks. Jautri smīnēdams, viņš noskatījās abu vecenīšu darbā.

— Hanna viņam būs licies pārāk prasts vārds, — slepenpadomnieks skaidroja pēc šī jautājuma rūpīgas pārbaudes. Ar grāmatu rokās viņš zeķēs staigāja pa istabu šurp un turp un bija izmeties kreklā.

— Bet kāpēc tad Sušena?

— Es, Belind, domāju, ka Sušena ir Sebušenas saīsinājums. Un Se-bušena, manuprāt, Belind ... kā jūs domājat, Juta? — Slepenpadomnieks bija nopietns, tikai acu kakliņos raustījās krunciņas. — Busen[11] ... Bušen ... Sebušen — tas taču arī skan piedauzīgi, vai ne?

— Aizlīmēt, Juta, aizlīmēt! Ja tam bērnam rastos tādas domas! — fon Tešova kundze satraukta teica. — Ak, dzīvē viss, viss ir slikts! . . -Horst Heine, tev tūliņ jādzen ārā Baķa!

— Es tūliņ likšos tikai gultā. Bez tam ...

— Es jau eju, — Kukhofa ņurdēja. -- Ļaujiet man vispirms ieslēgt Gēti!

— ... bez tam Baķa ir jau ārā. Es viņu pirmīt redzēju parkā.

— Tu, Horst Heine, gluži labi zini, ko es domāju!

— Ja es zinu, ko tu domā, tad, Belind, tev taču nav vairs nekādas vajadzības man to vēl stāstīt. — Un ar draudīgu ieklepošanos: — Fon Kukhofa jaunkundze, es daru jūs uzmanīgu, ka tagad kāpju ārā no biksēm!

— Horst Heine! Uzgaidi, viņai vēl jāpasaka man ar labu nakti!

— Es jau eju! Ar labu nakti, Belinde, un nekādā ziņā vairs nezūdies tās vakara lūgšanas stundas dēļ. Dusi saldi! . . . Vai spilveni novietoti pareizi? Siltumpudeles ...

— Fon Kukhofa jaunkundzi!! Tagad kārta apakšbiksēm, un tad man būs mugurā tikai krekls. Prūšu slepeno tautsaimniecības padomnieku jūs taču nevēlaties kreklā . ..

— Horst Heine!

— Es jau eju! Dusi saldi, Belinde, ar labu nakti, un putojošo pulveri ...

— Sušena, Bušena, Sebušena! — slepenpadomnieks deklamēja. Viņam bija. palicis mugurā vēl tikai krekls. Bet viņš vilcinājās, neļāva nokrist šim pēdējam apsegam ... — Ar abām vecajām vistām katru vakaru viens un tas pats teātris! Ak, šie sievišķi! — viņš skaļi pukojās.

— Novēlu jums labu nakti, slepenpadomnieka kungs, — fon Kukhofa jaunkundze cienīgi sacīja. — Un viņš radīja cilvēku pēc sava ģīmja un līdzības ... tas gan ir ļoti sen . ..

— Juta! — fon Tešova kundze vāji protestēja pret šādu sava Horsta Heincq. nozākāšanu, bet durvis aiz draudzenes aizcirtās, taču ne par mirkli agrāk, kā to prasa pieklājība.

— Kas tad tur bija ar to vakara dievkalpojumu? — slepenpadom-nieks vaicāja un vilka pāri galvai naktskreklu.

— Neizvairies, Horst Heine: tev rīt šī Baķa jāatlaiž!

Gulta smagi nopūtās zem vecā kunga svara.

— Tā ir tava, nevis mana putnkope, — viņš runāja. — Vai tu drīz dzēsīsi nost gaismu? Es vēlētos iemigt.

— Tu zini, kā man kaitē uztraukumi... Bet ja šāda persona kļūst nekaunīga — Tu, Horst Heine, varētu gan izdarīt man reiz šo patikšanu!

— Vai lūgšanas stundā viņa bija nekaunīga? — slepenpadomnieks taujāja.

— Viņa ir netikla, — fon Tešova kundze nikni izgrūda. — Viņa vienmēr kāpj iekšā pa logu pie lauksaimniecības pārziņa.

— Man šķiet, šovakar arī, — slepenpadomnieks teica. — Tava lūgšanas stunda, Belind, laikam vēl nav iedarbojusies ...

— Tieši tāpēc viņai jāiet prom. Viņa ir nelabojama.

— Un tad atkal sāksies teātris ar taviem mājputniem. Tu taču zini, Belind, kā tas ir. Nevienai vēl nav bijis tik mazs cāļu zudums, un tik daudz olu arī vēl nekad nav bijis. Un barību viņa izbaro mazāk nekā jebkura citai

— Jo ar inspektoru ir uz vienu roku!

— Pareizi, ļoti pareizi, Belind!

— Viņa dabū daudz vairāk barības, nekā to pieraksta!

— Tas taču nāk mums tikai par labu, tie ir mūsu znota graudi! ... Nē, nē, Belind, viņa strādā priekšzīmīgi, un viņai ir laimīga roka. Es viņai neuzteiktu. Kas mums par daļu, ko viņa dara naktī?

— Bet, Horst Heine, mājai jābūt tīrai!

— Viņa taču iet pie Meiera kantora namā, nevis viņš pie viņas šeit, mūsu būdā!

— Horst Heine!

— Nu, kas tad vēl, Belind? Tā taču ir!

— Tu, Horst Heine, zini gluži labi, ko domāju! Viņa ir tik bezkaunīga!

— Tāda viņa ir, — slepenpadomnieks žāvādamies piekrita. — Bet, īsti ņemot, tas vienmēr ir tā. Kas dūšīgi strādā, tas arī vismazāk ļauj sev aizrādīt. So mazo ķerli, šo Meieru, viņas draugu, var stundām ilgi spjrdīt pa dibenu, tas vienmēr kļūs tikai pieklājīgāks. ..

Vīra rupjos vārdus fon Tešova kundze parasti centās nedzirdēt, tā viņa arī likās nedzirdam vārdus «pa dibenu».

— Tad saki, Joahim, lai viņš to puisi izsviež! Tad varu paturēt Baku.

— Ja es savam znota kungam sacīšu, ka viņa ierēdnis ir izsviežams, — vecais kungs domīgi runāja, — tad viņš to paturēs līdz mūža galam ... Bet nomierinies, Belind, man šķiet, ka Amandas draugs izlidos jau rīt. .. Un, ja tas nenotiks, es Meieru mazliet paslavēšu... Tad puisim būs jākravā čemodāni vēl tai pašā stundā!

— Dari to, Horst Heine!

NEĢERMEIERS TIEK PIE SKURBULIS-V

Cilvēks nav gluži brīvs no īpašības piedzejot citiem radījumiem savas kļūdas un trūkumus. Nostāstā par strausu, kas aiz bailēm bāžot galvu smiltīs, neesot neviena patiesa vārda; toties katrā ziņā ir patiesība, ka

daži cilvēki tuvojošos briesmu priekšā aizver acis un tad apgalvo — briesmu nepavisam nav.

Lauksaimniecības pārzinis Meiers pēc kučiera sievas Hartigas aiziešanas ieslēdza gaismu tikai tāpēc, ka gribēja sameklēt kaut ko iedzeršanai. Gluži dullā galva, neveiksme ar veco slepenpadomftieku (ar kura labvēlību viņš vienmēr bija rēķinājies), tuvā Amandas atriebība — tas viss viņā nemodināja neko citu kā vien vēlēšanos iedzert. Viņš tikai gribēja «vairs nedomāt par visiem šiem mēsliem».

Pēc tam kad logi bija nodrošināti pret sagaidāmo Amandas iebrukumu, viņš brīdi nekustīgi stāvēja savā istabā, kur savandītā gulta un izmētātie apģērba gabali patiesi atgādināja īstu postažu. Tāda pati postaža bija viņa galvā, turklāt vēl asas sāpes no iekšpuses durstīja pieri. No tumsas iznira saraustītas domas un izgaisa, pirms viņš paspēja tās aptvert. Meiers zināja, ka mājās viņam it nemaz nav dzeramā — ne konjaka, ne degvīna, ne pudeles alus. Bet, ja kāds tā jūtas kā pašreiz viņš, tad vienmēr ir atrodams kaut kas iedzeršanai, vajadzēja tikai izdomāt.

Saspringti domājot, viņš rauca pieri, bet prātā ienāca tikai viena iespēja: vēlreiz aiziet uz krogu un atnest pudeli degvīna. Viņš saīdzis purināja galvu. To viņš taču sen jau izlēmis, ka nevar tur rādīties baigā rēķina dēļ. Un gluži kails viņš arī bija ... to jau pirmīt pamanīja vecais slepenpadomnieks, tas viltīgais maita. Arī citi to pamanītu, ja viņš tā ietu uz krogu!

Meiers paskatījās lejup uz savu ķermeni un skumji smaidīja. «Kas par tēviņu, tīrais nelietis! Tādam tikai ar nokaitētām knaiblēm!»

— Kailums nav nekāds kauns, — viņš skaļi atkārtoja teikumu, ko bija reiz dzirdējis un iegaumējis, jo viņam šķita, ka ar to var attaisnot jebkuru nekaunību.

Bet tomēr pašreiz jāsameklē krekls, un Meiers sāka spārdīt šurpu turpu pa grīdu izmētātās drēbes, cerēdams, ka tad parādīsies meklētais krekls. Bet tas nerādījās, viņš tikai ierāva pēdā skabargu.

— Cūcība nolādētā! — viņš skaļi lamājās, un cūcība viņam atgādināja cūkas, bet cūkas savukārt veterināraptieku kantorī. Veterinār-aptieka lika vispirms domāt par Hofmaņa pilieniem. Bet to bija par maz, lai iedzeršana būtu iedarbīga, turklāt šādu pilienu aptiekā laikam gan nemaz nebija.

Hofmaņa pilieni... Kopš kura laika tad cūkām dod Hofmaņa pilienus?!! Uz cukurgraudiņa, vai?! Viņam bija jāsmejas par šo stulbo ideju — tā tiešām bija pārāk stulba!

Viņš strauji apsviedās, sejā pavīdēja neuzticība un bailes. Vai kāds te istabā bija par viņu smējies?! Izklausījās tieši tā, ka šeit nupat kāds būtu par viņu smējies! Vai viņš vispār bija viens? Vai kučieriene bija aizgājusi? Vai Amanda ir jau atnākusi vai arī tikai nāks? Acis iepletis,

viņš lēnām visu apskatīja, — ceļa gabals no redzēšanas līdz aptveršanai bija tik grūts. Ilgi vajadzēja blenzt uz katru priekšmetu, līdz smadzenes ziņoja: «Skapis!» — vai arī: «Aizkari! ... Gulta, neviens tur neguļ!» Vēlāk: «Arī zem gultas neviena nav!»

Ar pūlēm, soli pa solim, viņš nonāca līdz atzinumam: istabā patiesi neviena nav. Bet kā ar kantori? Vai tur kāds ir un novēro viņu? Durvis uz kantori vaļā, šķiet, ka tumšajā blakus telpā kāds glūnētu... Vai kantora ārdurvis ir noslēgtas? Vai aizkari ņizvilkti? Ak dievs, ak dievs, tik daudz darba, tik daudz kas kārtojams, arī savu keklu viņš vēl aizvien nav atradis! Vai tad viņš nekad netiks gultā?

Steidzīgiem, streipulīgiem soļiem Nēģermeiers kails iegāja kantorī un sāka raustīt ārdurvis. Durvis bija ciet, viņš taču to zināja, arī aizkari aizvilkti. Kas gan sarunāja šādas blēņas?! Viņš ieslēdza gaismu un naidīgi vērās aizkaros, — protams, tie bija aizvilkti, viss tikai tukšas blēņas, tie ir šeit tikai tāpēc, lai viņu iegāztu nepatikšanās. Aizkari bija un palika aizvilkti. Lai tikai kāds iedomājas pieskarties viņa aizkariem! Tie bija viņa aizkari, viņa! Viņš varēja ar tiem darīt, ko gribēja... Ja viņš tos tagad norautu, tad nevienam tur nebūtu nekādas daļas!

Ārkārtīgi satraukts viņš paspēra dažus soļus uz nelaimīgo aizkaru pusi — un veterināraptieka, brūni krāsots priedes koka skapītis, iekļuva viņa redzes lokā.

«Hallo! Te nu tu esi! Beidzot!» Nēģermeiers apmierināti ņirdza. Slē-dzenīte slēdza, durtiņas bija pieradušas paklausīt un piespiežot tūlīt atdarījās; un te nu divos gaužām piebāztos nodalījumos atklājās visa bagātība. Gluži priekšā stāv liela, brūngana pudele, uz pielīmētās etiķetes kaut kas arī rakstīts — bet kas gan salasīs šādus aptiekāru ķeburus?! «Nu jā, te ir gan uzdrukāts, bet saprast arī to nevar!»

Nēģermeiers izņem pudeli, atvelk korķi un, piebāzis degunu pie pudeles kakla, paosta.

Tūliņ paosta vēlreiz. Nāsīs dziļi jo dziļi ievelk ētera tvaikus un tā viņš tur stāv, kamēr ķermenis sāk lēnītiņām trīsēt. Pārdabiska skaidrība spiežas smadzenēs, uzaust nekad vēl neizjusta atziņa un izpratne... Viņš ieelpo un ieelpo ... Tā ir svētlaime!

Meiera vaibsti kļūst aizvien asāki, deguns — smailāks. Dziļas rievas vago seju. Ķermenis jau dreb. Bet viņš čukst:

— O, es saprotu visu! Visu! Pasaule — Skaidrība ... Laime ... Zila gaisma . ..

Ētera pudele izkrīt no viņa drebošajām rokām, smagi atsitas pret grīdu im saplīst. Vēl gluži apreibis, viņš stingi raugās lauskās. Tad žigli piesteidzas pie strāvas slēdža, izslēdz kantorī gaismu, ieiet savā istabā, izdzēš gaismu arī tur, aiztaustās līdz gultai un iemetas tajā.

Viņš guļ nekustīgi, aizvērtām acīm, pilnīgi nodevies gaišajām būtnēm, kas ņirb viņa smadzenēs. Rēgi kļūst bālāki, pāri tiem plīvo pelēkas miglas plīvurs. No smadzeņu malām centrā savelkas melna tumsa, kļūst tumšāks un tumšāks — pēkšņi viss top gluži melns: Nēģermeiers ir iemidzis.

LEITNANTS IEKĀPJ PA LOGU, BET AMANDA UZMANA

— Jums taču jāzina, kam ir nama atslēga, — leitnants īgni baras.

Visi trīs stāv pie tumšās kantora ēkas, sulainis Rēders nospiedis rokturi, bet nama durvis izrādās noslēgtas.

— Atslēga, protams, ir Meiera kungam, — sulainis nosaka.

— Jābūt vēl vienai atslēgai, — leitnants neatlaižas. — Cienītā jaunkundze, vai jūs nezināt, kam ir otra atslēga?

Lai gan situācija ir nepārprotama, leitnants, runājot ar Violetu, to neatlaidīgi uzrunā: «Cienītā jaunkundze.»

— Otra atslēga droši vien būs tētim, — Veija saka.

— Un kur ir jūsu tēva kunga atslēga?

— Berlīnē! — Leitnanta īgnajam žestam seko Veijas piebilde: — Protams, Frici, tētis taču ir Berlīnē!

— Sīs būdas atslēgu viņš nu gan nevazās līdzi uz Berlīni! ... Un man jāsteidzas uz sapulci!

— Ja mēs atnāktu pēc sapulces...

— Un pa to laiku viņš skraidīs apkārt ar vēstuli! .. . Vai viņš maz ir iekšā?

— Es taču nezinu! — sulainis Huberts aizvainojas. — Man, leitnanta kungs, ar Meiera kungu nav nekādu darīšanu!

Leitnants beidzas vai nost aiz nepacietības, īgnuma un dusmām. Vienmēr maisās pa kājām šīs nolādētās sieviešu izdarības! Sai pasākumā sievietes nepavisam neder! Un cik bezpalīdzīga te pašreiz stāv šī Veija. Ne par matu citāda kā šis idiotiski stulbais sulainis! Viss jāpadara viņam vienam! Ko gan Veija atkal jautās?

Viņa saka: — Frici, augšā viens logs ir vaļā.

Viņš paskatās augšup. Patiesi, augšā ģēveles logs ir vaļā!

— Lieliski, cienītā jaunkundze! Mēs tūliņ pagodināsim šo kungu ar mazu apciemojumu. Jūs, hei, jaunais cilvēk, es jūs pacelšu te uz šīs kastaņas... no tā zara jūs viegli iekļūsiet pa logu.

Sulainim Rēderam tas tomēr nav pa prātam.

— Cienītā jaunkundze, piedodiet... bet es gan labāk vēlētos tagad iet mājās.

Leitnants lādas: — Puis, neesiet taču mu|ķa tītars ... cienītās jaunkundzes klātbūtnē!

— Cienītā jaunkundze, es jums labprāt izpalīdzēju, — sulainis Rē-ders saka ar nepārvaramu nelokāmību un vispār nedzird un nepazīst nekādu leitnantu, — un ceru, ka jūs to neaizmirsīsiet. Bet tagad man patiesi jāiet gulēt...

— Ak Hubert, -те Veija lūdzas, — dariet man taču šo patikšanu! Tiklīdz atslēgsiet nama durvis, jūs tūliņ varēsiet iet uz mājām. Tas būs tikai viens mirklis!

— Piedodiet, cienītā jaunkundze, savā ziņā tā ir sodāma rīcība, — sulainis vienkārši iebilst. — Un nupat pie mēslu kaudzes stāvēja divas sievietes. Es "patiesi vēlos labāk iet gulēt...

— Ak Violet, ļauj šim muļķīgajam teļam iet! — leitnants nikni sauc. — Tam vienam ir tik daudz biksēs, cik veselai rotai, kas saslimusi ar asinssērgu! Taisieties, ka tiekat, jaunekli, un neslaistieties te vēl paslepus pa krūmiem!

— Daudzkārt pateicos, cienītā jaunkundz, — sulainis Rēders saka ar nelokāmu pieklājību. — Es tad nu novēlu labu nakti.

Un drošiem, mierīgiem soļiem (viņš nepazīst nekādu leitnantu) sulainis nozūd aiz ēkas stūra.

— Zābaks tāds! — leitnants haras. — Es tiešām, Violet, vēlētos reiz svētdienā būt tāds, par kādu šis septiņās dienās sevi izlieli!

— Tā, un tagad palīdzi man uzkāpt kokā! Ja slapjais stumbrs nebūtu tik nekrietni slidens, es tiktu galā arī viens. Taču es domāju, ko var šis idiots, to vari arī tu...

Kamēr Veija palīdz savam leitnantam tikt kokā, sulainis Rēders, rokas žaketes kabatās sabāzis, klusi svilpodams, iet pāri muižas pagalmam. Viņa skatiens ir vērīgs, un tā viņš ļoti labi redz cilvēka stāvu, kas zirgu staļļa ēnā grib paiet viņam garām.

—' Labvakar, Baķa jaunkundz, — viņš ļoti pieklājīgi sveicina. — Tik vēlu vēl ceļā?

— Jūs, Rēdera kungs, arī vēl staigājat apkārt! — meitene kareiviski atbild un apstājas.

— Jā, es arī! — sulainis apstiprina. — Bet man šķiet, ka tagad ir laiks iet gultā. Cikos tad jūs rītos ceļaties?

Bet Amanda Baķa izliekas nedzirdam jautājumu.

— Rēdera kungs, kur tad aizgāja cienītā jaunkundze ar kungu? — viņa ziņkārīgi vaicā.

— Visu pēc kārtas! — ne jau vairs jauneklīgais Hūberts pamāca. — Es jums, Baķa jaunkundz, vaicāju, cikos no rīta jūs ceļaties.

Ja Amanda nebūtu īsta sieviete, viņa atbildētu: «Ap pieciem,» — un tad varētu pieprasīt atbildi uz savu jautājumu. Bet tagad viņa saka:

— Tas taču, Rēdera kungs, nevar jūs nemaz interesēt, kad es ceļos! — un tā sākas garu garās debates.

Beidzot pēc ilgākas izrunāšanās Rēdera kungs uzzina, ka celšanās laiku Amandai noteic saules lēkts, jo vistas mostas līdz ar saules lēktu. Un viņam paskaidro, ka tagad, jūlijā, saule uzlec tā ap pulksten četriem, un Amandai tātad vēlākais pulksten piecos jābūt jau pie vistām.

Sulainis piebilst, ka tas esot diezgan agri, viņš pats ceļoties tikai ap sešiem, jā, bieži vien vēl vēlāk.

— Jā, jūs! — Amanda diezgan nicīgi saka, jo, īsti ņemot, nicināms ir ikviens vīrietis, kas tīra istabas. Un nu šis vīrietis domā, ka viņai tagad derētu iet gulēt.

— Un kur vēl tik vēlu aizgāja cienītā jaunkundze ar kungu? — Amanda atjautā diezgan dzēlīgi. — Tai taču vēl tikai piecpadsmit un jau sen vajadzēja būt gultā!

— Jā, kad cienītā jaunkundze iet gulēfc, to es nezinu, — Rēders saka. — Laikam kā nu kuru reizi!

Amanda vēl neatlaižas.

— Rēdera kungs, kas īsti bija tas kungs pirmīt? To es it nemaz nepazīstu.

Bet sulainis Rēders uzskata, ka ir savu pienākumu izpildījis. Cienītai jaunkundzei un viņas leitnantam jābūt jau namā. Vairāk līdzēt viņš nevar kā tikai sargāt cienīto jaunkundzi no spiegiem.

— Nē, to kungu jūs laikam gan nepazīstat, — viņš apstiprina. — Patlaban pie mums nāk ļoti daudz kungu... Tātad ar labu nakti!

Un, pirms Amanda paspēj vēl ko jautāt, viņš jau ir prom. Viņa īgni raugās uz aizejošo un tad izšķiras iet mājās. Lai arī cik viltīgs būtu jaunais Rēders, Amandai tomēr rodas aizdomas, ka viņa ir vazāta aiz deguna. Un, tā kā Rēdera kungs ir visai iedomīgs un parasti nekad ar Amandu nerunā, tad jau tas nebūs vazājis viņu aiz deguna veltīgi, tā gluži bez jebkāda mērķa. Tur kaut kas slēpjas!

Amanda domīgi iet tālāk. Viņa atstāj pagalmu, iegriežas ap tumšās kantora ēkas stūri un, visu pārdomādama, apstājas pie sava drauga logiem.

Pirmīt logi bija vaļā, tad viņš tos aizvēra. Bet brīdi vēlāk, kad viņa no pagalma uz mirkli paskatījās šurp, logā bija gaisma, tagad vairs gaismas nav. Amanda sev iegalvo, ka te viss pilnīgā kārtībā, ka viņas Hansuliņš tagad iemidzis, ka labākais, ko ar iereibušu vīrieti var darīt, ir ļaut tam izgulēties un ka ļaut viņam tagad gulēt ir tieši tas labākais, ko viņa var darīt, ņemot vērā arī šo izrunāšanos ar Hartigu. Patiesi nav nekādas jēgas šo gadījumu vēlreiz uzsildīt, tas nemaz nav viņas gaumē. Hartiga vairs neielaidīsies ar Hansuliņu, par to Amanda ir stingri pārliecināta.

Tātad viņa varētu ļaut viņam gulēt un varētu iet arī pati pie miera, jo miegs viņai nepieciešams — un kā vēl!

Bet viņai niezēt niez pirksti, viņa jūtas tik savādi, gulta vēl nemaz neaicina, lai gan viņa arī pēc tās ilgojas. Viņa taču parasti zina, ko grib, bet tagad, lai gan vēlas ļaut viņam gulēt, taču labprāt pabun-gotu ar pirkstiem pa rūtīm, lai tikai dzirdētu viņa nikno, miegaino balsi, lai zinātu — lai zinātu, ka viss ir kārtībā , 1.. Viņa jūtas gan tā, gan atkal citādi...

«Ko te tik daudz! Ņemšu un piebungošu!» viņa patlaban izlemj.

Te pēkšņi viņa redz Hansuliņa istabā mazu, apaļu baltas gaismas laukumu kā no kabatas spuldzītes. Gluži nevilšus viņa žigli pakāpjas sānis, lai gan, gaismai pazibot, redzēja, ka aizkari ir aizvilkti. Tieši tāds pats gaismas kūlis pirmīt bija vērsts pret viņu, kad abas ar Har-tigu stāvēja pie mēslu kaudzes. Tieši tāds!

Viņa stāv pārdomādama un lauza galvu, ko gan elektriskā kabatas spuldze, cienītā jaunkundze un nepazīstamais kungs tik vēlu un tik noslēpumaini meklē viņas Hansuliņa istabā. Viņa redz, ka gaismas kūlis klaiņo, nodziest, atkal uzspīd, atkal klaiņo ...

Bet Amanda nav tas cilvēks, kas bezdarbībā ilgi stāvēs pie loga un lauzīs galvu. Viņa žigli aiziet līdz namdurvīm un piesardzīgi nospiež rokturi. Kad viņa ar plecu atbalstās pret durvīm, tās padodas.

Amanda klusītiņām ieiet tumšajā priekšnamā un pievelk ciet durvis.

LEITNANTS ATROD VĒSTUU

Pa jumta istabiņu un bēniņu kāpnēm leitnants bija nokļuvis kantora ēkas tumšajā priekšnamā. Kabatas spuldzītes stars viņam parādīja, ka atslēga, paldies dievam, atrodas durvīs. Viņš atslēdza, un Veija iešmauca iekšā.

Kantora durvis gan bija aizslēgtas, bet Violeta zināja paskaidrot — otra atslēga glabājas skārda vēstuļu kastītē pie kantora durvīm un šī kastīte atverama, to viegli piespiežot, — ērts iekārtojums Meieram, jo tādā veidā rītos, kad saimniecības pārzinis nāca uz kantori pēc staļļu atslēgām, aiztaupīja tam lieku celšanos.

Leitnants un Violeta iegāja kantora telpā. Tur smaržoja apdullinoši, kabatas spuldzīte atklāja pudeles lauskas, un leitnants sacīja:

— Hloroforms vai alkohols... Sis puisis taču nebūs sev ko nodarījis? Neiekāp stiklos, Violet!

Nē, puisis bija dzīvs. To jau varēja dzirdēt: Nēģermeiers tā krāca un gārdza, ka klausoties varēja kļūt baigi. Violeta pieķērās cieši drauga

rokai un nu jutās drošībā šai izvandītajā, smirdošajā, tveices pilnajā istabā.

Vēl vairāk — viņai viss šis naksnīgais sirojums, šis satraukums vienas viņas vēstules dēļ šķita «pasakaini interesanti», un Fricis bija «neiedomājami iznesīgs»! Viņai piecpadsmit gadu, dzīvotalkas ļoti lielas, bet Neiloe bija neiedomājami garlaicīga. Leitnants, par kura esamību viņas vecāki nekā nezināja un arī viņa pati nezināja vairāk kā tikai tā vārdu, lai arī bija sastapusi to gājienos pa mežu un tas viņai bija iepaticies jau no pirmā acu uzmetiena, — šis steidzīgais, bieži vien pavisam izklaicļjgais, parasti vēsais, vīzdegunīgais vīrietis, no kura vēsuma šad un tad, bet vienmēr hegaidīti izšāvās kaut kas līdzīgs iznīcinošai liesmai, Veijai šķita īstas vīrišķības, vārdos neaprakstāmas varonības iemiesojums ...

- Viņš bija gluži citāds nekā visi pārējie vīrieši, kurus viņa jebkad 'pazinusi. Lai gan viņš arī bija virsnieks, taču nekādā ziņā nelīdzinājās reihsvēra virsniekiem, kas Ostādē un Frankfurtē lūdza viņu dejot. Tie vienmēr izturējās ārkārtīgi pieklājīgi, viņa vienmēr bija «cienītā jaunkundze», ar kuru nopietni, bet neinteresanti patērzēja par medībām, zirgiem un, ja nebija par ko runāt, arī par ražu.

Leitnantā Fricī viņa nekā nebija manījusi no pieklājības. Viņš kopā ar viņu bija klejojis pa mežu, triekdams tāpat kā ar jebkuru meiteni, viņš bija satvēris viņu aiz elkoņa un tad paņēmis zem rokas un atkal palaidis, it kā šādas izdarības nebūtu it nekāda labvēlība. Ar vienaldzīgu «lūdzu» viņš bija sniedzis savu visai ielocīto cigarešu etviju, it kā stingri aizliegtā smēķēšana nebūtu nekas sevišķs, un tad, kad viņa cigareti aizsmēķēja, bija saņēmis viņas galvu un viņu noskūpstījis — it kā tas tā pienāktos ...

— Tikai neizliecies! — viņš bija smējies. — Meitēni, kas izliekas, man šķiet vienkārši pretīgi!

Veija negribēja, lai viņa būtu leitnantam «vienkārši pretīga».

Jaunu cilvēku var brīdināt no briesmām un varbūt pat nosargāt, bet kā ir ar tām briesmām, kas šķiet kā parastā ikdiena, kā visparastākais pasaulē un it nemaz neizskatās pēc briesmām?! Violetai leitnanta Friča sabiedrībā nekad nebija tāda īsta izjūta, ka viņa dara kaut ko patiesi aizliegtu, ka ir nopietnās briesmās. Toreiz, kad tas notika un kad Violetu tomēr gribēja pārņemt it kā instinktīva griba pretoties, it kā paniskas šausmas, viņš bija godīgā sašutumā teicis:

— Es ludzu tevi, Violet, tikai netaisi muļķības! Es šādu muļķīgu zostiņu izlikšanos nevaru paciest ne acu galā! Vai tu domā, ka jebkādai meitenei klājas citādi?! Tādēļ tu taču esi pasaulē! Tātad lūdzu!

«Tādēļ es te esmu?!» viņai gribējās jautāt, bet tad viņa saprata, ka ir tikai dumja zostiņa. Veija kaunētos nedarīt to, ko vē-

lējās viņš. Tieši tāpēc, ka viņa tam bija tik mazsvarīga, ka leitnanta apmeklējumi tik neregulāri un īslaicīgi, tieši tāpēc, ka ne uz vienu no ta solījumiem nevarēja paļauties («Es solīju piektdien būt šeit? Neesi taču muļķīga, Violet, man taču patiešām ir vēl citas rūpes, par kurām domāt, nevis par tevi vien!»), tieši tāpēc, ka tas nekad neizturējās pret viņu pieklājīgi, — tieši tāpēc viņa pakļāvās tam gandrīz vai bez pretošanās.

Fricis bija tik neiedomājami citāds. Ap viņu bangoja noslēpumu un dēku pasaule. Visas viņa kļūdas Violeta uzskatīja par priekšrocībām, jo citiem to nebija. Viņa atturība, pēkšņā alkatīgā kaisle, kura tikpat spēji apdzisa, nevērīgā izturēšanās, kas īstenībā bija tikai ārišķība, pilnīgs cieņas trūkums pret jebko pasaulē — tas viss viņai šķita lietišķība, neprātīga mīla, vīrišķība!

Ko viņš darīja, tas bija pareizi. Sis gaisīgais puisis, kas braukāja apkārt, pildot visai nenoteiktu uzdevumu — katram gadījumam mobilizēja lauku ļaudis, šis auksta aprēķina dēkainis, kam nebija svarīgs cīņas mērķis, bet gan tikai pati ciņa, šis algotnis, kas cīnītos, vienalga, par kuru partiju, ja tikai tā saceltu nemieru, jo viņam patika nemiers un viņš ienīda mieru un miera apstākļos tūliņ jutās tukšs, bez satura un nezināja vairs, ko iesākt ar sevi, — lielceļu prasībām piemēroti iznesīgais frants, tas bija īstais varonis!

Un viņš varētu pielaist uguni visai pasaulei, viņas acīs viņš tomēr paliktu varonis!

Kā viņš tagad, kad viņas viegli drebošie pirksti vijas ap viņa roku virs elkoņa, tur šai rokā kabatas spuldzi un apgaismo kailo vīra sa-vandītajā gultā, kā viņš vienaldzīgi pasaka: «Labāk skaties prom, Violet!» — un pārvelk kailajam segu, kā viņš noņurd: «Cūka!» — un tad liek viņai nosēsties uz krēsla blakus gultai: «Uzmani, lai viņš neatmestas! Es žigli pārmeklēšu viņa mantas,» — šis lētais biedriskums, kurš ir vistīrākā nekrietnība, kurš tik tikko slēpj nerēķināšanos ar otru cilvēku, cieņas trūkumu un rupjību, — tas viss viņai šķiet lieliski!

Violeta sēž uz krēsla, ir gandrīz pilnīgi tumšs, caufi pelēkdzelte-najiem aizkariem tik tikko samanāma mēness gaisma. Gultā guļošais gārdz, krāc, kunkst, viņa nevar to saskatīt, tagad tas mētājas šurp un turp, it kā pat miegā justu sev apkārt ienaidniekus. Viņai aiz muguras leitnants rakņājas pa mantām, viņš pusbalsī lādas; ir grūti ar kabatas spuldzi rokā kaut ko atrast svešā istabā. Viņš čabina, piegrūžas krēsliem, pēkšņi gaismas kūlis aizdejo pretī logam un nodziest. Tagad atkal dzirdama čabināšana ...

Jā gan, vakaros viņai savlaicīgi jābūt gultā, reizēm viņa drīkst iet līdzi arī uz balli un palikt tur līdz vienpadsmitiem, vēlākais divpa-

dsmitiem vai ari ar sevišķu atļauju mežziņa un 9ulaiņa pavadībā iet mežā uz gaidi. Pēcpusdienās māte runā ar viņu vienu dienu franciski, otru — angliski:

«Lai tu neatpaliktu, Veijal-Tev vēlāk sabiedrībā būs svarīga loma, citāda nekā tavai mātei, kas ir. tikai muižas nomnieka sieva!»

Ai, cik izpūsta, cik melīga, cik sekla Veijai šķiet pasaule pašas mājās! Šeit viņa sēž smirdošajā lauksaimniecības pārziņa istabā, dzīve garšo pēc asinīm, pēc maizes, pēc netīrumiem. Tā nekādā ziņā nav tāda, kādu to iztēlo vecāki, skolotājas, mācītāji, — lēna, laipna, pieklājīga; tā ir tumša .. . tur ir brīnumaina tumsa . ..

Un no šīs tumsas iznirst mute ar mirdzoši baltiem zobiem, acuzobi tai smaili, lūpas plānas, sausas, tik nekaunīgas... Ak, mute, vīrieša mute skūpstam, plēsīga zvēra ilkņi kodienam! No tumsas man pretī...

Tēvs un māte, vectēvs un vecmāmiņa, Altloe un Neiloe, Ostāde ar garnizonu, rudens tirgus Frankfurtē pie Oderas, Kranclera kafejnīca Berlīnē — šaura pasaule, nebrīva pasaule, mūžam nekustīga. Tur var sēdēt pie marmora galdiņa, viesmīlis paklanās, tētis un mamma diskutē, vai vēl viena putu krējuma kūka nebūs jau par daudz augstdzimušajai meitai, nekaunīgais puisis pie blakus galdiņa nenolaiž acis no tās, augstdzimušā meita novēršas. .. Kārtīga pasaule, kuras sen jau vairs nav, palikušas tikai sastingušas drupas!

Ir iesākusies cita dzīve, kurā tas viss vairs nekam neder, tā joņo, lāsmo, zib... Ak, bezgalīga uguns, noslēpumainas dēkas, lieliska tumsa, kurā drīkst būt kails un nekaunēties! Nabaga māte, kas to nekad nav pazinusi! Nabaga tētis.., tik vecs, jau sirmiem deniņiem! Es dzīvoju, es noreibusi grīļojos, es dejoju... pa ceļu ceļiem... un cik viegli pa tiem tā virpuļot, vienmēr jauni ceļi, vienmēr citas dēkas! Muļķīgais, neglītais Nēģermeiers, nekam īsti nederīgs, spēj tikai īsu brītiņu pakairināt nervus, lai pēc tam ilgi un dmag^ciestu par'to!

— Vai šis te ir tas smērējums? — leitnants jaūtā un apgaismo mitru, notrieptu papīrlapu. — Tas nelietis to ir slīcinājis degvīnā!

— Atdod K> man, ak, lūdzu! — viņa izsaucas, jo pēkšņi sakaunas no sava pārspīlētā savārstījuma.

— Nē, pateicos, bērniņ! Lai tu vēlreiz to palaistu ceļojumā un man būtu atkal jādzenā rokā! — Papīrlapa jau ir viņa kabatā. — Un to es tev saku, Violet, tu vairs man nerakstīsi! Nekad! Neviena vārda!

— Man taču bija tādas alkas pēc tevis! — viņa izsaucas, un rokas apvijas ap viņa kaklu.

— Jā, protams. Es saprotu, visu saprotu. . . Saki man, — tu taču neraksti dienasgrāmatu?

— Es? Kā tā? Dienasgrāmatu? Nē, protams, ne!

— Tā gan! Man šķiet, tu mānies! Man reiz bus jāizrevidē tava istaba.

— Ai jā! Lūdzu!! Lūdzu!! Lūdzu, Frici, ienāc manā istabā, tas būtu brīnišķīgi, ja tu būtu reiz bijis manā istabā!

— Labi, labi! To jau varēs izkārtot! Bet tagad man jārīkojas ātri, jātiek uz sapulci, tie jau lamāsies!

— Šodien... vai tu šodien vēl būsi pie manis? Pēc sapulces? Ak, lūdzu, Frici, atnāc!

— Šodien? Neiespējami! Pēc sapulces man taču vēlreiz jābūt šeit... jāpapjāpā ar šo puisi, jāuzzina, vai viņš par vēstuli nav stāstījis arī citiem ...

Viņa domā.

— Jā, Frici, sadod viņam pa īstam! Viņam jāiedzen bailes, citādi viņš visu izpļāpās. Viņš ir pārāk riebīgs un zemisks . ..

— Un tu pati man ieteici viņu par ziņnesi! — Leitnants tomēr apraujas, apklust. Nav nozīmes sievietēm atgādināt viņu izdarīto kļūdu, nav jēgas sākt ar viņām strīdu. Tas tūliņ izplūst pāri visām robežām. Leitnantam ir iešāvusies prātā cita, daudz briesmīgāka doma. Tas tur var pļāpāt ne tikai par šo vēstuli vien, viņš taču zina vēl ko citu, varbūt Knībušs nav savaldījis mēli...

— Nē, man pēc tam katrā ziņā ar viņu jārunā! — viņš vēlreiz atkārto.

Ir tā, it kā meitene būtu atminējusi viņa domas.

— Un ko tad tu, Frici, darīsi ar viņu?! Ja viņš jūs nodod?

Leitnants stāv pavisam kluss. Pat šī mazā, dumjā zoss, ir nonākusi

līdz tādām domām, nojautusi briesmas, kas vienmēr apdraud šo «pasākumu», — nojautusi briesmas, no kurām bīstas visi: nodevība. Jau tā nekas netiek izpausts, izņemot vistuvākos cilvēkus, tikpat kā neviens nekā noteikta nezina, par ko tiek runāts, kas nodomāts darīt. Ir tikai mājieni, vispārīgi izteicieni. Laukos netrūkst neapmierinātības, naida, izmisuma. Banknotu spiestuve Berlīnē ar katru jaunu papīrnaudas vilni izraisa valstī jaunu sarūgtinājuma vilni — pietiktu pāris vārdu, apvaldīta ieroču iežvadzēšanās, pat niecīgākais iemesls!

Taču nodevējam nav nemaz jābūt ar tik gaišu galvu, viņam nav jazina- daudz, pietiek, ja tas landrātam pastāsta: tur kāds braukā apkārt un musina ļapdis. Šodien esot pat dzirdējis, ka ciemā jāizdarot ieroču uzskaite ...

Leitnants pavērš kabatspuldzes gaismu gulētājam sejā; tā nav laba seja — tā nav seja, kurai var uzticēties. Viņam ir bijusi pareiza nojauta, kad nebija gribējis šo zelli iesaistīt viņu «pasākumā» . . . Bet tad

iejaucās šī Violeta. Viņa ierosināja, ka tas būtu viņiem visai ērts, neuzkrītošs ziņnesis. Tas jau ir vienīgais, kas vienmēr var iet un nākt rotmistra mājā un aizvien sastopams laukos un mežā . .. Taču jau pirmais ziņneša gājiens iznāca tik greizs! Mūžam šīs sieviešu muļķības, vienmēr šīm garmatainajām nejēgām visuir jājaucas iekšā! Nekas cits viņām prātā nav kā vien viņu tā sauktā mīla!

Leitnants apsviežas un ļauni saka:

— Ej tūliņ mājās un gulēt, Violet!

Leitnanta skarbums iedveš viņai bailes.

— Bet, Frici, es taču gribēju tevi šeit pagaidīt! Un tad man vēl jārunā arī ar mežzini par buku .. .

— Šeit? Neesi smieklīga! Kā tev šķiet, kas notiks, ja tas nelga atmostas vai kāds te ienāk . . .

— Bet, Frici, ko tad tu gribi darīt?! Ja viņš tagad atmostas un pamana, ka viņa vēstules vairs nav, es domāju, manas vēstules, un ir

. nikns uz mums, un aizskrien, un visu pastāsta vectēvam vai mātei.. .

— Es lūdzu, pietiek, Violet! Lūdzu! Es visu nokārtošu. Pēc sapulces ņemšu viņu priekšā ... un pamatīgi, tas nu ir skaidrs!

— Bet ja viņš būs jau aizskrējis? . . .

— Viņš neaizskries! Ir taču pietempies!

— Ja viņš tomēr pirms tam jau aizskrien?

— Velns un elle, beidz taču reiz, Violet! — leitnants gandrīz vai kliedz. Un pats sabijies čukst: — Tātad, lūdzu, esi tagad prātīga! Šeit tev nekādi nav iespējams gaidīt. Manis pēc vari uzmanīt māju no ārpuses ... ne agrāk kā pēc stundas būšu atkal klāt.

Viņi iet kopā. Abi taustīdamies virzās pa tumšo istabu”, tiek cauri tumšajam priekšnamam. Tagad viņi atkal ir ārā.

Ir nakts — pilnmēness nakts, viss mierīgs, gaiss visai silts.

— Sasodītais mēness! Mūs var viegli ieraudzīt! Paslēpies tur, krūmos. Tātad pēc vienas stundas ...

— Frici! — viņa sauc aizejošo. — Frici!

— Kas ir? Esi taču mierīga!

— Frici... Tā, bez skūpsta?? Pat vienu skūpstu ne?!

— Sasodīts! Nolādēts! — Un skaļi: — Pēc tam, mans bērns, pēc tam mēs pagūsim visu.

Nočirkst grants. Leitnants ir prom. Violeta fon Prakvica stāv krūmos — turpat, kur pirmīt stāvēja Amanda Baķa. Tāpat kā Amanda pirmīt, viņa visu uzmanību pievērš kantora ēkas logam.

Viņa ir mazliet vīlusies — bet savukārt arī visai lepna, ka stāv postenī.

MEŽZINIS KNIBUŠS NOTVER MALU MEDNIEKU

Ar trijstobreni plecos mežzinis Knībušs lēnām klejo pa naksnīgo mežu. Pilnmēness jau pakāpies diezgan augstu, bet šeit, apakšā, starp koku stumbriem mēness gaisma redzamību vērš vēl tikai nedrošāku. Mežzinis pazīst mežu kā pilsētnieks savu dzīvokli: ikvienā stundā, kā dienu, tā nakti, viņš šeit jau ir bijis. Viņš pazīst ikvienu ceļa ieliekumu, ikvienu paegļa krūmu, kas spokaini kā tēls no rēgu pasaules parādās starp klaidajiem priežu stumbriem. Viņš zina, ka tas, kas pašreiz te čabinās, ir ezis, kurš iet peļu medībās; bet, lai gan šeit visu labi zina un pazīst, tagad viņš nelabprāt iet pa mežu.

Mežs ir palicis tāds pats, kāds bijis sensenos laikos, bet paši laiki kļuvuši citādi un līdz ar laikiem ari cilvēki. Jā gan, arī agrāk bija malkas zagļi. Taču tad tie vienmēr bija apšaubāmi cilvēki ar tumšu nodarbošanos un vēl tumšāku slavu. Tos notvēra, soda naudu no tiem piedzīt nevarēja, un tāpēc, ka bija tukši un nabagi, tie aizceļoja uz cietumu. Nebija vērts par tiem piktoties, jo galu galā tie savas zagšanas dēļ paši cieta un paši par to piktojās.

Bet vai agrāk kaut kas tāds tika dzirdēts, ika viss ciems, vīrs aiz vīra no ikvienas mājas, iet mežā malku zagt? Tagad tev, cilvēkam, jāskraida, jāuzmana un jānodusmojas līdz nāvei, un, ja beidzot kādu notver, tad pēc tam tevi moka vai nu bailes no atriebības, vai arī kauns, ka šāds cilvēks gājis zagt.

Mežziņa Knībuša jaunības dienās šeit, Neiloes mežniecībā, viņa pirmo dienesta gadu laikā bija ari bēdīgi slavens malu mednieks — dzirnavnieks Tomass, kas vēlāk pakārās Meienburgas pārmācības nama kamerā. Karš uz dzīvību un nāvi ar šo nelieti ieilga; ar viltību cīnījās pret viltību, ar spēku pret spēku, taču tā bija cīņa gandrīz ar vienādiem līdzekļiem... Šodien tie iet «medībās» jau veseliem bariem, ar armijas pistolēm un karabīnēm! Viņi iztrenc meža zvērus, kur vien tos atrod, netaupa ne zīdītājas, ne grūsnējas mātītes, tie šauj lodi uz fazāniem, jā, pat uz lauku irbēm.

Ja tos vismaz valdzinātu medīšanas prieks kā dzirnavnieku Tomasu vai arī būtu vajadzība klusināt izsalkumu ar cepeti, nē, tic slepkavo vienkārši aiz kāres slepkavot, tie -ir sdepkavas, tādi paši, kādi jau reiz bija, — slepkavas un postītāji!

Vecais vīrs tagad ir izkļuvis no dižmeža, viņš iet pa šauru stigu starp priežu jaunaudzēm. Šiem kociņiem ir jau piecpadsmit gadu, tos vajadzēja izretināt jau pirms divi trīs gadiem, bet nav jau dabūjami strādnieki! Tā jaunaudzestkļuvušas par neiedomājamu biezoknāju, tagad īsts zaru aizsprosts un dzeloņvalnis ar krustām šķērsām sagāztiem stumbriem; pat dienas laikā tālāk par trim metriem nekā nesa-

redzēsi! Patlaban mēness gaismā šī jaunaudze rēgojās kā melna siena... Ja kādam ir ienaidnieks, kas nāks šai vietai garām, tad atriebējam tikai jānovietojas šai biezoknī, un viņš vispār nemaz nevarēs aizšaut garām!

Mežzinis nevajadzīgi sevi mierina, — nevienam nevar nākt prātā, ka viņš šai laikā ies pa šo stigu; šis gājiens medībās ir gluži neparedzēts, un, ja viņš būtu pievaldījis mēli, tad nebūtu arī šī gājiena! Sai priežu biezoknī it neviens viņam nevar uzglūnēt!

Mežzinis tomēr iet klusītiņām. Viņš zina, kur stiepjas sūnainā zālāja svītra, pa kuru var iet tik viegli un klusi, un, ja nu tomēr noknikšķ zem soļiem kāds zariņš, viņš apstājas, klausās, un sirds viņam pukst strauji. Pīpe jau sen iebāzta kabatā, jo mežā tabakas dūmus var saost tālu. Trijstobrene ir šaušanas gatavībā, jo labāk ir šaut un varbūt netrāpīt nekā nešaut nemaz.

Mežzinis ir ļoti vecs vīrs, viņš sen jau būtu labprāt aizgājis pensijā. Bet tas nevarēja notikt, un pašreiz viņam naktī jākājo starp priežu jaunaudzēm, jo muļķīgs jauns meitēns nespēj nosargāt ne savu sirdi, ne arī savas vēstules. Tas ir gluži neprātīgs gājiens, buks taču nenāks pa šāvienam. Un, ja nu tomēr nāktu, viņš netrāpītu. Un, ja arī trāpītu un nogāztu to, arī tad ir vienalga: ne cienītā kundze, ne rotmistra kungs, neviens nebrīnītos, ja Violetas jaunkundze pastāstītu, ka viņas gājiens medībās bijis veltīgs. Vairāk jau nu gan rotmistrs nekā neteiktu kā tikai: «Redzi nu! Tu, Vcija, būtu darījusi gudrāk, ja paliktu gultā!» Un būtu mazliet par meiteni pasmējies.

Bet nē, par to tie nemaz pat nepadomāja. Viņu pa īstam sūtīja medīt šo buku, viņam jānostaigājas, kamēr tic visi trīs tagad kārto nelāgo gadījumu ar šo nolādēto dumiķi — ar šo lauksaimniecības pārzini Meieru! Kam gan jāpateicas par to, ka visu ir uzzinājuši? Taču tikai viņam vien! Kas atsauca no ciema vecākā Hāzes šurp šo uzpūtīgo, gaisīgo leitnantu? Taču tikai viņš! Un pēc tam šis jaunais pienapuika teica pavisam vīzdegunīgi:

«Jūs, Knībuš, šeit mums neesat vajadzīgs. Ejiet un nošaujiet buku! Bet lai jūs man kā ēzelis neausītos tepat pa krūmiem! Saliekšu jūs ragā, mans kungs!»

Violetas jaunkundze stāvēja klāt, dzirdēja katru vārdu no šīs uzpūtīgās runas. Viņai gan pieklātos būt mazliet pateicīgai, bet ne, viņa tikai noteica:

«Jā, ejiet, Knībuš, un drusku papūlieties, lai rīt varu tētim kaut ko parādīt!»

Tur neatlika nekas cits kā sacīt: *

«Tieši tā, cienītā jaunkundze...» — un apkārt — marš, mežā! Tā arī nekad ncuzzināšanu patiesību, kas šonakt īsti noticis ar lauksaim-

niecības pārzini Meieru! Tas jau nekādā ziņā neatvērs muti, sulainis Rēders ari būs mēms kā zivs, no leitnanta rit jau vairs nebūs ne pēdu, un cienītā jaunkundze ari nav stāstītāja, lai gan tik labprāt ļauj, lai citi tai pastāsta tenkas. Ko tad nu tomēr ir devusi šī tik nopietni pārdomātā noslēpumu izpaušana, kam vajadzēja sagādāt viņam tik daudz laba?! So medību gājienu naktī pa mežu un mazā Meiera mūžīgu ienaidu! Un tas, kad bija nikns, varēja būt īsti indīgs krupis!!!

Klusi nopūzdamies, mežzinis Knībušs apstājas, viņš noslauka pieri, ir karsts, ļoti karsts! Bet tas nav meža smacīgā gaisa tveicīgais, lietus pietvaikotais karstums, kas liek viņam svīst; viņu karsē paša īgnums par savu rīcību. Tūkstošo, desmittūkstošo reizi savā dzīvē viņš apņemas neko vairs neredzēt un nedzirdēt no tā, kas neskar tieši viņu, nekā vairs nerunāt par to, ko viņš tomēr kaut kā ir uzzinājis. Gluži nošķirti iet tikai savu ceļu vēl tos pāris gadus, kamēr jādzīvo; nebūt vairs gudram un atjautīgam, un viltīgam, un savtīgi tālredzīgam ... vairs nepavisam ne!

Sim negrozāmajam lēmumam kā punktu pielikdams, kā āmen baznīcā, mežā pēkšņi norīb šāviens!

Mežzinis saraujas, viņš stāv un klausās kā sastindzis. Tas bija bises blīkšķis: noblīkšķēja asi kā pātagas cirtiens. Tas bija malu mednieka bises blīkšķis; kas gan cits šai laikā vēl staigātu pa tumšo mežu?

Abi šie slēdzieni ir noteikti pareizi, bet ne tik pareizi mežzinis var noteikt, no kuras puses atskanēja šāviens. Dižmeža augstā siena visapkārt ap jaunaudzēm liek skaņai traukties šurp un turp, spēlējas ar to kā ar bumbu. Taču mežzinis var gandrīz vai apzvērēt, ka rībiens nāca no turienes, uz kurieni viņš tagad dodas: no ciema vecākā Hāzes seradellas lauka! Kur .bija mielojies sešžuburis! Kāds cits ir šāvis uz cienītās jaunkundzes buku!!!

Mežzinis vēl aizvien stāv tai pašā vietā, kur stāvēja, kad norībēja šāviens. Viņš nav steidzīgs, jau ir pieņēmis tēraudeietu lēmumu. Viņš ir īsts vīrs, dara tieši to, ko pats grib, neko citu! Lēnām viņš uzkar trijstobreni plecā, lēnām izņem no kabatas pagaro pīpi. Piebāž to un pēc īsas vilcināšanās uzrauj sērkociņu. Viņš ievelk krietnu dūmu, tad nodzēš sērkociņu, saspiezdams degošo skaliņa galu starp īkšķi un rādītājpirkstu, vēlreiz piesardzīgi sablīvējis tabaku, aizvāž niķelēto pīpes vāciņu un tad — soļos, marš! Mērķtiecīgi, ar tēraudeietu apņemšanos viņš soli pa solim attālinās no punkta, kur norībēja šāviens! Nedzēs uguni, kas tevi nededzina. Punkts. Āmen.

Tā taču ir, ka dažus cilvēkus, vai tie grib vai negrib, jaunumi tieši vajāt vajā, kamēr citi klīst pa dzīvi un nekā jauna ne redz, ne cļzird. Tie saņem maizi tikai tad, kad tā ir jau saziedējusi. Precīzi iztirzājot pēcpusdienas atgadījumu ar cienītās jaunkundzes vēstuli, redzam, ka

mežzinis nenieka nebija da rij is, lai par to kaut ko uzzinātu. Tieši pretēji: viņš ar riebumu noraidīja Meiera pļāpas, nekā negribēja dzirdēt no šīs pretīgās lielīšanās, bet tūliņ jau izzināja visu par vēstuli.

Mežzinim, kas, tik omulīgi kūpinādams, šķiet attālināmies no malu mednieka, — šim vecajam Knībušam, kas, pats zobodamies par savu viltīgo gudrību, apņēmies vienā mierā lēnām izstaigāt visdrošākos meža kvartālus, līdz gluži ticami varēs apgalvot, ka visas pūles un pacietīgā gaidīšana bijušas veltīgas, jo meklētā buka mežā nav, — šim Knībušam, šim vecajam, bailīgajam zaķapastalam, ir tomēr lemts nošaut buku — un šoreiz pat bez bises rībiena!

Sis jaunums, no kā mežzinis tik cītīgi zogas prom, klusi un steidzīgi ripo lejup starp augstajām eglēm pa gravas ceju, līdz kuram nenokļūst neviens mēness stars. Mežzinis, pīpi kūpinādams, iet pa ceļu no gravas augšup.

Sadursmes trieciens ir spēcīgs. Ja vecais mežzinis Knībušs nokrīt uz pietiekami mīkstas smilts, kas saudzē tā vecos kaulus, tad riteņbraucēju ir gaidījis prāvs akmens: viņš vispirms atsitas pret to ar plecu, trieciens izvilina pāri lūpām spēcīgu lāstu, lai gan viņš vēl nemaz nezina, ka šai .mirklī ir lūzis atslēgas 'kauls. Tad viņš vēl paspēj noskrambāt vaigu gar akmens visai aso virsu. Ada ir nobrāzta, un jēlā vāts deg kā ugunī. Bet diez vai nokritušais riteņbraucējs maz to juta, jo viņa deniņi arī jau paguvuši iepazīties ar izvirzītu, asu, šķautnainu akmens punu, un deniņi ir tieši tikpat jutīgi kā miegs *: abi ir vienlīdz jutīgi pret asiem traucējumiem. Jau gluži bez samaņas riteņbraucējs vēlreiz izdveš: — Uh, — un tad pilnīgi apklust.

Brašais mežzinis Knībušs sēž smiltīs un berzē pamatīgi satūkušo kāju, kas triecienā cietusi visvairāk. Viņš labprāt redzētu, ka otrs kāpj uz velosipēda un brauc savu ceļu tālāk, viņš, Knībušs, neceltu nekādus iebildumus un nekā nejautātu, tiik tēraudcieta ir apņemšanās nekur vairs neiejaukties.

Viņa acis pēta tumsu: kur gan varētu būt viņa likteņbiedrs? Bet, tā kā gravā starp eglēm ir pārāk tumšs, lai vispār kaut ko redzētu (tikai tads, kas mežu pazīst kā paša kabatu^var uzdrošināties braukt lejup pa šo piķa melnā tumsā tīto gravas ceļu!), tad mežzinis pamazām sev iestāsta, ka> kaut ko tomēr redz. Viņš domā, ka redz tumšu stāvu, kas, tāpat kā viņš, sēž smiltīs un berzē savu ķermeni.

Tātad mežzinis Knībušs sēž klusi, un viņa acis pēta tumsu. Viņš tagad ir gluži drošs, ka arī otrs sēž un pēta tumsu, ka arī otrs sēž un gaida, lai viņš iet prom. Sākumā mežzinis nevar izšķirties, 1

Vācu valoda vardu spēle: die Schlāļe deniņi, der Schlaj — miegs. Tulk.

\\

Bet tad pārdomāto gadījumu иA atzīst — otram ir taisnība. Viņam, savā ziņā amata personai, jāceļas un jāiet^prom pirmajam un tā jāparāda, ka viņš atsakās šo notikumu izmeklēt.

Vienmēr stingri paturēdams acīs melno plankumu, mežzinis lēnām, klusi un piesardzīgi pieceļas. Pasper vienu solīti, vēl vienu solīti.. . Taču, sperot trešo, nogāžas atkal gar zemi un, protams, tieši virsū tam vīram, no kura šķita aizejam. Melnais plankums bijis tikai malds-, mežzinis ir nosēdies tieši blakus savam visjaunākajam jaunumam, jā, pa daļai tam pat virsū!

Knībušs labprāt celtos tūliņ augšā un diegtu prom, bet ir iesēdies apkritušā velosipēda rāmī, un, tā kā tagad drēbes, velosipēda pedāļi, ķēde, bises siksna un velosipēda piederumu somiņa sapinušies īstā juceklī, situācija viņu mazliet mulsina, nerunājot nemaz par sāpēm, kas radušās līdz ar spējo nosēšanos uz tievajiem tērauda stieņiem un robaino pedāli.

Tā nu mežzinis tur sēž, fiziski un garīgi tā pa īstam satricināts, un, lai gan sākumā vēl domāja: «Man jātiek prom!» — tomēr nevar nepamanīt, ka ķermenis, pret kuru atbalstās viņa roka, ir mazliet nekustīgāks — kā tādam, kas apzinās, ko dara, un kaut 'ko gaida.

Paiet vēl labs brīdis, līdz tēraudeietā apņemšanās piekāpjas un dod vietu citiem lēmumiem. Galu galā Knībušs pievārē sevi up liek atspīdēt kabatas spuldzes gaismai. Bet, kad tas nu reiz ir noticis un gaismas kūlis krīt uz bezsamaņā esošā 'bālo, vienā pusē nobrāzto seju, tad notikumi risinās raitāk, un no atziņas, ka šis te ir izdaudzinātais Altloes nelietis Beimers, kas nonācis viņa nagos nevarīgs kā jērs, līdz lēmumam nogādāt tuptūzī šo nekrietno kausli un malu mednieku paiet tikai viens mirklis.

Ar virvēm un siksnām pārvērzdams Beimeru par kārtīgu saini, kuru labāk nosiet droši vien nevarētu neviena preču nama saiņotāja, mežzinis apsver, ka šī «apcietināšana» sagādās viņam lielu slavu, ko atzīs ne tikai vecais slepenpadomnieks un jaunais rotmistrs. Beiniters ir rūdīts nelietis, musinātājs un barvedis, izdaudzināts zaglis, malu mednieks un kā dadzis acī ikvienam zemes īpašniekam, un to jau visu skaidri pierāda sešžuburainis buks mugursomā un pie velosipēda piesprādzētā karabīne! Taču daudz svarīgāks nekā šī slava vecajam Knībušam ir tas, ka bez riska un tik viegli uz ilgu laiku atbrīvojies no sava visbīstamākā ienaidnieka, kas jau bieži vien piedraudējis viņu piekaut, ja viņš uzdrošinātos pārmeklēt tā malkas rateļus. Tam, ka šīs bīstamais ienaidnieks, kuram spēka bija par trim, tik nevarīgs kritis viņa rokās, nudien, vajadzēja būt augstās debess izkārtojumam, kas taisnīgi sagrāva jebkuru tēraudeieto apņēmību un locīja cilvēka prātu. Un tā —

ar tik dziļi izjustu patiku, it kā nupat būtu piedzīvojis savas dzīves vislielāko laimi, — mežzinis savelk un sasien pamatīgus mezglus.

Juta fon Kukhofa jaunkundze viņam gan teiktu, ka speķi var slavēt tikai tad, ja cūka jau nokauta.

UZ IELAS PIE SPĒĻU KLUBA

Tumšo ielu Vitenbergas laukuma tuvumā Volfgangs Pagels noskatīja abos virzienos. Bija redzami vēl tikai daži steidzīgi gājēji. Nupat kā iestājusies pusnakts. Netālu, kur, bālgani spīdēdams, plešas Vitenbergas laukums, kāds vīriešu kārtas subjekts stāvēja, atslējies pret nama sienu, lielnaga cepure galvā, cigarete zobos un, kaut gan bija ļoti karsts, rokas bikšu kabatās — viss, kā piederas.

— Tas ir viņš, — Volfgangs sacīja un pameta ar galvu. Pēkšņi viņam uznāca drebuļi, mērķis bija tik tuvu. Viņu jau sagrābis sasprindzinājums un gaidas.

— Kas tas par viņu? — fon Studmans diezgan vienaldzīgi jautāja. Cik bezgala garlaicīgi ir ļaut naktī sevi izvazāt cauri gandrīz visai Berlīnei, nogurdināt līdz nāvei, lai beidzot varētu paskatīties uz šo šaubīgo puisi, kam galvā lielnaga cepure!

— Glūņa-f — Volfgangs atteica, nelikdamies zinis par abu pavadoņu nogurumu.

— Gods, kam gods nākas, jūs pazīstat Berlīni! — rotmistrs fon Prakvics bārās. — Bez šaubām, augstākā mērā interesanti ir zināt, ka šādu puisi sauc par glūņu, bet vai jūs galu galā mums nepaskaidrotu, ko īsti esat nodomājis darīt?!

— Tūliņ, — Pagels sacīja un nemitējās vērot.

Glūņa iesvilpās un nozuda Vitenbergas laukuma gaišumā. Pavisam tuvu, kāda nama vārtos, noskrapšķēja atslēga, bet neviens neparādījās.

— Tie noslēdza namdurvis; tas vēl aizvien ir tas pats vecais nams, septiņpadsmitais numurs, — Pagels paskaidroja. — Tagad nāk policija. Mēs pa šo laiku apmetīsim kādu līkumu pa šo kvartālu.

Taču rotmistrs kļuva dumpīgs. Viņš piecirta kāju un iekarsis sauca:

— Es atsakos, Pagel, vēl ilgāk piedalīties šais blēņās, ja jūs mums tūliņ nepaskaidrosiet, kas jums padomā. Ja tur slēpjas kaut kas aizdomīgs, nelikumīgs, nu, tad pazemīgi pateicos! Es, atklāti runājot, ilgojos tikt gultā, un Studmans laikam arī nevēlas neko citu.

— Kas ir glūņa, Pagel? — Studmans mīļi vaicāja.

— Glūņa ir cilvēks, kas glūn, vai nenāk policija un vai vispār gaiss ir tīrs, — Pagels pakalpīgi paskaidroja. — Un tas, kas nupat žigli noslēdza namdurvis, bija viļķis, tas uzvelk viesus augšā ...

— Tātad lieta grozās ap kaut ko noliegtu! — rotmistrs sauca vel nesavaldīgāk. — Mans godātais Pagela kungs, pazemīgi pateicos, tur es nepiedalos! Negribu nonākt nekādās darīšanās ar policiju, tur nu es atkal esmu vecmodīgs .. .

V'iņš aprāvās, jo aibi policisti bija jau tuvu. Tie klaiņoja apkārt viens otram līdzās, viens liels un plecīgs, otrs mazs un tukls, augsto formas cepuru siksniņas novilktas zem zodiem, klusi žvadz ķēdītes, kurās karājas gumijas rundziņas. Ar dzelzi apsisto kurpju zoļu troksnis atbalsojās pret namu sienām.

— Labvakar, — Pagels pusbalsī pieklājīgi sveicināja.

Tikai lielais, kas, garām ejot, bija viņiem vistuvāk, mazliet pagrieza galvu. Taču sveicienu neatņēma. Lēnām abi kārtības sargi pagāja garām un devās pa ielu lejup. Viņu kurpju naglu troksnis sasniedza trīs klusējošos vīrus aizvien no lielāka atstatuma.

Tad policisti iegriezās Augsburgas ielā, un Pagels atvieglojumā mazliet saslējās.

— Jā, — viņš noteica un juta, ka sirds pukst atkal mierīgāk, jo bija taču baidījies, ka pēdējā minūtē varētu rasties kāds šķērslis. — Tagad tie ir prom, tagad mēs varam tūliņ tikt augšā.

— Studman, tātad braucam mājās! — rotmistrs īgni sacīja.

— Kas tur augšā ir? — Studmans jautāja un pamāja ar galvu pret tumšo namu.

— Naktsklubs, — Pagels atbildēja un skatījās uz Vitenbergas laukuma pusi. Glūņa no jauna iznira no gaišuma un lēnām nāca šurp pa ielu lejup, rokas kabatās, cigarete lūpu kaktiņā.

— Tpī, tu velns! — rotmistrs kliedza. — Pliki sievišķi, atšķaidīts šampanietis, kaildejas, es jau domāju! Es jau tūliņ to teicu, tiklīdz jūs ieraudzīju! Nāciet, Studman!

— Nu, Pagel? — Studmans jautāja, nelikdamies zinis par rot-mistru. — Vai tā ir?

— Nekas tamlīdzīgs! — Pagels atbildēja. — Rulete! Tikai mazliet ruletes!

Glūņa bija apstājies piecu soļu attālumā zem laternas, dziļdomīgi skatījās gaismā, svilpodams: «Mukiņ, sauc jel mani šņukiņ!» Pagels zināja, ka glūņa noklausās, saprata, ka viņš, visu spēļu klubu visnevēlamākais klients, ir pazīts, un trīcēja un drebēja, vai ti'kai ļaus viņam ietikt klubā.

Saīdzis par kavēšanos, Pagels vicināja rokā naudas sainīti.

— Rulete! — rotmistrs izbrīnā izsaucās un pienāca atkal soli tuvāk. — Jā, vai tad tā ir atļauta?!

— Rulete! — pārsteigts noteica arī Studmans. — Un tur, kur viss ir tikai blēdība, jūs, Pagel, izjautājat likteni?!

— Šeit spēlē godīgi, — Pagels pusbalsī iebilda, nenolaizdams acis no glūņas.

— Vēl nav bijis spēlētāja, kas atzītos, ka jāvis sevi apkrāpt, — Stud-mans atteica.

— Kādreiz agrāk, vēl gluži jauns leitnants, es tiku reiz spēlējis ruleti, — rotmistrs sapņaini runāja. — Varbūt mēs paskatītos, Stud-man. Es, protams, nepiedalīšos ne ar feniņu!

— Es nezinu! — Studmans vilcinādamies teica. — Būs tomēr krāpšana. Visa šī drūmā telpa, šīs alkatīgās sejas ... Redzi, Prakvic, — viņš mazliet samulsis paskaidroja, — es, protams, arī šad un tad esmu' piedalījies laimes spēlēs. Un es nelabprāt gribētu ... Kas lai zina ... iedos velnam mazo pirkstiņu, tas paņems visu roku, un šādā omā, kādā esmu šodien ...

— Jā, protams... — rotmistrs sacīja, bet nekustēja no vietas.

— Tātad ejam? — Pagels jautāja abiem svārstīgajiem.

Tie abi jautājoši saskatījās, gribēja, negribēja, baidījās no krāpšanas, bet vēl vairāk paši no sevis ...

— Jūs, mani kungi, varat taču paskatīties! — glūņa sacīja un* nevīžīgi atbīdīdams seju aizēnojošo cepuri, ļodzīdamies tuvojās. — Atvainojiet, ka iejaucos!

Viņš stāvēja, pievērsis viņiem bālo seju. Mazās, tumšās peles ačeles pētīdamas šaudījās no viena pie otra.

— Skatīšanās par brīvu. Nav, mani kungi, nekādas iemaksas, ne garderobe, ne alkohols, sievišķi arī ne ... Tikai solīda spēle ...

— Tātad es tagad eju augšā, — Pagels apņēmīgi sacīja. — Man šodien i r jāspēlē.

Viņš vairs nespēja gaidīt, steidzīgi aizgāja līdz namdurvīm, pieklauvēja, tika ielaists.

— Pagaidiet taču, Pagel! — noskanēja rotmistra sauciens. — Mēs arī tūliņ ejam ...

— Jums nu gan vajadzēja iet līdzi draugam, — glūņa mēģināja pierunāt. — Tam ir gaiša galva, tas gan zina, kā tur spēlē. Nav neviena ^Vakara, kad tas aizietu bez laimētā... To mēs taču visi pazīstam .. .

— Pagelu? — rotmistrs izbrīnā izsaucās.

— Kāds viņa īstais vārds, mēs, protams, nezinām, pie mums kungi savus vārdus nepasaka. Mēs viņu saucam tikai par Pārī Panteri, jo viņš vienmēr spēlē tikai pārī paņēmienu .. . Bet kā! Tas taču ir spēlētājs caur un cauri! Mūsējie ikviens to pazīst. Nerūpējieties! Ļaujiet, lai iet pirmais, tas arī tumsā atradīs savu ceju, jums es apgaismošu kāpnes ...

— Viņš tātad spēlē daudz? — fon Studmans piesardzīgi apjautājās, jo Pagela gadījums viņu ieinteresēja aizvien vairāk un vairāk.

— Daudz? — glūņa pārjautāja, un balss pauda nepārprotamu cienību. — Tas jau neizlaiž nevienu vakaru! Un vienmēr nosmeļ krējumu! Dažreiz mēs esam trakoti nikni! Bet tas ir aukstasinīgs, cs jums saku, tik aukstasinīgi izturēties kā šis es nu gan nevarētu! Jānobrīnās vien, kā šis vīrs prot izbeigt, tiklīdz kabatā jau ir pietiekami! Es to īstenībā nemaz nedrīkstu laist augšā, tik ļoti tur visi ir sašutuši! Nu, šodien, kad jūs, mani kungi, ejat līdzi, tas nav tik svarīgi...

Fon Studmans sāka sirsnīgi smieties.

Rotmistrs, iemeslu neizprotot, jautāja: — Par ko tu tā smejies?

— Ak Prakvie, piedod, — Studmans sacīja, vēl vienmēr smiedamies. — Tik jauku komplimentu es katrreiz labprāt pieņemu. Vai tu nesaproti: viņš gudro, aukstasinīgo Pagelu uzlaiž augšā tāpēc, ka tas atved sev līdzi divus dumjos . . . Nāc, tagad ari man šī lieta sāk patikt! Pamēģināsim taču, vai mēs abi arī varam būt gudri un aukstasinīgi.

Un, vienmēr vēl smiedamies, viņš paņem rotmistru zem rokas.

Ari glūņa smej.

— Nu gan būšu dumji izrunājies. Jūs, mani kungi, taču neņemsiet to ļaunā! Un, reiz nu jūs tādi neesat, tad varbūt man tūliņ iedosiet mazu dzeramnaudu. Es jau nu nezinu: pēc jūsu izskata spriežot, ar muižu kabatā jūs pa kāpnēm lejup arī vairs nenonāksiet...

Stāvot uz kāpņu laukumiņa, viņš veikli apgaismoja kabatas portfeli, ko Prakvics pašreiz turēja rokā, meklējot dzeramnaudu.

— Studman, viņš patiesi ir tādās domās, ka mēs paspēlēsim visu līdz pēdējam feniņam, — rotmistrs saīdzis saka. — Tāds nelaimes piegaudotājs!

— Pirms spēles mazliet paīgņoties nāk spēlmanim vienmēr par labu, — glūņa nosaka. Un tad maigi piebilst: — Nu, vēl vienu mazu papīriņu, barona kungs. Es redzu, jūs vēl nezināt mūsu likmes. Es taču stāvu vienmēr ar vienu kāju, tā sakot, jau Aleksandra laukuma cietumā!

— Un es?! — rotmistrs jau grasās iekaist, saīgdams, ka viņam atkal atgādina šā pasākuma nelikumību.

— Jūs?! — glūņa līdzcietīgi pārjautā. — Jums taču nekas nevar notikt! Kas spēlē, ļaunākajā gadījumā var tikt vaļā no naudas. Bet, kas pavedina uz azartspēli, tam jāčurn tuptūzī. Es taču jūs pavedinu, barona kungs...

Tumšs stāvs nāk lejup pa kāpnēm.

— Cs-st, Emīl! Tie kungi ir kopā ar Pārī Panteri. Uzved viņus augšā, es iet uz glunēšan. Man šodien ir tād savād jušan iekš vēder, ka tik vēl nenotiek kād slikt darīšan!

Trīs vīri kāpj jau augstāk. Dobjā čukstā glūņa vēl sauc:

— Tu, Emīl! Paklau, vēl!

— Jā, ko tad? Netaisi taču troksni!

— Es tiem tos feniņus jau nokāsēju! Tik nedomā noslaukt otrreiz!

— Ko nu, taisies, ka tiec ... paosti labāk gaisu!

— Darīts, Emīl! Brauc tik mierīgs tālāk, pat ja nolūst masts!

Un viņš nozūd tumsas valstībā.

PAGELAM SPĒLĒ NEVEICAS

Volfgangs Pagels jau sēž azartspēļu istabā.

Vēsts par lielo naudas summu, ko Pārī Panteris iemainījis pret spēļu mafkām, mīklainā kārtā bija nokļuvusi no vestibila līdz pat krupjē ar plēsīga putna seju un diviem viņa asistentiem un tā sagādājusi Pa-gelam viēfu netālu no galda gala, kur sēž pats krupjē. Pagels bija iemainījis pie bēdīgā izskata vahtmeistara pret spēļu markām tikai vienu ceturto daļu savas naudas. Naudas zīmju atļļkumu viņš nevērīgi un steidzīgi sabāza atkal bikšu kabatās un ienāca istabā, ar roku vandīdams vēsos kaula žetonus svārku kabatā. Klusi, tīkami, neuzbāzīgi skanot, žvadzēja spēļu markas.

Sis troksnis tūliņ radīja priekšstatu par spēļu galdu: mazliet nevērīgi nostieptais zaļais tūks ar gludi izšūtiem, dzelteniem skaitļiem elektriskā gaismā, kas virs paša spēļu galda, lai gan apkārt visādi trokšņi, vienmēr vieš sevišķu klusumu un gaišumu ... Un tad šī bumbiņas dūkšana, klusā klakšķēšana, kamēr ritenis tikko dzirdami švīkst.

Ar dziļu, it kā laimētu elpas vilcienu Volfgangs iesūca krūtīs gaisu.

Spēļu istaba bija jau pilnum pilna. Lai gan vēl^diezgan agra stunda, tomēr aiz sēdētājiem divās ciešās rindās jau stāvēja spēlētāji. Volfgangam radās tikai neskaidrs priekšstats par visām šīm bālajām, sasprindzinātajām sejām.

Vēl nekad nebaudīta labvēlība: krupjē palīgs viņu pavadīja līdz speciāli -viņam atbrīvotajam krēslam.

Kad Pagels gāja garām kādai sievietei, viņš pēkšņi saoda gandrīz vai nomācoši stipru smaržu, un šī smarža likās dīvaini pazīstama. Viņš tagad labprāt domātu par spēli, bet nepatīkami pārsteigts konstatēja, ka ir visai izklaidīgs. Viņa smadzenes gribēja visādā ziņā atminēt smaržas nosaukumu. Galvā šaudījās milzums vārdu — Houbigant, Mille fleurs, Pačuli, Ambra, Mistika, varbūt Juhta... Tikai tad, kad viņš nosēdās, ienāca prātā, ka šīs smaržas nosaukumu laikam gan nemaz arī nezina, ka tas licies pazīstams tikai tāpēc, ka ir viņa ienaidnieces — šī Valūtas Vampīra parfīms. Šķita, ka redzējis šo sievieti viņam uzsmaidām.

Tagad Pagels sēž. Bet vēl aizvien piespiež sevi neskatīties ne apkārt, ne uz spēles zaļo lāukumu. Lēnām un rūpīgi viņš noliek priekšā paciņu Lucky Strike, ko ieguvis pie Lutera un Vēgnera, kastīti sērkociņu un sudraba cigarešu turētāju, kurš atgādina mazu staklīti ar gredzentiņu, ko uzmauc mazajā pirkstā un tā aizsargā pirkstus, lai tie nekļūtu dzelteni, saskaroties ar tabaku. Tad viņš noskaita trīsdesmit spēļu markas un noliek sev pretim kaudzītēs, pa pieci katrā. Viņam kabatā vēl ir vesels krājums spēļu mārku. Vēl vienmēr acis nepacēlis, viņš rotaļājas ar tām, priecājas par tīkamo žvadzoņu kā par skaistu muziķu, kas ieplūst viņā gluži bez jebkādas pretestības. Tad pēkšņi, kā pirmais zibens no negaisa mākoņa, tik pārsteidzoši viņam ir radies lēmums — viņš strauji noliek uz skaitļa divdesmit divi veselu sauju spēļu mārku, cik tik vien varējis vienā grābienā satvert.

Viņu sastop krupjē skatiens, žigls un tumšs; bumba ripo klabēdama, ripo bezgala garlaicīgi, līdz beidzot atskan asā balss:

— Divdesmit viens .. . nepāris ... sarkans . ..

«Varbūt es maldos,» Pagels domā un jūtas dīvaini atbrīvots. «Varbūt Petrai ir tikai divdesmit viens gads.»

Pēkšņi viņš ir labā omā, izklaidība pagaisusi. Bez jebkādas nožēlas viņš noskatās, kā krupjē grābeklītis pievāc viņa likmi, tā pazūd, — un viņam uzaust miglaina doma, it kā ar šiem Petras mūža gadiem upurētiem žetoniem būtu no viņas atpircies, var tagad spēlēt, kā grib, ar Pctru it nemaz nerēķinoties. Viņš vārgi uzsmaida krupjē, kas uzmanīgi lūkojas viņā. Krupjē atbild uz šo smaidu gandrīz vai nemanāmi, zem spurainajām ūsām tik tikko sakustas lūpu kaktiņi.

Pagels paraugās visapkārt.

Viņam tieši pretī, galda otrā pusē, sēž pavecāks kungs. Seja tam tik asi veidota, ka deguns profilā atgādina naža asmeni, degungals izskatās kā draudīga smaile. Stingā seja ir šausmīgi bāla, vienā acī turas monoklis, pāri otrai ļengani nokarājas laikam gan paralizētais plakstiņš. Kungam priekšā uz galda atrodas vesela kaudze žetonu un arī banknotu paciņas.

Krupjē sauc, un kunga garās, tievās, visai rūpīgi koptās rokas steidzīgi tver ar atliektiem pirkstgaliem spēļu markas un naudu. Pirksti sadala likmes pa daudziem numuriem. Pagela skatiens seko šī kunga rokām. Tad viņš strauji un nicīgi novēršas: šis bālais kimgs, kura seja pauž pašsavaldīšanos, ir pilnīgi zaudējis galvu! Tas spēlē pats pret sevi, vienlaicīgi liek likmes uz nulli un uz pāra un nepāra skaitļiem.

— Vienpadsmit. .. nepāris, sarkans, pirmais ducis... — krupjē sauc.

«Atkal sarkans!»

Pagels ir pārliecināts, ka tagad nāks melnais; žigli izlēmis, viņš liek visas savas trīsdesmit spēļu markas uz melno un gaida. / .

Laiks rit bezgala gausi. Pēdējā mirklī kāds noņem savu likmi un tad tomēr atliek atpakaļ. Smaga, nāvējoša garlaicība sagrābj Volfu. Viss rit pārāk lēni, visa šī spēle, kas kopš vesela gada aizpildījusi viņa dzīvi, pēkšņi šķiet idiotiska. Te viņi sēž ap galdu kā bērni un, elpu aizturējuši, glūn, vai bumbiņa iekritīs kādā bedrītē ... Protams, ka tā iekritīs bedrītē! Tajā vai citā, tas taču vienalga! Tur tā skrien un dūc, ai, kaut tā pārstātu skriet, kaut būtu jau iekritusi, lai tas būtu garām! Pretējā pusē viltīgi un ļauni iespīdas monoklis, zaļajam tūkām piemīt it kā pievilkšanas spējas... Lai viņš tiktu reiz atbrīvots no šīs naudas! .. . Cik muļķīgi, ka ir tāda kāre pēc šādas spēles!

Pagels ir atbrīvojies no savas naudas. Zem krupjē grābeklīša pazuda visi trīsdesmit žetoni, bija izsaukts skaitlis «septiņpadsmit». Septiņpadsmit — arī diezgan patīkams skaitlis! «Septiņpadsmit un četri» [12] tomēr ir kas labāks nekā šī muļķīgā spēle. Lai spēlētu «septiņpadsmit un četri», taču vajadzīgs cik necik prāta. Bet šeit tikai jāsēž tm jāgaida sava likteņa spriedums. Vismuļķīgākais pasaulē — der vienīgi vergiem!

Vienā rāvienā Pagels pieceļas, izspraucas cauri aizmugurē stāvošo spēlētāju rindām un aizsmēķē cigareti. Virsleitnants fon Studmans, kas spēlē nav piedalījies un visu laiku stāvējis, atspiedies pret sienu uzmet žiglu skatienu viņa sejai un jautā:

— Nu? Jau cauri?

— Jā ... — Pagels sapīcis atbild.

— Un kā veicās?

— Viduvēji. — Viņš kāri smēķē, tad jautā: — Vai iesim?

— Labprāt! Es no šī uzņēmuma nekā negribu ne redzēt, ne dzirdēt. Es tūliņ izkustināšu fon Prakvica kungu, kas stāv kā piesalis! Viņš joka pēc gribēja brītiņu paskatīties .. .

— Joka pēc! ... Tātad es gaidu šeit.

Studmans spraucas starp spēlētājiem. Pagels ieņem viņa vietu pie sienas. Viņš jūtas slābans un noguris. Tātad tāds bija šis vakars, ko viņš vienmēr ilgojās sagaidīt, — vakars, kad pašam ir spēlei liels kapitāls, kad var izvēlēties likmes pēc sirds patikas. Vajadzīgie apstākļi nekad nesakrīt vienā laiķp! Šodien, kad varētu spēlēt, cik ilgi vien grib, nav nekādas patikas to darīt. «Tad nebija mums kausa, nu vīna mums nav,» atmiņā ieskanas dziesmas vārdi.

Tātad ar azartspēli viss ir cauri, un viņš jūt, ka nekad vairs pēc

tās neilgosies. Tātad rit agri viņš var mierīgi braukt rotmistram līdzi uz laukiem, laikam gan kā tāds vergu kaklakungs, — šeit, Berlīnē, viņam nav ko zaudēt. Pat visniecīgāko izredzi ne! Var uzsākt gan vienu, var uzsākt arī ko citu — viss ir vienādi nejēdzīgi. Jāpaliek domīgam, vērojot, kā dzīve, to dzīvojot, aiztek garām, tā it kā pati sevi padara bezjēdzīgu, tukšu un nevērtīgu (tāpat kā vienmēr steidzīgāk tekošā, plūstošā nauda zaudē savu jēgu, kļūst nevērtīga): vienā īsā dienā gan māte, gan Pēteris, nē, Petra, zaudēti un tagad arī vēl spēles prieks... Gluži bez jebkādas nozīmes kļuvusi visa šī niekošanās ... Nudien, tad jau var tikpat labi nolēkt no tilta elektriskā vilciena priekšā — tas būtu uz mata tikpat jēdzīgi un bezjēdzīgi kā viss cits! ...

Viņš žāvādamies aizsmēķē jaunu cigareti.

Valūtas Vampīrs šķiet to vien gaidījis. Sieviete pienāk viņam klāt.

— Vai uzdāvināsiet arī man vienu?

Ne vārda neteicis, Pagels sniedz cigarešu paciņu.

— Angļu? Nē. Tās es nepanesu, tās man par stiprām. Vai jums citu nav?

Tikko jaušami smaidīdams, Pagels pakrata galvu.

— Kā jūs varat tās smēķēt! Tur taču ir opijs!

— Arī opijs nav ļaunāks par kokiņu, — Pagels izaicinoši nosaka un vēro viņas degunu. Šodien viņa gan vēl nevar būt daudz šņaukusi — deguns nav balts. Tiesa gan, jāņem vērā arī pūderis, protams, deguns ir nopūderēts. . . Pagels pēta viņu ar mierīgu, lietišķu ziņkārību.

— Kokiņš! ... Jūs varbūt domājat, ka es koksēju?

Kaut kādas veca naida paliekas vērš viņas balsi asu, lai gan viņa-visiem spēkiem pūlas Volfam patikt. Un patiesi, izskats viņai glīts. Tā ir gara un slaida, krūtis dziļajā izgriezumā šķiet mazas un tvirtas. Tikai nedrīkst piemirst, ka šī sieviete ir ļauna — ļauna, skopa, alkatīga, strīdīga, kokaīna pievārēta, auksta. Ļauna jau no dzimšanas... Pēteris nav bijis ļauns, nē, Pēteris tomēr ir bijis ļauns. Bet to tik viegli nemanīja, viņai izdevies to ilgi noslēpt, līdz beidzot viņš to atklājis. Nē, arī Petrai svītra pāri.

— Tātad jūs nelietojat kokaīnu? Man šķiet, ka jā! — viņš vienaldzīgi atteic Valūtas Vampīram un raugās, kur gan palicis Studmans. Viņš labprāt ietu. Sī labi noaugusī govs viņu garlaiko līdz riebumam.

— Tikai šad tad paretam, — viņa atzīstas. — Kad esmu pārāk nogurusi. Tas taču nav nekas vairāk kā piramidons, vai ne tā? Arī ar piramidonu var sevi sabeigt. Man reiz bija draudzene, kas dienā izlietoja divdesmit tablešu piramidona. Un tā ir . ..

— Mērs pilns, manu dārgumiņ! — Pagels pārtrauc. — It nem negribas zināt. Vai tu nevēlies mazliet paspēlēt?

Bet nav tik viegli tikt no viņas vajā. Viņa nav arī nemaz aizva" nota; tā allaž ir aizvainota tikai tad, kad to nemaz neievēro.

— Jūs jau beidzāt? — viņa jautā.

— Jā gan, — viņš saka. — Nekur vairs nevar izraut valūtu. Pilnīgs bankrots!

— Mazais jokupēteris! — viņa muļķīgi smejas.

Pagels paveras viņā, viņa tam netic. Sieviete ir kaut ko padzird-jusi par viņa kabatas saturu, citādi nekad neizšķiestu tik daudz laika un laipnības tādam apdilušam puisim karavīra svārkos, jo viņa taču-ievēroja tikai kavalierus frakās!-

' — Esiet tik laipns! — viņa pēkšņi izsaucās. — Lieciet tagad priekš manis vienu likmi!

— Kāpēc, kālab, kamdē|? — Pagels īgni jautā. Studmans nerādās veselu mūžību, un viņš netiek vaļā no šīs zoss. — Es domāju, jūs šo spēli izprotat tīri labi arī bez manis.

— Jūs man noteikti atnesīsiet laimi!

— Iespējams. Bet es vairs nespēlēju.

— Ai, bet es lūdzu jūs-.. . esiet kaut reizi mīļš pret mani!

— Jūs taču dzirdat: es vairs nespēlēju.

— Patiesi?

— Jā!

Viņa smejas.

Un Pagels īgni: — Ko jūs tik muļķīgi smejaties?! Es vairs nespēlēju.

— Jūs... un nespēlējat! Man šķiet, drīzāk ...

Viņa apraujas, piešķir balsij maigas pierunātājas toni:

— Nāc, mīlulīt, liec vienreiz uz manu laimi ... Es tad gribu būt arī ļoti mīļa pret tevi . . .

— Pazemīgi pateicos par tavu laipnību! — Pagels rupji attrauc. Un aizsvilies: — Ak dievs, vai tad es patiesi nevaru tikt no jums va|ā?! Ejiet taču prom, es jums saku, ka vairs nespēlēju, un jūs jau nu vispār nevaru ciest! . . . Jūs man riebjaties! — viņš kliedz.

Viņa pētoši raugās viņā.

— Puisit, tagad tu izskaties burvīgs, es nekad tā īsti neesmu pamanījusi, cik glīts tu esi . . . Tu vienmēr kā tāds stulbenis sēdēji pie spēļu galda! — Viņa glaimo: — Nāc, mīlulīt, nežēlo vienu likmi! Tu atnesīsi man laimi!

Pagels aizmet cigareti un pieliecas viņai gluži tuvu.

— Ja tu man vel teiksi kaut vārdu, nolādētā, netiklā maita, es tev gāzīšu pāris reižu pa ģīmi, lai tu . . .

Viss ķermenis viņam dreb neprātīgā niknumā. Viņas acis ir gluži tuvu viņa acīm. Ari viņai tās ir brūnas... Tagad tās aizplīvuro atdošanās tīksme.

— Gāz vien! — viņa čukst. — Bet liec vienreiz uz manu laimi, tu

saldais... <

Pagels strauji apsviežas un steidzīgi aiziet pie spēļu galda. Viņš satver Studmanu aiz elkoņa. Satraukti elpodams, noprasa:

— Vai beidzot iesim vai neiesim?

— Es nevaru dabūt prom rotmistru! — Studmans atčukst tikpat satraukti. — Lūk, paskatieties!

ROTMISTRS KĻŪST PAR PAGELA SKOLNIEKU

Rotmistrs fon Prakvics visai negribīgi bija pavadījis savu kādreizējo fānenjunkuru noslēpumainajā nakts ceļojumā pa Berlīni, jau pie Lutera un Vēgnera rotmistrs ļoti nelabprāt cieta viņa sabiedrību ur* izaicinošo muldēšanu, tik tikko piedeva apvainojumu, ko izraisīja naudas piedāvājums. Drauga Studmana interesi par šo visai noklīdušo» un nesavaldīgo puisi viņš atzina pavisam nepiedienīgu, un jaunā zeņķa lielās naudas summas viņam šķita vismaz šaubīgas. Ja šis mazais starpgadījums Teteles kaujā ar klāt pienesto granātas šķembu fon Studmana kungam likās mazliet smieklīgs, bet noteikti (un vēl ar tik jaunu puisi!) bija iegūlies apziņā kā diezgan liela varonība, tad fon Prakvica kungam atgadījuma smieklīgums aizēnoja visu varonigo, un cilvēks ar tādu raksturu, kas spēj izdarīt šādu ekstravaganci, rotmistram varēja likties vienīgi aizdomīgs.

Labais rotmistrs Joalūms fon Prakvics, viņš atzina par aizdomīgām tikai citu ekstravagances, turpretim par savējām domāja visai labvēlīgi! No tā mirk|a, kad padzirdēja, ka šeit nav runa par kaut kādām netīrām izdarībām, kur zināma loma ir amorālām sievietēm (tādi pasākumi viņam šķita īsts bubulis!), bet gan tikai par vienkāršu spēlīti, vel labāk sacīt, laimes izmēģināšanu, — tai pašā mirklī abi policisti naglotajās kurpēs bija zaudējuši biedējošo īpašību, tumšais nams kļuvis kaut kādi vilinošs, nekaunīgais glūņa likās humora pārbagāts un fānenjunkurs Pagels no pavedinātajā un šaubīga sprukstiņa pārvērties jaukā puisī, daudz pieredzējušā jaunā cilvēkā.

Un, kad nu rotmistrs jau stāvēja mazajā, pilsoniskajā priekšnamā ar pārāk pārpilnajiem drēbju pakaramajiem pie sienām, kad ūsainais kungs aiz saliekamā galdiņa laipni jautāja: «Mani kungi, vai nevēlaties spēļu markas?» — un kad rotmistrs pēc žigla, pārbaudoša skatiena atjautāja: «Vecs karavīrs, vai ne? Kur?» — un ūsainis.

papēžus sasizdams, atbildēja: «Klausos! Deviņpadsmitā Saksijas vēzu nieku bataljonā Leipcigā,» — tad rotmistrs bija vislabākajā omā jutās gluži kā mājās.

So labo omu vairs neaptumšoja neviena doma par šādas spēles ai liegumu; visai ieinteresēts viņš lika, lai paskaidro viņam tik neparasto spē|u mārku lietošanu un vērtību: viņa laikā izmēģināja laimi tikai ar skaidru naudu vai, kad tādas nebija klāt, ar vizītkartēm, kur ierakstīja attiecīgo summu. Ja viņš vispār vēl būtu domājis par savu fānenjun-Jcuru, tad atcerētos to ļoti labvēlīgi. Tomēr nekas vairs par šo jauno •cilvēku neiešāvās viņam prātā.

Tagad spēle un spēlmaņu sabiedrība šķita daudz interesantāka. Gan ar nožēlu jākonstatē, ka sabiedrība šeit ne tuvu nav tik pirmklasīga, kā virsnieku kazīno miera laikā. Tā, piemēram, te pie spēļu galda sēž tukls vīrs sarkanu seju, kurš nerimtīgi pusbalsī murmina un resniem, dārgakmeņu rotātiem pirkstiem novieto likmes; kad rotmistrs pameta skatienu uz tā visai sakrokoto, tauko kaklu, tad nevarēja būt šaubu, ka šis vīrs pēc savas dabas ir brālis vai brālēns tam Frankfurtes lopu tirgotājam, ko viņš nekad nelaistu savā mājā. Starp citu, šis brālis arī viņu pāris reižu kārtīgi piekrāpis, protams, tas no Frankfurtes.

Rotmistrs naidīgi nolūkojās resnajā: tātad šeit aizgāja zemes īpašniekam netaisni noplēstā peļņa, šis nelga pat nespēja kā vīrs paciest zaudējumu! Viņa sejā skaidri atspoguļojās bailes no jebkura zaudējuma, jo tādu iespējamību taču pats ar katru nākamo likmi no jauna izraisīja.

Rotmistru traucēja arī ļoti lielais sieviešu skaits, kuras drūzmējās ap spēļu galdu. Pēc viņa domām, sievietēm nepiedienēja izmēģināt laimi. Laimes izmēģināšana ir tikai vīriešu privilēģija, tikai vīrietis spēj sakopot tik daudz aukstasinības un saprāta, lai ar panākumiem piedalītos azartspēlē. Kaut gan šīs sievietes bija pat ļoti elegantas, taču viņa gaumei mazliet par daudz ekstravaganti apģērbtas vai, pareizāk sakot, par daudz izģērbtas. Sī maniere savas jaunavīgās krūtis savdabīgā, plaši pavērtā zīda etvijā, tā sacīt, izstādīt ikviena skatītāja apskatei lika viņam domāt par tik ienīstām ielu staigulēm. Šādiem sievišķiem droši vien šeit ieeja aizliegta, bet atgādinājums par tām jau bija visai nepatīkams.

Taču bija arī kas patīkams ko pavērot, piemēram, šis vecīgais kungs ar sevišķi gaišu ādu, neparasti plānu, smailu degunu un monokli acī. Kur šis kungs piedalījās spēlē, kur šis kungs apsēdās, kur šis kungs bija viesis, tur varēja atrasties arī rotmistrs fon Prakvics.

Raksturīgi, ka viņš vispār neredzēja tieši blakus sēdošo fānenjun-kuru Pagelu; rotmistra citādi tik vērīgās acis tikai ar grūtībām pamanīja cilvēkus apdilušās drēbēs!

Bet attiecībā uz ruleti — rotmistrs, pieklājīgi pateikdamies, bija apsēdies viņam šķietami pakalpīgi, bet katrā ziņā tikai pēc augstāka mājiena atbrīvotā krēslā — attiecībā uz šo ruleti jāsecina, ka tajā bija visai grūti orientēties. Tur bija pārsteidzoši liels iespēju skaits un spēles temps tieši nepiedienīgi^ steidzīgs. Rotmistrs tik tikko paguva pārskatīt, kā sadalās likmes, un ripa jau dūca, bumbiņa skrēja, krupjē sauca, šeit lija žetonu lietus, tur iestājās sausums, nelaimējās, tālāk, likme, griežas, skrien, dūc, sauc — mulsinoši!

Rotmistra paša piedzīvojumi ar ruleti jau tālā pagātnē, leitnanta gados. Ari toreiz šie piedzīvojumi bija diezgan trūcīgi: vairāk par trim vai četrām reizēm viņš netika spēlējis. Tas tāpēc, ka rulete bija sevišķi stingri noliegta, vēl stingrāk nekā visas citas laimes spēles, jo to uzskatīja par sevišķi bīstamu. īstenībā toreiz jaunie virsnieki pazina tikai vienu laimes spēli ar nosaukumu «dieva svētība Kānā» ', ko uzskatīja par samērā maz bīstamu. Taču rotmistram, toreiz vēl neprecētam, jaunam leitnantam, šī «dieva svētība» kā nekā bija kjuvusi tik bīstama, ka pēc kādas vētraini pavadītas nakts viņam pa kaklu pa galvu bija jādodas pie tēva — pie veca kunga ģenerāla dienesta pakāpē, kas varbūt bija vēl karstgalvīgāks nekā jaunais leitnants. Tur pār jaunekja galvu pusstundas laikā nobrāza dusmu izvirdums, mantojuma tiesību atņemšana un izstumšana no ģimenes loka, taču galu galā pēc kārtīgas izraudāšanās abi parakstīja kādam melnīgsnējam kungam veselu rindu vekseļu, par ko saņēma pietiekami lielu naudas summu, lai ar mokām kaut kā nomaksātu spēles parādu. Kopš tā laika rotmistrs vairs netika spēlējis.

Tagad viņš samulsis sēž pie zaļā tūka galda, uzlūko skaitļus, uzlūko uzrakstus, klusi žvadzina kabatā spēļu markas un nezina, kā sākt, lai gan tik labprāt sāktu.

Bet, kad Studmans viņam jautā: — Kas nu, Prakvic, vai tu patiešām

spēlēsi? — viņš īgni atcērt:

— Vai tad tu ne? Kāpēc gan iemainījām spēļu markas?!

Un rotmistrs izšķiras par sarkano.

Laimē, protams, sarkanais. Viņš nepagūst lāgā ne apdomāties, kad uz viņa markām sausi nograb kaudzīte citu. Nesimpātiskais vīrietis,, kas izskatās kā sabozies vanags, kaut ko sauc, un spēļu ritenis griežas atkal. Rotmistrs ir neziņā, uz ko tagad likt, — un viss jau atkal ir izlemts.

Laimējis atkal sarkanais, tagad rotmistram jau ir vesels kalns spēļu mārku. [13]

Viņš tās pievelk tuvāk, kā nule atmodies paskatās apkārt: pie spēju galda visrosīgākais vēl aizvien ir kungs ar monokli aci. Rotmistrs noraugās uz garajiem, tievajiem, mazliet atliektajiem pirkstiem, kas ar neticamu ātrumu izdala mārku kaudzītes pa dažādajiem skaitļiem un skaitļu lauku saskares punktiem, un, daudz neprātojot, sāk rīkoties pēc šī kunga parauga. Liek uz skaitļiem, uz skaitļu lauku saskares punktiem, bet, bruņniecisku jūtu vadīts (lai otru netraucētu), izvairās izmantot otra spēlētāja noklātos lauciņus.

Krupjē atkal kaut ko sauc, rotmistra izvietotajām markām piebiedrojas citas, kamēr pārējās kaudzītes nozūd zem krupjē grābekļa un, klusi žvadzēdams, iekrīt maisiņā galda galā.

Ar šo mirkli sākot, rotmistrs ir kā apburts. Bumbas ritēšana, krupjē izsaucieni, zaļais tūks ar skaitļiem, uzrakstiem, kvadrātiem un taisnstūriem, uz kuriem aizvien no jauna kārtojas daudzkrāsainie žetoni — tas viss tur viņu stingrā gūstā. Viņš pilnīgi aizmirst sevi, aizmirst laiku un pat telpu, kurā pats sēž. Viņš nedomā vairs par Studmanu un šo šaubīgo fānenjunkuru Pagelu. Nav vairs nekādas Neiloes. Viņam jābūt naskam, acij vēl ātrāk nekā rokai jāuztver brīvie laukumi, kur uzmest spēļu markas, steidzīgi jāpievāc laimesti, jāizšķiras, cik žetonu atstāt.

Uz mirkli rodas nepatīkams starpbrīdis, jo rotmistram, kn pats sev par pārsteigumu pamana, nav vairs nevienas spēļu markas. Saīdzis viņš grābstās pa žaketes kabatu, saīdzis tāpēc, ka tagad viena spēle jāizlaiž. Bet mārku trūkums neizraisa ne mazāko domu par zaudējumu, satrauc tikai nepiedalīšanās spēlē. Paldies dievam, izrādās, ka tas ir pamanīts un saprastas viņa rūpes, kāds krupjē pilnvarotais jau sniedz viņam jaunus žetonus. Un it kā ekstāzē, kas vispār neļauj ne prātā ienākt domai, ka viņš šeit izšķiež naudu, un proti, gandrīz vai visu naudu, cik ir līdzi, rotmistrs izvelk no kabatas naudas zīmes un izmaina tās pret kaula spēļu markām.

Drīz vien pēc šī negribētā, kaitinošā spēles pārtraukuma, tieši tad, kad rotmistrs visjaukākā noskaņojumā izvieto likmes, pēkšņi ierodas fon Studmans un pāri spēlētāja plecam pačukst, ka Pagelam, paldies dievam, tagad esot diezgan un tas gribot iet.

Rotmistrs saērcināts atcērt, kāda viņam esot daļa gar jauno Pagelu. Viņš jūtoties te lieliski un nepavisam nedomājot jau iet mājās.

Gluži izbrīnījies fon Studmans vēlreiz pārjautā, vai rotmistrs patiešām spēlēšot.

Fon Prakvics ir gandrīz noteikti pārliecināts, ka, lūk, to mārku kaudzīti, kas atrodas ar cipariem 13, 14, 16 un 17 apzīmēto laukumu saskares punktā un nupat laimējusi, licis viņš, tomēr ar pērļu gredzenu rotāta sievietes roka pasniedzas pēc tās un aizvāc kaudzīti prom. Fon Prakvics uztver krupjē skatienu, kurš, mierīgi vērodams, raugās

viņā. Ļoti saniknots viņš lūdz fon Studmanu, lai tas beidzot iet prom un liek viņu mierā!

Studmans neatbild, un rotmistrs turpina spēli. Bet nav vairs iespē-, jams koncentrēties, fon Prakvics pat neatskatīdamies jūt, ka Studmans stāv aiz muguras un vēro, kā viņš izvieto likmes.

Vienā rāvienā rotmistrs pagriežas un asi saka:

— Virsleitnanta kungs, jūs neesat mana aukle!

Sie vārdi, kas sāpīgi atkal atgādina ka Г a laikā bijušo atšķirību, redzami iedarbojas: Studmans tikko manāmi, kā atvainodamies, paklanās un atkāpjas.

Kad rotmistrs uzelpodams atskatās uz zaļo tūku, viņš redz, ka pa šo laiku nozudusi arī pēdējā viņa spēļu marka. Viņš uzmet īdzīgu skatienu krupjē, jo šķiet, it kā tā saboztās ūsas slēptu smaidu. Fon Prakvics atver kabatas portfeļa iekšējo nodalījumu, kas nodrošināts ar divkāršu slēdzi, un izņem septiņdesmit dolāru — visu, kas viņam vēl ir klāt ārzemju valūtā. Krupjē palīgs ārkārtīgi ātri krauj viņam priekšā mārku kaudzītes. Rotmistrs, neziedodams laiku skaitīšanai, tās steidzīgi ieslidina kabatā. Vienu mirkli, manot, ka daudzas sejas viņu pārbaudoši novēro, pazib neskaidra sajūta: ko gan es daru?!

Taču uztvert viņš uztver vairāk gan vārdu skaņu nekā to jēgu. Tik daudz mārku rada drošību, rotmistru pārņem līksme. Viņš draudzīgi nodomā: «Sis neprātīgais, mūžīgi bažīgais Studmans!» — un tad gandrīz vai smaidot iekārtojas krēslā ērtāk un sāk atkal spēlēt.

Taču šis labais noskaņojums nav ilgstošs. Zem krupjē grābekļa aizvien kaitinošāk nozūd likme pēc likmes, gandrīz vai nekad viņš vairs nedzird laimēto mārku sauso graboņu uz viņa cerību lauciņiem. Aizvien biežāk jāmeklē kabatā, kas nu jau vairs nav tik cieši piebāzta. Tās vēl nav domas par zaudējumu, kas viņu mulsina, bet gan neaptverami ātrā spēles gaita . . . Viņš jau redz tuvu to mirkli, kad būs jā-ceļas un jāatstāj šī tikko kā apjaustā līksme. «Jo lielāks likmju skaits, jo man lielākas izredzes laimēt,» viņš nodomā un aizvien steidzīgāk izvieto markas pa visu spēles laukumu.

— Tā nespēlē! — nosodoši saka kāda nopietna balss viņam blakus.

— Ko?! — rotmistrs salecas un sašutis uzlūko jauno Pagelu, kas apsēdies blakus krēslā.

Bet šinī jautājumā jaunais Pagels nav nedrošs un samulsis.

— Jā gan, tā nespēlē! — viņš atkārto. — Jūs jau spēlējat pats pret sevi.

— Ko es daru?! — rotmistrs jautā vēlreiz un grasās pa īstam saniknoties, grib jaunajam zellim sadot gluži tāpat kā pirmīt Studma-nam un strupi to noraidīt. Bet tavu pārsteigumu! ... Parasti slēpnī

glūnošās un uzliesmot gatavās dusmas izpaliek, viņu pārņem apjukums, it kā viņš būtu uzvedies kā mujķīgs bērns.

— Vienlaicīgi liekot uz melno un sarkano, jūs taču nevarat laimēt, — Pagela balsī dzirdams nopēlums. — Laimē vai nu melnais, vai sarkanais ... Nekad abi!

— Kur esmu tā ... — rotmistrs apjucis jautā un skatās uz spēju galdu. Taču tieši šai mirklī iejaucas krupjē grābeklis, markas žvadz...

— Ņemiet taču! — Pagels stingri čukst. — Jums laimējies. Tas tur ir jūsu... un tur— un tur... Cienītā kundze, kas jums nāk prātā, tā ir mūsu likme!

Kāda sievietes balss visai satraukti kaut ko saka, Pagels to neievēro. Viņš turpina rīkot, un rotmistrs kā bērns seko viņa norādījumiem.

— Tā .. . Un šoreiz nespēlējiet nemaz ... Mēs vispirms paskatīsimies, kāda būs spēles gaita. Cik jums vēl ir mārku? ... Lielam uzbrukumam tas par maz . .. Uzgaidiet, es nopirkšu vēl...

— Jūs gribējāt iet, Pagel! — atskan Studmana neciešamā audzinātāja balss.

— Vienu mirklīti, fon Studmana kungs, — Pagels, laipni smaidīdams, saka. — Es rotmistra kungam tikai žigli parādīšu, kā pareizi' jāspēlē.

— Lūdzu, piecdesmit pa piecsimt tūkstošiem un divdesmit pa miljonam ...

Studmans izmisīgi pamet ar roku.

— Patiesi tikai vienu mirklīti, — Pagels draudzīgi apgalvo. — Jūs varat man ticēt, mani spēle vispār neuzjautrina, es neesmu nekāds spēlmanis. Es tikai rotmistra dēj. ..

Taču fon Studmans to vairs nedzird. Viņš, īgni pagriezies, aiziet.

— Uzmaniet, rotmistra kungs! — Pagels iesaucas. — Tagad nāks sarkans.

Viņi sasprindzināti gaida.

Laimē tiešām ... sarkans.

— Ja mēs tagad būtu spēlējuši! ... — rotmistrs žēlojas.

— Tikai pacietību! — Pagels mierina. — Vispirms jāredz, uz kuru pusi zaķis skrien. Tagad nevar neko noteiktu sacīt... kā nekā liela varbūtība ir, ka šoreiz laimēs melnais laukums.

Tomēr laimē sarkans.

— Redziet nu! — Pagels triumfēdams saka. — Cik labi, ka nepiedalījāmies! Bet tagad mēs drīz sāksim. Un jūs redzēsiet... apmēram ceturtdaļstundā . ..

Krupjē nemanāmi pasmaida. Fon Studmans kādā kaktā nolād to mirkli, kad pie Lutera un Vēgnera uzrunājis jauno Pagelu.

## Astotā nodaļa. NAKTĪ VISS SAJŪK

AMANDA PIERUNĀ HANSULIŅU BĒGT

krūmos kantora nama durvju priekšā stāv sardzē Violeta fon Prakvica; kantorī no savas paslēptuves iznāk cita meitene — Amanda Baķa. Viņa ne tuvu nav sapratusi, par ko tie abi, leitnants un cienītā jaunkundze, apspriedušies. Taču daudz ko var uzminēt... Par leitnantu, kas apceļo valsti un vervē ļaudis kaut kādam pučam, viņa jau dzirdējusi arī agrāk; un vācu pilsētas un laukus pašreiz pārstaigā arī drūmi vārdi: «Nodevējus soda slepenā tiesa!»

Nav patīkami par mīļāko domāt kā par nodevēju, un, kaut arī Amanda Baķa ir un paliek visvienkāršākās un prastākās kārtas pārstāve, tomēr nodevēja viņa nebūtu nekad. Viņa mīl un ienīst, neatzīst nekādus aizspriedumus kā to pavēl viņas spēcīgā, nevaldāmā daba, bet nodot viņa nekad nevarētu. Tāpēc viņa arī tagad vēl turas pie sava Hansuliņa, par spīti visam, ko zina par viņu. Viņš jau arī ir tikai vīrietis, un no šiem vīriešiem, no visiem, tas jau nu sen zināms, nav daudz ko prasīt — meitenei tie jāņem tādi, kādi tie nu ir!

Viņa klusi ieskrien Meiera istabā, nometas ceļos blakus gultai un spēcīgi krata gulētāju. Taču kratīšana vien ir par maz, lai piedzērušo Meieru pamodinātu. Amandai jāķeras pie stiprākiem līdzekļiem, un, kad arī slapjā trauku lupata neko nelīdz, viņa ātri izšķiras un ar vienu roku rauj Hansu aiz matiem, kamēr otru piesardzīgi piespiež aizmigušā mutei, lai viņš nevarētu kliegt.

Sī metode tiešām palīdz — mazo lauksaimniecības pārzini uzmodina niknas sāpes, jo Amanda ar visu spēku — un tas nav mazs —

plēš un rausta viņu aiz matiem. Kā tas nu reiz ir cilvēku dabā un jo sevišķi šī Nēģermeiera dabā, viņš vispirms instinktīvi aizsargājas: Nē-ģermeiers iekož rokā, kas aizsedz viņa muti.

Amanda savaldās, neiekliedzas un steidzīgi čukst viņam ausī:

— Mosties! Mosties, Hansuliņ! Es tā esmu, Amanda!

— To es manu, — viņš nikni ņurd. — Ka tu zinātu, kā jūs, sievietes, man esat apnikušas! Nekad neļaujat cilvēkam mieru! . ..

Meiers gribētu vēl turpināt šķendēšanos — noplostojies, ar satūkušu galvu un vistrakākām sāpēm matu saknēs . .. Bet Amandai bailes no novērotājas ārpusē, viņas roka no jauna aizklāj Meiera muti. Viņš tūda| atkal iekož!

Taču tagad Amandas pacietība ir galā. Viņa atrauj roku no viņa zobiem un tumsā sit uz labu laimi, kur tik pagadās. Virziena izjūta viņai pareiza, viņa trāpa teicami, kā krusa birst sitieni, pa kreisi, pa labi. . . Tā, tagad laikam trāpīts pa degunu! Un tagad pa muti ...

Aizrāvusies ar šo sišanu tumsā pa kaut kā mīkstu, kunkstošu, Amanda aizelsusies pusbalsī arī kunkst:

— Vai būsi prātīgs! Vai klusēsi! Citādi tie teyi nositis!

(Ja viņa nemitēsies sist, tad pati to izdarīs.)

Aizelsies, gandrīz pilnīgi atskurbis, gļēvs, nepretodamies mazais Meiers tagad lūdzas:

— Bet, Mandukiņ, jā taču! Manu Mandiņ! Es jau arī gribu darīt visu, ko tu vēlies. Bet tagad jauj ... ak, esi taču mazliet uzmanīgāka! ...

Smagi elsodama, krūtīm strauji cilājoties, viņa beidzot rimstas.

— Vai klausīsi, tu mu|ķa desa?! — viņa murmina dusmīgā maigumā. — Leitnants bija šeit!!!

— Kur . .. šeit? — viņš stulbi jautā.

— Šeit, tavā istabā! Viņš kaut ko meklēja___Izņēma no tavas ža

ketes kādu vēstuli.

— Vēstuli ... — Meiers aizvien vēl lāgā nesaprot. Tad lēnām, vēl gan ne pilnīgi skaidri, ataust atmiņa. — Ak to ... — viņš nicīgi nosaka. — To papireli viņš var paturēt!

— Bet, Hansuliņ, esi taču prātīgs! Padomā un atceries! — viņa

lūdzas. — Tu esi kaut ko pastrādājis... leitnants bija tik nikns uz

tevi! Viņš vēl atnāks... vēl šonakt.

— Lai tik nāk! — Meiers dižojas, lai gan sirdī iezogas nepatīkama sajūta. — To mērkaķi es jau turu saitītē un arī viņa smalko fon Prak-vica jaunkundzi...

— Bet, Hansuliņ, tā jau arī bija šeit! Viņi taču abi meklēja

vēstuli...

— Veija?! Cienītā jaunkundze... maizes devēja meitas jaunkundze?! Manā istabā?!! Kur es piesūcies un pliks gulēju gultā... Ak vai, ak vai! Ak Veija!

— Jā ... un tagad viņp stāv sardzē pie tava loga, lai tu neaizlaistos lapās!

— Es..-, un laisties lapās! — viņš dižodamies saka, bet neviļus klusina balsi: — To tie gan gribētu, ka es aizmuktu! Tas tiem abiem būtu pa prātam! Bet nē-ē, es palieku un rīt agri eju pie rotmistra un izblamēju Veiju līdz ar viņas smalko leitnantu ...

— Hansuliņ, beidz taču reiz blēņoties! Viņš atnāks, vēl šonakt. Tas jau nu gan tev nelaidīs iet rīt pie rotmistra ,..

— Ko gan viņš izdarīs? Piesiet mani taču nevari

— Nē, piesiet viņš tevi nevar .. .

— Un kad es rotmistram pastāstu par vēstuli!

— Ak, liecies taču reiz mierā ar šo muļķīgo vēstuli! Tev jau tās vairs nav! Tā ir viņam!

— Bet Knībušs var apliecināt. ..

— Blēņas, Hansuliņ! Tīrās blēņas! Kāds gan mežzinis Knībušs būs liecinieks, ja viņam jāizsakās pret cienīto jaunkundzi?!

Mirkli mazais Meiers klusē, viņš sāk patiesi pārdomāt. Tad viņš jau manāmi sašļucis saka:

— Bet viņš taču man nekā nevar padarīt! Viņam pašam mēslu diezgan!

— Bet, Hansuliņ, tieši tāpēc! Tieši tāpēc, ka pašam mēslu diezgan, viņš grib tevi dabūt nost no kakla! Baidās, ka tu izpļāpāsi. . .

— Ko lai es izpļāpātu? Par šo muļķīgo vēstuli es nu gan mēli n» kustināšu ...

— Bet, Hansuliņ, nav taču tikai vēstule vien! — viņa izmisusi iesaucas. — Ir vēl otras rūpes ... pučs! ...

— Kas tas par puču? — viņš pārsteigts jautā.

— Ak Hansuliņ, neizliecies nu! Ar mani tu taču vari būt atklāts! Tas ir pučs, ko jūs gribat taisīt. .. Viņam bailes, ka tu nenodod!

— Bet, Mandiņ, es taču nekā nezinu par viņa dullo puču! — Meiers izsaucas. — Goda vārds, Mandiņ! Man nav ne jausmas, kas tiem brāļiem padomā! "

Viņa mir.kli pagudro. Gandrīz notic Meieram. Bet tad kāda nojauta viņai saka, ka viss, ko viņš stāsta, ir nesvarīgs, ka briesmas tomēr draud un tāpēc viņam tūliņ jātiek prom.

— Hansuliņ, — viņa tādēļ saka visai nopietni, — ir taču vienalga, vai tu patiesi ko zini vai nezini. Viņš domā, ka zini un gribi viņu

nodot. Un viņš ir nikns uz tevi par vēstuli. Viņš grib tev 'kaut ko nodarīt, tici man!

— Ko gan viņš var man nodarīt?! ... — Meiers vārgi iebilst.

— Bet, Ilansuliņ, tikai neizliecies! Tu zini, nupat arī avīzes rakstīja, kā tie spriež tiesu, arī bilde bija klāt, visi baltās kapucēs, lai nepazītu, un apakšā paraksts: «Slepenā tiesa...» Nodevējus ķers slepenās tiesas sods, Hansuliņ, tā viņi taču runā!

— Bet es neesmu nodevējs, — viņš saka tikai tāpēc, lai kaut ko teiktu, un runā bez īstas pārliecības.

Viņa par to arī vairs nebilst ne vārda.

— Hansuliņ, — Amanda lūdz, — kāpēc tad tu negribi iet prom?

Viņš ir tagad ciemā kādā sapulcē, un to tur ārā es jau.dabūšu nost no loga. Tagad tu vēl vari viegli aizšmaukt... Kāpēc tad tu negribi?! Es tev nemaz tik ļoti vajadzīga neesmu, ka tu manis dēļ gribētu palikt šeit par katru cenu, jo vēl šodien ielaidies ar šo Hartigu ... — (Viņai nebija pa spēkam to gluži noklusēt, bet nu jau ir žēl, ka pateikusi.) — Un padomā vien: rīt atgriezīsies rotmistrs, un, kamēr viņš bija prom, tu aplamības vien esi sabrūvējis un darba laikā biji krogā un piesūcies kā mārks___Kāpēc gan tu negribi aiziet brīvprā

tīgi, jo rotmistrs taču noteikti tevi aiztrieks.

— Man nav ne feniņa pie dvēseles, — viņš īgni saka. — Kur lai eju?

— Nu, un kā būtu, ja tu šeit tuvumā apmestos mazā viesnīcā kādā ciemā, varbūt Grīnovā ... Tur ir glīta viesnīca, to es pazīstu kopš deju vakariem. Un svētdienā esmu brīva, tad aizietu un apmeklētu tevi. Man ir vēl mazliet naudas, to es tev aiznestu. Un tad tu palēnītiņām pameklētu jaunu darba vietu, avīzēs jau vienmēr ir dažādi piedāvājumi, bet lai tā nebūtu pārāk tuvu ...

— Svētdien Grīnovā — kāds vīrs tad aizmirsts un pamests stāstīs savas bēdas zvaigznēm! — viņš paļādams saka. — Un es būšu tas, kas teiks: «Solīts makā nekrīt!»

— Bet, Hansuliņ, neesi taču tik muļķīgs! Es nepiedāvātu tev naudu, ja negribētu to aiznest! Tātad tu iesi, vai ne?

— Tev pēkšņi varen dikti jāsteidzas no manis atbrīvoties... Kuru tad tu tagad esi apcēlusi?

— Tev nu gan nav iemesla izlikties greizsirdīgam___Jā, tikai iz

likties, jo greizsirdības tev nav ne kripatiņas!

Viņš brītiņu klusē, tad jautā:

— Cik tad tev ir tās naudas?

— Ak, markas kursa krišanās dēļ nav daudz. Bet es jau varu vien-

mēr tev dot, tagad nu gan parūpēšos, lai kundze man algu samaksā īstā vērtībā... Birnbaumā strādniekiem algu jau nomaksājot ar rudziem .. .

— Lai tev algu samaksā ar rudziem ... Tas vecajai ne prātā nenāk! Tu vienmēr iedomājies visādas blēņas! — Meiers nicīgi smej, viņam ļoti gribas būt atkal mazliet pārākam. — Vai zini ko,' Mandiņ, labāk ej un atnes tūliņ to naudu! Es taču neko nevaru iesākt bez neviena graša. Un pie reizes aizraidi prom arī Veiju. Man jau vēl jāsakravājas, un tas taču nav izdarāms tumsā! Ak dievs! — viņ? pēkšņi iekunkstas. — Divus smagus čemodānus stiept līdz Grīnovai... Tādas blēņas tikai tu vari izdomāt!

— Ak Hansuliņ! — Amanda viņu mierina. — Tas viss nemaz nav tik jauni, ja vien tiec prom ar veselu ādu! Domā taču vienmēr par to! Un es arī kādu brītiņu panesīšu, varu jau arī vairs neiet gulēt. Vai tu maz zini, cik svaiga esmu, kad rītos no galvas līdz kājām nomazgājos aukstā ūdenī?

— Nu jā, — viņš īgni saka, — ka tikai tu esi svaiga, tas tev ir galvenais. Vai tu beidzot iesi vai neiesi?

— Jā taču, es tūliņ eju. Bet tas prasīs kādu laiciņu, man vispirms jādabū prom jaunkundze ... Un tu, Hansuliņ, mazliet pasteigsies, vai ne? Es jau nezinu, kad leitnants būs atpakaļ.

— Ak tas! — Nēģermeiers nicīgi iesaucas. — Lai nemaz tā neplātās! Kā tu domā, cik ilgi tāda sapulce velkas? Vismaz divas trīs stundas! Zemnieki jau neļaujas tik ātri apvārdoties!

— Tātad pasteidzies, Hansuliņ! — Amanda vēlreiz atgādina. — Es jau būšu pavisam drīz atkal klāt! ... Skūpstu, Hansuliņ!

— Ej taču reiz! — viņš jūtami sakaitināts saka. — Tev tikai bučošanās un knakstīšanās vien prātā, bet man jādomā par dzīvības briesmām! Bet tādas jūs, sievietes, esat! Galvā vienmēr tikai jūsu tā sauktā mīla — Jā, tikai viens mērķis.

— Ak tu aitas galva, — Amanda saka un saplūkā viņu aiz matiem, šoreiz gan maigi. — Esmu tik priecīga, ka tu tiec no šejienes prom! Beidzot varēs atkal kārtīgi strādāt. Ir jau gan traki, ja tevi nemiers tirda, visu, līdz pat matu galiņiem, un tev mūžīgi jāgaida un jādomā ... Kas tad tu esi? Nekas tu neesi... Un tu domā, ka es to nezinu? Bet, ja to arī zina, tāpēc vien tas nekļūst citādi. Dzīve ir tīrais mērkaķu teātris, un tu katrā ziņā esi no visiem tas lielākais mērkaķis ...

Un Amanda uzspiež viņa lūpām skūpstu — viņš var gribēt vai negribēt — un iziet no istabas gandrīz vai jautra, gandrīz vai pat līksma.

Vai Amanda cienīto jaunkundzi jau patiesi ir aizdabūjusi prom no sardzes posteņa, par to lauksaimniecības pārzinis Meiers iigi negudro. Viņš tikai pamet paviršu skatienu pa logu ārā mēnesnīcā un, neviena neieraudzījis, ieslēdz gaismu. Kā visi, kam trūkst fantāzijas, arī viņš nevar aptvert draudošās briesmas. Viņam dzīvē viss vēl aizvien veicies gluži labi, ar biezu ādu tiek tālu, un gan jau izdosies labi arī šoreiz. *

Īstenībā tās nemaz nav tik jaunas izredzes: tagad vispirms kādu laiciņu patēlot rantjē — un nākotnei viņam pēkšņi rodas pat daži plāni! Kam gan tāds leitnants nenoder!

Nēģermeieram šonakt, pirms viņš sagrauj aiz muguras visus tiltus, šis tas vēl jānokārto, īstenībā patiesi jārīkojas visai veikli. Bet tas lāgā neiet, jo galva ir vēl tukša un apskurbusi un turklāt ģērbšanās šai pilsētnieciski smalkajā tērpā ar virskreklu, apkaklīti un kaklasaiti sagādā diezgan nepatīkamas grūtības. Meiers konstatē, ka viņam' dreb rokas.

— Tas ir no ētera, — viņš nospriež. — Pēc plostošanas man taču nekad vēl nav drebējušas rokas. Draņķis, ne dzeramais!

Nopūzdamies viņš sāk kravāties. Nav nekāds vieglais uzdevums sa-vandītā, neuzkoptā istabā sameklēt savas mantiņas un netīras, noķēzītas un saņurcītas, kādas nu tās ir, sastūķēt divos čemodānos. Kādreiz visa viņa bagātība tajos satilpusi, šeit, Neiloē, nekas nav iegādāts, tātad visam atkal tajos jāietilpst! Spaidīdams, piespiezdams, žņaudzīdams Meiers beidzot ticis galā. Atviegloti atvilkdams elpu, viņš noslēdz čemodānus un nosien siksnas. . . Viņa nākamā mījākā, kam šie krāmi būs jāmazgā un jāgludina, gan nejutīsies laimīga!

(«Cik daudz naudas Mandiņa atnesīs? Krietna meitene šī Mandiņa, ir gan .mazliet iedomīga, bet citādi visai jauka! Nu labi, daudz naudas jau viņa neatnesis, daudz naudas ved ar zirgiem . .. Bet kabatas naudai jau noderēs.»)

Neganfi lādēdamies, mazais Meiers konstatē, ka staigā pa istabu vienās zeķēs — un kurpes ir čemodānā! Velns parāvis! Viņš (neradis iebraukt stulmeņos tikai tad, kad ir pilnīgi apģērbies, un tāpēc kurpes līdz šim nav pat prātā ienākušas. Protams, pilsētnieciskajam tērpam piederas smailās kurpes — iesarkanās tango kurpes, tās viņš arī uzaus. Bet kurā čemodānā tās ir? Kad no atvērtā pirmā čemodāna lūkojas pretī stulmeņi, mirkli viņu māc klusas šaubas: divus čemodānus stiepjot, ceļš līdz Grīnovai būs diezgan grūts, un tango kurpes ir diezgan šauras. Bet kādu iespaidu viņš atstās uz Grīnovas meite-

nēm — pilsētas tērpā un stulmeņos! Sīs bažas liek izšķirties: jāauj tango kurpes!

Kurpes Meiers atrod, protams, tikai otrā čemodānā. Viņam nākas diezgan grūti tās uzaut kājās.

— Ejot izpletīsies! — viņš sevi mierina.

Ticis galā ar kurpēm, Nēģermeiers ieiet kantorī. Plauktos un aktu vākos viņš sameklē savus papīrus; sociālās apdrošināšanas markas viņš katram gadījumam ielīmē tūliņ par veselu pusgadu ūz priekšu. Marku šinī dīķī ir pietiekami, un, ja tās vēlāk zaudē vērtību, nav nekāda nelaime.

Labi visu pārdomājis, viņš tagad raksta izrakstīšanās pieteikumu policijai: Hanss Meiera kungs «aizceļo». Kakstam piespiež muižas pārvaldnieka zīmogu. Tā, pats galvenais nu ir kārtībā.

Taču viens pārdomu mirklis Meieru pārliecina, ka taisnība sakāmvārdam: «Divkārt šūts divkārt tur,» — un viņš tūliņ uzraksta vēl otru pieteikumu. Tajā Meiers ir pārvērties par Smitu — piedošanu! — fon Smitu, Hanss fon Smits, profesija: administrators, arī ceļojumā.

— Tā, nu jūs, muldoņas, tqgad papūlieties mani atrast!

Meiers sevišķi apmierināti ņirdz. Spiedienu galvā un no matu plū-kāšanas radušās sāpes aizdzen apmierinājums, ka pats ir tik ļoti gudrs un izmanīgs. Cik lieliska spēja — būt gudrākam nekā citi un tos piemānīt! Sveiki!

Meiers atvāž rakstāmmašīnas vāku un grasās uz muižas pārvaldes veidlapas «rakstīt sev atestātu. Viņš ir, protams, pērle, izcilākais ierēdnis starp visiem, zina visu, var visu, dara visu.. . Un godīgs, uzticams un čakls arī vēl! Kas par baudu visu to rakstiski sev apliecināt! Sī atestāta rindās parādās tāds Meiers, kādu Meiers sevi labprāt redzētu, kāds labprāt vēlētos būt, — nevainojams, krietns, Meiers ar skaistu, izredzēm bagātu nākotni, patiesi piemērots administratora postenim, vārdu sakot, visu Meieru Meiers!

Sis atestāts īstenībā ir pārāk jauks, un nav lāgā saprotams, kāpēc šādu ieredni vispār atlaiž, tāds butu jāpatur līdz pat viņa mūža galam! Bet gudrais, tālredzīgais, asprātīgais Meiers tiek galā ari ar šo dilemmu. Viņš attiecīgā vietā ieraksta: «Nomas liguma izbeigšanās

dēļ . . .» Redzi nu, ta jaunajam šefam arī nebūs nekā par ko apjautāties vecajam. Ir taču izbeidzis nomas ligumu, kas to lai zina, uz kurieni tagad aizgājis. Vel tikai muižas pārvaldes zīmogs, paraksts: Joahims fon Prakvics, atvaļināts rotmistrs un lēņu muižas nomnieks... Nu vēl tikai muižas pārstāvja zīmogs paraksta apliecinājumam ... Zīmogi vienmēr ir labi. Sis dokuments izskatās lieliski, tam noticēs pat visslīpētākā lapsa!

Visus dokumentus kabatas portfelī. Tiem pievienojam pastmarku krājumus, markas vienmēr var noderēt... Kāpēc gan šiem nieciņiem te jānīkst? ... Naudas skapis čīkst ne sevišķi skaļi, ir jau zināms, tur nav visai daudz, taču kādam brīdim pietiks. Un, ja Mandiņa neskoposies un krietni piestiķēs, varu pāris nedēļu dzīvot kā niere taukos! Nudien, esmu uztūcis kā lopu kupcis, pa labi papīri, pa kreisi nauda... Krūtīm, mans bērns, krūtīm jābūt! Apaļīgas krūtis — tās tagad lielā modē:.. Nē, īstenībā it nemaz! Bet, manuprāt, par krūtīm vienmēr var papriecāties... Tagad vēl pievērt naudas skapi, rīt no rīta izskatīsies labāk ...

— Atstājiet vien vaļā, mīļais! Vienmēr viss jāatklāj, jaunais cilvēk, tā būs pareizāk. Rotmistrs rīt agri būs tūliņ lietas kursā! — leitnants, durvīs stāvēdams, sauc.

Vienu mirkli Meiera seja pārvēršas. Bet patiesi tikai mirkli.

— Es darīšu tieši tā, kā pats gribu, — viņš nekaunīgi saka un aizver durvis. — Un naktī jums vispār te nav ko meklēt... Pirmīt jūs manā istabā esat jau nočiepis vēstuli...

— Puisīt! — leitnants draudoši saka un pasper divus soļus tuvāk. Bet šīs neiedomājamās nekaunības pārsteigts viņš tomēr ir mazliet apjucis. — Puisīt, vai redzi šo?

— Protams, ka redzu to krāmu, — Meiers paskaidro, un vienīgi tik tikko manāmi trīcošā balss pierāda, cik nepatīkami viņam skatīties uz pistoli. — Un es jau arī varēju paņemt šādu lielgabalu, tur atvilktnē ir, cik uziet. Bet es vienmēr domāju, iztiksim arī tāpat... Es taču zināju, ka ieradīsieties! — viņš mazliet lielīgi piebilst.

— Tā, jūs to zinājāt? — leitnants klusi saka un uzmanīgi ielūkojas mazā, neglītā, ļaunā cilvēka sejā.

— Tāds esot sazvērnieks?! Tāds gribot taisīt puču? — mazais Meiers ņirgājas un ir jau atkal pavisam drošs, jo domā, ka guvis virsroku. — Un, būdams manā istabā, jūs pat nepamanījāt, ka te, kantorī, blakus telpā visu laiku stāvēja kāda meitene. Un .visu, ko jūs un Veija runājāt, viņa noklausījās... jā, tagad jūs brīnāties!

Bet neizskatās, ka leitnants brīnītos.

— Tā, — viņš mierīgi saka, — tātad šeit bija noslēpusies kāda meitene? Un kur tā meitene ir tagad? Atkal blakus istabā?

— Nē-ē! — Meiers drosmīgi saka. — Šoreiz ne. Mēs esam gluži vieni, tāpēc jums nav jākautrējas. Jūsu līgavas jaunkundze un mana līgavas jaunkundze abas vēl mazliet pastaigājas . .. Bet jūs gan, protams, varat iedomāties, ko mana meitene rīt stāstīs, ja man kas notiks, — viņš brīdinoši piebilst, pamanījis, ka leitnants neapvaldīti sakustās. — Bet varbūt gribat nošaut mtis abus?! — viņš pārgalvīgi saka, priecājas par savu nekaunību un smej.

Ф

Leitnants atmetas krēslā, pārliek vienu pāri otrai brūnās gamašās ieautās kājas un domīgi aizsmēķē cigareti.

— Dumjš jūs neesat, manu zēn, — viņš saka. — Jāpajautā tikai, vai neesat pārāk gudrs... Vai drīkstu apvaicāties par jūsu turpmākajiem plāniem?

— To jūs drīkstat! — Meiers pakalpīgi saka. Pēc tam kad leitnantu pārliecinājis, ka prātīgāk ir viņu neaiztikt, pašam tagad palikusi tikai viena vēlēšanās: no šī vīra šķirties ar labu. — Es laižos* prom no šejienes! — viņš saka. — Darbam jau pateicu ardievas... Nu, jūs jau to redzējāt, pirmīt pie naudas skapja... — Viņš palūkojas leitnantā, bet leitnants ne aci nepamirkšķina.

— Pievākt naudu man ir likumīgas tiesības. Pirmkārt, man vēl jāsaņem alga — un tad, kā jūs domājat, vai markas nevērtības dēļ tie nav tikai nabaga graši, ko man te maksāja?! Ja es tagad ko paņemu, tad vēl ne tuvu tik daudz, cik rotiņistrs man nozadzis.

Viņš jautājoši lūkojas leitnantā, it kā tam būtu jāpiekrīt.

Bet leitnants tikai noteic: — Tas mani neinteresē. Uz kurieni tad jūs gribat doties?

— Mazliet patālāk, — Meiers saka un smej. — Man šķiet, ka šī apkārtne neož patīkami. Es domāju uz Silēziju vai arī Mcklenburgu...

— Labi, labi, — leitnants piekrīt. — Pavisam prātīgi. Silēzija nav slikta . .. Bet kur jūs iesiet tagad?

— Tagad? ^

— Nu, protams, — leitnants mazliet nepacietīgi saka. — Es taču tik daudz saprotu, ka jūs rīt agri neaizbrauksiet no apriņķa pilsētas, kur jūs ikviens pazīst. Tātad uz kurieni jūs iesiet tagad?

— Tagad? Ak, necik tālu, uz kādu ciemu.

— Tā, uz ciemu? Piemēram, uz kuru?

— Kas gan jums tur par daļu?! — Meiers atjautā, jo šī iztaujāšana, kas slēpj kaut ko neizteiktu, padara viņu gluži nervozu.

— 0, manu zēn, tur nu gan man ir mazliet daļas, — leitnants dzestri atbild.

— Kātā?

— Nu, piemēram, kur apmeties cilvēks, kas zina par manām attiecībām ar fon Prakvica jaunkundzi. Silēzijā par tām neviens neinteresēsies, bet šeit, tuvumā, šim cilvēkam var ienākt prātā tikt ar savām zināšanām pie kapitāla.

— Tas man nekad neienāktu prātā! — Meiers sašutis iesaucas. — Nē-ē, tāds cūka es tomēr neesmu! Par to jūs varat būt pavisam drošs, leitnanta kungs! Man neizspruks ne vārds, tādās lietās esmu goda vīrs!

— Jā, es saprotu, — leitnants vienaldzīgi piekrīt. — Tātad... kā sauc to ciemu?

— Grīnova, — Meiers vilcinādamies atbild un patiesībā nemaz neapjēdz, kāpēc gan lai nenosauktu šo vārdu, leitnants taču jau zina visu.

— Tā, Grīnova, — leitnants nosaka. — Kāpēc tad tieši Grīnova? Jūs taču domājat Grīnovu pie Ostādes?

— Jā, to ieteica mana meitene. Svētdien viņa grib tur atnākt ar mani padejot.

— Jūs tur gribat arī dejot? Jūs laikam tur paliksiet ilgāku laiku?

— Tikai pāris dienu. Pirmdien es laižos lapās... no Ostādes. Uz to jūs, leitnanta kungs, varat paļauties.

— Jā, vai tiešām? — leitnants domīgi saka, pieceļas un aiziet līdz atvilktnei, kuru Meiers pirmīt norādījis. Viņš izvelk to un apskata saturu. — Nu, te jau jums ir pāris jauku pērkonbisu, — viņš labvēlīgi noteic. — Vai zināt ko, Meiera kungs, es gan tādu daiktu iebāztu kabatā.

Bet Meiers noraida.

— Kam tas man vajadzīgs? Nē-ē, pateicos!

— Jūs iesiet cauri mežam, Meiera kungs, un salašņas tagad visur vazājas apkārt. Es, Meiera kungs, katrā ziņā paņemtu to daiktu līdzi, es nekad neeju bez šaujamā ieroča. Drošs paliek drošs!

Jaunais leitnants kļuvis pavisam sirsnīgi runīgs, tik norūpējies viņš ir par sava drauga Meiera dzīvību.

Bet tas vēl aizvien protestē.

— Man neviens nekā nedarīs! — viņš iesaucas. — Man nekad neviens nekā ļauna nav nodarījis. Tas vecais krāms tikai plēš kabatas.

— Manis pēc! Dariet, kā gribat! — leitnants pēkšņi īgni nosaka un noliek pistoli redzamā vietā uz skapja.

Viņš strupi pamāj ar galvu mazajam Meieram, pasaka «ar labu vakaru» un ir jau nozudis no kantora, pirms Meiers pagūst atbildēt.

_ — . Jocīgi, — Meiers noteic un blenž uz durvīm. — Beigās tas bija

pavisam jocīgs. Nu, lai, — viņš mierina sevi, — tādi ir visi šie brāļi. Sākumā liela plātīšanās un pēcāk tikai tāda maza nullīte.

Viņš apgriežas un aplūko pistoli.

«Nē-ē», viņš izlemj, «ar šādiem krāmiem es negribu ielaisties. Tas jau kādreiz var uzspridzināt cilvēkam kabatu... Kur gan kavējas Man-diņa? Jāpaskatās. Lai panes čemodānus labu gabalu ...»

Viņš tuvojas durvīm.

«Ne-ē, vispirms jāatliek pistole vietā. Citādi rīt no rīta te izskatīsies diegan muļķīgi.»

Ierocis viņam ir rokā, un viņš atkal vilcinās.

«Leitnantam tomēr būs taisnība,» Meieram iešaujas prātā, «tāds ierocis noder vienmēr.»

Viņš iet uz durvju pusi, izslēdz gaismu un tad atstāj kantora namu. Ik soli sperot, viņš jūt bikšu mugurpuses kabatā pistoles svaru.

«Dīvaini... Tāds krāms tomēr palīdz justies stiprākam,» viņš prāto un nebūt nav neapmierināts.

MEIERS ŠAUJ

Lauksaimniecības pārzinim Meieram jāpaiet tikai pāris soju, un viņš redz abas meitenes sēžam uz sola. Viņām blakus stāv leitnants un sarunājas. Soļus izdzirdis, leitnants pagriežas, paskatās un saka:

— Tur jau viņš nāk!

Leitnanta stāvēšana tik tuvu meitenēm, sačukstēšanās ar tām, šis paziņojums — tas viss kaitina mazo Meieru. Klāt pienākot, viņš iekarsis saka:

— Ja traucēju, varu atkal aiziet.

Neviens neliekas dzirdam, neviens neatbild.

— Jums visiem trim laikam gan ir kopīgs salds noslēpums?! — Meiers izaicinoši turpina.

Atkal nav atbildes. Bet tagad pieceļas Violeta un vaicā leitnantam:

— Vai nāksiet? ...

— Manis pēc varat mierīgi sacīt viņam «tu», — mazais Meiers iekaisis sauc. — Mums tas ir skaidrs... un arī vēl kas cits!

Apbrīnojami mierīgi leitnants paņem jaunkundzes roku un, ne vārda neteicis, dodas ar viņu dziļāk parkā.

Meiers izsmiedams uzsauc aizejošajiem:

— Ar labu nakti, augsti godātie! Novēlu jums saldu dusu!

Leitnants pagriežas un uzsauc Amandai:

— Tātad mēģiniet tā labi sirsnīgi viņu pierunāt! Pierunāšana vienmēr palīdz.

Amanda domīgi pamāj ar galvu.

Aizkaitinātais Meiers viņai uzbrēc:

— Kas tev vēl jāmāj šim mērkaķim?! Kam tev vispār jārunā ar šo puisi?!

Viņa saka gluži mierīgi:

— Tu domā, ka visi ir mērkaķi, tikai tu vien ne!

— Tā! Es tātad tavās acīs esmu mērkaķis!

— To es neesmu teikusi!

— Nemuldi! Tieši nupat tu tā sacīji!

— Nē! — Un pēc garākas pārdomas: — Cienītai jaunkundzei ir pilnīga taisnība.

— Kādā jautājumā tad Veijai ir taisnība? Tā jau arī melš tikai blēņas ... Tāda knīpa!

— Ka ar tādu kā tu labāk neielaisties!

— Tā, to viņa teica? — Meiers aiz niknuma vai plīst. Aizvainotā iedomība sadzen žulti asinīs, gandrīz vai drebēdams viņš saka: — Un viņas puisis, šis leitnants, vai tas ir k^ut kas labāks nekā es?! Ko? ... Tu saki, ka tomēr?! Tāds cūka! Manā kantorī vīcina man pie deguna revolveri! Bet es šim pateicu skaidri acīs! Lai tik panāk šurp vēlreiz, šis dullais plikadīda, tagad man arī ir revolveris! Un es. .. es nedraudu vien kā šis mērkaķis ... es šauju!

Viņš izrauj no kabatas pistoli un vīcina.

— Vai traks esi palicis? — Amanda nikni uzkliedz. — Tūliņ bāz to daiktu kabatā! Tādu krāmu man acīs grūst — tā tik vēl trūka! Tu laikam domā, man no tā bail?! ...

Viņš sabīstas no šīs niknās, nicīgās šķendēšanās. Mazliet pazemīgāks, bet, protams, vēl spītības pilns viņš stāv viņai pretī, rokā pistole ar stobru pret zemi.

Amanda pavēl: — Tagad uz karstām pēdām ej atkal iekšā un atliec kasē atpakaļ naudu! Tpī, velns, es varu daudz ko panest, un aizspriedumu man it nemaz nav, bet naudu spert no kases... Nē, pateicos! Es ne! Tur es nepiedalos.

Meiers ir piesarcis — to nu gan Amandā nevar redzēt.

— Tā, to viņš tev izpļāpājis, šis smalkais ķerlis, šis... — viņš dusmās sauc. — Un es tev saku, ka ne viņam, ne tev tur nav nekādas daļas! To es viens pats nokārtošu ar rotmistru. Ja es paņēmu savu algu, tad tev tur nav jājaucas iekšā, saprati?

— Hans! — viņa saka maigāk. — Tev nauda jāatliek atpakaļ kasē, citādi starp mums viss ir pagalam! Tādas nebūšanas es neciešu.

— Bet es uzspļauju tam, vai starp mums viss ir vai nav pagalam! Priecājos, ka starp mums viss ir pagalam! Ko tu gan domā, kam gan tu deri?! Iedomājies, ka man tu esi kas sevišķs! Šovakar manā gultā bija Ilartigiene, jā, Hartigiene, še nu, dabūji! Un tik veca sieviete ar astoņiem bērniem ... tā man vēl aizvien ir desmitreiz labāka nekā tu! ... Ai, nolādēts!

Tas bija ārkārtīgi skaudrs, spēcīgs sitiens, Amanda bija pielikusi visus spēkus, trāpīts tieši sejā ... Meiers sagrīļojās pa īstam.

— Lops tāds! — viņai trūkst elpas. — Tu nekrietnais tēviņš!

— Tu mani sit? — viņš saka vēl gluži klusu, aiz sāpēm pa pusei apdullis. — Tu mani sit . . . tu, nožēlojamā vistu trenkātajā, tu sit mani, muižas inspektoru? Tagad tu nu reiz redzēsi . . .

Bet viņš pats gandrīz nekā neredz. Acu priekšā viss riņķo, mēness gaismā izplūst viņas tēls, un pēkšņi viņa ir atkal redzama. Tagad, ta-

gad viņš Amandu redz pavisam skaidri... Amanda viņam ir situsi pa seju!

Viņš žigli paceļ pistoli un drebošiem pirkstiem nospiež mēlīti... Ausī nepanesami skaļi noblīkšķ šāviens . ..

Amandas seja, kļūdama aizvien lielāka, pienāk viņam pavisam tuvu, mēness gaismā tā liekas gan balta, gan melna ...

— Tu! — viņa čukst. — Tu, Hansuliņ, tu šāvi uz mani...

Un atkal tie abi ir gluži klusi. Ikviens no viņiem dzird tikai otra steidzīgos grūdienveida elpas vilcienus. Viņi stāv tā ilgi ilgi...

Šāviens sen ir izskanējis. Viņu ausis vairs nejūt tā troksni, vietā nākuši citi trokšņi, maigāki... Viņi atkal dzird koku galotnēs liego vējiņu ... Tagad dziļāk pagalmā, stallī, Tiņķim lēni cauri slīdēdama, žvadz apaušu ķēde .. .

— Mandukiņ, — Nēģermeiers iesāk. — Mandukiņ ... es ...

— Pagalam! — viņa saka cietā balsī. — Uz visiem laikiem pagalam!

Viņa vēlreiz paskatās uz Meieru.

«Šauj uz mani... un tad saka: «Mandukiņ . ..»» Šķiet, ka šī doma no jauna aizrauj viņai elpu. «Ko gan viņš teiktu, ja būtu man trāpījis?»

Lielās briesmas, kurās viņa atradusies, un brīnumainā izglābšanās sabango jūtas tik pēkšņi, ka viņa, klusi šņukstēdama, izplūst asarās. Raudādama, plecus uzrāvusi, viņa skrien no Meiera prom ...

Zem gaišās svārku apmales viņš redz aizvien ātrāk kustamies viņas spēcīgās kājas. Viņa skrien, viņa drāžas, steidzas prom no sava Han-suliņa... Amanda iegriežas ceļā uz pili, tagad Meiers vairs neredz viņu skrienam, dzird vēl tikai raudāšanu, šo apspiesto, bēdu pilno vaimanāšanu ... Un tagad arī tā ir pagaisusi...

Meiers vēl mirkli stāv un stingi lūkojas turp, kur nozuda Amanda. Tad viņš paceļ pistoli, kas vēl aizvien smagi novelk viņa roku, un aplūko ieroci. Viņš pārbīda drošinātāju. Tā, tagad pistole ir noslēgta, ar šo daiktu nekas vairs nevar notikt... •

īgni paraustījis plecus, Meiers iebīda pistoli bikšu kabatā un steidzīgi iet uz kantori pēc čemodāniem.

LEITNANTAM JASTEIDZAS

Leitnants un Veija sēž parkā uz sola. Viņi tur nesēž kā divi mīlētāji — vai varbūt tomēr kā saķildojies mīlas pāris, proti, tālu viens no otra un nepārmij ne vārda.

— Un tu pieļāvi, lai šis gļēvulis tā izdarās! — viņa bija sacījusi sarunas beigās. — Es tevi nesaprotu.

— Protams, aitiņ, ka tu mani nesaproti, — viņš visai augstprātīgi atbildējis. — Tas tomēr ir labi. Tad, protams, viņš arī nesapratīs mani.

— Bēgt no šī puiša... Ko gan tas tagad iedomāsies! Es jau tā nevaru paciest viņa smaku!

— Neej tik tuvu klāt! — viņš garlaikodamies sacījis. — Tad viņa smaka tevi netraucēs.

— Bet, Frici, kad gan esmu piegājusi viņam par tuvu?! — viņa sašutumā izsaukusies. — Frici, tā runāt ir nekrietni!

Bet Fricis nav vairs atbildējis, un tā iestājies klusums.

Šāviena blīkšķis iztraucē šo ķildas izraisīto klusumu. Leitnants uztrūkstas no domām.

— Viņš šāva! — leitnants izsaucas un aizskrien.

— Kas? — viņa jautā, nesaņem atbildi un skriešus seko viņam.

Skrienot viņi šķērso mēnesnīcā gaišās parka pļavas, garā, mitrā

zāle saslapē zeķes; tad viņi skrien cauri krūmiem, pāri celiņiem, tieši pa puķu dobēm! Gar celiņu malām sastādītajos bukšos gadās paklupt. Veija elš, viņai trūkst elpas, grib saukt un nevar, jo jāskrien tālāk.

Tagad leitnants apstājas un dod viņai zīmi, lai klusē. Pāri viņa plecam Veija pētoši lūkojas cauri ceriņiem un irbenājiem. Patlaban viņa vēl redz, kā putnkope raudādama nozūd pils virzienā, lauksaimniecības pārzinis nekustīgi stāv pie kantora ēkas.

— Nav trāpījis, paldies dievam! — leitnants čukst.

— Kāpēc tad viņa kauc?

— Izbailes!

— Tas puisis jāliek cietumā! — Veija ea'ka ar uzsvaru.

— Neesi taču tāda zoss, Veija! Ko viņš gan visu tad neizpļāpātu, be? Tas gan tev patiktu?

— Nu, un tagad?

— Tagad nogaidīsim, ko viņš darīs.

Mazais, tumšais stāvs žigli dodas uz kantora ēku, viņi pat krūmos dzird, cik spēcīgi tur aizcērtas durvis.

Lauksaimniecības pārzinis ir prom.

— Tagad viņš ir prom, — fon Prakvica jaunkundze neapmierināti saka, — un man no šī brīža ir atļauts būt sevišķi laipnai pret viņu, lai viņš neizpļāpātos tēvam.

— Nesteidzies, nogaidi, Violet! — leitnants tikai noteic.

Viņiem nav pat ilgi jāgaida. Tikko trīs četras minūtes. Tad atkal atveras nama durvis, un iznāk mazais Meiers — labā rokā čemodāns, kreisā rokā čemodāns. Viņš pat neatlicina tik daudz laika, lai atkal

aizslēgtu durvis, tagad tur rēgojas melns četrstūris, bet Meiers so Jo, čemodāni gan mazliet traucē, viņš tomēr dodas brašā tempā pāri pagalmam plašajā pasaulē .. . Prom!

— Diedz prom! — leitnants čukst.

— Paldies dievam! — viņa uzelpo.

— To tu vairs neredzēsi... — leitnants saka un apklust tik pēkšņi, it kā jau skaistos par saviem vārdiem.

— Cerēsim, — viņa atbild.

— Violet! — leitnants pēc brīža saka.

— Jā, Frici?

— Paliec mirkli šeit, jā? Es tikai gribu kantorī kaut ko paskatīties.

— Ko gan tu tur gribi paskatīties?

— Ak, tikai tā ... Kā tur izskatās.

— Kāpēc? Mums taču tas ir vienalga.

— Nu labi, bet man jāiet! Atvaino... Tātad tu gaidīsi šeit!

Leitnants steidzīgi dodas uz kantora namu. Viņš ieiet, aiztaustās

pāri tumšajai priekštelpai, ieslēdz kantorī gaismu. Viņš daudz neskatās apkārt, iet taisnā ceļā pie šaujamo ieroču atvilktnes. Tā pa pusei ir izvilkta, bet tas leitnantu neapmierina. Viņš izvelk to pavisam un visai uzmanīgi apskata saturņ.

Nē, deviņu milimetru mauzera tur vairs nav. Viņš atvilktni atkal iebīda. Tad apdomīgi izslēdz gaismu un pa tumšo priekštelpu iziet mēnesnīcā pie Veijas.

— Nu, kā tur, iekšā, izskatās? — Violeta mazliet Jaunprātīgi jautā. — Viņš laikam gan vēl žigli visu uzkopis?

— Kā lai tur izskatītos? ... Ak tā, jā, protams. Cūku kūts, vēl aizvien cūku kūts, tā tur izskatās, manu mazo aitiņ.

Dīvainā kārtā leitnants ir labā omā.

Viņa to tūliņ izmanto:

— Paklau, Frici...

— Nu, Violet?

— Vai tu vēl atceries, ko šodien gribēji?

— Nu, ko tad es gribēju? Tevi noskūpstīt? ... Nu, tad nāc!

Viņš satver Veijas galvu, un kādu brīdi abi ir aizņemti, līdz meitene gluži bez elpas dus pie viņa krūtīm.

— Tā, — leitnants ierunājas, — un tagad man uz ātrāko jātiek Ostādē!

— Ostādē! Ak Frici, tu taču gribēji ienākt pie manis un paskatīties, vai es nerakstu dienasgrāmatu?

— Bet, aitiņ, taču ne šodien! Man patiesi tagad vajadzēs joņot, cik vien jaudas ... Sešos jābūt jau Ostādē!

— Frici!

— Kas ir?

— Vai tad patiesi citādi nevar?

— Nē, šodien galīgi izslēgts! Bet es atnākšu, pavisam noteikti atnākšu ... Parīt, varbūt jau rīt!

— Ak', tā tu runā vienmēr! Šovakar tu arī nekā nesacīji, ka tev tūliņ jādodas atkal uz Ostādi!

— Man jāiet, man patiesi jāiett.. Nāc, Violet, pavadi vēl mani līdz velosipēdam! Lūdzu, lūdzu, aitiņ, tagad netaisi jokus...

— Ak Frici, tu ... kā tu man tomēr dari pāri...

KRUPASA KUNDZE PASKAIDRO SAVU VIEDOKLI

Ilgi ilgi Petra sēdēja kā sastingusi.

Slimā ienaidniece pārgurusi arī ilgi gulēja klusu, līdz tai no jauna uznāca trakuma lēkme. Visas ķengas, kādas vien zina, tā sviež Petrai sejā; spjauj arī, ar ļaunākā triumfa gavilēm atgādina, kā .reiz izrāvusi viņu no taksometra:

— Dabūju tevi prom no tā smalkā kuijdziņa, un ari tavs lietussargs bija pagalam, maita tāda!

Petra mehāniski padara vajadzīgo: iedod mazliet ūdens, uzliek uz pieres kompresi, pāri lūpām pārklāj dvielīti, ko slimā atkal un atkal atgrūž. Lai arī cik neciešami slimniece baras un lamājas, izsmej un tīko aizvainot, tas viss Petru vairs neskar, tāpat kā viņu vairs neskar pilsētas trokšņi, kas pēc pusnakts kļūst klusāki. Pilsēta ārā, ienaidniece šeit, iekšā, — abas viņai ir pavisam vienaldzīgas.

Pilnīgas atstātības izjūta uzpūš Petrai savu ledaino dvesmu un sastindzina viņā visu. Galu galā katrs dzīvo pavisam vientuļš, pats par sevi — ko citi dara, saka, spriež, tas nav nekas. Cauri laika un telpas mūžībām zeme ar vienu vienīgu vientuļu cilvēku joņo savu ceļu — vienmēr tikai ar vienu vienīgu vientuļu cilvēku!

Tā Petra sēž, domā un sapņo, — Petra, šī neprecējusies Lēdiga. Viņa pierāda savai sirdij, ka Volfu vairs neredzēs, ka tam tā jābūt, ka tieši tāda ir kārtība un ka ar to jāsamierinās. Nākamajās dienās viņa vēl labu reizi tā sēdēs un domās, sapņos un pierādīs. Lai gan mīla, kas ilgojas, nekā neļauj sev pierādīt, tāds kā mierinājums, tāda kā visliegākā atmiņa par laimi izpaužas jau šai iespējā tā sēdēt un sapņot.

Tāpēc Petra ir gandrīz vai nelaipna, kad kāda roka nogulst uz pleca un no sapņiem iztraucē vārdi:

— Nu, cietumnieciņ, pastāsti taču kaut ko! Es nevaru iemigt. Sāp

galva, tava draudzene mani pamatīgi saraustīja aiz matiem, un man aizvien arī jādomā par savu veikalu. Par ko tad tu domā?

Tā ir resnā, vecīgā sieviete no apakšējās gultas, tā pati, kam pirmīt uzbruka Vistu Lija. Resnā sieviete pievirza ķeblīti blakus Petrai, ar tumšajām, žiglajām peles acīm raugās meitenē un, apnikusi vientuļo sēdēšanu un gudrošanu, pamāj ar galvu uz slimās pusi un čukst:

— Sī nu gan viena pati aizrunās simtiem tirgus sievu! Cietumnie-ciņ, vai tā ir taisnība, ko viņa par tevi stāsta?

Pēkšņi Petra jūtas apmierināta, ka sieviete viņu uzrunājusi, ka garajā naktī būs ar ko parunāt. Sī sieviete viņai tūliņ iepatikās jau tāpēc vien, ka bez jebkāda naida nolūkojās slimajā, kas taču sagādājusi tai sāpes pilnu mēru ar kaudzīti.

Tāpēc Petra atbild visai labprāt:

— Sis tas ir taisnība un šis tas nav.

— Bet tas, ka tu ej puišot, taču nav taisnība?'

— Pāris reižu ... — Petra vilcinādamās saka.

Bet vecā sieviete ir tūliņ sapratusi.

— Nu, kā tad, nu, kā tad, mana mazā! — sieviete nomierinoši runā. — Es taču arī esmu uzaugusi BeMīnē! Es taču dzīvoju Augļu ielā. Esmu taču dzīvojusi līdzi šiem laikiem — laikiem, kādi nekad vēl nav bijuši! Es taču pazīstu pasauli un pazīstu arī Berlīni! Tu esi kādreiz kādam uzsmaidījusi, tieši tad, kad mocīja bads... vai ne?

Petra paloka galvu.

— Un šī kaza to sauc par puišošanu! Un tāpēc tevi nodod! Tā taču tevi nodeva?

Petra atkal paloka galvu.

— Nu kā tad... tā ir tāda nenovēlīga, skaudīga nekauņa, to jau redz no deguna! Kam tik plāns deguns, tie vienmēr ir neiecietīgi un nevienam neko nenovēl! Tur tev nav ko ņemt pie sirds, pret muļķību zāļu nav, savu degunu tā arī pati nav izvēlējusies... Un ko tu parasti strādā?

— Pārdodu kurpes ...

— Nu kā tad, to taču es zinu, tā jums, jauniem skuķēniem, arī ir tāda asaru maize. Tur nāk tādi sirmi uzdzīvotāji; kad tie ir sagribē-jušies, tad skrien no viena kurpju veikala otrā un vienmēr tikai uzlaiko kurpes, lai tad ar kurpes purngalu bikstītu jaunās meitenes .. . Nu, protams, tu arī to visu zini. .. Vai ne?

— Jā, tādi ir, — Petra saka, — un mēs tos jau pazīstam. Un, ko nepazīstam, tos atklājam pēc izskata vien, un tad neviena negrib tos apkalpot. Un daži ir vēl neciešamāki, tie ne tikai piebiksta, tie turklāt vēl runā tik nekrietni, ka reti kāda puišu medniece tiem tiktu līdzi... Un» kad pret to protestē, tad tie sūdzas, ka pārdevēja slikti

apkalpo... un tiem ir īsts prieks, kad veikalvedis kādu aizsauc un sabar .. . Aizstāvēties nav nekādas jēgas, pārdevējai taču netic, ka tik smalks kungs runātu tādus rupjus vārdus.

— Zinām jau, zinām, bērniņ, — vecā sieviete nomierinoši saka, jo Petrai atkal ataususi atmiņā daža laba nodarīta pārestība un viņa runājusi gandrīz vai aizsvildamās. — To mēs visi zinām! Tu domā, ka Augļu ielā ir citādi? Tur nav citādi. Un, ja tas nav kurpju veikals, tad tā ir konditoreja vai saldējuma veikals... Nabagam jau visur grūti... Bet tagad taču ar kurpēm būs beigas, jo esi cietumā, jeb vai tie atkal tevi pieņems, kad izkļūsi ārā?

— Es jau sen vairs nestrādāju kurpju veikalā, — Petra stāsta.

— Gandrīz vai veselu gadu. Es taču dzīvoju kopā ar kādu draugu, un tieši šodien, nē, vakar pusdienas laikā mēs gribējām salaulāties.

— Saki nu viens cilvēks! — vecā sieviete brīnās. — Un tieši šādā goda dienā šim mazajam, indīgajam krupim jāiejaucas ar savu ziņojumu?! Nu tad, bērniņ, pasaki pareizi, — ko gan tu tik ļaunu nodarīji, ka viņi tevi tūliņ iebāza šai cietumnieku uniformā? Tā viņi rīkojas tikai ar bandītu brūtēm, ja domā, ka civiltērpā tās varētu aizbēgt?! Bet, ja tu negribi, tad labāk ne. Es arī nelabprāt ļauju sevi piemuļķot, un, kad tu mānies, to es vienmēr uztveršu ...

Tā nu gadās, ka naktī starp pulksten vieniem un diviem, tieši tai laikā, kad Volfam šķiet, ka nu viņš galīgi izcīna savas dzīves lielo «uzvaru», arī Petra Lēdiga izstāsta vārda pēc gluži nepazīstamai vecīgai sievietei diezgan bēdīgo stāstu par savu cerību sabrukumu, ka viņa tagad dzīvē ir atkal gluži viena un patiesībā tā īsti nemaz nezina, kāpēc un kā tas notiek.

Vecā sieviete visu noklausās'gluži pacietīgi, pa reizei pamāj ar galvu, pa reizei spēcīgi purina to un runā:

— Jā, jā, pareizi! ... Kaut kas tāds notiek gan! — vai arī:

— Tas būtu reiz jāpastāsta mīļajam dievam, bet večuks pēdējos piecos gados arī ar darbiem pagalam apkrauts līdz apnikumam, ir jau arī vecs un vāji dzird ...

Bet, kad Petras stāstījums ir galā un viņa klusi raugās slimajā uz grīdas vai ari tikai skatās un nekā neredz, vai arī saskata savas dzīves drupas, kuru apmērus tā pa īstam sāk apzināties tikai tagad, kad viss izstāstīts, un patiesi vairs neizprot, kāpēc un kā, un par ko, un uz kurieni, — tad vecā sieviete viegli uzliek plaukstu viņai.uz rokas un saka:

— Bērniņ, tātad tevi sauc Petra, un viņš tevi vienmēr sauca par Pēteri?

— Jā, — Petra Lēdiga atbild diezgan bezcerīgi.

— Tad es arī saukšu tevi par Pēteri, lai gan viņš to nav pelnījis.

Un es esmu Krupasa kundze, Augļu ielā viņi saka: «Krupasa māte,» — un tā saki arī tu...

— Jā, — Petra atbild.

— Un tam, ko tu man stāstīji, es pat ticu, un tas ir vērtīgāk nekā tas, ja tev to sacītu pats policijas prezidenta kungs. Bet, ja tas tā ir, kā tu saki (un tas ir tā, to es redzu no tavas sejas), tad tu šodien vai rīt būsi jau atkal ārā ... jo ko gan tie var no tevis gribēt? It nekā tie nevar gribēt! Tu esi vesela, neesi gājusi puišus ķert, tavs vārds ir uz dēlīša dzimtsarakstā ... Tikai neaizmirsti tiem to pastāstīt, dzimtsaraksts tiem vienmēr vēl stipri no svara ...

— Jā, — Petra piekrīt.

— Nu, tātad šodien vai rīt tu tiksi ārā, un ko mugurā uzģērbt tie arī tev sadabūs no sociālās apgādes.. . Tātad ārā tu būsi... un ko tad tu darīsi?

Pctra neziņā parausta plecus, bet tagad viņa jau visai uzmanīgi uzlūko runātāju.

— Jā, tas ir jautājums. Viss cits ir nieki, bērniņ. Domāt par bijušo, skumt un nožēlot... tas viss ir nieki. Ko tu darīsi, kad izkļūsi ārā ... lūk, tas ir jautājums!

— Protams, — Petra piekrīt.

— Saosties gāzi vai ielēkt kanālā tev arī neder, pēc tādas tu nemaz neizskaties, un to mazo dzīvībiņu tu arī gribētu sagaidīt; vai ne?

— *To es gribu! — Petra apņēmīgi nosaka.

— Un kā tad ir ar tām kurpēm? — Krupasa māte apvaicājas. — Vai gribi sākt atkal ar tām?

— Es taču vairs nedabūšu darbu, — Petra atbild. — Par pēdējo laiku man nav apliecības, un pēdējo vietu es atstāju negaidot. Tur vēl atrodas visi mani dokumenti, es taču jums stāstīju, ka ar Volfu tas notika tik pēkšņi...

— Es zinu, es zinu, — Krupasa kundze apstiprina. — Savus dokumentus tu vēl paņemsi, dokumenti noder vienmēr. Tātad ar kurpēm vairs nekas nesanāk, un, ja arī sanāktu, tad ar to taču nepietiks visam, un atkal varētu sākties tas, kas bija senāk, un vai tieši to tagad tu gribētu?

— Nē, nē, — Petra steidzīgi saka.

— Nē, protams, ne, to taču ne. To jau sacīju tikai tāpat vien. Un tagad tur vēl viena lieta, bērniņ ... Vai zini ko, bērniņ, es labāk saukšu tevi par bērniņu, nevis par Pēteri; kad gribu teikt Pēteris, mana mēle tūliņ mežģās. Tātad, bērniņ, tev ir draugs, kā tad tagad paliek ar to?

— Viņš taču neatnāca.

— Tā ir, tur tev taisnība. Un laikam gan vairs arī nenāks. Domās, ka par to spēlēšanu viņam var rasties nepatikšanas, ja viņš poli-

cijā par tevi pa īstam apvaicātos, un varbūt viņš ari domā, ka tu pati vairs negribi viņu ...

— Tā Volfs nedomā!

— Tātad viņš tā nedomā, ari labi, — Krupasa kundze paklausīgi piekrīt. — Viņš taču var būt tieši tik smalks kavalieris, kā tu stāsti, tur es nesaku ne vārda, un tomēr viņš neatnāk. Vīrieši nu reiz tādi ir. Vai tu gribi viņu tagad uzmeklēt?

— Nē, — Petra saka. — Meklēt gan ne ...

— Un ja nu viņš rit atnāk un apmeklē tevi?

Vecā sieviete uzmet ātru, tumšu skatienu meitenei. Tā redz, ka Petra

pieceļas un soļo šurp un turp, un tagad pat apstājas, un šķiet, ka viņa klausās, kas notiek cietumā ārpus kameras sienām. Tad meitene neapmierināti papurina galvu un atkal soļo šurp un turp. Paliek stāvam pie sienas, atbalsta galvu pret ķieģeļu mūri un stāv tā ilgi ilgi.

— Tā tas ir, — Krupasa kundze beidzot pārtrauc klusumu. — Pie durvīm pieklauvē.vahtmeistars un saka: «Lēdiga, nāciet līdzi, jums apmeklētājs!» Un tad tu seko viņam tāda, kāda esi, tupelēs un savā zilajā cietumnieka uniformā. Un tad tu nokļūsti kādā istabā, pa vidu tai koka nožogojums, viņš stāv vienā pusē, smalks, švītīgi ģērbies, un tu otrā pusē, cietumnieka uniformā, un vidū sēž vahtmeistars un uzmana tevi. Un tad jūs sarunājaties, un, kad vahtmeistars saka: «Laiks ir pagājis,» — tad viņš atkal iziet ārā brīvībā un tu atkal dodies atpakaļ savā kamerā ... *

Petra sen jau pagriezusies pret runātāju, un bālā seja saspringti veras vecajā sievietē. Kad tā vairs nerunā, Petras lūpas sakustas, it kā viņa gribētu kaut ko sacīt, kaut ko jautāt, bet nekā nesaka, nekā nejautā.

— Jā, cietumnieciņ, — Krupasa kundze pēkšņi ierunājas cietā, dusmīgā balsī, — nu saki man tikai, ko gan tu tādu esi nodarījusi, ka tev atkal jāvelkas uz kameru?! Un ko tad tik slavējamu ir izdarījis viņš, ka drīkst atkal iet, kur grib?!

Kamerā ir pavisam klusu. Beidzot Petra pārvar sevi un saka:

— Viņu taču nevar par to vainot.. .

— Nē-ē! — vecā triumfēdama izsaucas. — Par to viņu nevar vainot, ka tu vienmēr biji badā, ka tev caurām naktīm bija jāgaida, ka viņš aizlaida tavas drēbes, un, ja tev būtu drēbes, tu vispār nebūtu šeit. Par to viņu nevar vainot! Kārtis jaucot, viņš taču nodeldējis ķepām ādu, bijis gan varen čakls naktsstrādnieks!

Petra grib kaut ko sacīt.

— Klusē! — vecā kliedz. — No šīs kaites es tevi izārstēšu! Tu taču esi galīgi dumja! Sava izprieca viņam bija ar tevi, un, kad pārgāja kāre pēc šīs izpriecas, viņš laidās lapās un domāja: tagad vienu

citu filmu, lai tā pirmā filma gādā pati par sevi! Kaut kas tāds man patīk, to tev gan saku, man par to vārās žults! Vai tad tev, meitēn, vairs nav ne kripatiņas lepnuma, ka gribi stāvēt apmeklētāju istabā kā tāds prīmulas pods ar rožaina zīdpapīra lenti un gribi sagaidīt viņu starojošām acīm . . . tikai tāpēc vien, ka viņš tomēr nāk tevi apmeklēt! Vai tad tā ir laulība, es tev prasu, vai tad tas ir biedriskums?! Un arī draudzība taču ne?! Es tev saku — tā ir tikai valstīšanās pa gultu! Kaunies ar, meitēn!

Petra stāv kamerā gluži klusa un bāla. Viss viņas ķermenis dreb. Tā viņai gan nekad vēl nav atvērtas acis, nav pateikts tik daudz rūgta, šādā gaismā viņa nekad vēl nav skatījusi savas attiecības ar Volfu. Visi plīvuri, ko pārsegusi mīla, ir norauti. «Rimsties!» viņa vēlētos saukt, bet nesauc.

— Var jau būt, — Krupasa kundze turpina miermīlīgāk, — ka viņš ir, kā tu saki, pavisam labs cilvēks. Tu saki, viņš rūpējas par tavu izglītību... Nu labi, lai viņš to dara, ja tas viņam patīk. Labāk gan būtu, ja viņš rūpētos par tavu sirdi un kuņģi, bet tas prasa vairāk gudrības nekā grāmatas. Labs cilvēks, tu saki. Bet, bērniņ, tas taču nav īsts cilvēks, tas Varbūt kādreiz vēl kļūs par tādu! Kas gultā ir vīrietis, tas vēl ne tuvu nav īsts vīrietis, tur tu vari vecai sievai ticēt. To jūs, jaunās meitenes, tikai tā iedomājaties! Un, ja tu ar viņu tā turpināsi, vienmēr ar lutināšanu un gatavu padevību darīt, ko viņš grib, un piedevās pie visa ir vēl ari māte ar krietni biezu naudas žūksni... tad no tāda nekad arī neiznāks īsts cilvēks, bet tu paliksi par mēslu kaudzi, dievs, piedod man par maniem vārdiem!

Aiz piepūles un niknuma vecīte elš pa īstam, atkal un atkal viņas skatieni trāpa Petru, kas bāla un klusa stāv pie sienas.

Tagad Krupasa kundze runā jau mierīgāk:

— Es jau nemaz neprasu, lai tu ar viņu vispār nekad vairs neredzētos. Tikai tagad kādu brīdi ļauj, lai viņš viens pats tiek galā ar sevi. Tu vari taču nogaidīt vienu gadu vai manis pēc ari tikai pusgadu (es nemaz tāda neesmu!), ko viņš darīs. Vai viņš vēl ies tai spēļu ellē . .. Tad ir slikti! Vai varbūt palīdīs zem mātes spārna ... vēl ļaunāk! Vai varbūt saliekas kopā ar citu... Nu, tad viņš par tevi nekad nav ari tā pa īstam domājis. Varbūt viņš sāk kaut ko prātīgu strādāt...

— Bet man taču viņam vismaz jāpasaka, kas ar mani noticis, vai arī jāaizraksta, — Petra lūdzas.

— Kāpēc? Ko tad līdz sacīt vai rakstīt? Viņš taču tevi ir redzējis veselu gadu ik dienas, un, ja tad tevi vēl nepazīst, tad tur nelīdz nekāda rakstīšana. Un viņš taču var pajautāt iecirknī. Tie jau pastāstīs, ka tu esi šeit, tur jau tādas lietas neglabā kā noslēpumu. Un, ja

viņš uzmeklēs tevi šeit. .. manis pēc lai nāk, tad noej lejā un pasak' viņam: tā un tā, mans mī|ais, vieglprātīgais zēn, es vispirms gribu sevi pārbaudīt, un tev arī vispirms jāpārbauda sevi.. . Un bez tam man būs bērns, nesaki tikai: mums būs bērns... Tas būs tev, un tev tas arī jāpatur, un es vēlētos, lai bērnam būtu īsts cilvēks par tēvu, kas savējiem var sagādāt kādu kumosu, saproti, kaut ko ēdamu, lai nav jākar zobi vadzī, lai cilvēkam ņav jāpakrīt tieši uz ielas, kā tas bija ar tevi, tu saproti. ..

— Krupasa māt! — Petra lūdzas, jo vecā sieva jau atkal iekaist dusmās.

— Nu jā, bērniņ, — viņa ducina, — to tu drīksti viņam mierīgi sacīt, tāpēc vien jau nu viņš nenosirmos, kaut kas tāds vīrietim kādreiz jādzird, tas nāk tikai par labu . . .

— Jā, — Petra saka, — un ko es to pusgadu darīšu?

— Redzi, bērniņ, — Krupasa iepriecināta saka, — šovakar tas ir pirmais prātīgais vārds no tevis. Un tagad apsēdies tā labi ērti šeit blakus man uz gultas, tā dullā kaza laikam jau iemigusi, un tagad parunāsimies tā pa īstam. Par vīriešiem vispār vairs nerunāsim, īstai sievietei vispār nevajadzētu par vīriešiem tik daudz runāt, tā tie tikai nezin ko iedomājas, un tik svarīgi tie nemaz nav ... Ko tu tai vienā gadā darīsi? To es tev tūliņ sacīšu: tu aizvietosi mani!

— Ak! — Petra mazliet vīlusies iesaucas.

PETRA KĻOST PAR KRUPASA KUNDZES VIETNIECI

— Jā, tu saki «ak!», — vecā Krupasa kundze runā pavisam laipni un ievaidēdamās pārliek vienu kāju pāri otrai, un tā kjūst redzams, ka viņa Valkā ne tikvien visai nemoderni garus, krokotus svārkus (un zem svārkiem ir vēl pat apakšsvārki), bet gan arī neiedomājami biezas, pašadītas vilnas zeķes — tagad, pašā vasaras karstumā.

— Tu, bērniņ, saki «ak!», un tev ir taisnība! Jo kā gan lai tik glīts, jauns skuķēns aizvieto tādu vecu žagaru slotu kā mani, un es arī izskatos kā veca, pikta dunckotāja un miega pūznis, vai ne?!

Petra samulsusi, taču smiedamās purina galvu.

— Bet tev tomēr nav taisnība, bērniņ! Un kāpēc tev nav taisnība? Tāpēc, ka tu toreiz, kad ar kurpēm ņēmies, esi rakstījusi kases čekus un māki rēķināt un tev pierē ir acis, kas arī izprot, ko redz. To es taču tūliņ nomanīju, tiklīdz tu ienāci šeit, kamerā; paskaties tikai, es sev teicu, beidzot atkal reiz viena, kam ir redzīgas acis, nevis šādas

tādas blisenes kā tām mūsdienu telēm: skatās visur un neredz nekur nekā ...

— Vai man patiesi ir tādas acis? — Petra ziņkārīgi jautā, jo spogulis viņu vēl nav pavedinājis uz domām, ka viņai varētu būt citādas acis nekā pārējiem, un Volfgangs Pagels arī nav vēl to sacījis, lai gan viņas acu skatiens viņam šad un tad jau bijis jāizjūt.

— Tā ir, ja es tev saku! — Krupasa paskaidro. — Acis es iepazinu Augju ielā, kur nodarbinu kādus piecdesmit sešdesmit cilvēkus, un visi man melo ar muti, bet ar acīm melot viņi tomēr nespēj! Un es sēžu te, šai nožēlojamā blakšu midzenī, lauzu ,galvu un domāju un domāju, kas man šoreiz tiks, un man gribētos cerēt uz trim mēnešiem, bet gan jau tur iznāks vesels pusgads. Killihs arī apgalvo, ka pusgads, un Killihs maldās reti, un viņam tas jāzina, jo viņš ir mans aizstāvis tieslietās. . .

Petra mazliet jautājoši paskatās viņā, bet vecā enerģiski pamāj ar galvu un saka:

— Tas viss vēl nāks. Tu visu savā laikā uzzināsi, bērniņ. Un, kā tu pirmīt sacīji «ak!», tā vari pēc tam sacīt «nē-ē», par to es neuztraukšos. Bet tu jau to neteiksi. . .

Viņa izskatās tik pašpārliecināta, tik enerģiska un turklāt arī labsirdīga, ka Petrai patiešām zūd visas aizdomas, kas rodas, ja cilvēks redz tik dievbijīgu padevību cietumsodam.

Taču Krupasa kundze turpina:

— Un tātad es te sēžu un domāju: seši mēneši tuptūzī vienā ziņā ir diezgan labi, atpūsties atkal reiz tomēr vajag. . . Bet kas notiks ar veikalu, turklāt vēl šajos laikos? Randolfs ir uzticams, bet rēķināšanā vājš, un tagad, kur mazākais nieks jau maksā miljonus, un tad vienīgi uz tāfeles ar krītu... Tas neiet, bērniņ, to tu arī pati saproti!

Petra piekrītoši pamāj ar galvu, gluži tā, kā to vēlas Krupasa kundze, lai gan vēl nekā skaidri nesaprot.

— Jā, tā nu es te sēžu un lauzu galvu par vietnieku, kas gan ir skaists vārds, bet tie visi zog kā izsalkuši kraukļi un neviens nedomā par veco sievu cietumā. Un tad tu, bērniņ, ienāc pie mums, un es redzu tevi un tavas acis. Un es redzu, kas starp jums abām notiek, un dzirdu, ko tā tev pārmet... Un tad uzbrukums man, matu plēšana un tad ievīstīšana segās. .. Un, ko tu darīji, to padarīji kārtīgi, bez dusmām un tomēr ne tā kā pestīšanas armija . . .

Petra s. ž pavisam klusa, un viņas seja nekā neizpauž. Taču ikvienam cilvēkam tas ir gandarījums, ja viņa darbs rod mazliet atzinības, un no dzīves izstumtam, pagrūstam cilvēkam mazliet atzinības ir sevišķs gandarījums.

— Jā, tad es domāju, tā ir īsta, tā būtu kā radīta tev. Bet tā, protams, ir iebāzta arestanta drēbēs, to jau tev nedabūt. Sīs domas, Kru-pasa māt, met pie malas! Tā vēl te lāpīs savu kreklu, kad tu jau sen būsi atkal ārā . . . Un tad es dzirdu tavu stāstu un domāju, ka brīnums tomēr ir noticis, šis bērns tev ir atsūtīts tieši no debesīm tagad, kad esi no visiem pamesta ...

— Krupasa māt! — Petra saka jau otru reizi.

— Nu jā, protams, Krupasa māte, kā gan citādi? — vecā līksmi iesaucas un spēcīgi uzsit Petrai pa ceļgalu. — Es tevi pirmīt krietni vien sarūgtināju, vai ne?! Nu, nekas, tas kaulus nelauž. Man jaunībā bija daudz rūgtuma jāpacieš un vēlāk arī, cik tik uziet... Zēni krita karā, mans vecais aiz grūtsirdības pakārās. Taču ne pie manis Augļu ielā, tad viņš jau bija Dalldorfā, ko tagad dēvē par Vitenavu... Lai jau, es sev teicu, rūgta dzīve padara jautru...

Vecīte paliecas uz priekšu, ļoti kuplo uzacu aizēnotas Petrā raugās vērīgas acis.

— Bet, bērniņ, ļoti jautra es nu arī neesmu, to jau tu saproti. Es jau tikai tāda izskatos, manuprāt, viss uzņēmums ir diezgan nožēlojams .. .

Petra, pilnīgi piekrizdama, pamāj ar galvu, un viņai ir gluži skaidrs, ka ar uzņēmumu nav domāts policijas prezidijs Aleksandra laukumā.

Viņa pilnīgi saprot Krupasa mātes nostāju, ka dzīvi var redzēt diezgan nožēlojamu un tomēr nenokārt galvu. Petrai pašai ir taču diezgan līdzīga nostāja, un, kad cilvēks atklāj otrā cilvēkā kaut ko radniecisku, viņš aizvien jūtas iepriecināts.

— Tā gan... Bet visam par spīti es tomēr vēl vadu uzņēmumu, tas mani uztur mundru. Un, kad cilvēks nesaglabā mundrumu un nero-sās, bērniņ, tad tās ir beigas, tad tu jau sapūsti, vēl dzīva esot. Un, tā kā tu to darīji — vienmēr tupēji mēbelētā istabā un šo mēbelēto kaktu vecajai saimniecei varbūt kādreiz grīdu uzmazgāji, — tā, meitiņ, nav nekāda dzīve, tā savas dienas vadot, ikvienai uznāks apstulbums un grūtsirdība .. .

Un Petra atkal pamāj ar galvu, un viņa atkal piekrīt, ka Krupasa kundzei ir pilnīgi taisnība un ka nav nekādi vairs iespējams atgriezties vecajā dzīvē pie Podiņmadāmas. Tagad viņa labprāt vēlētos tikai uzzināt, kas gan tas par darbu, kurš Krupasa kundzi uzturējis tik spirgtu un mundru, un Petra no visas sirds vēlas, lai tas būtu kārtīgs darbs, par ko nav jākaunas.

Un te nu Krupasa kundze jau turpina:

— Un tagad, bērniņ, es gribu tev arī pasacīt, kas ir mans uzņēmums. Un, ja arī ļaudis par to rauc degunu un saka: «Tas smird! ...» — tas tomēr ir labs uzņēmums! Un ar cietumu tam nav

nekādu darīšanu, jo tas ir godīgs uzņēmums ... Ar cietumu darīšanas iznāk tikai manai muļķībai, • es, redzi, esmu kārs cilvēks — naudas kārs cilvēks. Es nevaru šo kāri apvaldīt un simtiem reižu saku sev: «Met to visu pie malas, Auguste (mans vārds gan ir Auguste, bet es tajā nesaucos), met to pie malas, tu arī tāpat nopelni pietiekami, atsakies uz visiem laikiem ...» Bet es nevaru! Un tad es iekrītu ... Sī jau trešā reize! Un Killihs taču teica, ka šoreiz tas man maksāšot pusgadu.

Tagad viņa sēž pagalam sabrukusi, šī naudas kārā Krupasa kundze, un Petra noprot, ka pirmītējā runa par sešiem atpūtas mēnešiem bijusi tikai mānīšanās, ka Krupasa "kundze it nemaz nav tik aukstasinīga un rūdīta, gluži pretēji, viņai ir ellišķīgas bailes no šiem sešiem mēnešiem cietumā. Petra labprāt pateiktu vecajai sievai kaut ko mierinājumam, bet vēl aizvien nezina, par ko īsti vecā runā. Viņai nav arī nekāda priekšstata par Krupasa kundzes ienesīgo, bet nelabi smakojošo uzņēmumu, kas tomēr esot kārtīgs un godīgs.

Tā nu Petra Lēdiga labāk klusē un gaida. Pēc brīža Krupasa kundze atkal saņemas un, gandrīz vai nevainīgi smaidot, saka:

— Ak dievs, tā nu atkal ir... sēžu te un pūšu bēdu taurē. Taču tā jau iet, kad lielās ar dzīvotprieku un tamlīdzīgi. Bet nu tu, bērniņ, paklausies! Vai tu zini, kas ir otrreizējo izejvielu uzņēmums?

Petra mazliet pamāj ar galvu un iedomājas sasmakušu, smirdošu pagrabu.

— Redzi, bērniņ, tāds man ir, un tu nemaz nerauc degunu, tas ir ienesīgs uzņēmums, un no tā var dzīvot, un tur nav jācieš uzdzīves kāro veču nekaunība. Vecs papīrs un -veca dzelzs, kauli un lupatas, un arī ādas man ir... Bet ne jau tā ar maziem rokas ratiņiem un no atkritumu izgāztuvēm, nē, man ir liels pagalms, smagais auto, un man strādā seši strādnieki. Un arī vēl Randolfs, tas ir mans noliktavas pārzinis; tas gan vēl iemet, bet viņš ir goda vīrs, kā jau tev stāstīju. Un tad tie ļautiņi nāk pie manis, katru dienu savi piecdesmit sešdesmit rokas ratiņi. Es maksāju, kā pienākas, un to viņi zina, ka Krupasa māte aprēķina pareizas cenas. Un tagad vispār to pārdevēju rodas ar katru dienu vairāk, katrs pelnās ar rokas ratiņiem, -jo darba ir aizvien mazāk ...

— Bet, Krupasa māt, man taču nav par visu to ne mazākās sajēgas! — Petra bikli iebilst.

— Mīļo meitēn, tas nav arī vajadzīgs. Randolfs zina visu un prot visu, viņš tikai neprot rēķināt un mīl iemest. Tu rēķināsi, tu visu pierakstīsi, un naudu izmaksāsi arī tu, un šinī ziņā, bērniņ, es dāvāju tev lielu uzticību, bet gan jau viss saskanēs. Un vakaros tu piezvani vērptuvēm un fabrikām, cik tās maksā par šo un par to, katrai vietai

ir sava vajadzība, es tev vēl pateikšu telefonus un darbinieku vārdus, un pēc šīm ziņām tu maksā, pavisam droši maksā. Un tad ar smago auto uz fabriku, nodod kravu, un tad saņem naudu, un papīru mēs aizsūtām, kad ir sakrājies veselam vagonam. Randolfs tev visu izskaidros. Tad atkal būs nauda. Un, kad tu, bērniņ, saņem naudu, tad rodas laba oma, un pašreiz, kur dolāra kurss aizvien kāpj, tirgoties taču var jebkurš bērns . ..

Petra raugās vecajā kundzē, redz tās dedzību, starojošās acis, un pēkšņi viņai šķiet, ka tas viss nemaz vairs tik neiespējami nav.

Tas taču ir darbs... un kaut arī smirdošas lupatas?! Tas ir kaut kas reāls, gandrīz vai droša nākotne.

Bet tad viņai atkal iešaujas prātā, ka Krupasa kundze taču sēž cietumā, un tātad ir jābūt kādam āķim ar šo uzņēmumu, un viņas prieks atkal klusītiņām pagaist.

Taču vecā sieva joprojām runā, un teiktie vārdi iekvēlina prieku no jauna.

— Un nedomā, — viņa^saka, — ja es tirgojos ar utilprecēm, ka tad uzņēmuma vadīšanā būtu nekārtības. Viss notiek pareizi un solīdi. Uzņēmuma grāmatas ir kārtībā, strīdiņi ar finansu nodaļu ne vairāk kā visiem. Un pagalmā mājiņa kā konfekte, kā no skatloga izņemta, ar puķēm un lapeni, gluži kā tas piederas. Apakšā dzīvo Randolfs, un augšā es, trīs istabas, vanna un virtuve ... Pirmklasīgi! Un Randolfiene vāra man ēst un vārīs arī tev. Es ēdu labprāt... un šī negatavo slikti! ... Un es nodomāju, tu dzīvosi manā dzīvoklī un gulēsi manā gultā, un mazgāsies vannas istabā . .. Bet vannā tu nemazgājies, tai var izdrupt emalja vai rasties švīkas, ar emalju es vienīgā mākm apieties. Tas tev svēti jāapsola, ka tu vannu man neaiztiec! ... Tik netīra tu jau arī nemaz nebūsi, ka jāmērcējas vannā, — netīros darbus padarīs Randolfs un pārējie strādnieki...

Petra atkal pamāj ar galvu un tagad viņa jau ļoti labprāt vēlētos, lai pārrunātais arī kļūtu par īstenību, bet paliek taču vēl viena neskaidrība, viens jautājums.

— Un rīt agri runas stundās atnāks šeit Killibs, mans aizstāvis tieslietās, un tas ir slīpēts zellis, tas tev, bērniņ, jāzina! Tam es teikšu: «Killih, Killiha kungs, advokāta Killiha kungs ... rīt vai parīt vai pat šodien runas stundās pie jums aizies viena, viņu sauc — Petra Lēdiga, tā ir man vietniece. Neskatieties, kas viņai mugurā, tas ir no sociālās apgādes vai labdarības biedrības, bet skatieties viņai sejā, ja tā mani piemānīs, Killih, tad es vairs neticu nevienam cilvēkam visā pasaulē, pat sev ne un jums, Killiha kungs, jau nepavisam ne ...»

— Krupasa māt! — Petra saka, uzliek roku uz vecītes rokas un

ir stingri pārliecināta, ka Krupasa mātes noziegums patiesi nevar būt nekāds smagais.

— Nu, ko tad vel, manu meitēn?! Ko tad, ko tad?! Tā taču ir! Un tad Killihs brauks ar tevi pie Randolfa un sacīs viņam, ka tu esi tas pats, kas es, tu kārtosi naudas lietas, dosi rīkojumus, apmetīsies manā dzīvoklī, saņemsi ēdienu un pavēlēsi tāpat kā es; un tu nopērc sev vajadzīgās drēbes, veļu un citu nepieciešamo. Un pilsētas bankā, kur man ir konts, tu arī varēsi parakstīties om saņemt naudu kā es, to visu Killihs nokārtos . ..

— Bet Krupasa māt...

— Nu, kas tad vēl? Ēdienu tu dabūsi, apģērbu dabūsi, dzīvokli dabūsi un arī savu bērnu vari sagaidīt pie manis (bet tad, cerams, es būšu jau atkal ārā), tikai vienu tu nedabūsi: algu tu nedabūsi, naudu tu nedabūsi. Un kāpēc gan ne? Tāpēc, ka tu visu atdod viņam! Tik apmāta tu esi, to es skaidri zinu, pati taču esmu sieviete. Vajag viņam tikai atnākt un paskatīties uz tevi ar uzticīga suņa acīm, un tu atdosi viņam visu, kas tev ir. Bet to, kas nav tavs, proti, manu naudu, — to tu viņam nedosi... Šinī ziņā es tevi arī jau pazīstu! Tāpēc tu nesaņemsi algu, ne jau manas sīkmanības pēc! Un nu saki, bērniņ, — vai tu esi ar mieru vai arī neesi ar mieru?

— Jā, Krupasa māt, protams, esmu ar mieru. Bet ir taču vēl viens jautājums, jautājums par ...

— Kāds jautājums?! Netaisi man te muļķības, meitēn! Ar to puisi? Par to puisi mēs vairāk nerunāsim, tam vēl jāpierāda, ka ir īsts puisis!

— Nē jel, jūsu gadījums, Krupasa māt, jūsu ...

— Kas — mans gadījums?! Bērniņ, es taču visu tev pastāstīju,'* un ja tev ar to nepietiek . ..

— Nē jel, bet jūsu gadījums, tas notikums, kāpēc jūs esat šeit! — Petra izsaucas. — Notikpms, par kuru jūs, Krupasa māt, gribot nosēdēt veselu pusgadu!

— Es lai to gribētu! Tev nu gan, meitēn, ir bērna prāts!! Kā tu izproti manu vēlēšanos, par to man patiesi jāsmejas! ... Tātad klausies: tas gadījums uz tevi it nemaz neattiecas, ar to tev nav nekādu darīšanu, un ar uzņēmumu tam arī nav nekāda sakara, tur vainīga tikai mana alkatība. Redzi: kad šķirojam lupatas, es parasti uzmanu, lai linu lupatās neiejauktos kaut kas no kokvilnas, jo lins ir dārgs un kokvilna ir lēta, to tu taču saproti?

— Jā, — Petra apstiprina.

— Nu tātad! — vecā apmierināti runā. — Gudra galviņa saprot visu. Un, kā es tur tā stāvu un lupatas lido pa gaisu, tā mans kārais kraukļa skatiens pamana tajās kaut ko mirdzošu. Es neuzkrītoši piezo-gos klāt un tur, starp 'lupatām, ieraugu īstu frakas kreklu, un tas

stulbenis, kas to aizsviedis, — tas taču .priekšā, elsiņā, atstājis trīs dimanta podziņas! ... Bet droši vien tā 'bijusi šā stulbeņa kalpone, kas gribējusi ar linu lupatām tikt mazliet pie naudas (tā šodien dara daudzi, jo algas visam nepietiek). Es tūliņ redzu, ka tie nav nekādi stikliņi, bet .gan īsti briljanti un nekādi mazie! Nu es izliekos tos neredzam, bet pa kluso šos nieciņus izņemu un pievācu. Un tad mājās priecājos. Neparasti ... bet es tāda esmu, jūsmoju par kaut ko tādu, sevišķi tad, kad tas nekā nav maksājis, es varu priecāties kā bērns! Es zinu, ka nedrīkstu, esmu taču divi reizes par to jau iekritusi, bet nespēju šo kāri pārvarēt. Aizvien drošinu, sevi: neviens nav redzējis, nedod iestādei, tā tev arī būs savs prieks . ..

Viņa raugās Petrā, un Petra raugās vecajā sievietē, un Petra izjūt lielu atvieglojumu, bet Krupasa kundze izskatās visai norūpējusies.

— Un tā, bērniņ, ir mana nekrietnā īpašība, ka nekādi netieku no tās kāres va|ā. Aiz dusmām, ka nespēju to pievārēt, es kādreiz dabūšu galu. Killihs arī man saka: «Kam jums tas vajadzīgs, Krupasa kundze? Jūs taču esat bagāta, varat nopirkt vai veselu tūti ar šādām briljanta pogām, metiet taču pie malas šādu niekošanos! ...» Un viņam ir taisnība, bet es nevaru! Es netieku ar šo kāri galā, netieku un netieku. Ko tu, bērniņ, darītu tādā gadījumā?

— Es tās nodotu attiecīgajai iestādei, *— Petra saka.

— Nodotu? Sīs skaistās pogas?! Kas par mujķību! — Viņa jau atkal iekarst, bet tūliņ apraujas. — Nu labi, nerunāsim vairs par to, arī bez visas runāšanas man pietiek par ko skaisties. Ko lai tur daudz vēl stāstu? Kāds no maniem ļaudīm būs taču to redzējis, paši jau viņi arī visi ir kārīgi, un krimiķis tūliņ klāt un izturas pavisam pieklājīgi. «Nu, Krupasa kundze, atkal reiz gadījusies maza atraduma piesavināšanās?» viņš saka un turklāt vēl ņirdz, tāds mērkaķis! «Varbūt jūs atkal to esat nolikusi spoguļa skapītī? Atveriet, parādiet!» Un es, stulbā vista, esmu pogas tur tiešām atkal ielikusi tāpat kā pēdējo reizi, kriminālpolicistam ir taisnība, un mērkaķis viņš nepavisam nav! Mērkaķis vienmēr esmu tikai es! Tā gan, kas nav piedzimis par noziedznieku, tas savā mūžā par tādu arī neizmācīsies!.

Krupasa sēž, domās nogrimusi, un Petra redz, ka viņa arī tagad vēl skumst par zaudētajām pogām, lai gan nupat atzina savu vainu un pārdzīvo bailes draudošo sešu mēnešu dēļ. Un Petrai gandrīz vai jāpasmaida par šo bērnišķīgo, neprātīgo veco sievieti. Bet tad Petra atceras Volfgangu Pagelu un, lai gan viņai gribētos tūliņ arī iebilst: «Tur taču ir kaut kas cits nekā pogas!» — viņa tomēr nodomā: «Varbūt tās ir tikai manas iedomas, ka tas ir kaut kas cits. Kas manai sirdij ir Volfs, tas Krupasa mātei ir pogas!»

Un tad viņai atkal iešaujas prātā, ka ar Volfu pagaidām viss ir

pagalam, un viņa domā par mājiņu otrreizējo izejvielu noliktavas laukumā, mājiņu viņa jau var iedomāties pa īstam (pie lapenes vijas augšup turku pupiņu stādi ugunssārtiem ziediem), un tagad viņa zina pavisam skaidri — nav vairs nekādas Podiņmadāmas, ne ari pārkurinātās istabas sētas mājā, nav vairs fabrikas pagrabstāvā, kur nemitīgi kauc grieztais skārds, nav vairs bezdarbīgās gaidīšanas, nav vairs drēbju trūkuma uzspiestā gultas režīma, nav vairs glaimīgās uzmanības parādīšanas, lai iegūtu pāris frančmaizīšu .. . Tagad ir tīrība, kārtība, plānveidīgi iedalīta diena darbam, ēdienlaikiem un atpūtai... Un šīs nākotnes izredze Petru tik spēcīgi pārliecina, ka viņa vai raud par šādu laimi. Viņa norij raudas vienreiz, norij otrreiz, bet tad atgūstas. Petra pieiet pie vecītes, sniedz tai roku un saka:

— Tātad, Krupasa māt, es gribu un turklāt visai labprāt! Un arī sirsnīgi pateicos jums!

STRĪDS AR VALUTAS VAMPĪRU

Ugu laiku, neaptverami ilgu laiku, gandrīz vai veselu stundu, rot-mistrs un viņa fānenjunkurs bija spēlējuši kopīgi. Viņi sarunājās čukstus, un, novērtējot spēles gaitu, Pagels uzklausīja rotmistra ierosinājumus un ievēroja tos vai arī neievēroja, gluži tā, kā pats gribēja.

Bumbiņa bija ripojusi un klabējusi, rats bija dūcis, krupjē bija saucis, steidzīgi vajadzēja pievākt naudu un steidzīgi izlikt no jauna. Laiks ritēja ātri, tas joņoja, vienmēr bija darbības aizpildīts ... Un tas vienīgais mirklis, kad bumbiņa uz kāda cauruma malas šķita kavējamies neziņā: krist vai skriet tālāk, — šis vienīgais mirklis, kad laiks un elpa, un sirds krūtīs šķita apstājamies, — šis vienīgais mirklis allaž izgaisa pārāk ātri.

Jaunais Pagels, kas ar aprēķinu un apvaldīti piedalījās spēlē, bija labs skolotājs fon Prakvica kungam: kamēr Pagels ar pāris pusvārdiem skaidroja laimesta izredzes, rotmistrs jau saprata, cik bezjēdzīgi, cik bērnišķīgi bija spēlējis pirmīt. Tagad, kad rotmistrs skaidrāk pārredzēja spēles laukumu un jau varēja spriest, ka bālais kungs ar plāno degunu un monokli acī, lai gan izskatījās tik apvaldīts, tomēr spēlēja kā auša, — tagad rotmistrs jau varēja dot prātīgākus ierosinājumus, kurus, kā jau teikts, eksfānenjunkurs bieži vien neievēroja.

Rotmistra mazliet sakaitinātais noskaņojums, vēlāk jau īsts sarūgtinājums, pamazām auga un auga. Jaunajam Pagelam spēlē bija mainīgi panākumi, visumā nedaudzās veiksmīgās likmes tomēr nevarēja atsvērt veselu virkni zaudējumu. Ja Pagels pats to varbūt neapzinājās, tad

rotmistrs gan manīja, kā fēnriham atkal un atkal bija jāpiegādā no mundiera kabatas spēļu mārku papildinājums. Jauneklim nebija nekāda pamata neievērot viņa — gados vecākā vīra un kādreizējā priekšnieka padomus! Jau reizes desmit rotmistram uz mēles biia vārdi: «Nu dariet beidzot vienreiz to, ko es jums saku! Tagad jūs jau atkal pazaudējāt!»

Ja rotmistrs šos teikumus atkal un atkal norija (gan ār lielu piepūli), tad ne jau tāpēc, ka galu galā jaunais Pagels ar savu naudu taču varēja spēlēt, kā pats gribēja. Pagels neapšaubāmi spēlēja pats ar savu naudu, rotmistrs bija tikai paciests skatītājs, kam trīs vai četras spēļu markas un diez vai kabatā vispār vēl turējās nauda. To fon Prakvica kungs visai skaidri apzinājās. Bet ne jau tas atturēja viņu izlietot priekšnieka tiesības un pavēlēt savam fānenjunkuram būt paklausīgam. īstais iemesls bija neskaidra, bet l>ai|pilna nojauta, ka niecīgais starpgadījums varētu pamudināt Pagelu pārtraukt spēli un doties uz mājām. Šāda varbūtība viņu gauži biedēja, tas bija ļaunākais, ko viņš spēja iedomāties, — nedrīkstēs vairs šeit sēdēt, nevarēs vairs novērot bumbiņas ripošanu, nedzirdēs krupjē balsi, kas beidzot, beidzot, varbūt jau pēc nākamā ripojuma, paziņos lielo laimestu. Sīs bažas, visai neskaidras un diezin vai maz apzinātas, bija īstais iemesls, kas aizvien no jauna apvaldīja karstgalvīgo rotmistru. Tomēr zināt jau nevarēja, cik ilgi viņa pastāvīgi augošo niknumu vēl spēs apvaldīt pat tik spēcīgs kavēklis. Strīds abu starpā bija nenovēršams. Taču izraisīties šis strīds, protams, izraisījās pavisam citādi, nekā to varēja paredzēt. t

Sī spēle valdzina un aizrauj, prasa no dalībniekiem pilnīgu uzmanību. Acs, kas kaut vai uz mirkli kļūst pavirša, ir jau tūlīt zaudējusi pārskatu. Kopsakars ir pārtrūcis, vairs nevar saprast, kāpēc dažiem markas krājas kaudzītēs, bet citu spēlētāju acīs manāma kaislības uguntiņa. Spēle ir nepielūdzams dievs: tikai tam, kas viņam pilnīgi atdodas, viņš dāvā visu debess svētlaimi, visu elles izmisumu. Tāpat kā visur, paviršos, remdenos izspļauj arī šeit.

Rotmistra nemitīgās pļāpāšanas dēļ Pagelam jau tā ir grūti koncentrēties nekļūdīgai spēlei. Bet tagad tieši pie viņa acu priekšā, kuras seko bumbiņas skrējienam, parādās maiga, visai sasmaržota un daudziem lētiem gredzeniem izrotāta sievietes roka, kas tur pirkstos pāris žetonu, un kāda balss pieglaimīgi lūdz:

— Redzi nu, mīlulīt, es tomēr tev atgādinu! Tagad liec āri uz manu laimi, kā tu man jau solīji!

Taču nu jaunā Pagela pacietība ir galā! Viņš satracināts apsviežas, skatiens ieurbjas mīlīgi smaidošajā Valūtas Vampīra sejā, un Pagels uzkliedz:

— Vācieties pie velna!

Neprātīgās dusmās Pagels gandrīz vai noslāpst.

Rotmistrs fon Prakvics no šī atgadījuma ir uztvēris vienīgi tik daudz — jauna, visai pievilcīga dāma gribēja piedalīties spēlē un varbūt mazliet neveikli sniedza savu likmi pāri fānenjunkura plecam, un par to Pagels viņai uzkliedza neiedomājami nepieklājīgi un ārkārtīgi apvainojoši.

Rotmistrs ienīst nepieklājību pret sievietēm, viņš pieskaras jaunā Pa-gela plecam un teic visai asi:

— Pagela kungs, jūs taču esat virsnieks! Tūliņ lūdziet dāmai piedošanu!

Krupjē galda viņā galā ne jau bez rūpēm vēro šo sadursmi.

Valūtas Vampīru viņš gan pazīst ļoti labi, bet par to, ka šai sievietei būtu kaut kādas īpašības, kas raksturotu viņu kā dāmu, — par to viņš tomēr nekā nezina.

Šādā aizliegto spēļu klubā kā nekā taču nevar pieļaut skaļu strīdu. Šeit, šajos rietumu kādreizējos visai kundziskajos īres namos, ir arī kaimiņi. Tepat blakus savā guļamistabā guļ laulāts pāris, šī dzīvokļa īpašnieki, kurus tikai inflācijas laika posts piespiedis nodot viesistabu šādam slēpjamam pasākumam. Tepat lejā, dežūrtelpā, sēž durvju sargs, kas gan ir saņēmis naudu kā drošu miega līdzekli, bet, kā teikts, jau saņēmis. Skaļš strīds liktu visiem ausīties, radītu bailes un aizdomas.

Tāpēc krupjē pamet brīdinošu, zināmu norādījumu paudēju skatienu abiem palīgiem. Un šie abi palīgi tūliņ jau steidzas uz cīņas lauku, viens pie Valūtas Vampīra, kam deguns ir gluži balts, un apslāpētā balsī pačukst: «Vallij, tikai netaisi mums mēslus!» — un tad skaļi saka: «Lūdzu, cienītā kundze, vēlaties krēslu?» Otrs spiežas cauri drūzmai pie dusmās piesarkušā Pagela, kas saniknots uzlēcis kājās, un tad viegli, bet neatturami attālina rotmistra roku no Pagela pleca, jo zina, ka saskaitušos vīrieti nekas tā nesatracina kā spēka pielietošana, lai to savaldītu. Tanī pašā mirklī viņš norūpējies pārdomā, vai šī smalkā sabiedrība nopeltu vai nekā neiebilstu pret vienu spēcīgu triecienu pa zodu, ja jaunais vīrietis apvalkātajā mundierī nenorimtos.

Krupjē pats arī labprāt uzstātos kā šķīrējtiesnesis, tikai nevar vēl atstāt spēļu galdu. Viņš pusbalsī lūdz spēlētājus paņemt atpakaļ savas likmes un nogaidīt, līdz tie kungi tur bus nokārtojuši savu mazo domstarpību. Vienlaikus viņš nemitīgi apsver, kurš no abiem strīdniekiem būs jāaizdzen prom. Vienam no abiem būs jāpazūd, tas jau nu ir skaidrs.

Krupjē priekšā galds tagad ir gandrīz vai tukšs, un viņš nupat grasās izpildīt savu nodomu, proti, jauno Pagelu (tā vārdu viņš, protams,

nezina) pieklājīgi vai ar varu, vienalga, 'kā, piedabūt spēles zāli atstāt, bet te saspīlētais stāvoklis negaidīti atslābst, diemžēl, diezgan neatbilstoši krupjē nodomiem.

Valūtas Vampīrs jeb, labāk sakot, Vallija, kas pirms stundas no kāda vēlu atnākuša spēlētāja patiešām ir nopirkusi pāris pulverīšu «sniega» un visu guvumu neprātīgi vienā paņēmienā iešņaukusi, — šī Vallija pilnīgi negaidīti, kā jau tas narkotiķiem raksturīgs, tagad grib niknajā Pagelā saskatīt tikai jocīgumu. Burvīgi jocīgs, debešķīgi jocīgs, tik jocīgs, ka vai jāiemīlas! Viņa locīdamās smejas par Pagela nemierīgajiem, niknumu paudošajiem žestiem, uzaicina apkārtstāvošos smieties līdz un rāda uz viņu ar pirkstu.

— Sis puikiņš, kad noskaities, taču ir pārāk salds! Mīlulīt, man tevi jānoskūpsta!

Un pat tad, kad Pagels neprātīgā niknumā, visai sabiedrībai dzirdot, nolamā viņu: «Nolādētā ielas meita!» — šie vārdi tikai kāpina viņas jautrību. Histēriskos smieklos gandrīz vai elsodama, viņa kliedz:

— Ne jau tev, manu dārgumiņ, ne jau tev! Tev nav par mani jāmaksā!

\ — Es taču teicu, ka triekšu tēv pa purnu! — Pagels kliedz un sit.

Viņa ieķērcās.

Sarunas tonis, veids, kā tie viens otru nolamā, sen jau pārliecinājis krupjē palīgu, ka belziens pa zodu būtu šeit tikpat labi noderīgs kā uz viņa ielas, Vedinga apkaimē. Arī viņš sit, bet, diemžēl, trāpa grīļojošos Valliju, kas tagad pēkšņi apklust un saļimst.

Tāpat kā fon Studmans, kas, balstīdams sienu, ir izklaidīgi un saīdzis smēķējis, tā arī krupjē nāk par vēlu. Valūtas Vampīrs jau guļ nesamaņā uz grīdas, seja tai pēkšņi izskatās pavisam dzeltena un smaila. Palīgs mēģina izskaidrot, kā tas viss noticis. Fon Prakvics sadrūmis stāv un dusmīgs koda lūpu.

Studmans diezgan diktatoriski jautā:

— Varbūt tagad mēs beidzot iesim?!!

Pagels strauji elpo, ir visai nobālis un, acīm redzot, neklausās rot-mistrā, kas viņam satraukti un asi pārmet nepiedienīgo izturēšanos.

Krupjē redz, ka šovakar viņa pasākums ir apdraudēts, ka grasās aiziet daudzi viesi un tieši elegantākie, maksātspējīgākie, kas piekrīt uzskatam, ka likumu drīkst gan pārkāpt, bet tikai ievērojot visas pieklājības formas. Pāris vārdiem viņš saviem ļaudīm ir pateicis visu: nesamaņā guļošo meiču ienes tumšā blakus istabā, dūkdama jau atkal griežas ripa, bumbiņa trokšņo un lēkā; zaļais tūks zem spuldzes abažūra atstaro gaismu maģiski, maigi, pavedinoši.

Krupjē runā dziedošā balsī:

— Šeit uz gaida vēl ir divas likmes;. . Varat likt galdā iemaksas.. . Divi kungi ir aizmirsuši savas likmes...

Daudzi atgriežas pie galda.

— Ejam taču! — fon Studmans vēlreiz nepacietīgi sauc. — Es jūs patiesi nesaprotu ...

Rotmistrs vērīgi un Jauni paskatās draugā, bet, kad Pagels, ne vārda neteicis, iziet pa durvīm, viņš seko.

Priekšnamā pie sava galdiņa sēž bēdīga izskata vahtmeistars. Rotmistrs makšķerē pa kabatu, izvelk divas vai trīs vēl palikušās spēļu markas, uzmet tās uz galda un sauc balsī, kurai būtu jāskan bezbēdīgi:

— Lūdzu! Ņemiet, draugs! Tas ir viss, kas man pieder!

Bēdīgais vahtmeistars lēnām pavērš augšup pret rotmistru savas apajās acis, vērīgi paskatās viņā, pakrata galvu un par šīm trim spēļu markām noliek uz galda trīs naudas zīmes.

Fon Studmana kungs ir pavēris durvis uz tumšajām kāpņu telpām un ausās, kas notiek lejā.

Vahtmeistars pie galdiņa ierunājas:

— Jums mirklīti jāpaciešas. Tūliņ iedegs gaismu. Viņš nupat nokāpa ar pāris kungiem.

Pagels bāls un pārguris stāv pie zaļganā garderobes spoguļa un izklaidīgi aplūko sevi. Viņš šķiet dzirdam bumbiņas klabēšanu spēļu istabā, tagad krupjē sauc, viņš skaidri dzird:

— Septiņpadsmit... Sarkans . . . Nepāris ...

Protams, sarkans, viņa krāsa. Viņa krāsa! Viņš tūliņ noies pa kāpnēm lejā, lai brauktu rotmistram līdzi uz laukiem, zālē tie liek likmes uz viņa krāsu, bet viņam pašam nekad vairs nespēlēt.

Balsī, kas liktu manīt, ka viss notikušais piedots un aizmirsts, bet kas tomēr skan diezgan dzēlīgi, rotmistrs saka:

— Pagel, jums taču arī vēl jāapmaina markas. Zēl tās atstāt!

Pagels tver kabatā un automātiski sagrābā visus žetonus saujā.

«Kāpēc tas puisis nenāk mūs izlaist?» viņš prāto. «Skaidrs, ka viņi

vēlētos, lai mes turpinātu spēli!»

Viņš mēģina kabatā ar pirkstiem saskaitīt spēļu markas.

«Ja būs septiņas vai trīspadsmit, es spēlēšu vēl pēdējo reizi. Es šodien tā pa īstam nemaz vēl neesmu spēlējis,» viņš domā dīvaini drūmā noskaņojumā.

Kabatā ir droši vien vairāk nekā trīspadsmit spēļu markas, Pagels nevar noteikt pareizo skaitu. Viņš izvelk no kabatas roku ar spēļu 'markām un sastop rotmistra skatienu. Šķiet, ka šis skatiens norāda uz durvīm un grib kaut ko sacīt.

«Tur taču nav ne septiņas, ne trīspadsmit,» Pagels skumji domā. «Man jāiet uz mājām!»

Pagelam iešaujas prātā, ka viņam māju vairs nav. Viņš skatās uz durvīm. Nekā nenojauzdams, fon Studmans ir izgājis kāpņu telpās un pusbalsī sauc kāpņu telpu apgaismotāju.

Pagels skatās uz žetoniem saujā, skaita tos. To ir septiņpadsmit. Septiņpadsmit! Viņa skaitlis!!

Sai acumirklī viņu pāršalc neaptverama laimes sajūta. Viņš ir uzvarējis... Lielā izdevība ir klāt! (Aк dzīve, brīnišķīgā, pārbagātā dzīve!)

Viņš pieiet pie rotmistra un, pametis skatienu pavērtajās durvīs uz kāpņu telpām, pusbalsī saka:

— Es vēl neiešu. Es spēlēšu.

Rotmistrs klusē. Tad pavisam aši pamirkšķina aci, it kā būtu kaut

kas iešāvies prātā.

Volfgangs pieiet pie spēļu mārku galdiņa, izvelk no kabatas vienu banknotu paciņu, tad otru un saka:

— Spēļu markas . .. par visu!

Kamēr saskaita un noskaita, viņš pievēršas turpat klusi stāvošajam rotmistram un sauc gandrīz vai triumfēdams:

— Es šovakar laimēšu veselu kapitālu! Es to zinu!

Rotmistrs lēni kustina galvu, it kā viņš arī to zinātu, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. 1

— Un jūs? — Pagels jautā.

— Man nav vairs naudas līdzi, — rotmistrs atbild. Sājos vārdos nepārprotami sadzirdama vainas apziņa, un, tos sacīdams, viņš gandrīz vai baiļu pārņemts skatās uz pavērtajām durvīm.

— Es varu jums izlīdzēt, spēlējiet patstāvīgi! — Pagels sniedz rotmistram naudas paciņu.

— Nē, nē, — rotmistrs atvairās. — Tas ir par daudz ... Es negribu tik daudz ...

(Sai mirklī neviens no abiem neatceras scēnu pie Lutera un Vēgnera, kur jaunais Pagels arī piedāvāja rotmistram naudu un ar nicinājumu un sašutumu tika noraidīts.)

— Ja patiešām gribat laimēt, — Pagels pārliecinoši paskaidro, — tad jābūt pietiekami lielam apgrozības kapitālam. To es zinu!

Rotmistrs atkal pamāj ar galvu. Tad lēnām paņem naudas paciņu.

Kad Studmans ienāk no kāpņu telpām atpakaļ priekšistabā, tā ir tukša.

— Kur palika abi kungi?

Vahtmeistars pamāj ar galvu uz spēļu istabas durvju pusi.

Fon Studmans nikni piecērt kāju. Viņš iet uz durvīm.

Bet tad apņēmīgi apgriežas un sadusmots nodomā: «Ne prātā nenāk! Neesmu viņa aukle! Lai gan viņam tā tiešām ļoti vajadzīga ...»

Fon Studmans tuvojas priekštelpas durvīm.

Viņam tieši blakus atveras kādas durvis, un iznāk sieviete, kas bija sākusi strīdu ar Pagelu.

— Vai jūs nepavadītu mani pa kāpnēm? — viņa neskanīgi, neskaidri jautā, it kā runātu miegā, it kā nebūtu pie pilnas samaņas. — Man ir slikti, es vēlētos tikt svaigā gaisā ...

Fon Studmans, mūžīgā aukle, piedāvā tai elkoni.

— Protams! Es jau pats arī gribēju iet.

Vahtmeistars paņem no garderobes sudrabpelēku apmetni un apliek to sievietei ap kailajiem pleciem.

Ne vārda nepārmijuši, abi kāpj lejup, sieviete smagi balstās uz Stud-mana rokas.

FON STUDMANA KLEJOJUMS TAKSOMETRĀ

Protams, ka glūniķis un tieši tas pats, kas pirmīt bija gaismojis kungiem ceļu pa kāpnēm augšup,' ir stāvējis lejā pie durvīm, tikai nav atsaucies. Tāpēc ka ikvienam spēlētājam, kas grib iet prom, jādod iespēja pamatīgi apdomāties.

Bet tagad, kad Studmans ar sievieti pie rokas parādās nama priekštelpā, kur no āra iespīd gāzes laternas gaisma, glūniķis viegli tiek galā arī ar šo situāciju. Valūtas Vampīru, šo Valliju, viņš pazīst, un tas, ka nauda un mīla bieži jo bieži pamīšus vai nu dejo kopēju riņķa deju vai spēlē «sunīšus», viņam arī nav nekas jauns.

— Auto? — viņš jautā, joviāli vīcina dzeramnaudai pavērto sauju un, pirms Studmans pagūst atbildēt, jau paskaidro: — Palieciet šeit! Es dabūšu kādu šurp no Vitenbergas laukuma.

Glūniķis tūliņ nozūd, un fon Studmanam pietiek laika pārdomāt, cik riskanta šāda situācija — stāvēt šeit, šī svešā nama tumšajā, neaizslēgtajā priekšnamā, ar svešu sievieti zem rokas. Augšā ir spēļu klubs . .. Un tagad vēl tikai jāierodas kādam Apsargāšanas un slēgšanas sabiedrības naktsdežurantam!

Viss ir atkal diezgan kļūmīgi sagadījies, un šī diena fon Studmanam patiesi sagādājuši kļūmīgu situāciju pārbagātu variāciju! Tā ir nolādēta dzīve, kāda jādzīvo šai laikā; cilvēks nekad nevar zināt, kas notiks nākamajās piecpadsmit minūtēs: vai tam, kas pašreiz ir svarīgs, tad būs vēl jebkāda vērtība?

Studmans no sirds priecājās, kad šorīt sastapa savu veco pulka biedru. Prakvics bija rīkojies apbrīnojami krietni, bez viņa iejaukšanās un piepalīdzības nekas par tādu slepenpadodmnieku Sreku nekad nebūtu nonācis līdz Studmana ausij, bet viņš tiktu aizraidīts ar diezgan lielu kaunu un negodu. Ļoti jauka bija arī izredze kopīgi ar Prakvicu atstāt šo elles dūksnāju un aiziet miera pilnajos laukos, — un tagad šis pats Prakvics sēž tur, augšā, un vismuļķīgākā veidā izkaisa vēja savu naudu un ir jau paspējis Studmanu nolamāt par bērnaukli! Viņam aukles nevajagot... patiesībā viņam tādas vajag un tūliņ, uz karstām pēdām!

Kad fon Studmans padomā, ka tie abi tagad atkal sēž spēļu istabā, kad atceras jaunā Pagela aplam biezās naudas paciņas, tad pavisam fkaidri redz pašu krupjē ar vanaga deguņu un plēsīgā putna skatienu un zina, ka viņam — vai nu viņš ir, vai nav aukle — tūliņ jāmetas pa kāpnēm augšup un jāizbeidz šī * pašnāvnieciskā niekošanās. Bet šī sieviete, šī nelaimīgā sieviete viņam pie rokas! Tā, šķiet, nav pie pilnas samaņas... pēc tik spēcīga sitiena nav, protams, nekāds brīnums! Viņa dreb, rausta fon Studmana roku, klabina zobus, atkal un atkal čukst kaut ko par «sniegu». Par «sniegu»! ... Tagad, kad ir smirdīgs, tveicīgs, sutīgs karstums, kas smacē nost! Skaidrs, ka Studmanam tūliņ jāiet augšā un jāatbrīvo draugs; protams, tikpat svarīgi ir vispirms nogādāt kaut kur drošībā»» šo sievieti, varbūt pie viņas radiem. Studmans labprāt gribētu uzzināt, kur viņa dzīvo, bet sieviete neievēro Studmana jautājumus, tikai vienreiz nelaipni atbild, lai liekot viņu mierā, viņa negribot un tāpēc neesot viņas dzīvokli ko meklēt!

Pa to laiku ārā pie durvīm piebrauc auto. Studmans nezina, vai tas ir viņam domātais. Glūniķis nerādās, sieviete čukst kaut ko par «sniegu», fon Studmans nevar izšķirties, ko darīt.

Beidzot glūniķis tomēr atstāj auto un ielavās nama ieejā.

— Es jūs lūdz piedošan, ka jums bij jāgaida. Man likās, gaiss nav tīrs. Jūs jau zināt... azartspēļu apkarošanas grupa liek okšķerēt spēļu klubus! Ierēdnīši nevienu nakti nevar mierīgi gulēt, ne jau mēnešalga tos padara tik jestrus, bet gan bads!

Viņš svilpo melodiju dziesmiņai: «Un mans miegs ir tik smags, un mans sapnis tik baigs ...»

— Nu jā, grāfa kungs, tagad tikai žigli šūpuļbričkā! Neaizmirstiet arī mani! Nu paldies! Ač, kur nauda, ko vecā nezina. Tā ... Un uz kurieni tagad, cienītā kundze?

Viņš gaida veltīgi.

Fon Studmans šaubīdamies paskatās uz sievieti, kas tepat blakus atslīgusi kaktā.

— Neblēņojies, Vallij! — glūniķis pēkšņi uzbrēc. — Kur tad tu tagad pārnakšņo?

Viņa murmina kaut ko par mierā likšanu.

Glūniķis saka šoferim:

— Tātad, brāl, rullē tik prom! Lejup pa Kūrfirstendammu! Tur viņa kļūs mundrāka . . .

Auto jau sāk ripot, kad Studmanam sanāk dusmas, ka nav izkāpis.

Vēlāk, pārdomājot notiekošo, viņam šķiet, ka viņi brauc jau stundām ilgi. Pa ielām uz vienu pusi, pa ielām uz otru pusi, pa tumšām ielām, gaismā mirdzošām ielām, tukšām ielām, ļaužu pārpilnām ielām. Sad un tad sieviete pieklauvē pie loga rūts, izkāpj, ieiet kādā lokālā vai sarunājas uz ielas ar kādu vīrieti...

Vēl lēnāk viņa atgriežas un saka šoferim:

— Tālāk!

Un auto brauc atkal. Sieviete šņukst, zobi viņai klab dzirdamāk, tad viņa sāk nesakarīgi kaut ko čukstēt it kā pati sev.

— .Kā, lūdzu? — fon Studmans jautā.

Taču viņa neatbild. Viņa vispār neliekas zinis par Studmanu, šai sievietei viņš nemaz neeksistē. Studmans sen jau varētu izkāpt un braukt atpakaļ uz spēļu klubu. Ja tomēr paliek sēžam, tad nevis viņas dēļ. Viņš nav tik noteikts sieviešu cienītājs kā rotmistrs fon Prakvics; Studmans ļoti labi zina, kam sēž blakus. Jā, tagad viņš arī zina, ir uzminējis, ko medī šī sieviete. Viņš .atceras, ka arī viesnīcā reiz tika runāts par šo «sniegu». Kāds viesnīcas kafejnīcas tualetu nomnieks pēkšņi bija sācis ar to tirgoties. So vīru, protams, aiztrieca, tik pretimnākoša savu viesu iegribām šai trakulīgajā laikā nav bijusi pat vismodernākā viesnīca, tomēr fon Studmans ieguva noderīgu informāciju.

Nē, ja viņš vēl vienmēr sēž, ja viņš vēl vienmēr brauc, ja reizi no reizes aizvien sasprindzinātāk gaida, vai sievietes vēlēšanās piepildīsies, tad tikai tāpēc, ka no šīs piepildīšanās ir atkarīga viņa izšķiršanās. Tiklīdz sieviete iegūtu meklēto, viņš izšķirtos, vai nu darīt tā, vai citādi. Viņš izšķirtos!

Glūniķa piezīme par to, ka kriminālpolicijā ir īpaša nodaļa, kas vajā spēļu klubus, pavedināja fon Studmanu domāt, ka vislabākais būtu piezvanīt šai nodaļai, un piesardzīga apvaicāšanās taksometra šoferim Studmanu iedrošināja tā rīkoties. Ierosināt policijā spēļu kluba likvidēšanu. Tas, ko viņš agrāk dzirdējis par šādiem notikumiem un ko tagad apstiprina šoferis, sakrīt — spēlētājiem tikpat kā nemaz nav ko -baidīties. Noskaidro viņu vārdus, sliktākajā gadījumā mazs brīdinājums — un viss! Bargi soda vienīgi laupītājputnus, šos izmantotājus, šos spēļu klubu īpašniekus. Un tas patiešām ir taisnīgi!

Atkal un atkal Studmans sev iegalvo, ka šis ir vislabākais atrisinājums.

«Kāda gan jēga man vēlreiz iet augšā!» viņš apsver vēl un vēl.

«Es tikai sanīdīšos ar Prakvicu, un viņš tieši par spīti turpinās spēlēšanu! Nē, nākamajā kafejnīcā piezvanīšu policijai! Es taču zinu, Pra'kvicam tā būtu visveselīgākā mācība ... Neko nīstamāku viņš nevar iedomāties kā durties citiem acīs, un, kad policija gribēs noskaidrot viņa personību, tad viņam zudīs pēdējais prieks spēlēt. Viņš vēl aizvien domā, ka atrodas virsnieku klubā, bet tie taču īsti blēži un krāpnieki... Tas viņu izārstēs!»

Itin neko, neviena vārda nevar iebilst pret šiem apsvērumiem, tie ir pareizi! Spēļu kluba īpašniekus sodīs, bet vieglprātīgo Prakvicu un jauno Pagelu, kas, šķiet, ir pilnīgi zaudējis pašsavaldīšanos, brīdinās. Un tomēr vēl aizvien fon Studmans cenšas rast spēku, lai izpildītu šo lēmumu. Kaut kas viņam liedz rīkoties pareizi, jo šoreiz pareizā rīcība ir nebiedriska. Draugam taču nelaiž virsū policiju, arī vislabākajā nolūkā ne. Viņš to pagaidām atliek, vispirms taču jāparūpējas par šo sievieti.

Studmans cerību pilns gaida viņu atnākam, bet meičai atkal nav veicies. Viņa ilgi sačukstas ar šoferi.

— Tas, jaunkundz, ir pārāk tālu, — Studmans dzird šoferi sakām. — Man ir maiņa.

Viņa čukst neatlaidīgāk, beidzot šoferis ir ar mieru.

— Bet, jaunkundz, ja tur atkal nebūs ...

Viņi brauc un brauc, šķiet, braucienam nav gala. Nomaļas, gandrīz vai tumšas ielas. Sasistas laternas, taupības dēļ deg tikai katra sestā vai pat astotā.

Sieviete blakus Studmanam automātiski čukst:

— Ak dievs... ak dievs... ak dievs... — bez apstājas un pēc katra «ak dievs» dauza pakausi pret auto sienu.

Fon Studmans iztēlojas sevi kādas kafejnīcas tālruņa kabīnē jau noceļam klausuli: «Lūdzu, savienojiet ar policijas prezidiju, azartspēļu apkarošanas grupu ...»

Bet varbūt tur nav pat kabīnes, un viņam būs jāzvana pie bufetes; ļaudis domās, ka viņš piedalījies azartspēlē, ir krietni apstrādāts un tagad grib atriebties... Tas izskatās visai negodīgi, bet tas ir tieši godīgi, tas ir — go-dī-gi!!! Studmans to domās atkārto atkal un atkal. Agrāk bija labāk, tad godīgums arī izskatījās godīgs. Arī šodien pēcpusdienā viņš izturējās godīgi, viņš varēja šo barondelveri nosist, bet tāpēc, ka ir godīgs, viņš iereibis noripoja pa kāpnēm... Nolādētā dzīve!

Kaut viņš ar izglābto Prakvicu jau būtu laukos — atpūtā, mierā, kur neprasa tik ilgstošu pacietību!

Beidzot auto apstājas, sieviete izkāpj, vilcinādamās tuvojas kādam namam, paklūp un šķendēdamās paliek stāvam. Nespodrajā, šaudīgajā gaismā fon Studmans redz tikai tumšas namu fasādes. Neviena restorāna. Neviena cilvēka. Kaut kas līdzīgs tirgotavai, šķiet, drogu veikals.

Sieviete pieklauvē blakus veikala durvīm pie loga, kas sniedzas līdz zemei, gaida, klauvē atkal.

— Kur mēs esam? — fon Studmans jautā šoferim.

— Pie Varšavas tilta, — šoferis neapmierināti atbild. — Vai jūs maksāsiet? Tur sanāks vai vesela kaudze zelta!

Studmans ir ar mieru maksāt.

Pagrabstāva logs atveras, parādās balts naktskrekls, un tad var samanīt ari bālu, tuklu galvu, kura, cik noprotams, dusmīgi čukst lāstus. Sieviete lūdzas, ubago, mašīnā sēdētāji sadzird gaudulīgu tielē-šanos.

— Sis ari nekā nedos, — šoferis saka. — Nu, protams, nakts vidū tā izcelt tieši no gultas! Un tuptūzī par to ari var nokjūt. Tāda taču nekad nesavalda žaunas ... Nu kā tad, tā jau ir, kā teicu!

Vīrs nikni kliedz: — Nē! Nē! Nē! — un aizcērt logu. Sieviete brītiņu vēl paliek stāvam; viņas raudāšana, izmisīga un nikna, aizskan līdz pat automašīnai. Fon Studmans, kā jau aukle, ir pilnā gatavībā — viņš redz sievieti jaiu krītam. Viņš izkāpj no auto, grib steigties palīgā . . .

Bet te pēkšņi viņa skriēn šurp — daudziem daudziem visai sīkiem, bet žigliem solīšiem.

— Ko tas nozīmē? — viņš sauc.

Bet Vallija jau izrāvusi viņam no rokas spieķi, viņš nepaspēj to atņemt, viņa atkal skrien pie loga, visu laiku ne vārda neteikdama, klusi šņukstēdama. Sī klusā šņukstēšana ir sevišķi pretīga. Un tagad viņa triec ar spieķi un sadragā loga rūti. Šķindēdami, skaļi strinkšķē-dami, stikli sabirst uz bruģa .. .

Un tūliņ ari atskan sievietes kliedziens.

— Spekulants! Noēdies vepris! — viņa kliedz. — Vai dosi man

«sniegu»?! __

— Laidīsim prom, kungs! — šoferis ierosina. — Nevar būt, ka to nav dzirdējusi policija! Redziet, tagad logos jau gaisma ...

Tumšajās namu fasādēs šur un tur logos patiesi atmirdz gaisma, kāda vārga, bet spalga balss kliedz:

— Mieru!

Taču miers jau ir iestājies, jo tie abi tur pie izsistā loga sarunājas tikai čukstus. Bālsejainais vīrs tagad vairs nelamājas, dzirdēt to vismaz nevar.

— Redz nu! — šoferis stiepti saka. — Kas ar tādiem reiz ielaidies, tam jādara, ko tie grib! Tai taču vienalga, lai nāk policija un aizklapē tam veikalu ciet, galvenais ir, ka pati dabū ko iešņaukt. Vai braucam, kungs?

Bet Stiidmans nu atkal nevar izšķirties. Lai arī sieviete ir rīkojusies bezatbildīgi un nelietīgi, viņš taču nedrīkst tāpēc aizbraukt un atstāt viņu šeit stāvam uz ielas tagad, kad jebkurā mirklī nākamajā ielu krustojumā var parādīties policija. Un tad viņam taču vēl jāuzzina arī savs spriedums: ja meiča dabūs kokaīnu, tad viņam tūliņ jātiek iekšā pirmajā — vēl atvērtajā kafejnīcā. Atkal viņš redz sevi ar tālruņa klausuli rokā: «Lūdzu kriminālpoliciju, azartspēļu apkarošanas

grupu ...»

Neko citu nevar darīt. Jāglābj Prakvics, cilvēkam taču ir savi pienākumi . . .

Tagad sieviete ir atkal klāt, un fon Studmanam nemaz nav jājautā, vai bijušas sekmes. Jau no Vallijas izturēšanās, no tā, kā viņa pēkšņi raugās Studmanā, atkal apjēdz viņa klātbūtni, kā viņu uzrunā, nav grūti noprast — viņa dabūjusi kokaīnu un jau iešņaukusi.

— Nu?! — viņa izaicinoši jautā un sniedz viņam spieķi. — Kas tad jūs tāds esat? ... Ak tā, jūs esat draugs tam jaunajam vīrietim, kas man iesita. Tie nu gan, man jāsaka, jums ir jauki draugi, zveļ dāmai pa ģīmi!

— Nē jel, — fon Studmans pieklājīgi saka. — Ne jau tas jaunais cilvēks, kas nemaz arī nav man draugs, jums tik spēcīgi iesita, tas bija cits, viens no tiem diviem, kuri vienmēr stāvēja blakus bankas turētājam.

— Jūs domājat sprogaino Vili? Ak, nestāstiet taču man pekstiņus, kopš vakardienas esmu jau iesvētīta! Jūsu draugs ir tas, kas jūs paņēma līdzi... Nu labi, gan es tam zeņķim vēl parādīšu!

— Vai nebrauksim? — fon Studmans ierosina.

Viņš nevar noliegt, ka pēkšņi jūtas noguris līdz nāvei, viņam apnicis šis sievišķis, tās nekaunīgā, rupjā valoda, apnikusi bezmērķīgā blandīšanās milzīgajā pilsētā, apnikusi visa šī nekārtība, netīrība, ķildošanās. ,

— Protams, ka brauksim, — viņa tūliņ atcērt. — Vai jūs domājat, ka rikšošu kājām līdz pat rietumiem?! Sofer, uz Vitenbergas laukumu!

Bet tagad sadumpojas šoferis, un, tā kā viņam nav jārunā izsmalcinātiem vārdiem un šis kungs ir izteicis gatavību samaksāt par braucienu,"Aiņš nekautrējas un gāž ārā visu, kas vien uz sirds. Šoferis viņai pamatīgi pasaka, ko domā par šādu vecu «kokseni», kas dauza logu rūtis; viņš paziņo, ka «tālāk nebrauks ne soli, lai vai nosprāgtu!», un paskaidro, ka sen jau būtu viņu izsēdinājis, ja nebūtu šā kunga . . .

Dāmu šī šķendēšanās maz ietekmē. Viņa pieradusi lamāties, ķilda savā ziņā ir viņas dzīves būtiska sastāvdaja. Tā viņu atsvaidzina, un nupat kā 'baudītā inde spārno viņas fantāziju, tāpēc viņa jūtas daudz pārāka par lēno un īdzīgo šoferi. Viņa parūpēsies, lai šādam šoferim atņem vadītāja tiesības, ziņos viņa darba devējam, viņai ir draugs, viņa iegaumē šī auto numuru... lai nu viņš tikai nebrīnās, ja rīt no rīta ir sagraizītas riepas!

Bezgalīga, aušīga muldēšana, tukšu salmu kulšana, balsis pieaug skaļumā. Fon Studmans stāv, līdz nāvei noguris... Viņš grib iejaukties, darīt tam visam galu, viņš protestē, bet nav pietiekami enerģisks, nespēj pievārēt tos, viņš ir pārāk noguris. Kad šī nejēdzība reiz rimsies?

Logos jau atkal atspīd gaisma, atkal jau dzirdamas balsis, kas prasa mieru ...

— Bet eš taču ļoti lūdzu ... — fon Studmans vārgi saka, bet viņā neviens neklausās.

Pēkšņi troksnis norimst, strīds beidzies, un šai pļāpāšanai izrādās pat jēga: ir noslēgts miera līgums.

Līdz Vitenbergas laukumam nu gan nebrauc, bet tomēr vēl «vienu soli», proti, līdz Aleksandra laukumam.

— Tur, redziet, tieši blakus ir mana garāža, —. šoferis paskaidro un ar šo paskaidrojumu aizkavē fon Studmanam padomāt par jauno ceļa mērķi — Aleksandra laukumu. Citādi viņam katrā ziņā ienāktu prātā, ka Aleksandra laukumā taču atrodas policijas prezidijs, kura azartspēļu apkarošanas grupai tūliņ jāpiezvana, jo sieviete ir panākusi savu.

Bet fon Studmans ne par ko vairs nedomā, viņš ir priecīgs, ka var kāpt mašīnā un beidzot atkal ērti atlaisties mīksti polstētajā sēdeklī. Viņš patiesi ir bezgalīgi noguris. Būtu jauki, ja tagad.varētu nosnausties. Nekur miegs nav tik salds, kā viegjītiņām šūpojoties automašīnā. Bet viņš šaubās, vai vērts iemigt, jo ceļš līdz Aleksandra laukumam ir pārāk īss un pēc tam nogurums būs vēl jūtamāks. Tāpēc viņš labāk aizsmēķē cigareti.

— Jūs droši drīkstat piedāvāt arī dāmai cigareti! — sieviete ļauni saka.

— Lūdzu! — fon Studmans sniedz viņai etviju.

— Pateicos! — viņa asi saka. — Domājat, ka man vajadzīgas jūsu sapelējušās cigaretes?! Man pašai ir savas. Jums jābūt pieklājīgam pret dāmu!

Viņa parakņājas pa rokas somu un izņem etviju, nokomandē «Uguni!», aizsmēķē un tad mazliet negaidīti paziņo:

— Jums ne prātā nenāk, kā es jūsu draugam atspēlēšos!

— Viņš nav mans draugs! — fon Studmans mehāniski izsaucas.

— Tas puika vēl mani pieminēs! Pats uzbāžas, tāds maita, un gāž dāmai pa ģīmi! — Un tad atkal jauns domas lēciens: — Kā gan viņam šovakar tik daudz naudas? Parasti tam nekad nekā nebija, šim kvekselim, plikadīdām?!

— Es to patiešām nezinu, — fon Studmans saguris saka.

— Nu! — viņa priecīgi uzsver. — Ja tie tur, klubā, viņu neapstrādās, tad es nu gan parūpēšos, lai viņš tiek no savas naudas vaļā. Par to jūs varat būt droši, es viņam neatstāšu ne feniņa!

— Mīļā jaunkundzi — fon Studmans diezgan izmisis lūdzas. — Vai jūs neļautu man netraucēti smēķēt cigareti? Es taču jums jau sacīju: tas kungs nav mans draugs.

— Jā gan, jūs un jūsu draugi! — viņa dusmīgi runā. — Sist dāmai! Bet es viņu aizlaidīšu pa gaisu, šo jūsu draugu!

Fon Studmans klusē.

Vēl dusmīgāk:

— Vai jūs nedzirdat? Es jūsu draugu aizlaidīšu pa gaisu!

Klusums.

Nicinoši:

— Vai jūs vispār maz zināt, ko tas nozīmē — aizlaist pa gaisu?! Es jūsu draugu nodošu!

Stikla rūts, kas šķir viņus no šofera, ir atbīdīta sānis, un pēkšņi atskan šofera balss:

— Gāziet taču tai pa purnu, kungs! Vienmēr tikai pa purnu... citu neko tāda nav pelnījusi. Jūsu draugam bijusi taisnība, kungs . .. Tam ir galva uz pleciem, tas zina, ko darīt! Vienmēr tikai pa purnu, līdz šī vecā nekauņa apklust! Jūs maksājat par visu šo braucienu, un tad jums vēl jādzird prasta izrunāšanās par nodošanu ...

Starp šoferi un sievieti atkal iedegas vārdu kauja, šofera telpas stikla lodziņa rūti gan atrauj, gan aizgrūž, taksometra šaurajā telpā vienā laidā skan ķērcieni un klaigas.

«Tam nu gan labāk vajadzētu mazliet vairāk uzmanīt stūri,» Studmans domā. «Nu lai, ir arī .vienalga, ja kaut kur uzdrāžamies, tad vismaz šis troksnis apklusīs.»

Taču viņi nekam neuzskrien virsū, pavisam normāli aptur Aleksandra laukumā. Aizvien vēl lamādamās, sieviete, uzgrūzdamās Studmana kājām, rāpjas ārā no auto. Tad viņa pagriežas pret to un vēlreiz nokliedz:

— Un šitāds vēl grib būt kavalieris!

Un tad viņa skrien šķērsām pāri laukumam, tuvojas lielai ēkai, kur gaisma redzama tikai dažos logos.

— Nu viņa nesas turp! — šoferis saka, noraugoties pakaļ aizskrejošajai. — Bet tā vēl bļaustīsies labu brīdi, ja sargpostenis to ielaidīs.

Sī jau ari tā izdarīs, kā solījās, lai gan pati ir mēslos no galvas līdz kājām. Ja tie prasīs, vai viņa šņauc kokaīnu, tad viņai beigas! Varbūt tie tūliņ viņu aizturēs, nu, es par to neskumšu!

— Kas tad tur ir? — fon Studmans domīgi prasa un skatās uz lielo, gandrīz vai gluži tumšo ēku, kur vārtu ejā nupat nozuda šī sieviete.

— Nu, kungs, — šoferis brīnās. — Jūs laikam arī neesat vietējais, tas taču ir prezidijs! Policijas prezidijs, kur tā grib nosūdzēt jūsu draugu!

— Ko viņa tur grib? — fon Studmans jautā un pēkšņi kļūst modrāks.

— Nu, kā jau teicu, — nosūdzēt jūsu draugu!

— Bet par ko gan?

— Man šķiet, jūs, kungs, skandāla laikā esat snaudis! Tāpēc, ka viņš tai iekrāva, to taču pat es nopratu!

— Nevar būt, — Studmans saka, pēkšņi loti satraucies. — Tiešām, par ko tad? Pļaukas dēj taču neskrien uz policijas prezidiju!

— Kā lai es to zinu? — šoferis pārmet. — Ko jūsu draugs ir savārījis? Jūs jau arī tā savādi jautājāt par spēļu klubu un tamlīdzīgi___

Tad jau viņa laikam gan gribēs uzpūst lielu to pūsli pie tiem kri-miķiem!

— Pagaidiet! — fon Studmans visai moži uzsauc, izlec no mašīnas un grib steigties meičai pa pēdām. Cik stingri viņš brīdi pirms tam apņēmās ziņot par šo spēļu klubu, tikpat stingri tagad ir pārliecināts, ka jāaizkavē šīs ļaunprātīgās sievietes ziņojums.

— Pagaidiet! — kliedz arī taksometra šoferis, redzot, ka nopelnītā braukšanas nauda skrien prom un pie tam vēl visai liela braukšanas nauda. Tagad nemierīgajam, nepacietīgajam, steidzīgajam Studmanam jāizfūr bezgalīga runāšana un nebeidzama rēķināšana, līdz viņš uzzina, cik īsti jāmaksā. Takse reiz tik un tik, ar zīmuli trīs reizes rēķināts, un katru reizi citāds rezultāts, un tad vēl piemaksas ...

Galu galā un beidzot fon Studmans drīkst skriet pāri laukumam, un tagad viņam atkal vispirms jāizrunājas ar sargposteni, kas it nemaz neaptver, ko īsti fon Studmans grib, vai viņš meklē kādu dāmu vai azartspēļu apkarošanas grupu, vai viņš grib ziņot vai arī aizkavēt ziņojumu.

Ak, šis mierīgais, apdomīgais, ak, šis pašapzinīgais atvaļinātais virsleitnants un atvaļinātais viesnīcas administrators fon Studmans! Viņu ārkārtīgi satrauc doma — kāds grib viņa draugu un jauno Pagclu uzrādīt policijai par piedalīšanos aizliegtā azartspēle, — un viņam pašam vēl pirms pusstundas taču bija gluži līdzīga doma!

Beidzot sargpostenis tomēr atļauj viņam ieiet prezidijā, izstāsta arī ceļu, kā iet, lai nokļūtu nakts dežūrgrupā, jo tagad Studmanam šķiet, ka jātiek tur un nevis līdz šim domātajā azartspēļu apkarošanas grupā. Bet, protams, viņš taču nav Uzmanīgi noklausījies ceļa aprakstu un tagad maldās milzīgajā, vāji apgaismotajā ēkā. Viņš skrien pa gaiteņiem un kāpnēm, soļu trokšņa dobjā skaņa skrien viņam līdzi. Viņš klauvē pie durvīm, aiz kurām tomēr neatskan nekāda atbilde, un pie citām, no kurām viņu nelaipna vai īgna, vai miegaina balss raida tālāk. Viņš skrien un skrien, un nogurumā šķiet, ka skrējiens notiek pa sapņiem, kas nekad nebeigsies. Līdz beidzot viņš nonāk pie īstajām durvīm, aiz kurām dzirdama ļaunās sievietes griezīgā balss.

Un tai pašā mirklī viņam iešaujas prātā, cik tas ir neprātīgi, ka viņš atrodas šeit; ziņojuma atspēkošanai viņš taču nevar teikt ne vārda, nē, viņam tas pat jāapstiprina. Tur ir spēļu klubs, un tā ir aizliegta azartspēlē. Gluži otrādi, viņam jāskrien uz spēļu klubu, cik ātri vien var, abi jābrīdina un jāaizved, pirms ierodas policija.

Viņš atstāj arī šīs durvis, atkal maldās pa prezidiju, beidzot atrod izeju un, apzinoties savu vainu, zogas garām sargpostenim. Viņš zina, ka jāsteidzas, lai būtu jau tur, pirms ierodas policija, un, par laimi, viņam iešaujas prātā, ka šeit pavisam tuvu ir elektriskais dzelzceļš un ar to uz pilsētas rietumiem var nokļūt ātrāk nekā ar jebkuru auto. Studmans skrien uz staciju, maldās ap slēgtajiem kases lodziņiem, līdz aptver, ka tik vēlā nakts stundā vairs neiet neviens vilciens. Tātad viņam tomēr jāņem auto. Un beidzot viņš arī sameklē auto un, atviegloti uzelpodams, ieslīgst mīkstajā sēdeklī.

Taču tūliņ uzraujas atkal taisni. Viņš nevar mierīgi atpūsties, viņam jāsēž un jāausās: vai nupat nesignalizēja mobilās policijas auto?

Viņš sēž un klausās, un pēkšņi apziņā visai spilgti ataust viņa šīvakara rīcības neprātīgums, un nu viņš sēž kā sastindzis un izbijies domā: «Vai tad es vēl esmu tas pats, esmu virsleitnants fon Studmans, kas karalaukā nekad nezaudēja galvu?»

Un viņam šķiet, it kā viņš būtu pilnīgi izslīdējis no savas būtības ietvariem, it kā vairs nebūtu viņš pats, bet gan pavisam cits cilvēks, nīstams, nenosvērts, aplams un nejēdzīgs. Un viņš sit ar dūri pret krūtīm un saka:

— Nolādēts laiks! Sasodīts laiks, kas nozog cilvēkam cilvēciskumu, viņa paša es! Bet es tikšu prom no visa tā, braukšu uz laukiem un kļūšu atkal cilvēks, tik tiešām kā esmu fon Studmans!

Un tad viņš atkal sēž un klausās, vai neatskan mobilās policijas auto signāli, un domā: «Man jātiek pirmajam ... Nevaru taču pieļaut, lai viņi iekristu!»

PAGELS VELK LIELO LOMU

Pārliecināts par uzvaru Volfgangs Pagels kopā ar rotmistru ieiet spēļu zālē. Septiņpadsmit žetonus no pirmās spēles viņš tur vaļīgi saujā. Viņš viegli tos krata, tie nebēdnīgi un jautri žvadz.

Iedams pie spēļu galda, kā jau tik daudz reižu pēdējā gadā darījis, un izjūtot brīnumaini sausu tukšumu mutē, viņš zina, ka šoreiz dodas pretī spēlei pavisam citādi nekā jebkad agrāk. Aizvien, aizvien viņš ir spēlējis nepareizi, izprātojis idiotiskas sistēmas, kas, protams, nēkur nederēja. Viņam jārīkojas tā kā šodien, jānogaida iedvesma un tad jāspēlē, jāgaida, līdz atkal nāk iedvesma, varbūt bezgalīgi jāgaida, bet jābūt pacietīgam un tad tūliņ jāspēlē.

— Jā gan, ļoti labi! Ļoti! — Volfgangs saka, atbild rotmistram, kas kaut ko jautājis, atbildot viņš laipni smaida. Rotmistrs izbrīnījies paskatās viņā, Pagels laikam atbildējis aplami, bet tas ir vienalga, viņš jau ir ticis gluži tuvu spēļu galdam.

Sai laikā ap galdu valda vislielākā drūzma. Tuvojas pēdējā stunda, trijos, vēlākais, pusčetros no rīta klubu slēdz. Visi tie spēlētāji, kas saguruši un pārguruši bija sastājušies gar sienām un smēķēja vai ne-apņcmīgi bija ieslīguši krēslos un dīvānos, — visi tagad drūzmējās ap galdu. Projām bēgošais laiks vēlreiz dod izredzes iegūt lielo laimestu... Izmanto tās! Kad pēc nedaudzām stundām modīsies pilsēta, tu būsi vai nu bagāts, vai nabags — vai tad tu labāk negribētu būt bagāts?!

Pirmītējais starpgadījums ir sen aizmirsts, Pagelam neviens nepievērš uzmanību.

Viņš neredz nekādu iespēju piekļūt pie galda, tāpēc apiet tam apkārt līdz vietai, kur sēž krupjē. Ar plecu atbrīvodams ceļu, viņš iespraucas starp krupjē un palīgu. Palīgs, Sprogu. Vilis, druknais Vedingas kauslis, grib nikni protestēt pret šādu nepieklājību, bet krupjē aizliedz to ar vienu klusi teiktu vārdu.

Volfgangs Pagels viegli krata saujā savas septiņpadsmit spēļu mar-kas, viņš grib ar tām piedalīties spēlē, bet zem krupjē ūsām lūpu kaktiņā pavīd *ikko jaušams zobgalīgs smaids, kas pamāca veco spēlētāju, ka, bumbiņai ripojot, likmes nepieņem.

Šķiet, ka laiks ir apstājies, Volfgangam jāgaida ilgi ilgi. Beidzot bumbiņa vairs neripo, tiek uzsaukts kāds skaitlis, izdalīti un pievākti laimesti — smieklīgi, nenozīmīgi, nevērtīgi laimesti... Un tagad Volfganga roka nogulst uz zaļā tūka.

Septiņpadsmit spēļu markas atrodas uz skaitļa septiņpadsmit.

Krupjē žigli paskatās uz viņu no sāniem un tikko manāmi pasmaida. Ar uzsaucienu viņš vēl pēdējo reizi paskubina spēlētājus piedalīties šai

gājienā, tad satver ruletes rokturi, ripa sāk dūkdama griezties, bumbiņa skrien ...

Viņa spēle sākas, viņa — Volfganga Pagela, bijušā fānenjunkura, kādas meitenes, vārdā Petra Lēdiga, bijušā iemīļotā, pašreizējā bezdarbnieka spēle sākas.. . Sākas tā spēle, uz kuru viņš gaidījis veselu gadu, nē, veselu mūžu; kuras dēļ viņš kļuvis tas, kas tagad ir; kuras deļ viņš sastrīdējies ar māti; kuras dēļ pieņēma pie sevis meiteni, ar kuru kopā gaidīšanas laiks aizritēja ātrāk, bet tagad, kad šī spēle sākas, arī tā ir aizgājusi. Mūsu likme ir septiņpadsmit, septiņpadsmit spēļu markas uz ciparu septiņpadsmit! ...

Uzmanību, mēs spēlējam! Septiņpadsmit dod trīsdesmit scškārtīgu laimestu ... Bumbiņa skrien bezgala ilgi, grab un grab... Mums būtu vel laika izrēķināt miljonus un miljardus, ko laimēsim, kad uzvarēs cipars septiņpadsmit. . . Bumbiņa grab, it kā būtu no kaula, mēs varētu sacīt, tā grab miroņu kauli kapenēs, bet mēs dzīvojam un spēlējam ...

— Septiņpadsmit! — krupjē sauc.

Jā, vai tad viņš nekliedz? Ir situsi tiesas stunda! ...

Nograbina mārku lietus, plūdi, grēku plūdi! Kabatās visu!

— Jūs pagaidiet! Es arī gribu spēlēt... Vai tādam spēlētājam kā man nav neviena brīva krēsla?!

Uz ko lai lieku? Man jābūt mierīgam, jāpārdomā... Es lieku uz sarkano. Sarkanais ir pareizais, to es kādreiz izrēķināju, tas notika jau ļoti ļoti sen! Vai tu redzi, tur jau arī krēsls.

Šeit, mans dēls, tev ir desmit dolāri, labi amerikāņu dolāri..Vai tu vēl atmini, kā pirmīt gribēji gāzt man pa ģīmi? He-he-he!

Es nedrīkstot uzvesties tik skaļi, es traucējot citus? Lai tie citi iet ratā! Kāda man daļa gar citiem, gar viņu nožēlojamām likmēm. Tie spēlē, lai laimētu, lai saraustu netīro papīrnaudu, es spēlēju prieka dēļ, dzīves dēļ . . . Esmu ķēniņš!

Sarkans!

Viņš tur sēž, un viņa skatiens ir stings, pēkšņi satumsis un neuzticīgs. Vai mārku ir pietiekami? Tās jau vairs nesaiet kabatās, viņš krauj tās sev priekšā pa desmit gabaliem kaudzītēs, un aiz satraukuma drebošās rokas šīs kaudzītes tūliņ atkal apgāž. Šeit visi grib viņu apkrāpt, apzagt, viņš tiem ir tikai Pārī Panteris, puika apvalkātā mundierī! Sis suns, šis krupjē, vienmēr izturējās pret viņu kā pret zagli... Tam viņš atmaksās!

Un viņš liek atkal un laimē atkal, un laime smaida viņam vēlreiz, viņam ir tik viegli! Svētlaimēs skurbums, nekad vēl neizjusts, tu lido kā mākonis pie vasaras debesīm, apakšā nejaukā, tumšā zeme ar zemiskajiem cilvēkiem, ar viņu nejaukajām, krampjaini savilktajām sejām ... Bet tu lido tālāk, ai, svētlaimīgie mākoņi, svētlaimīgie dievi... Ai, kāda laime!

Kas tur nokrita? Kas ripo? Kas krīt?

Viņš vairs nevar savaldīt žetonus, kas tagad kā nevaldāms strauts, priecīgi žvadzēdami, slīd no rokām un krīt zemē. Lai tie krīt, laime uzsmaida man! Pēc žetoniem lai liecas citi! ...

Lai viņi savāc, mums pietiek, un mēs dabūsim vēl vairāk!

Cik sadrūmis izskatās krupjē, ka tam pat sabožas ūsas! Jā, mans dēls, šodien mēs tevi iztukšosim, pliks kā baznīcas žurka tu iešmauksi savā alā ... Drīz tev vairs nebūs žetonu un būs jāliek galdā papīrnauda, šodien mēs pievāksim visu!

Ko grib rotmistrs? Viņš visu paspēlējis? Jā, spēlēt ir jāprot, dari, rotmistr, tā kā es, to es taču tev parādīju! Te tev būs papīrnauda, amerikāņu dolāri, divi simti piecdesmit dolāru, nē, desmit tika Sprogu Vilim, tātad divi simti četrdesmit. Labi, labi, rīt no rīta norēķināsimies, bet pēc pusstundas arī šī nauda ar krupjē starpniecību jau atkal būs pie manis.

Vai spēles laime novēršas no viņa? Bumbiņa vairs nerit tā, kā viņš grib?

Jā, tā tas nu tomēr ir: spēles laikā nedrīkst dot naudu citam, tad nelaime klāt. Viņš sēž sadrūmis, izmēģina spēlēt ar pārī likmēm, izmēģina ar trīskārtējām likmēm. Viņš spēlē piesardzīgi, apdomīgi. Bet spēļu markas izslīd no viņa rokām, žetonu bataljoni saplok. Aizvien no jauna zem krupjē grābekļa žvadz pieveikto armija, spēles vadītājs atkal smaida.

Un spēlētāji vairs neskatās uz Pagelu, tie viņu vairs neievēro. Pāri viņa pleciem tie atkal bez kautrēšanās sniedz savas likmes. Viņš vairs nav dievu svētīts spēlētājs, viņš ir tāds pats kā visi: laime vienreiz uzsmaida viņam, bet tad atkal aizmirst, viņš ir tikai laimes rotaļbumba, nevis tās luteklis.

Ko gan viņš visu laiku darījis? Cik ilgi viņš te sēž?

Viņš jau meklē kabatās, žetonu straume izsīkusi. Vai tad viņš tūliņ aizmirst jebkuru likteņa doto mācību? Viņam jāliek septiņpadsmit, septiņpadsmit spēļu markas uz ciparu septiņpadsmit. . . Tā tas ir teikts!

Septiņpadsmit!

Un markas žvadz!

Un atgriežas skurbums, lidojuma svētlaime, pasauļu tāle un saule! Viņš tagad sēž, galvu viegli paliecis uz priekšu, pusdzisis smaids ap lūpām-. Viņš var likt, kā vien grib, tagad straume atkal plūst. Un tagad notiek, kā viņš ir gaidījis: izbeidzas krupjē spēļu mārku krājumi. Tagad pie Pagela plūst jau naudas zīmes, aizvien vairāk un vairāk. Tās čaukst, blāvām krāsām izraibinātās banknotes raugās viņā: smieklīgās papīrmarkas, vērtīgās mārciņas, lieliskie dolāri, pārticības liecinieki, biezie guldeņi, sātīgās dāņu kronas — tas viss ir salaupīts no piecdesmit sešdesmit viesu kabatām! Viss saplūst pie viņa!

Krupjē ir drūms kā uz miršanu, it kā to būtu sagrābusi slimība un tas ciestu neprātīgas, nepanesamas sāpes. Tik tikko spēj vēl savaldīties, Sprogu Vilis jau divas reizes skrējis uz priekštelpu pēc jaunas naudas, jālaiž apgrozībā par žetoniem iemainītā nauda.. . Drīz tev, krupjē, sāks dilt kabatas portfelis!

Krupjē murmina kaut ko par beigšanu, bet spēlētāji pretojas, viņi draud ... Viņi jau vairs tikpat kā nemaz nespēlē, bet noskatās krupjē un Pagela divkaujā. Viņi trīc par jaunā cilvēka veiksmi, — vai laime paliks viņam uzticīga? Viņš ir kauls no viņu kaula, jau dzimis spēlētājs, visus viņu zaudējumus viņš atriebj šim vecajam, ļaunajam laupītāj putnam, šim krupjē. Sis jaunais cilvēks nemīl naudu kā šis krupjē — viņš mīl spēli! Viņš nav izmantotājs!

Un jaunais Pagels sēž aizvien smaidīgāks, aizvien mierīgāks. Noliecies pie viņa pleca, rotmistrs aizgrābti čukst, Pagels smaidīdams noraidoši purina galvu.

Rotmistrs kliedz:

— Pagel, neprātīgais, beidziet taču! Jums jau ir vesels kapitāls!

Nē, rotmistrs vairs nekaunas kliegt šai telpā, bet Pagels nekā nedzird, tikai smaida.

Viņš ir šeit un tomēr visai tālu prom. Viņš vēlētos, lai tas vienmēr tā turpinātos, bez laika ierobežojuma mūžīgi mūžam. .. Tāpēc taču dzīvojam! Mūs šūpo laimes vilnis, mēs peldam brīvi!

Neizsakāma esības saldkaisle... Tā jājūtas kokam, kas pēc dienām ilga nemierīga, mokoša sulas kāpuma vienā stundā atver visus ziedu pumpurus! Kas gan tagad vēl ir krupjē?! Kas gan ir nauda?! Kas

gan ir pati spēle?! Riti vien tālāk, mazā bumbiņa, riti, riti___Vai es

tā domāju, vai tā grabēja miroņu kauli?

Ko tad jau atkal grib Studmans! Ko viņš kliedz? Policija? Ko te meklē policija? Kam gan viņam vajadzīga policija? Kāpēc visi tā skrien? Pagaidiet, lai bumbiņa beidz skriet... Es laimēšu vēlreiz, es laimēšu atkal, aizvien vēl un vēl! Els esmu mūžīgais laimētājs . . .

Policisti jau klāt! Visi spēlētāji tagad stāv tik klusu, it kā būtu tikai mēmi rēgi. Ko grib šis jocīgais vīrs ar cieto platmali galvā?

Lai rīb bungas, lai skan taures! Sarkans? Protams, ka sarkans un vēlreiz sarkans. Un vēlreiz. Bet tagad liksim uz melnu, citādi dzīve nav salda... Pa reizei vajag mazliet rūpju, citādi dzīve kļūst negaršīga. Vēl vairāk naudas zīmju ... Kur lai tās visas sabāžu? Vajadzēja paņemt līdzi čemodānu.. . Bet kurš gan kaut ko tādu var paredzēt?

Viņš saka man kaut ko. Visa spēles nauda esot konfiscēta, visa nauda? Bet, protams, visa ir spēles nauda — nauda spēlēšanai, citādi tai nebūtu nekādas nozīmes. Kam gan citam?!

Mums esot jāsapošas un jāiet līdzi? Protams, ka iesim līdzi; ja vairs nespēlē, mēs taču varam labprāt iet līdzi. Kāpēc rotmistrs strīdas tur ar to zilo? Nav taču vērts! Ja nevar spēlēt, tad viss ir vienalga!

— Nāciet, rotmistra kungs, nepretojieties! Redziet, Studmans arī nāk, un viņš pat nespēlēja. Tātad ejam!

Krupjē izskatās bāls kā nāve! Jā, viņu nekas labs negaida. Viņš bija paspēlējis, bet es — es laimēju kā vēl nekad visā savā mūžā! Tas bija neizmērojami brīnišķīgi! Ar labu nakti!

Beidzot varu mierīgi aizmigt, esmu sasniedzis to, pēc kā ilgojos, manis pēc lai iemiegu uz mūžu ... Ar labu nakti!

TRK VIRI ALEKSANDRA LAUKUMA IECIRKNI

Aleksandra laukumā kādā mazā policijas prezidija sēžu istabā dega niecīga, visai nespodra spuldze. Tā meta savu iesarkano gaismu uz spēļu klubā aizturētajiem ļaudīm, kas saīguši vāļājās, apjukuši klusēja, gulēja vai dedzīgi pļāpāja. Tikai spēles vadītājs un abi viņa palīgi bija aizvesti atsevišķi. Visus citus, līdzko tie izkāpa no policijas transporta auto, sadzina šai istabā, durvis no ārpuses aizslēdza, tā nevajadzēja apsardzi — un miers! Tagad gaidiet, līdz pienāks jūsu kārta!

Laiku pa laikam, pēc ilgām atstarpēm, atvērās durvis uz blakus istabu, kāds rakstvedis- dzeltenīgu, krunkainu un pārgurušu seju pamāja ar pirkstu tuvāk stāvošajam. Tas pazuda