# Krietnā kareivja Šveika dēkas Pasaules karā - 1 un 2daļa

Jarostavs Hašeks

Jaroslavs Hašeks

Krietnā kareivja Šveika dēkas Pasaules karā 1 un 2 daļa

Ilustrējis Jozefs Lada

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīga 1957

No čehu valodas tulkojusi Anna Rauga

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

JAROSLAVS HAŠEKS

KRIETNĀ KAREIJVJA ŠVEIKA DĒKAS PASAULES KARĀ

Ilustrējis Jozefs Lada

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīga 1957

No čehu valodas tulkojusi Anna Rauga

Jarostavs Hašeks

## PRIEKŠVĀRDS

Dižens laikmets prasa diženas cilvēkus. Taču pasaulē ir ar) neatzīti, kautri varoņi, ko vēsture nemin un kas nav iemantojuši Napoleonu slavu, kaut gan rūpīga viņu darbu analizē aptumšotu pal Maķedonijas Aleksandra slavu. Mūsdienas jūs varat sastapt Pragas ielās trūcīgi ģērbušos vīru, kas pats nemaz nenojauš, cik viņam liela nozīme jaunā, diženā laikmeta vēsturē. Viņš pieticīgi iet savu ceļu, nevienu neapgrūtinot, un arī žurnālisti neapgrūtina viņu un nelūdz intervijas. Ja viņam jautātu, ka viņu sauc, viņš atbildētu vientiesīgi un bez lepnības: «Mani sauc Šveiks …»

Un patiešām šis klusais, kautrais vīrs apvalkātās drēbēs ir tas pats vecais, krietnais kareivis Šveiks, varonīgais un drošsirdīgais karotājs, kura vārds Austroungārijas laikos bija visu čechu ķēniņvalsts pilsoņu mutē un kura slava nenorietēs arī republikā.

Es no sirds mīlu krietno kareivi Šveiku un, darot zināmas lasītājiem viņa dēkas pasaules karā, esmu pārliecināts, ka viņi visi jutīs simpātijās pret šo kautro, neatzīto varoni. Viņš nav aizdedzinājis dievietes templi Efesā kā tas stulbenis Herostrais, lai iekļūtu avīzēs un skolu chrestomatijās.

Un ar to jau pietiek.

Autors

1921. gadā

## Pirmā daļa AIZMUGURE

..

## I KRIETNAIS KAREIVIS ŠVEIKS IEJAUCAS PASAULES KARĀ

—    Tad nomušījuši gan mums to Ferdinandu, — teica kalpone Šveika kungam, kas jau kopš gadiem bija pametis karadienestu, kad militārā mediciniskā komisija bija galīgi atzinusi viņu par plānprātiņu, un tagad pārtika, pārdodot suņus, nejaukus, pretīgus jaukteņus, kuru ciltskokus viņš viltoja.

Bez šās nodarbošanās viņš vēl sirga ar reimatismu un pašlaik ieberzēja ceļgalus ar opodeldoku.

—    Kuru Ferdinandu, Millera kundze? — Šveiks atsaucās, joprojām masēdams ceļgalus. — Es pazīstu divus Ferdinandus. Viens kalpo pie drogista Prūša un nesen aiz pārskatīšanās bija tam izdzēris pudeli ar matūdeni. Tad es vēl pazīstu Ferdinandu Kokošku, kas vāc suņu izkārnījumus. No par vienu, no par otru nav liela bēda.

—   Nē, cienīts kungs, erchercogu Ferdinandu, to no Konopištes, to resno un dievbijīgo.. .

Jēzus Marija! — Šveiks izsaucās. — Tas nu gan ir joks. Kur tad tas tā noticis ar to erchercoga kungu?

Viņu nolaiduši no kājas Sarajevā, cienīts kungs, ar revolveri, zināt. Tur viņš ar savu erchercogieni braucis automobilī.

—   Ak automobili, Millera kundze? Jā, tāds kungs var to prieku atļauties, un viņam prātā nenāk, cik nelaimīgi var beigties tāds brauciens. Un turklāt Sarajevā, ta taču ir Bosnijā, Millera kundze. To varbūt būs izstrādājuši turki. Nevajadzēja mums vis ņemt viņiem nost to Bosniju un Hercegovinu. Tā ja, Millera kundze. Tad nu erchercoga kungs jau atdusas dieva klēpi. Diezin vai ilgi mocījies?

—   Erchercoga kungs bijis uz vietas pagalam, cienīts kungs. Jūs jau zināt, ka ar revolveriem nav nekādi joki. Nesen kāds kungs pie mums Nuslē tāpat vien kaitējās ar revolveri un taču apšāva visu ģimeni un vēl šveicaru, kurš bija gājis skatīties, kas tur šaudās pa trešo stāvu.

—   Dažs labs revolveris nesprāgst ne sitams, Millera kundze. Tādu sistēmu ir bez sava gala. Bet erchercoga kungam viņi būs nopirkuši pašu to labāko, un es varu derēt, Millera kundze, ka tas šāvējs būs bijis smalki uzcirties. Šaut uz erchercogu — tas, zināt, nav nekāds vieglais darbs Tas pavisam kas cits nekā klaidonim šaut uz mežsargu. Pats grūtākais — kā tikt viņam klāt, jo tādam kungam skrandaiņi lai tuvumā nerādās. Tur jāliek cilindrs galvā, citādi policists var vēl grābt ciet.

—   Stāsta, ka viņu bijis vesels bars, cienīts kungs.

—    Un kas notika ar to kareivi? — pēc brītiņa iejautājas Millera kundze, kamēr Šveiks ģērbās.

—    Viņš pakārās bikšturos, — Šveiks atbildēja, spodrinot savu cieto platmali. Un tie bikšturi nemaz nebija viņa. Viņš tos bija aizņēmies no profosa, — sak, bikses krītot nost. Vai lai viņš būtu gaidījis, kamēr viņu nošauj? Tas jau zināms, Millera kundze, ka tādā situācijā cilvēkam galva vairs neklausa. Profosu atlaida no darba un viņam piesprieda sešus mēnešus. Viņš gan tos nenosēdēja. Aizlaidās uz Šveici un tagad tur esot sludinātājs nez kādā baznīcā. Sais laikos maz godīgu cilvēku, Millera kundze. Es tā domāju, ka erchercogs Ferdinanda kungs arī būs vīlies tai cilvēkā, kas viņu Sarajevā nošāva. Viņš varbūt ieraudzīja to un nosprieda, sak, kārtīgs vīrs, ja jau mani apsveic, bet tas uzreiz gāž virsū. Vienu lodi iešāvis vai vairākas?

—   Avīzes raksta, cienīts kungs, ka erchercogs bijis vienos caurumos. Tas salaidis viņā iekšā visas patronas.

—    Jā, Millera kundze, tas izdarāms ātri, trakoti ātri. Es šādām vajadzībām nopirktu brauniņu. Tas izskatās pēc rotaļlietiņas, bet ar to divās minūtēs var nošaut divdesmit erchercogu, tievu vai resnu. Starp mums runājot, Millera kundze, resnā erchercoga gan vieglāk trāpīt nekā tievā. Jūs jau vēl atceraties, kā tie tur Portugālē nošāva savu ķēniņu[3] . tas ari bija brangi resns. Skaidrs, ka ķēniņš nekāds liesais vis nebūs. Es tagad iešu uz traktieri «Pie kausa»; ja kāds atnāk pēc tā žurku suņa, par kuru saņēmu rokasnaudu, tad pasakiet, ka tas atrodas uz laukiem manā suņu audzētavā un ka tam nesen apgrieztas ausis, bet, kamēr ausis nesadzīs, to nevar pārvadāt, lai nesaaukstētu. Slēdzeni nododiet sētniecei!

Traktierī «Pie kausa» sēdēja viens vienīgs viesis. Tas bija slepenpolicijas aģents Bretšneiders. Traktiernieks Palivecs mazgaja traukus, un Bretšneiders veltīgi pūlējās uzsākt ar viņu nopietnu sarunu.

Palivecs bija pazīstams ar savu rupjumu. Sarunā viņam gandrīz vai katrs otrais vārds bija «iepūtiet man» vai «sūds». Turklāt viņš bija daudz lasījis un visiem ieteica iepazīties ar to, ko par šo priekšmetu sacījis Viktors īgo, iztirzādams Napoleona vecās gvardes pēdējo atbildi angļiem kaujā pie Vaterlo

—   Nu gan ir jauka vasara, — Bretšneiders uzsāka savu nopietno sarunu.

—   Sūds vien no viņas ir, — atbildēja Palivecs, kraudams traukus skapī.

—   Tai Sarajevā viņi mums gan ievārījuši kārtīgu putru, — Bretšneiders vājā cerībā atsāka.

—   Kādā Sarajevā? — Palivecs jautāja. — Tai Nusles vīna restorānā, vai? Tur jau plūcas katru mīļu dienu. Vai nu nezināms, kas ir Nusle.

—   Bosnijas Sarajevā, traktiernieka kungs. Tur nošāvuši erchercogu Ferdinanda kungu. Ko jūs par to teiksiet?

—   Tādās lietās es iekšā nejaucos, tur jūs man varat iepūst… — Palivecs pieklājīgi atbildēja, aizkūpinādams pīpi. — Kas šādos laikos tādās iepinas, tas viegli var lauzt kaklu. Es esmu traktiernieks. Ja kāds ienāk un prasa alu, es viņam to ieleju, bet visādas Sarajevas, politika un nelaiķa erchercogs — tā nav mūsu darīšana. Tas ož pēc Pankraca

Bretšneiders apklusa un vīlies lūkojās apkārt tukšajā telpā.

—   Tur kādreiz karājās kunga un ķeizara ģīmetne, — viņš pēc brīža atkal uzsāka, — taisni tur, kur tagad spogulis.

—   Jums taisnība, — l'aliveca kungs atbildēja, — tur tā karājās, bet mušas bija viņu briesmīgi noķēzījušas, tāpēc es to uznesu bēniņos. Jūs zināt, kāds varētu vēl izteikt kādu piezīmi, un tad es iekultos nepatikšanās. Kam tas vajadzīgs?

—   Sarajevā gan laikam bija nelāga jušanās, traktiernieka kungs.

Uz tādu tiešu viltīgu jautājumu Palivecs atbildēja neparasti uzmanīgi:

—    Ap šo laiku Bosnijā un Hercegovinā ir traki karsts. Kad es tur dienēju pulkā, mums vajadzēja likt savam obrlajtnantam ledu uz galvas.

—   Kāda pulkā jūs bijāt, traktiernieka kungs?

—   Tādus sīkumus es neatceros, ar tādiem sūdiem es galvu nepiebāžu, tie mani nekad nav interesējuši, — Palivcca kungs atbildēja. — Pārlieka ziņkāre ir kaitīga.

Slepenpolicists Bretšneiders galīgi apklusa, un viņa drūmā seja mazliet atplauka tikai tad, kad ieradās Šveiks un, pasūtījis tumšo alu, sacīja:

—    Arī Vīnē šodien sēras.

Bretšneidera acīs iemirdzējās cerība, un viņš īsi piebilda:

—   Konopištē izkārti desmit melni karogi.

—   Vajadzēja izkārt divpadsmit, — Šveiks, iedzēris malku alus, sacīja.

Kāpēc tad divpadsmit? jautāja Bretšneiders.

—   Lai būtu apaļš skaitlis, ducis, — tā vieglāk aprēķināt, un pa dučiem viss iznāk lētāk, — Šveiks paskaidroja.

Iestājās klusums, ko pats Šveiks pārtrauca ar nopūtu:

—   Tad nu viņš ir debesu valstība, lai dievs kungs mielo viņa dveseli. Nesagaidīja vis, kamēr kļus par ķeizaru. Kad es vēl biju pulkā, kāds ģenerālis nokrita no zirga un pavisam mierīgi nositās. Citi gribēja palīdzēt viņam tikt zirgam mugurā, uzsēdināt viņu, bet pēkšņi redz, ka šis galīgi beigts. Un viņam bija izredzes tikt par feldmaršalu. Tas atgadījās karaspēka parādē. Tādas parādes nekad labi. nebeidzas. Sarajevā jau ari bijusi kāda parāde. Atceros, ka vienreiz tādā parādē manam mundierim trūka divdesmitās pogas un tāpēc mani iesēdināja uz četrpadsmit dienām tuptūzi, bet divas dienas es nogulēju, sasiets ragā kā Lācars. Disciplinai karaspēkā jābūt, citādi katrs darīs to, kas viņam ienāks prāta. Mūsu obrlajtnants Makovecs — tas mums vienmēr lika pie sirds: «Disciplinai jābūt, jūs stulbeņi, citādi jūs sāksiet rāpties kokos kā pērtiķi. Karadienests iztaisīs no jums cilvēkus, jūs aitasgalvas.» Un vai nav tiesa? Iedomājieties kādu parku, teiksim, Karela laukumā, un katrā koka sēž kareivis boz disciplinas. No tā es vienmēr esmu visvairāk baidījies.

—   Tie būs serbi, kas to izstrādājuši Sarajevā, — Bretšneiders atsāka.

—   Maldāties, Šveiks atbildēja, — tas ir turku darbs. Par Bosniju un Hercegovinu. — Un Šveiks izklāstīja savus uzskatus par Austrijas ārpolitiku Balkanos. Turki 1912. gadā

zaudējuši karu ar Serbiju, Bulgāriju un Grieķiju. Viņi gribējuši, lai Austrija tiem palīdz, bet, kad tā nav ielaidusies, tad nošāvuši Ferdinandu.

—    Vai tev patīk turki? — viņš uzrunāja trakliernieku Palivecu. — Vai tev patīk tie pagānu suņi? Skaidrs, ka ne.

—    Viesis paliek viesis, kaut arī turks, — Palivecs sacīja. — Mums, traktierniekiem, nav nekādas daļas gar politiku. Samaksā par savu alu, sēdi traktieri un tarkšķi, ko gribi. Tas ir mans princips. Vai to mūsu Ferdinandu nokniebis serbs vai turks, katolis vai muhamedanis, anarehists vai jaunčechs tas man viens pīpis.

—    Labi, traktiernieka kungs,—pārtrauca Bretšneiders, atkal zaudējis cerību piespiest kādu no abiem runātājiem pie sienas, — bet jums taču jāatzīst, ka Austrijai tas liels zaudējums.

Traktiernieka vietā atbildēja Šveiks:

—    Skaidrs, ka zaudējums, kas to noliegs. Briesmīgs zaudējums. Ferdinanda vieta kuru katru stulbeni nevar likt. Tikai viņam vajadzēja būt vēl resnākam.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Bretšneiders atplauka.

—    Ko es gribu teikt? — Šveiks mierīgi pārjautāja. — Tikai to vien: ja viņš būtu bijis resnāks, viņu sen būtu ķērusi trieka, kad viņš Konopištes mežos trenkāja vecenes, kas tur lasīja žagarus un sēnes, un tad viņam nebūtu nācies mirt tādā kauna pilnā nāvē. Iedomājieties vien — kunga un ķeizara tēvocis, un viņu ņem un šauj nost. Tas taču skandals, visas avīzes par to vien raksta. Pirms dažiem gadiem Budejovices tirgū gadījās neliels kauliņš un tur nodūra kādu lopu tirgoni, Bržetislavu Ludviku. Tam palika dēls Bohuslavs, un, kad nu tas ieradās tirgū ar sivēniem, neviens negribēja no viņa pirkt. Visi tā vien runāja: «Tas ir tā nodurtā dēls. Tāds pats blēdis vien būs!» Cits nekas neatlika nabadziņam kā mesties Krumlovā no tilta Vltavā, un tad vēl vajadzēja viņu vilkt ārā, atdzīvināt, izsūknēt ūdeni, un beidzot viņš tomēr izlaida garu ārsta rokās, kad tas viņam bija kaut ko iešļircinājis.

—    Jums tādi ērmīgi salīdzinājumi, — Bretšneiders zīmīgi nosacīja. — Vispirms jūs runājat par Ferdinandu, tad par lopu tirgoni.

—    Nepavisam ne, — Šveiks sāka taisnoties, — lai dievs mani pasarga, ka es sāktu vienu cilvēku salīdzināt ar otru.

Traktiernieka kungs mani pazīst. Vai nav tiesa, ka es neko nekad neesmu salīdzinājis? Es tikai negribētu būt tās erchercoga atraitnes ādā. Ko viņa iesāks? Bērni bāreņi, muiža Konopištē bez saimnieka. Iziet pie kāda jauna erchercoga? Kas tur par labumu? Aizbrauks atkal uz Saraievu un paliks otrreiz atraitnē. Piemēram, Zlivā pie Hlubokas kādreiz dzīvoja mežsargs ar tādu neglītu uzvārdu — Piņģurīs. Viņu nošāva malu mednieki, un palika viņam atraitne ar diviem bērniem, un tā pēc gada apprecēja atkal mežsargu, Pepiku Šavlovicu no Midlovariem, nu, bet to tāpat nošāva. Viņa izgāja trešo reizi pie vīra, atkal pie mežsarga, un saka: «Visas labas lietas Ins. Ja nu man tagad nelaimēsies, tad gan nezinu, ko darīt.» Protams, ka nošāva arī to, bet viņai no šiem mežsargiem bija jau apaļos skaitļos seši bērni. Viņa aizgāja sūdzēdamās līdz pašai firsta kunga kancelejai Hlubokā un gaudās, ka ar tiem mežsargiem iekulusies tādā ķezā. Tur viņai ieteica precēt Ražices dīķa sargu Jarešu. Un ko jūs teiksiet, — to noslīcināja zvejojot, un viņa no tā arī bija piedzīvojusi divus bērnus. Tad viņa apņēma rūniķi no Vodņaniem, un tas kādu nakti bija nositis viņu ar cirvi un pats labprātīgi pieteicies policijā. Un, kad viņu Pisekā apgabaltiesa kārusi, viņš nokodis mācītājam degunu un teicis, ka itin nekā nenožēlojot, un vēl kaut ko pavisam nelabu sarunājis par mūsu kungu un ķeizaru.

—   Vai jūs nezināt, ko viņš īsti sarunājis? — Bretšneiders ievaicājās cerību pilnā balsi.

To es jums nevaru pateikt, jo to neviens neiedrošinājās atkārtot. Bet tas esot bijis kaut kas tik briesmīgs un šausmīgs, ka tiesas padomnieks, kas tur bijis klāt, sajucis prātā, un viņu vēl līdz šim turot stingrā izolācijā, lai nekas netiktu zināms. Tas neesot tas parastais kunga un ķeizara apvainojums, ko izdara dzērumā.

—   Kā tad dzērumā mēdz apvainot kungu un ķeizaru? — Bretšneiders ta u jā ja.

Kungi, runājiet par ko citu, — traktiernieks Palivecs pārtrauca. —• Man tā nepatīk. Samuldēsiet vēl sa/.in ko, un' man būs nepatikšanas.

—   Kā dzērumā apvaino kungu un ķeizaru? — Šveiks atkārtoja. -— Visādi. Pietempieties un lieciet spēlēt Austrijas himnu, tad redzēsiet, ko sarunāsiet. Jūs sagvelzīsiet tik daudz, ka viņš būtu sablamēts uz visu mūžu, ja kaut puse no tā būtu patiesība. Bet to tas vecais kungs patiešām nav pelnījis. Padomājiet pūts: dēlu Rudolfu viņš zaudēja pašos spēka gados jaunības spara pilnu, sievu Elizabeti viņam nodūra ar vīli, tad viņš pazaudēja savu brāli Janu Ortu, bet otro brāli, Meksikas ķeizaru, nošāva sazin kādā cietoksnī pie sienas. Un nu, vecuma dienās, viņam nošauj tēvoci. Vai tur nav vajadzīgi dzelzs nervi? Un tad viņš iekrīt prātā kādam piedzērušam pļēguram, un tas sak viņu zākāt. Nē, ja tagad kas sāksies, es iestāšos par brīvprātīgo un kalpošu kungam un ķeizaram, kamēr man miesa turēsies pie kauliem!

Šveiks iedzēra pamatīgu malku un turpināja:

—   Vai domājat, ka kungs un ķeizars to tā pametīs? tad jūs viņu nepazīstat. Karš ar turkiem būs noteikti. Jūs man nošāvāt manu tēvoci, tad dabūsiet pa kaklu. Karš ir neizbēgams. Serbija un Krievija mums šai karā palīdzēs. Tā būs kaušanās uz nebēdu.

Šveiks bija skaists šai pravietošanas brīdī. Viņa vientiesīga seja mirdzēja sajūsmā kā pilns mēness. Viņam viss bija skaidrs.

—   Var jau būt, — viņš tēloja tālāk Austrijas nākotni, — ka mums uzbrūk vācieši, ja sākam karu ar turkiem. Vācieši ar turkiem ir uz vienu roku. Otrus tādus neģēļus kā viņus pasaulē vairs neuzies. Bet mēs varam noslēgt savienību ar Franciju, kurai kopš septiņdesmit pirmā gada zobs uz Vāciju. Tad mums viss ies kā pa taukiem. Karš būs, vairāk es jums nekā neteikšu.

Bretšneiders piecelās un svinīgi noteica:

—   Vairāk jums arī nekas nav jāsaka. Iznāciet man līdzi ārā, tur es jums ko pateikšu.

Šveiks sekoja slepenpolicistam gaiteni, kur viņu gaidīja mazs pārsteigums, kad viņa pudeles brālis parādīja viņam ērgli zem atloka un paziņoja, ka Šveiks esot arestets un tikšot tūliņ aizvests uz policijas pārvaldi. Šveiks centās ieskaidrot, ka kungs maldoties, ka viņš, Šveiks, esot pilnīgi nevainīgs, jo neesot izrunājis neviena apvainojoša vārda. Taču Bretšneiders apgalvoja, ka Šveiks pastrādājis vairākus noziegumus, starp kuriem esot arī valsts nodevība.

Tad abi atgriezās traktierī, un Šveiks sacīja Palivecam:

—   Es izdzēru piecus kausus alus un apēdu radziņu ar desiņu. Ielejiet man vēl mēriņu sļivovicas, un tad es iešu, jo esmu apcietināts.

Bretšneiders parādīja Palivecam savu ērgli, mirkli raudzījās traktiernieka un tad jautāja:

—   Vai esat precējies?

—   Jā.

—    Un vai jūsu sieva varētu vadīt saimniecību, ja jūsu nebūtu?

—   Varētu.

—    Tad viss kārtībā, traktiernieka kungs, — Bretšneiders jautri noteica. -— Pasauciet savu sievu, nododiet lai visas lietas, un vakarā mēs atbrauksim jums pakaļ.

Nav ko uztraukties, — Šveiks viņu mierināja, — mani arestē tikai par valsts nodevību.

—   Bet ko es esmu nodarījis? — Paliveca kungs gaudas.

Es taču biju tik uzmanīgs!

Bretšneiders nosmīnēja un paziņoja uzvaras priekā:

—    Jūs sacījāt, ka mušas apķēzījušas kungu un ķeizaru. Gan jums to kungu un ķeizaru izdauzīs no galvas.

Un Šveiks slepenpolicista pavadībā pameta traktieri «Pie kausa» un, kad abi atradās uz ielas, labsirdīgi smaidot, ievaicājās:

—    Vai man jāiet nost no ietves?

—   Kāpēc?

—    Es domāju, ka man nav tiesību staigāt pa ietvi, ja esmu apcietināts.

Kad viņi gāja iekša pa policijas pārvaldes vārtiem, Šveiks ierunājās:

—   Mēs gan jauki pavadījām laiku! Vai jūs bieži iegriežaties «Pie kausa»?

Kamēr Šveiku veda uz policijas kanceleju, traktieri «Pie kausa» Pali veca kungs nodeva saimniecību raudošajai sievai, mierinādams viņu savā īpatnējā veidā:

—   Neraudi, nebrēc, ko man var padarīt vienas apķēzītas kunga un ķeizara ģīmetnes dēļ?

Tik brinum jauki sākās krietnā kareivja Šveika iejaukšanās pasaules karā. Vēsturniekus interesēs, ka viņš varēja tik tālu ieskatīties nākotnē. Ja nu ari vēlāk notikumi risinājās citādāk, nekā viņš bija pareģojis «Pie kausa», tad mums jāņem vērā, ka viņam trūka vajadzīgās diplomātiskās izglītības.

## 11 krietnais kareivis Šveiks policijas parvalde

Sarajevas atentats bija piepildījis policijas pārvaldi ar neskaitāmiem upuriem. Tos veda iekšā citu pēc cita, un vecais f inspektors, sagaidot tos aresteto pieņemšanas istabā, labsirdīgi sacīja:

— šitas Ferdinands jums dārgi maksās! Kad Šveiku ieslēdza vienā no daudzajām pirmā stāva kamerām, tur jau atradās seši cilvēki. Pieci sēdēja ap galdu, bet sestais kāds pusmuža vīrs — kaktā uz lāviņas, it kā vairīdamies no citiem. Šveiks tūliņ sāka apvaicāties, par ko viņi ieslodzīti.

No pieciem, kas sēdēja ap galdu, viņš saņēma gandrīz vienādas atbildes:

—   Sarajevas deļ.

—    Ferdinanda deļ.

—   Erchercoga noslepkavošanas dēļ.

—   Par Ferdinandu.

—   Tāpēc, ka Sarajevā nošāvuši erchercoga kungu.

Sestais, kas turējās no pieciem pārējiem atsevišķi, paskaidroja, ka negribot ar tiem ielaisties, lai uz viņu ari nekristu aizdomas, — viņš te atrodoties tikai tāpēc, ka mēģinājis aplaupīšanas nolūkā nogalināt kādu Iloličas saimnieku.

Šveiks piesēdās pie sazvērniekiem, kas jau desmito reizi stāstīja cits citam, kā viņi te iekļuvuši.

Visi, atskaitot vienu, bija arestēti vai nu traktierī, vai vīna pagrabiņā, vai kafejnīcā. Izņēmums bija neparasti resnais, briļļainais kungs ar saraudātām acīm, kuru arestējuši dzīvoklī, jo divas dienas pirms Sarajevas atentata viņš samaksājis tēriņu diviem serbu studentiem-techniķiem «Pie Brejška» un vēlāk viņu slepenpolicists Brikss redzējis šo studentu sabiedrībā krietni ieskurbušu Ržetiža ielas «Monmartrā», kur viņš tiem atkal izmaksājis, ko pats ar savu parakstu apliecinājis protokolā.

Iepriekšējā izmeklēšanā policijas komisariatā viņš 117. visiem jautājumiem atbildēja ar vienām un tām pašām vaimanām:

—   Man pieder rakstāmlietu veikals!

Viņam tāpat atbildēja vienu un to pašu:

—   Tas nav nekāds attaisnojums.

Otrs, neliela auguma kungs, ko arestējuši vīna pagrabiņā, bija vēstures skolotājs un klāstījis pagrabiņa īpašniekam dažādu atentatu vēsturi. Viņu bija arestējuši tieši tobrīd, kad viņš noslēdza atentatu psicholoģislco analizi ar vārdiem:

—   Atentata ideja ir tikpat vienkārša kā Kolumba ola.

—    Tikpat, vienkārši ir arī tas, ka jūs gaida Pankracs, — policijas komisārs nopratināšanā papildināja viņa slēdzienu.

Trešais sazvērnieks bija Iīodkovičku labdarības biedrības «Labmīlis» priekšsēdētājs. Atentata dienā biedrība sarīkojusi dārza svētkus ar koncertu. Žandarmu vachtmistrs pieprasījis, lai svētku dalībnieki izklīst, jo Austrijā izsludinātas sēras, bet biedrības priekšsēdētājs labsirdīgi atbildējis:

—   Uzgaidiet brītiņu, kamēr nospēlēs «Hei, slāvi».

Nu viņš sēdēja, nokāris galvu, un bēdājās:

—    Augustā vēlēs jaunu valdi, un, ja manis nebūs mājās, var gadīties, ka mani vairs neievēlē. Un es jau desmit gadus no vietas esmu bijis priekšsēdētājs. Tādu kaunu es nepārdzīvošu.

Pavisam dīvaini nelaiķis Ferdinands bija izjokojis ceturto sazvērnieku, cilvēku ar nevainojamu raksturu un neaptraipītu slavu. Veselas divas dienas viņš bija noturējies, nepieminējis Ferdinandu, bet vakarā, spēlējot kafejnīcā «mari jažu» un sitot krusta ķēniņu ar trumpas kārava septiņaci, noteicis:

—   Septiņas lodes kā Sarajevā.

Piektajam vīram, kas, pēc paša vārdiem, sēdēja tāpēc, ka «Sarajevā nošāvuši erchercoga kungu», vēl tagad mati un bārda bija stāvus aiz bailēm, tā ka viņš pēc izskata atgādināja pinčeri.

Restorānā, kur viņu arestējuši, viņš nebija runājis ne vārda, pat nebija lasījis avīzēs par Ferdinanda nogalināšanu, bet sēdējis gluži viens pie galda, kad pēkšņi kāds kungs nosēdies viņam pretī un aši jautājis:

—   Vai jus par to jau lasījāt?

—   Es nekā neesmu lasījis.

—   Vai esat dzirdējis?

—    Nekā neesmu dzirdējis.

—   Tad jūs vismaz zināt, par ko ļaudis runā?

—   Nezinu un nevēlos zināt.

—   Jums tomēr vajadzēja par to interesēties.

—    Nezinu, kas tur tik interesants. Es labāk izsmēķēju cigāru, izdzeru pāris kausu alus, paēdu vakariņas un avīzes nelasu. Avīzes melo. Es negribu bojāt savu omu.

—   Tātad jus neinteresē pat slepkavība Sarajevā?

—    Mani vispār neinteresē nekādas slepkavības, vienalga, vai tās notiek Prāgā, Vīnē, Sarajevā vai Londonā. Par tām jādomā attiecīgām instancēm, tiesai un policijai. Ja kādu kaut kur un kaut kad nogalina, tad to viņš ari pelnījis, ja nav pra tis piesargāties un bijis tāds lupata, ka ļāvies nogalināties.

Tie bija viņa pēdējie vārdi šai sarunā. Kopš tā brīža viņš tikai pēc katrām piecām minūtēm skaļi atkārtoja:

—   Es esmu nevainīgs, es esmu nevainīgs!

Tā viņš sauca, ienākdams pa policijas pārvaldes vārtiem, šos vārdus viņš atkārtos Pragas krimināltiesā, un ar šiem vārdiem viņš ieies savā cietuma kamerā.

Noklausījies šos drausmīgos sazvērnieku stāstus, Šveiks uzskatīja par vajadzīgu noskaidrot ieslodzītajiem viņu bezcerīgo situāciju.

—    Mūsu stāvoklis ir pavisam draņķīgs, — tā viņš sāka savus mierināšanas vārdus. Tas nav liesa, ka jums un mums visiem nekas par to nebūs. Kāpēc tad mums ir policija, ja ne tāpēc, lai sodītu mūs par mutes palaišanu? Ja pienākuši tādi traki laiki, kad šauj uz erchercogieni, tad nav ko brīnīties, ja kādu stiepj uz policiju. To visu dara fasona pēc, lai Ferdinandu labi izreklamētu pirms apbedīšanas. Jo vairāk ļaužu te pavāks, jo mums būs labāk: taču jautrāk. Kad es vēl kalpoju aimijā, tad dažkārt puse mūsu rotas sēdēja ūķī. Un cik daudzi cilvēki notiesāti nevainīgi — ne tikai karadienestā, bet ari tiesās. Atceros, reiz notiesāja kādu sievieti par to, ka viņa nožņauguši savus jaunpiedzimušos dvīnīšus. Lai gan viņa zvēreja, ka dvīnīšus nav varējusi nožņaugt, jo dzemdējusi tikai vienu meitiņu, ko izdevies nožņaugt bez kādām sāpēm, viņu tomēr notiesāja par divkāršu slepkavību. Vai atkal tas nevainīgais čigāns Zabehlicē, kas bija ielauzies sīktirgotavā pašā ziemsvētku vakarā. Viņš gan zvērēja, ka iegājis tikai sasildīties, bet tas neko nelīdzēja. Ja jau kāds nokļuvis tiesas nagos, tad labi vairs nav. Labi nav, bet neko nevar darīt. Iespējams, ka visi cilvēki nav tādi neģēļi, kā par viņiem varētu domāt., bet kā lai atšķir godīgu cilvēku no nelieša, ii. īpaši tik nopietnā laikā, kad pat Ferdinandu kniebj nost? Pie mums, kad es vēl biju karadienestā Budejovicē, meža aiz apmācības laukuma kāds bija nošāvis kapteiņa suni. Kad kapteinis to dabūja zināt, tad sasauca visus kopā, sastādīja ierindā un pavēlēja, lai katrs desmitais panāk uz priekšu. Skaidrs, ka es ari iegadījos desmitais. Stāvam pēc komandas «mierā» un «acis nemirkšķināt». Kapteinis skraida mums priekša un brēc: «Jūs plukatas, blēži, nelieši, plankumainās hiēnas! Adu pār acīm es jums noraušu tā suņa dēļ! Gabalos sakapāšu! Apšaušu! Ragā saliekšu! Ar mani jūs jokus nedzīsiet! Visiem divas nedēļas kazarmas aresta!» Redziet, toreiz bija runa par nieka šuneli, bet tagad par pašu erchercoga kungu. Tāpēc visiem jāiedzen bailes, lai sēras pēc kaut kā izskatītos.

—   Es esmu nevainīgs, es esmu nevainīgs, izspūrušais vīrs atkārtoja.

—   Kungs Jēzus arī bija nevainīgs, — Šveiks atbildēja, bet viņu tomēr sita krustā. Nekad nekur neviens nav raizējies, kas notiks ar nevainīgu cilvēku. Maul halten und weiter dienen! [4] — tā mums mēdza teikt karadienestā. Tas ir tas labākais.

Šveiks izstiepās uz lāviņas un mierīgi iemiga.

Tikmēr ieveda divus jaunus. Viens no tiem bija bosnietis. Viņš staigāja pa kameru, grieza zobus un pec katra vārda daudzināja «jebentidušu»[5] . Viņu mocīja domas, ka policijas pārvaldē kāds pievāks viņa sīkpreču kasti.

Otrs jaunpienācēis bija traktiernieks Palivecs, kas, ieraudzījis savu paziņu Šveiku, uzmodināja to un traģiskā balsī iesaucās:

—   Es arī esmu te!

Šveiks sirsnīgi pakratīja viņam roku un sacīja:

—   Es no tiesas priecājos par to. Es zināju, ka tas kungs turēs vārdu, kad viņš solījās atbraukt jums pakaļ. Tāda noteiktība ir ko vērts.

Taču Paliveca kungs atcirta, ka tāda noteiktība esot sūda vērta, un paklusām apvaicājās, vai pārējie arestētie neesot zagļi, jo tas viņam kā veikalniekam varētu nākt par ļaunu.

Šveiks paskaidroja, ka visi, atskaitot to, kas sēžot par mēģinājumu aplaupīšanas nolūkā nogalināt kādu Iloličas saimnieku, piederot pie viņu sabiedrības, jo sēžot erchercoga dēļ.

Paliveca kungs jutās aizvainots un sacīja, ka viņš neesot vis arestēts kāda stulbeņa erchercoga, bet paša kunga un ķeizara dēļ. Tā kā visus pārējos tas ieinteresēja, tad viņš pastāstīja, kā viņam mušas noķēzījušas kungu un ķeizaru.

—   Tā nocūkoja viņu, maitas, ka noveda mani cietumā, viņš nobeidza savu stāstu un draudīgi piebilda: — Nu, to es tām mušām nepiedošu!

Šveiks atkal nolikās garšļaukus, bet ilgi nedabūja gulēt, jo viņam atnāca pakaļ, lai vestu uz nopratināšanu.

Un tā nu, dodamies pa kāpnēm augšā uz III nodaļu pie nopratinātāja, Šveiks nesa savu krustu uz Golgātu, nemaz nenojauzdams savu mocekļa likteni.

Izlasījis uzrakstu, ka gaiteņos spļaut aizliegts, Šveiks palūdza policistu, lai viņam atļauj iespļaut spļaujamtraukā, un, starodams savā vientiesībā, iegāja kancelejā, sacīdams:

—Labvakar visapkārt, kungi!

Par atbildi kads viņam iegrūda dunku ribas un nostatīja pie galda, aiz kura sēdēja kungs ar saltu ierēdņa seju, kas pauda tik zvērisku niknumu, it kā tās īpašnieks būtu nule iznācis no Lombrozo grāmatas «Noziedznieku tipi».

Viņš asinskārīgi paskatījās uz Šveiku un sacīja:

—   Neizliecieties par plānprātiņu!

—   Tur nekā nevar darīt, — Šveiks nopietni paskaidroja.

Mani atbrīvoja no karadienesta par plānprātību. īpaša pārbaudes komisija mani oficiāli atzina par plānprātīgu, bs esmu oficiāls plānprātis.

Kungs ar noziedznieka seju sāka griezt zobus:

—   Tas, par ko jūs apvaino un ko esat noziedzies, liecina, ka jums visi pieci prāti mājās.

Un viņš tūliņ uzskaitīja Šveikam veselu virkni dažādu noziegumu, sākot no valsts nodevības un beidzot ar viņa majestātes un valdošā nama locekļu apvainošanu. Sais noziegumos ietilpa arī atzinības izteikšana par erchercoga Ferdinanda nogalināšanu, no šās atzinības izrietēja jauni noziegumi, starp kuriem spilgti mirdzēja musināšana uz dumpi, jo viss taču bija norisinājies publiskā vietā.

—   Ko jus par to teiksiet? — uzvaroši jautāja kungs ar neganto seju.

—   Ar to pilnīgi pietiek, Šveiks nevainīgi atbildēja. — Kas pāri par mēru, tas no ļauna.

—   Redzat nu, jūs pats atzīstaties.

—   Es atzīstu visu, jo stingrībai jābūt, bez stingrības mēs nekur netiksim. Tāpat toreiz, kad vēl biju karadienestā . . .

—   Muti ciet! — policijas komisārs uzbrēca. •— Runājiet tikai tad, kad jums ko jautā! Saprotat?

—   Kā nu nesapratīšu, — Šveiks atbildēja. — Padevīgi ziņoju, ka saprotu un varu orientēties visā, ko jums labpatikās sacīt.

—   Ar ko jūs saejaties?

—   Ar savu kalponi, jūsu godība.

Vai jums nav kādas pazīšanās vietējās politiskās aprindas?

Kā nu ne, jūsu godība, es pērku pēcpusdienas avīzi «NArodni Politika», lā saucamo «kucīti»

—   ārā! • kungs ar zvērisko izskatu uzbļāva.

—  Ar labu nakti, jūsu godība! — Šveiks atsaucās, kad viņu veda laukā no kancelejas.

Atgriezies kamerā, Šveiks paziņoja citiem arestētajiem, ka tāda pratināšana esot jautrs gabals:

—   Pakliedz, pakliedz tādu nieku un beigās izdzen laukā.

—  Agrākos laikos, — viņš turpināja, — bija nesalīdzināmi sliktāk. Es lasīju kādā grāmatā, ka apsūdzētajiem nācies staigāt basām kājām pa nokaitētu dzelzi un dzert kausētu svinu, lai pierādītu savu nevainību. Un, kas nav gribējis atzīties, tam kājās uzvilkti spāniešu zābaki vai pats uzrauts pie kāķa, vai svilināti sāni ar ugunsdzēsēju lāpu, kā to darījuši ar svēto Janu Nepomuku. Tas, stāsta, esot tik briesmīgi brēcis kā uz iesma uzdurts un ātrāk nerimies, kamēr viņu iebāzuši maisā, kas nelaiž cauri ūdeni, un iemetuši upē no Elizabetes tilta. Tādu gadījumu bez sava gala, un tad vēl cilvēkus cirtuši četros gabalos vai uzsēdinājuši uz miela kaut kur muzeja tuvuma. Ja tādu noziedznieku iemetuši tikai bedrē, lai nomirst badā, tad viņš juties kā no jauna piedzimis. Ne, tagad sēdēt cietumā ir tīrais prieks, — Šveiks jūsmoja, — nekādas ciršanas gabalos, nekādu spāniešu zābaku. Lāviņas mums ir, galds ir, soli ir, vietas pietiek, zupa mums pienākas, maizi dod, ūdeni pienes, ateja tepat deguna galā. Visur redzams progress. Tiesa, līdz nopratināšanai patālāk jāiet — pa trim kāpnēm nākamā stāvā, toties kāpnēs spodrība un daudz publikas apgrozās. Vienu ved šurp, otru turp, — jaunus un vecus, vīriešus un sievietes. Taisni prieks, ka cilvēks nejūtas viens. Un katrs mierīgi iet savu ceļu bez kādām bailēm, ka viņam kancelejā pateiks: «Mēs nospriedām, ka rit pēc paša izvēles jus vai nu sacirtis gabalos, vai sadedzinās.» Ta būtu grūta izvēle, kungi, un es domāju, ka daudzi no mums tādā brīdī būtu pilnīgi kā bez galvas. Jā, tagad apstākļi mums par patikšanu stipri uzlabojušies.

Šveiks tikko kā bija beidzis savu aizstāvības runu mūsdienu cietumu labā, kad uzraugs atvēra durvis un sauca:

—   Šveik, apģērbieties un nāciet uz nopratināšanu!

—    Tūliņ apģērbšos, — Šveiks atsaucās, — pret to man nav nekādu iebildumu, tikai baidos, vai te nav kāds pārpratums, jo mani jau vienreiz izmeta ārā no nopratināšanas. Un lad es vēl baidos, ka tie pārējie kungi uz mani nenoskaišas, jo es eju uz nopratināšanu jau otro reizi, bet viņi šovakar vēl ne reizi nav saukti. Viņi var sākt mani apskaust.

—    Nāciet ārā un negvelziet niekus! — skanēja atbilde uz Šveika džentlmenisko aizrādījumu.

Šveiks atkal nokļuva pie kunga ar noziedznieka seju, kurš viņam bez kādiem aplinkiem stingri un nelokāmi noprasīja:

—   Vai atzīstaties visos noziegumos?

Šveiks pievērsa nepielūdzamajam vīram savas labsirdīgās, zilās acis un lēnīgi atbildēja:

—     Ja jūs vēlaties, lai es atzītos, jūsu godība, tad es atzīšos, man tas neko nekaitēs. Bet, ja jūs man teiksiet: «Šveik, neatzīstieties neparko!» — tad es visādi mēģināšu izlocīties, kaut vai pēdējā stundiņa klāt.

Bargais kungs kaut ko ierakstīja aktos un, pasniegdams Šveikam spalvu, lika viņam parakstīties.

Un Šveiks parakstījās zem Bretšneidera ziņojuma un šāda papildinājuma:

«Visi pret mani celtie apvainojumi atbilst patiesībai.

Jozefs Šveiks.»

Parakstījies viņš uzrunāja bargo kungu:

—   Vai vēl kas jāparaksta? Jeb vai man jāierodas no rīta?

—   Rīt jūs aizvedīs uz krimināltiesu, — skanēja atbilde.

—   Kādā laikā, jūsu godība? Lai es neaizguļos, dievs pasarg!

—   āra! — jau otro reizi viņpus galda atskanēja rēciens.

Atgriezies atpakaļ savā aizrestotajā mājoklī, Šveiks sacīja uzraugam:

— Viss iet kā smērēts.

Tikko aizcirtās durvis, kameras kaimiņi apbēra Šveiku ar dažādiem jautājumiem, uz kuriem Šveiks skaidri un gaiši atbildēja:

—Nupat atzinos, ka laikam es bušu nonāvējis erchercogu Ferdinandu.

Seši vīri šausmās noslēpās zem utainajām segām, tikai bosnietis noteica:

—   Labu laimi!

Likdamies gulēt, Šveiks piebilda:

—   Muļķīgi gan, ka mums nav modinātāja pulksteņa.

No rīta viņu pamodināja bez kāda pulksteņa un aizveda «zaļajā Antonā» uz apgabala krimināltiesu.

—   Kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu, — Šveiks sacīja saviem ceļabiedriem, kad «zaļais Antons» izbrauca pa policijas pārvaldes vārtiem.

## III ŠVEIKS TIESAS ĀRSTU PRIEKŠĀ

Apgabala krimināltiesās tīrās, mājīgās istabiņas radīja Šveikam vislabvēlīgāko iespaidu: izbalsinātas sienas, melni nospodrinātas restes un resnais Demartīni kungs — izmeklēšanas nodaļas vecākais uzraugs ar mēļām zīmotnēm un mēļu formas cepures apmali. Mēļa krāsa likumā paredzēta ne tikai šeit, bet ari baznīcas ceremonijās Pelnu dienā un Lielajā piektdienā.

Nu atkārtojās tas pats slavenais notikums kā romiešu kundzības laikā Jeruzalemē. Arestētos izveda ārā un nogādāja lejā pagrabā 1914. gada Pilātu tiesas priekšā, un izmeklēšanas tiesneši, šolaiku Pilati, nemazgāja vis godīgi rokas nevainībā, bet lika sev atnest no Teisiga restorānā gulašu ar turku

pipariem un Plzenas alu un sūtīja uz valsts prokuraturu vienu apsūdzību pēc otras.

Te lielāko tiesu izgaisa jebkura loģika un uzvarēja paragrāfs, žņaudza paragrafs, gvelza muļķības paragrafs, sprauslāja paragrafs, ņirgājās paragrafs, draudēja paragrafs, nonāvēja paragrafs un nekad nepiedeva. Te mājoja likuma žonglieri, nedzīvā likuma burta augstie priesteri, cilvēkēdāji, Austrijas džungļu tīģeri, kas aprēķināja savu lēcienu uz apsūdzēto saskaņā ar paragrafa skaitli.

Izņēmums bija daži cilvēki (tāpat kā policijas pārvalde), kas neuztvēra likumu tik nopietni. Ari pelavās šad tad atrodami graudi.

Šveiku atveda nopratināt pie viena šāda kunga. Tas bija labsirdīgs pusmūža virs, kas, pratinot pazīstamo slepkavu Valešu, nekad nebija piemirsis atgādināt: «Lūdzu piesēsties, Valeša kungs, te taisni ir viens brīvs krēsls.»

Kad ieveda Šveiku, viņš parastajā laipnībā uzaicināja to apsēsties un sacīja:

—   Tad jūs esat Šveika kungs?

—Es domāju gan, ka man tam jābūt, — Šveiks atbildēja. jo mans tētiņš bija Šveiks un māmiņa Šveika kundze. Tādu

kaunu es viņiem nedarīšu, ka noliegšu savu vardu.

Izmeklēšanas tiesneša sejā pavīdēja laipns smaids:

—   Jūs gan esat izstrādājis smalkus jokus! Jums daudz kas uz sirdsapziņas.

—   Man vienmēr daudz kas uz sirdsapziņas, — Šveiks apstiprināja, smaidīdams vēl laipnāk par tiesneša kungu, — varbūt vēl daudz vairāk nekā jums, jūsu godība.

Tas redzams no protokola, ko esat parakstījis, — tiesnesis tikpat laipni turpināja. — Varbūt policijā jūs piespieda to darīt?

—   Nē jel, jūsu godība. Es pats viņiem jautāju, vai man tas jāparaksta, un, kad man lika parakstīt, es paklausīju. Neba man jākaujas sava paša paraksta dēļ. No tā man nekāds labums neatlēktu. Kārtībai taču jābūt.

—   Vai jūs jutāties pilnīgi vesels, Šveika kungs?

—   Ka pilnīgi vesels, to nevar teikt, jūsu godība tiesneša kungs. Man ir reimatisms, es ieberzējos ar opodeldoku.

Vecais kungs atkal laipni pasmaidīja.

—   Ko jūs sacītu, ja mēs nosūtītu jūs pie tiesas ārstiem?

—   Es domāju, ka mans stāvoklis nav tik bēdīgs, lai šie

kungi tērētu manis dēļ savu laiku. Policijas pārvalde mani kāds ārsts jau izmeklēja, vai man nav triperis.

Zināt, Šveika kungs, pamēģināsim tomēr ar šiem tiesas ārstiem Sastādīsim kārtīgu komisiju, jus tikmēr paliksiet iepriekšējā apcietinājumā un labi atpūtīsieties. Vēl viens jautājums. Saskaņā ar protokolu jūs esot izplatījis baumas, ka drīzumā izcelšolies karš.

—    Lūdzu, jūsu godība padomnieka kungs, tas izcelsies visai drīz.

—   Vai jūs neslimojat ar krītamo kaiti?

Atvainojiet, nē, kaut gan vienreiz pakritu gan, kad uz Karela laukuma man gandrīz uzskrēja virsū kāds automobilis, bet tas jau sen atpakaļ.

Ar to nopratināšana beidzās, Šveiks atvadoties sniedza tiesas padomnieka kungam roku un, atgriezies savā kamerā, sacīja kaimiņiem:

Mani šas erchercoga Ferdinanda nogalināšanas dēļ izmeklēšot tiesas ārsti.

—    Mani arī izmeklēja tiesas ārsti, — sacīja kāds jauns cilvēks, — tas notika toreiz, kad man par paklāju zagšanu bija jāstājas zvērināto priekšā. Mani atzina par garā vāju. Tagad es esmu noblēdījis tvaika kuļmašīnu, un par to man nekā nevar darīt. Vakar mans advokats teica: ja es esot reiz atzīts par garā vāju, tad tas man nākšot par labu visu mūžu.

—    Es tiem tiesas ārstiem gan neticu, — ierunājās kāds inteliģenta izskata vīrs. — Kad es nodarbojos ar vekseļu viltošanu, tad katram gadījumam sāku apmeklēt Dr. Ileverocha[6] lekcijas, un, kad mani pieķēra, simulēju paralitiķi taisni lā, kā viņus aprakstīja Dr. Heverocha kungs. Kadam tiesas komisijas ārstam es iekodu kāja, izdzēru tinti no tintnīcas un, lūdzu kungus atvainot, Izdarījos sevis pēc komisijas acu priekšā. Bet par to, ka biju vienam komisijas loceklim iekodis ikros, mani atzina par pilnīgi veselu, un beigas man bija.

—   Es gan nemaz nebīstos no šādām pārbaudēm, — Šveiks paziņoja. — Kad vēl biju karadienestā, tad mani izmeklēja kāds veterinārārsts, un viss beidzās ļoti labi.

—   Tiesu ārsti ir pēdējie nelieši! — atsaucās kāds neliels, sakumpis vīriņš. — Nesen manā tīrumā nejauši uzraka skeletu, un tiesas ārsti paziņoja, ka šis cilvēks nogalināts pirms četrdesmit gadiem ar kāda neasa priekšmeta sitienu pa galvu Man tikai trīsdesmit astoņi gadi, bet mani apcietināja, kaut «an man ir kristāmzīme, izraksts no metrikas un izziņa no dzīves vietas.

—    Es domāju, — Šveiks sacīja, — ka mums uz visu jālūkojas objektivi. Katrs var kļūdīties, un, jo ilgāk par kaut ko domā, jo vairāk iespējams kļūdīties. Tiesas ārsti tie paši cilvēki vien ir, un katram cilvēkam ir savas vājības. Tā kādreiz Nusiē, taisni pie tilta pāri Botičai, kad es nakti nācu mājās no «Banzeta» pie manis pieskrēja kāds kungs un iegāza man ar pletni pa galvu. Kad es jau biju garšļauku, viņš paspidināja lukturīti, apskatīja mani un noteica: «Pārskatīšanās, tas nav viņš.» Un ši pārskatīšanās viņu tā nokaitināja, ka viņš iegāza man vēlreiz pa dibenu. Tāds ir cilvēka liktenis, ka viņam jākļudās līdz savai pēdējai stundiņai. Tā gadījās tam kungam,

kas nakti bija atradis pa pusei nosalušu traku suni, atnesis mājās un ielicis gultā pie sievas. Kad suns sasildījies un atžirdzis, tad sakodis visu ģimeni, bet pašu mazāko saplosījis šūpulī un aprijis. Vai atkal, par piemēru, tāds gadījums ar kādu virpotāju no mūsu nama: viņš atslēdzis Podolas baznīciņu, jo iedomājies, ka pārnācis mājās; izģērbies sakristejā, domādams, ka tā ir virtuve, apgulies uz altara, noturēdams to par gultu, apsedzies ar visādām sedziņām, uz kurām izšūti svēti izteicieni, un palicis pagalvī spilvena vietā evaņģēliju un citus svētus rakstus. No nla viņu tur atradis baznīcas sargs, un virpotājs viņam paziņojis labā omā, ka iekļuvis te aiz pārskatīšanās. «Laba pārskatīšanās,» sargs saka, «kad mums tas deļ būs par jaunu jāiesvētī baznīca.» Tad šis virpotājs nonāca tiesas ārstu rokās, un tie viņam pierādīja, ka viņš bijis' skaidrā prātā un pie pilnas apziņas, jo dzērumā nebūtu trāpījis ar slēdzeni baznīcas atslēgas caurumā. Vēlāk viņš nomira Pankraca. Vai atkal cits piemērs, kā Kladno kļūdījās pazīstama rotmistra Rotora mācītais vilku suns. Rotmistrs Roters dresēja suņus un apmācīja tos, laizdams klaidoņiem pa pēdām, tā ka no Kladno apriņķa aizbēga visi klaidoņi. Tad Roters pavēlēja žandarmiem sameklēt kādu šaubīgu cilvēku, lai tur lūst vai plīst. Sie tad nu atveduši arī tīri pieklājīgi ģērbušos cilvēku, kas sēdējis Lanas mežā uz celma. Roters tūliņ licis nogriezt viņam svārku stērbeli, devis to paostīt saviem suņiem, tad šo cilvēku aizveduši ārpus pilsētas uz ķieģeļnīcu un palaiduši suņus pa viņa pēdām. Suņi viņu atraduši un atveduši atpakaļ. Tad šim cilvēkam likuši rāpties pa trepēm uz bēniņiem, kāpi pāri žogam, lēkt dīķī, un suņi visur dzinušies viņam pakaļ Beidzot noskaidrojās, ka šis cilvēks bijis radikaļu deputāts, kas izbraucis zaļumos uz Lanas mežiem, kad viņam apnicis sēdēt parlamentā. Tāpēc es saku, ka cilvēki maldās un kļūdās, vienalga, vai tas ir mācīts vīrs vai kāds lauķis bez jebkādas izglītības. Pat ministri kļūdās.

Tiesas ārstu komisija, kurai bija jāizšķir, vai Šveikam, ja ievēro viņa garīgo līmeni, var uzlikt atbildību par visiem tiem noziegumiem, kādos viņu apvaino, sastāvēja no trim neparasti nopietniem kungiem, kuru uzskati nesaskanēja ne par mata tiesu, jo viņi pārstāvēja trīs dažādas skolas un psichiatrijas novirzienus.

Ja gadījumā ar Šveiku šīs trīs pretējās zinātniskās nometnes nāca pie vienota slēdziena, tad tas izskaidrojams likai ar to milzu iespaidu, kāds radās visai komisijai, kad Šveiks, ienācis telpā, kur vajadzēja pārbaudīt viņa garīgas spējas, un ieraudzījis pie sienas Austrijas ķeizara ģīmetni, skaļi izsaucās:

—   Kungi, lai dzīvo ķeizars Francis Jozefs I!

Viss bija pilnīgi skaidrs. Pateicoties Šveika spontanajai manifestacijai, atkrita vesela virkne jautājumu un palika tikai daži vissvarīgākie. Atbildēm uz tiem vajadzēja apstiprināt pirmo iespaidu par Šveiku, kas bija radies uz psichiatrijas doktora Kallersona, Dr. Heverocha un angļa Veikinga sistēmas pamata.

Vai rādijs ir smagāks par svinu?

—   Atvainojos, es tos neesmu svēris, Šveiks ar mīlīgu smaidu atbildēja.

—   Vai jūs ticat pasaules galam?

Vispirms man vajadzētu to galu redzēt, bet skaidrs, ka rīt tas vēl nepienāks, — Šveiks nevērīgi atteica.

—   Vai jūs varētu aprēķināt zemeslodes diametru?

Atvainojos, to es nevarētu, Šveiks atbildēja, — bet

es jums, kungi, gribētu uzdot mīklu: trīsstāvu māja, katrā stāvā astoņi logi, uz jumta divi bēniņu lodziņi un divi skursteņi. Katrā stāvā divi īrnieki. Un nu pasakiet, kungi, kurā gadā nomira sētnieka vecmāmiņa!

Tiesas ārsti zīmīgi saskatījās, tomēr viens vēl riskēja ar šādu jautājumu:

Vai nezināt, kāds ir lielākais dziļums Klusajā okeānā?

—   Atvainojos, to es nezinu, — skanēja atbilde, — bet domāju, ka tur droši vien būs dziļāk neka Vltavā zem Višehradas klints

—   Pietiks? — komisijas priekšsēdētājs īsi jautāja, bet viens komisijas loceklis izlūdzās vēl šādu jautājumu:

Cik ir 12897 reiz 13863?

—    729, — Šveiks atbildēja, ne acu nepamirkšķinājis.

—   Man šķiet, ka nu pilnīgi pietiek, — komisijas priekšsēdētājs noteica. — Vediet apsūdzēto atpakaļ!

—   Pateicos, kungi, — Šveiks pieklājīgi sacīja, — man ari pilnīgi pieliek.

Kad Šveiks bija izvests, trīs vīru kolēģija vienojās, ka viņš ir galīgs plānprātiņš un idiots saskaņā ar visiem augsti mācīto psichiatru atklātajiem dabas likumiem.

Izmeklēšanas tiesnesim iesniegtajā komisijas ziņojumā bija tarp citu rakstīts:

«Apakšā parakstījušies tiesas ārsti vienojas savā spriedumā par augšminētās komisijas izmeklēšanai nodotā Jozefa Šveika pilnīgo gara trulumu un iedzimto kretinismu, kas pierādīts ar viņa vārdiem: «Lai dzīvo ķeizars Francis Jozefs I», ar ko pilnīgi pietiek, lai atzītu Jozefu Šveiku par galīgu idiotu. Tāpēc apakšā parakstījusies komisija ieteic 1) izbeigt izmeklēšanu pret Jozefu Šveiku, 2) nosūtīt Jozefu Šveiku uz psiehiatrisko slimnīcu novērošanai, lai noskaidrotu, ciktāl viņa garīgais stāvoklis ir bīstams viņa apkārtnei.»

Kamēr uzrakstīja šo ziņojumu, Šveiks skaidroja saviem cietuma biedriem:

Par Ferdinandu viņiem nospļauties, viņi runāja ar mani par vēl lielākām aplamībām. Beidzot mēs viens otram pateicām, ka mums pilnīgi pietiek ar visu sarunāto, un šķīrāmies.

Es neticu nevienam, — piezīmēja mazais, uzkumpušaia vīrelis, kura tīrumā bija atrakts skelets, — visi viena blēžu banda vien ir.

—   Arī tādai pasaule jābūt, — Šveiks noteica, likdamies ua salmu maisa. — Ja cilvēki to vien darītu kā rūpētos cits par cita labklājību, tad vēl jo drīzāk apsistu cits citu.

## IV ŠVEIKU IZMET NO VĀJPRĀTĪGO NAMA

Kad Šveiks vēlāk attēloja savu dzīvi vājprātīgo namā, tad viņš nespēja vien to pietiekami cildināt.

— Patiešām nezinu, kāpēc tie vājprātīgie dusmojas, ka viņus tur ievieto. Tur cilvēks var rāpot pliks pa grīdu, gaudot kā sakalis, plosīties un kost. Ja kāds tā uzvestos uz ielas, visi brīnītos, bet tur tā ir parasta parādība. Tur ir tāda brīvība, kāda sociālistiem nav pat sapņos rādījusies. Katrs var dēvēties, par ko grib, — par dievu tēvu, par jaunavu Mariju, par pāvestu, par Anglijas karali, par kungu un ķeizaru vai par svēto Vaclavu (tas gan bija sasiets un gulēja visu laiku pliks viennīcā). Bija tur arī tāds, kas brēca, ka esot arehibiskaps, tas gan neko citu nezināja kā tikai pierīties un darīt kaut ko tādu. kas, ar atvainošanu, rīmējas ar vārdu «kūtī», bet tur gan ne-

viens par to nekaunas. Kāds cits dēvējās par svēto Kirilu un Metodiju reizē, lai dabūtu divas porcijas. Kāds kungs bija grūtniecības stāvoklī un aicināja visus uz kristībām. Tur bija bez sava gala šachistu, politiķu, makšķernieku, skautu, pastmarku kolekcionāru un amatieru fotogrāfu. Kāds vīrs bija te nokļuvis vecu podu dēļ, kurus viņš sauca par ūrnām. Kādu citu visu laiku turēja trako kreklā, lai viņš nevarētu aprēķināt, kad pasaulei pienāks gals. Es tur iepazinos ar vairākiem profesoriem. Viens man pastāvīgi staigāja pakaļ un stāstīja, ka čigānu šūpulis atradies Krkonošu kalnos, bet otrais skaidroja, ka zemeslodes iekšienē esot vēl viena cita, dauclz lielāka lode.

Katrs varēja runāt, kas tik gadījās uz mēles, taisni kā parlamentā. Reiz tur sāka stāstīt pasakas, bet saplūcās, kad kādai princesei bija nogājis greizi. Pats nevaldāmākais bija kāds kungs, kas nosaucās par Oto enciklopēdiskās vārdnīcas sešpadsmito sējumu un stājās visiem virsu, lai viņu atverot un uzmeklējot vārdu «kartonažas šuvēja», citādi viņam gals klāt. Viņš aprimās tikai tad, kad viņu ieģērba trako kreklā. Tad viņš priecājās, ka iekļuvis grāmatsējēja spiedē, un lūdza, lai viņam moderni apgriežot malas. Vispār tur dzīve kā paradīzē. Tur var kliegt, brēkt, dziedāt, raudāt, blēt, kviekt, lēkāt, skaitīt pātarus, mest kūleņus, iet četrrāpus, lekt uz vienas kājas, skraidīt apkārt, dejot, auļot, tupēt augu dienu uz vietas vai 'īst augšā pa sienu. Neviens nenāks klāt un neteiks: «Tā nedrīkst darīt, kungs, tas nav glīti, kā jums nav kauna, jūs tak esat labi audzināts cilvēks.» Taisnību sakot, tur bija ari pavisam rāmi vājprātīgie. Piemēram, tur bija kāds mācīts izgudrotājs, kas visu laiku urbināja degunu un tikai vienreiz dienā noteica: «Es nupat izgudroju elektrību.» Kā jau sacīju, tur bija ļoti jauki, un tās pāris dienas, ko tur pavadīju, pieder pie visjaukākajām dienām manā mūžā.

Un patiešām — jau pati uzņemšana, kāda Šveiku sagaidīja vājprātīgo namā, kur viņu aizsūtīja pārbaudei no apgabala krimināltiesās, pārspēja visas viņa cerības. Vispirms viņu izģērba kailu, iedeva chalatu un veda mazgāties, pie kam sanitari laipni turēja viņu zem rokas un kavēja laiku, stāstīdami ebreju anekdotes. Vannas istabā viņu ielika siltā ūdenī, pēc tam nostādīja zem aukstas dušas. To atkārtoja trīs reizes un tad apvaicājās, kā viņam tas paticis. Šveiks atbildēja, ka te esot vēl labāk nekā pirtī pie Karela tilta un ka viņam ļoti patīkot mazgāties.

—    Ja jūs man vēl apgriezīsiet nagus un matus, tad es jutīšos kā septītās debesis, — viņš, mīļi smaidot, piebilda.

Viņa lūgumu izpildīja, pēc tam viņu pamatīgi noberza ar sūkli, ietina palagā un aiznesa uz pirmo nodaļu. Tur viņu ielika gultā, apsedza un palūdza aizmigt.

Šveiks vēl tagad ar prieku atceras tos laikus:

—    Iedomājieties, viņi mani nesa, aiznesa līdz pašai gultai. Tobrīd es jutos kā paradizē.

Gultā viņš aizmiga svētlaimīgā miegā. Vēlāk viņu uzmodināja, lai piedāvātu krūzi piena un baltmaizi. Maize jau bija sagriezta mazos gabaliņos, un, kamēr viens sanitars turēja Šveiku aiz abām rokām, otrs mērcēja maizi pienā un baroja viņu, kā zosis mēdz barot ar ķiļķeniem. Kad viņš bija paēdināts, viņu aizveda uz klozetu un palūdza nokārtot savas lielās un mazās vajadzības.

Arī par šo jauko mirkli Šveiks stāsta ar lielu pacilātību, un mums nemaz nevajag atkārtot viņa vārdus par to, ko pēc tam ar viņu darījuši. Minēsim tikai vienu teikumu:

—   Viens no viņiem turēja mani uz rokām.

Tad viņu atveda atpakaļ, apguldīja un palūdza iemigt. Pēc kāda laika viņu uzmodināja un aizveda uz ārstu kabinetu, kur Šveiks, stāvēdams gluži kails divu ārstu priekšā, neviļus atcerējās tos slavenos laikus, kacl tika iesaukts karadienestā, un viņam paspruka:

—   Tauglich [7] .

—    Ko jus teicāt? — kāds ārsts jautāja. — Pasperiet piecus soļus uz priekšu un piecus atpakaļ!

Šveiks paspēra desmit.

Es taču jums sacīju: piecus soļus, — ārsts aizrādīja.

•— Vai nu man pāris soļu žēl.

Tad ārsti lika viņam apsēsties, un viens sāka dauzīt viņam pa ceļgalu, sacīdams otram, ka refleksi esot pilnīgi normāli. Tas pakratīja galvu un sāka pats apstrādāt ceļgalu, kamēr pirmais pacēla Šveikam plakstus uz augšu un apskatīja redzokļus. Tad abi aizgāja atpakaļ pie galda un apmainījās ar dažām frāzēm latiņu valodā.

—   Klau, vai jus protat dziedāt? — viens no ārstiem uzrunāja Šveiku. — Varbūt jūs varētu uzdziedāt mums kādu dziesmu?

—   Kā nu ne, kungi, — Šveiks atbildēja. — Man gan nav ne balss, ne muzikālās dzirdes, bet es labprāt centīšos izpildīt jūsu vēlēšanos, ja jums ienācis prālā pakavēt sev šādā kārtā laiku.

IJn viņš laida vaļā:

Ko tas jaunais rm'iks tur krēslā Atspiež rokās galvu smago? Divas sūru as'ru straumes Viņa bālos vaigus vago.

—   Tālāk es nezinu, — Šveiks sacīja. Ja vēlaties, es uzdziedāšu citu:

Ak, kāds nu smagums spiež, manu sirdi, Un manas krūtis kads stingums žņaudz! Sirds, mūžam ceri, acs, tāles tvēri, Turp turpu tālēs man' ilgas sauc!

—    Arī to es tālāk neprotu, — Šveiks nopūtās. — vēl es zinu pirmo pantu no dziesmas «Kur mana dzimtene», tad vēl «Vindišgrecs un karakungi nāca, saulei lecot, niknu karu sāca» un pāris tādas tautas dziesmas kā «Dievs, sargi mūsu ķeizaru», «Kas negrib, lai netic, bet taisnība tā, ka mājvieta šodien mums Jaromeršā» un «Mēs sveicam tevi tūkstoškārt» 5 . . .

Abi ārsti saskatījās, un viens jautāja Šveikam: Vai jūsu gara spējas jau kādreiz pārbaudītas?

—   Karadienestā, — Šveiks svinīgi un lepni atbildēja.

Kara ārstu kungi mani oficiāli atzina par pilnīgu idiotu.

Simulants jūs esat, tā es domāju, — otrs ārsts uzbrēca.

—   Nē, kungi, es neesmu nekāds simulants, — Šveiks taisnojās, — es no tiesas esmu idiots. Varat ievākt ziņas 91. pulka kancelejā Čecbu Budejovicē vai rezervistu pārvaldē Karlinā.

Vecākais ārsts bezcerīgi atmeta ar roku un sacīja sanitāriem, norādot uz Šveiku:

—   Atdodiet šim vīram drēbes un aizvediet uz 111 nodaļu pirmajā gaitenī! Pēc tam lai kāds no jums aiznes viņa dokumentus uz kanceleju. Un pasakiet tur, lai taisās labi ātri no viņa_ vaļā, citādi viņš vēl ilgi sēdēs mums uz kakla!

Ārsti vēlreiz uzmeta niknu skatienu Šveikam, kas, ievērodams pieklājību, atmuguriski kāpās uz durvju pusi. Kad sanitars aizrādīja, lai nedzenot velnu, Šveiks atbildēja:

1 «Kur mana dzimtene» — čechu himna, «Dievs, sargi mūsu ķeizaru» — Austrijas liimna, «Vindišgrecs» un «Kas negrib, lai netic. . .» — vecas kareivju dziesmas, «Mes sveicam tevi tūkstoškārt» —baznīcas dziesma.

Es taču neesmu apģērbies, es esmu pavisam pliks, tāpēc negribu pagriezt kungiem pretim to, kas viņiem liktu domāt, ka esmu bezkaunīgs vai nepieklājīgs.

Kopš tā brīža, kad sanitari saņēma rīkojumu atdot Šveikam drēbes, tie nemaz vairs nerūpējās par viņu, lika saģērbties un aizveda uz 111 nodalu, kur Šveiku noturēja vairākas dienas, kamēr kancelejā noformēja viņa izrakstīšanos no vājprātīgo nama, tāpēc Šveikam bija iespēja arī 1JI nodaļā turpināt savus interesantos novērojumus. Pieviltie ārsti izrakstīja viņam apliecību, ka viņš esot «plānprātīgs simulants». Tā kā izrakstīšana no vājprātīgo nama notika pirms pusdienām, tad izcēlās neliela sadursme. Šveiks uzstāja, lai viņam izsniedzot pusdienas, jo ari no vājprātīgo nama nedrīkstot sviest ārā neēdušu.

Sadursmi likvidēja vārtsarga atsauktais policists, kaš aizveda Šveiku uz policijas komisariatu Salmovas ielā.

## V Šveiks policijas komisariata salmovas iela

Pēc jaukajām laimes dienām vājprātīgo namā Šveiku piemeklēja grūti brīži. Policijas inspektors Brauns bija aranžējis sastapšanos ar Šveiku Romas asinskārīgā ķeizara Nerona laiku garā. Un tikpat nelokāmā bardzībā, kā Romas valdnieki mēdza teikt: «Metiet šo nelieša kristīgo lauvām priekšā!» — inspektors Brauns noteica:

—    Aiz restem!

Ne vārda vairāk, ne vārda mazāk. Tikai policijas inspektora kunga acis iemirdzējās īpašā sadistiskā priekā.

Šveiks palocījās un ar cieņu sacīja:

—          Esmu gatavs, kungi. Domāju, ka «aiz restēm» nozīmē to pašu, ko viennīca, un tas nemaz nav tik slikti.

Nesāc nu izrunāties! —policists aizrādīja, viy. ko Šveiks atbildēja:

—   Es esmu pieticīgs cilvēks un būšu pateicīgs par visu, ko jus manā labā darīsiet.

Kamerā uz lāviņas sēdēja domās iegrimis vīrietis. Viņa seja pauda pilnīgu apatiju. Redzams, viņam prātā nenāca, ka durvis atver tāpēc, lai izlaistu viņu brīvībā.

—    Esiet sveicināts, jusu godība! — Šveiks uzrunāja viņu, atsēzdamies līdzās uz lāviņas. — Cik tagad varētu būt pulkstenis?

Pulkstenis man bijis nebijis, atbildēja domās iegrimušais vīrs.

—   Te nemaz nav tik slikti, — Šveiks mēģināja izraisīt sarunu. — Lāviņa ir no ēvelēta koka.

Nopietnais vīrs neatbildēja, piecēlās un sāka ašiem soļiem staigāt pa šauro telpu starp durvīm un lāviņu, il ka steigdamies kaut ko saglābt.

Tikmēr Šveiks ziņkāri pētīja sienās ieskrāpētos ierakstus. Kādā ierakstā nezināms arestants pieteica policijai karu uz dzīvību un nāvi. Teksts skanēja: «Jūs paši to putru dabūsiet izstrēbt!» Kāds cits bija ieskrāpējis: «Atslaukiet man dibenu, gaiļa astes!» Trešais vienkārši konstatēja faktu: «Sēdēju te 1913. gada 5. jūnijā, un pret mani izturējās pieklājīgi. Jozefs Marečeks, Vršovices bodnieks.» Bija arī kāds ieraksts, kas satricināja ar savu dziļdomību: «Kungs, esi man žēlīgs!» — bet zem tā: «lepūtiet man d . . .» Vēlāk gan «d» bi ja pārsvītrots un blakus iekasīts milzu burtiem: «SVĀRKU ĻIPĀ.» Turpat līdzās kāda dzejiski noskaņota dvēsele bija uzrakstījusi pantiņu:

Strauta malā skumju prātu sēžu, Saulīte aiz kalniem lejup slid; Ac:u no tās vietas nenovelšu, Kur var manu mīļo saskatīt.

Kungs, kas skraidīja starp durvīm un lāviņu, it kā sacenzdamies maratona skrējienā, apstājās, aizelsies apsēdās vecajā vietā, iespieda galvu rokās un pēkšņi ieaurojās:

—   Laidiet mani ārā!

—   Nē, viņi mani nelaidīs, — viņš pēc mirkļa sacīja, — neparko nelaidīs. Es te jau sēžu no pulksten sešiem rītā.

Viņam uznāca runāšanas lēkme, viņš piecēlās un vaicāja Šveikam:

—   Vai jums gadījumā nav siksna pie rokas, lai vienreiz būtu beigas?

—   Ar to es jums mīļuprāt varu pakalpot, — Šveiks atbildēja, noraisīdams siksnu. — Es vēl nekad neesmu redzējis, kā cilvēki viennīcā pakaras siksnā.

—   Vienīgā ķibele, — viņš, apkārt apskatījies, turpināja, — ka te nav neviena kāša. Loga rokturis jūs nenoturēs. Jums atliek tikai nomesties ceļos un pakārties pie lāvas, kā darījis tas jaunais Emausas klostera muks, kas pakāries pie krucifiksa kādas jaunas ebrejiete? dēļ. Man pašnāvnieki ļoti patīk, tāpēc laipni lūdzu.

Drūmais kungs paskatījās uz siksnu, ko Šveiks bija viņam iespiedis rokā, iemeta to kaktā un sāka elsot, iztriepdams asa ras ar netīrajām rokām pa visu seju un vaimanādams:

—   Man ir bērni, un es esmu te iesēdināts par žūpošanu un netikumīgu dzīvi, Jēzus Marija, mana nabaga sieva, ko par mani teiks darbā! Man ir bērniņi, un es te sēžu par žūpošanu un netiklu dzīvi!

Tā viņš brēca bez sava gala.

Beidzot viņš mazliet, aprima, piegāja pie durvīm un sāka iās velēt ar rokām un kājām. Aiz durvīm atskanēja soļi un balss:

—   Ko jūs gribat?

laidiet mani ārā! — viņš izrunāja tādā balsī, it kā zaudējis pēdējās cerības uz dzīvi.

Uz kurieni? — otrpus durvīm iejautājās.

Uz. darbu, — atbildēja nelaimīgais tēvs, vīrs, ierēdnis, dzērājs un netiklis.

Gaiteņa klusumā atskanēja smiekli, baismīgi smiekli, un soļi atkal attālinājās.

— Rādās, tas kungs jūs neieredz, ja tā smejas par jums, — Šveiks ierunājās, kad viņa kaimiņš, zaudējis cerības, atkal atsēdās viņam blakus. — Ja tāds cietumsargs noskaišas, tad viņš spējīgs daudz ko izdarīt, bet, kad pārskaišas, tad spējīgs izdarīt visu. Sēdiet nu mierīgi, ia jau nedomājat kārties, un paidiet, kā viss turpmāk iegrozīsies! Ja jūs esat ierēdnis, precots vīrs un bērnu tēvs, tad es piekritu, ka tas ir briesmīgi. Ja nemaldos, jūs pats arī esat pārliecināts, ka jūs padzīs no darba.

—    Par to neko nevaru sacīt, — tas nopūtās, — jo pats nezinu, ko īsti esmu izstrādājis. Atceros tikai, ka mani no kaut kurienes izsvieda, bet es par varu gribēju tikt tur atpakaļ, lai izsmēķētu cigāru. Un viss tas sākās tik jauki! Mūsu daļas vadītajam bija vārda diena, un viņš ielūdza mūs vīna pagrabiņā, tad mēs iegājām otrajā, trešajā, ceturtajā, piektajā, sestajā, septītajā, astotajā, devītajā . . .

—   Vai nevēlaties, lai palīdzu jums saskaitīt? — Šveiks piedāvājās. — Man tas nav nekas svešs, es kādu nakti izstaigāju divdesmit astoņus lokālus, taču, gods kam gods nākas, vairāk par trim kausiem alus nedzēru nevienā.

—   Vārdu sakot, — turpināja nelaimīgais apakšnieks, kura priekšnieks bija tik spoži nosvinējis savu vārda dienu, — kad bijām apstaigājuši kādu duci visādu krodziņu, tad pamanījām, ka nozudis mūsu priekšnieks, lai gan jau iepriekš bijām piesējuši viņu saitē un vadājām līdzi kā šuneli. Nu mēs devāmies viņu meklēt, bet beigās pazaudējām cits citu, un galu galā es atrados kāda nakts kafejnīcā Vinohrados, kur dzēru liķieri tieši no pudeles. Ko pēc tam darīju, vairs neatceros, tikai zinu, ka komisariatā, kur mani atveda, abi policisti ziņoja, ka es esot bijis piedzēries, netikli uzvedies, piekāvis kādu dāmu, sagraizījis ar kabatas nazi svešu platmali, ko pats noņēmis no pakaramā, iztramdījis dāmu kapellu, apvainojis virsviesmili, ka tas nozadzis man divdesmit kronas, pārsitis marmora virsu galdiņam, pie kura sēdējis, un tīšām iespļāvis kādam nepazīstamam kungam pie blakus galda glāzē ar melnu kafiju. Vairāk neko es neesmu izdarījis, vismaz neatceros, ka būtu vēl kaut ko izstrādājis. Bet jūs varat man ticēt, ka es patiešām esmu kārtīgs, inteliģents cilvēks, kas domā tikai par savu ģimeni, ne par ko citu. Ko jūs par to teiksiet? Es taču neesmu nekāds dauzoņa.

Vai jums bija daudz jāpūlas, kamēr pārsitāt galdam marmora virsu, jeb vai tā bija pušu uz pirmo cirtienu? Šveiks ievaicājās atbildes vietā.

—   Uz pirmo cirtienu, — inteliģentais kungs atbildēja.

—   Tad jūs esat pagalam, — Šveiks domīgi noteica. — Jums pierādīs, ka esat cītīgi trenējies un gatavojies tam. Un vai tā svešā kunga kafija, kurā jūs iespļāvāt, bija ar rumu vai bez ruma?

Un, negaidot atbildi, viņš paskaidroja:

—   Ja tā bija ar. rumu, tad tas sliktāk, jo tā būs dārgāka. Tiesā visu sīki apsver un apkopo, lai tas vismaz izskatītos pēc nozieguma.

—   Tiesa … — mazdūšīgi nošļupstēja cienījamais ģimenes tēvs un, nokāris galvu, padevās tai nepatīkamajai sajūtai, kad cilvēku sāk rīt sirdsapziņas pārmetumi

—    Vai mājās zina, ka esat arestēts, — Šveiks jautāja,

jeb vai viņi to uzzinās tikai no avīzēm?

—   Jūs domājat, ka tas būs avīzēs? — naivi vaicāja sava priekšnieka vārda dienas upuris.

—   Tas ir vairāk nekā skaidrs, — skanēja vaļsirdīga atbilde, jo Šveiks nebija paradis kaut ko slēpt saviem sarunu biedriem. — Avīžu lasītājiem šis notikums ar jums būs ļoti pa prātam. Es pats ar prieku lasu to nodalījumu, kur rakstīts par dzērājiem un viņu pastrādātajiem nedarbiem. Nesen traktieri «Pie kausa» kāds apmeklētājs nekā ļauna nebija izdarījis, tikai pārsitis sev galvu ar alus glāzi. Viņš to pasvieda gaisā un pats nostājās apakša. Viņu pievāca, un no rīta mēs jau par to lasījām avīzēs. Tāpat toreiz, kad Bendlovkā es iezvēlu pa ausi kādam lāpnesim no apbedīšanas biroja un viņš man atmaksāja ar to pašu. Mus abus vajadzēja ietupināt, citādi mūs nevarēja samierināt, un vakara avīzē jau viss bija iekšā. Vai atkal kafejnīcā «Pie miroņa» — tur kāds padomnieka kungs sadauzīja divas tases, un vai jūs domājat, ka viņu kāds žēloja? Otrā dienā avīzē iekšā kā likts. Jums atliek tikai viens: nosūtiet no cietuma avīzei paskaidrojumu, ka minētais ziņojums uz jums nav attiecināms un ka kungs ar šo uzvārdu nav jums ne rada, ne pazīstams, bet uz mājām paziņojiet, lai viņi to rakstu izgriež un uzglabā, tā ka jus varētu to izlasīt, kad būsiet atsēdējis savu laiku.

—   Vai jums salst? Šveiks līdzjūtības pilns apvaicājās, pamanījis, ka inteliģentais kungs trīc. — Šogad vasaras beigas tādas aukstas.

—   Es esmu beigts cilvēks, elsoja Šveika kaimiņš. — Uz paaugstinājumu man nav ko gaidīt.

—   Tas tiesa, — Šveiks ar prieku apstiprināja. — Un, ja jus pec atsēdēšanas neņems atpakaļ darbā, tad es nezinu, vai jūs tik drīz sameklēsiet citu vietu, jo visur, pat ja jūs gribētu strādāt pie zelta vedeja, jums prasīs apliecību par labu uzvešanos. Jā, tā mazā izprieca, ko jus sev atļāvāties, — tā jums

dārgi maksās. Un vai jūsu sievai un bērniem ir no kā pārLikt, kamēr jūs sēdesiel. cietumā? Varbūt viņai būs jāiet ubagot un jāmāca bērniem visādas blēdības?

Atskanēja raudas:

—    Mani nabaga bērniņi, mana nabaga sieva!

Atgriezīgais grēcinieks piecēlās un sāka stāstīt par saviem

bērniem:

—   Man ir veseli pieci, vecākajam jau divpadsmit gadu, viņš ir skautos, dzer tikai ūdeni un varētu būt labs paraugs savam tēvam, kam pirmo reizi mūžā gadījusies tāda liksta.

—    Viņš ir skauts? — Šveiks iesaucās. — Par skautiem man patīk klausīties. Kādreiz Midlovaros pie Zlivas, Hlubokas apriņķi, Čechu Budejovices kara apgabalā, taisni tad, kad mūsu 91. pulks bija tur apmācībā, apkārtējie zemnieki rīkoja skautu ķeršanu, jo to bija aplam savairojies ciemata mežā. Noķēra trīs gabalus. Un varat iedomāties, pats mazākais, kad viņu sēja, tā gaudoja un vaimanāja, ka pat mēs, rūdīti karavīri, nespējām to izturēt un pagājām pie malas, bet, kamēr viņus sasēja, šie trīs skauti sakoda astoņus vīrus. Vēlāk, kad viņus pie ciema vecākā kārtīgi nopēra, viņi atzinās, ka visā apvidū neesot nevienas pļavas, ko viņi nebūtu izvajājuši, gozēdamies saulē, un ka tas labības lauks, kas īsi pirms pļaušanas nodedzis Ražice, aizsvilies pavisam nejauši, kad viņi cepuši uz iesma stirnu, ko ar nažiem nodūruši ciema mežā. Un viņu paslēptuvē meža biezoknī atrada kādu puscentneru apgrauztu mājputnu un meža dzīvnieku kaulu, milzumu ķiršu kauliņu, veselu blāķi negatavu ābolu seržu un daudz ko citu.

Taču nožēlojamais skauta tēvs nekādi nespēja nomierināties.

—   Ko es esmu izdarījis! — viņš vaimanāja. — Mana labā slava pagalam.

Kas tiesa, tas tiesa, — Šveiks apstiprināja savā iedzimtajā vaļsirdībā. — Pēc tā, kas noticis, jūsu labā slava pagalam uz visu mūžu; ja par to būs rakstīts avīzēs, tad jūsu paziņas arī šo to vēl pieliks klāt. Tā jau tas mēdz būt, tāpēc labāk neliecieties par to ne zinis. Cilvēku ar aptraipītu un izputinātu reputāciju ir reižu desmit vairāk nekā to, kam tā vēl kārtībā. Tādu ir tīrais nieks.

Gaitenī atskanēja smagi soļi, slēdzene nošķindēja atslēgā, durvis atvērās, un policists sauca Šveiku.

Piedodiet, — Šveiks bruņnieciski sacīja, — es te atrodos tikai no pulksten divpadsmitiem, bet šis kungs te sēž jau kopš sešiem no rīta. Man nekādas steigas nav.

Atbildes vietā policista stipra roka izvilka Šveiku gaitenī. Abi mēmā klusumā uzgāja pa kāpnēm otrajā stāvā. Istabā pie galda sēdēja resns moža izskata policijas komisārs, kas uzrunāja Šveiku:

—   Tad jus esat Šveiks? Kā jūs te nokļuvāt?

—   Pavisam vienkārši, — Šveiks atbildēja, — es te ierados kāda policista kunga pavadībā, tāpēc ka negribēju pieļaut, lai mani izmet no vājprātīgo nama bez pusdienām. Es taču neesmu nekāds no ielas paķerts skuķis.

—   Zināt ko, Šveik, — policijas komisārs laipni sacīja,

kāpēc mums te, Salmovas ielā, ar jums jāstrīdas? Vai nebūtu labāk, ja mēs jūs nosūtītu uz policijas pārvaldi?

Jūs, kā mēdz sacīt, esat stāvokļa kungs, Šveiks mierīgi atbildēja, un aiziet pievakarē līdz policijas parvaldei — tā ir neliela un patīkama pastaiga.

—   Cik patīkami, ka mēs esam vienis pratis, — jautri noteica policijas komisārs. — Vienmēr ir labāk, ja cilvēki var saprasties. Vai nav tiesa, Šveik?

—   Es arī labprāt apspriežos ar citiem, — Šveiks atbildēja. —Ticiet man, komisārā kungs, es nekad neaizmirsīšu jūsu labo sirdi.

Godbijīgi palocījies, Šveiks nogāja kopā ar policistu lejā sardzes telpās un jau pēc pusstundas atradās Ječnas ielas un Karola laukuma stūrī cita policista pavadībā, kuram padusē bija apjomīga grāmata ar uzrakstu vācu valodā — «Arestantenbuch».

Spalenas ielas stūrī Šveiks ar savu pavadoni sadūrās ar ļaužu pūli, kas drūzmējās ap kādu izkārtu paziņojumu.

Tas ir kunga un ķeizara manifests par kara pieteikšanu, — policists paskaidroja Šveikam.

• F.s taču to pareģoju! Šveiks izsaucās. Bet vājprātīgo namā par to nekas vēl nav zināms, kaut gan viņiem vajadzēja to uzzināt no pirmavotiem.

Kā tad tā? — policists ievaicājās.

Tur taču atrodas daudz virsnieku kungu, — Šveiks paskaidroja, un, kad viņi sastapa jaunu pūli, kas drūzmējās ap manifestu, Šveiks skaļi izsaucās:

Lai dzīvo ķeizars Francis Jozefs I! Sai karā mēs uzvarēsim!

Kāds no sajūsmas pilnā pūļa ar vienu belzienu uzdzina viņam platmali pāri acīm, un šādā izskatā, saskrējušo ziņkārīgo ielenkts, Šveiks otrreiz iegāja pa policijas pārvaldes vārtiem.

— Sai karā mēs noteikti uzvarēsim, to es jums vēlreiz atkārtoju, kungi! — ar šiem vārdiem Šveiks šķīrās no saviem pavadītājiem.

Sai vēsturiski tālajā laika posmā Eiropu sasniedza patiesība, ka rītdiena sagraus pat šodienas plānus.

VI IZLAUZIES NO APBURTA LOKA,

## VI ŠVEIKS ATKAL ATGRIEŽAS MĀJĀS

Policijas pārvaldes ēka izdvesa svešas varas garu. Sī vara modri vēroja, cik liela ir iedzīvotāju sajūsma par karu. Atskaitot dažus cilvēkus, kuri nenoliedza savu piederību pie tautas, kam būs jālej asinis svešu interešu labā, policijas pārvalde sastādīja lielisku birokrātisko plēsoņu grupu, kuru acis likai cietums un karātavas spēja nodrošināt bezjēdzīgo paragrafu pastāvēšanu.

Pret saviem upuriem viņi izturējās ar labi apsvērtu, dzēlīgu laipnību.

—   Man ļoti žēl, ka jūs atkal esat kritis mūsu rokās, — tā uzrunāja Šveiku kāds no šiem melndzeltcnajiem 1 plēsoņām. — Mēs domājām, ka jūs labosieties, bet esam vīlušies.

Šveiks piekrītoši palocīja galvu un rādīja tik nevainīgu seju, ka melndzeltenais plēsoņa uzmeta viņam jautājošu skatienu un skarbi aizrādīja:

—   Neizliecieties par muļķi!

Tūliņ gan viņš atkal laipni turpināja:

—   Mums patiešām ļoti nepatīkami turēt jūs aresta, sevišķi tāpēc, ka, manuprāt, jūsu pārkāpums nav nekāds lielais. Ievērojot jūsu zemo inteliģenci, nevar būt šaubu, ka esat pavedināts. Sakiet man, Šveika kungs, kas īstenībā uzkudija jus darīt tādas muļķības!

Šveiks nokāsējās un atsaucās:

—   Piedodiet, bet es nekā nezinu ne par kādām muļķībām.

—    Nu, vai tad tās nav muļķības, Šveika kungs, — runāja māksloti tēvišķīgā balss, — kad jūs, pēc jūsu pavadoņa policista liecības, izmantojot ļaužu sadrūzmēšanos pie manifesta ielas stūri, musināt pūli ar kliedzieniem: «Lai dzīvo ķeizars Francis Jozefs I! Mēs uzvarēsim!»

—   Es nevarēju mierīgi noskatīties, — Šveiks paskaidroja, vērdamies inkvizitorā ar savām labsirdīgajām acīm, — es uztraucos, ieraudzījis, ka ļaudis lasa manifestu par kara pieteikšanu un neizrāda nekādu prieku. Neviena sauciena «lai dzīvo», neviena «urā», vispār itin nekā, padomnieka kungs. Tā, it kā tas nevienu neskartu. Tad es, vecs 9i. pulka kareivis, nespēju izturēt un uzsaucu tos vārdus. Jūs mana vieta droši vien būtu rīkojies tāpat. Ja ir karš, tad mums jākaro, kamēr uzvaram, un jāuzsauc augstas laimes kungam un ķeizaram. Lai man neviens nestāsta, ka tā nav!

Šveiks lūkojās ar lādu nevainīga jēra skatienu, ka sprukās iedzītais melndzeltenais plēsoņa nespēja izturēt, nolaida acis uz tiesas aktīm un sacīja:

—   Es pilnīgi saprastu jūsu sajūsmu, ja tā būtu izpausta citos apstākļos. Jus pats labi zināt, ka jūs veda policists, tāpēc jūsu patriotisma izpausme varēja drīzāk sasmīdināt publiku nekā radīt tam cildenu noskaņojumu, un, bez šaubām, tā ari notika.

' Austroungārijas karoga krāsas bija melns un dzeltens.

—    Iet policista uzraudzībā — tas ir smags bridis ikviena cilvēka dzīvē. Taču, ja cilvēks pat šadā grūtā bridi neaizmirst, kas jādara, kad pasludināts karš, tad, manuprāt, tāds cilvēks nav nemaz tik slikts.

Melndzeltenais plēsoņa kaut ko noburkšķēja un vēlreiz ieskatījās Šveikam acīs.

Šveiks atbildēja ar nevainīgu, maigu, kautru, lēnīgu un siltu skatienu.

Kādu mirkli viņi cieši lūkojās viens otrā.

—    Vācieties pie velna, Šveik, — šis ierēdņa iemiesojums beidzot noteica, — bet, ja mes jūs vēlreiz notversim, tad es bez kādas pratināšanas nosūtīšu jūs uz kara tiesu Hradčanos. Vai sapratāt?

Iekams viņš paspēja ko piemetināt, Šveiks pieklupa viņam klāt, noskūpstīja roku un. pateicās:

—    Lai dievs kungs jums par visu atlīdzina, bet, ja jums ievajagas tīrasiņu sunīša, tad nāciet pie manis, tis tirgojos ar suņiem.

Tā Šveiks atkal tika brīvībā un devās uz mājām.

Ceļā viņš iedomājās, ka vispirms vajadzētu iegriezties traktierī «Pie kausa», un drīz vien atvēra tās pašas durvis, pa kurām nesen bija iznācis slepenpolicista Brelšneidera pavadībā.

Krodziņā valdīja kapa klusums. Telpā atradās pāris apmeklētāju, starp tiem sv. Apolinarija baznīcas sargs. Visi izskatījās sadrūmuši. Aiz letes sēdēja traktiernieka Paliveca sieva un truli raudzījās uz alus krāniem.

—    Tā, es nu atkal esmu klāt, — Šveiks jautri sacīja. — Dodiet man glāzi alus! Kur tad Paliveca kungs, vai ir jau mājās?

Atbildes vietā Paliveciene sāka raudāt un, rūgti ieelsodamās pie katra vārda, izvaidēja:

—    Viņš — dabūja — desmit — gadu — pirms — nedēļas.

—    Re nu, — Šveiks noteica, — tad jau septiņas dienas aiz muguras.

—    Viņš bija tik piesardzīgs, šņukstēja sieva, — viņš pats to vienmēr apgalvoja.

Apmeklētāji stūrgalvīgi klusēja, it kā te joprojām vēl klaiņotu Paliveca gars un mudinātu visus uz jo lielāku piesardzību.

—    Piesardzība nav slikta lieta. — Šveiks apstiprināja, piesēzdamies pie galda un pievilkdams tuvāk alus glāzi, kur putās bija mazi dobumiņi no Paliveca kundzes asarām, kas tur bija ieritējušas, nesot šurp alu. — Tagad tādi laiki, kad cilvēkam jābūl piesardzīgam.

—   Vakar mums bija divējas bēres, — sv. Apolinarija baznīcas sargs mēģināja iegrozīt sarunu citās sliedēs.

—   Tad jau būs kāds nomiris, — piezīmēja viens apmeklētājs, bet otrs ievaicājās:

—   Vai mirušo veda uz katafalka?

Interesanti gan, kāda būs apbedīšana karalaukā, — Šveiks ieteicās.

Apmeklētāji piecēlās, samaksāja un klusu izgāja ārā. Šveiks ar traktiernieci palika divatā.

—   To gan nedomāju, ka nevainīgu cilvēku notiesās uz desmit gadiem, — Šveiks atsāka sarunu. — Tiesa, kādreiz tādu nevainīgu notiesājuši uz pieciem gadiem, par to esmu dzirdējis, bet uz desmit — tas būtu gan tā kā par daudz.

Bet manējais taču atzinās, — Paiivcciene šņukstēja, —. viņš ari policijas pārvaldē un tiesā atkārtoja to, ko bija sacījis par tām mušām. Es tai prāvā biju par liecinieci, liet ko es zināju liecināt, kad man pateica, ka es varot atteikties no liecības, jo esot radniecīgās attieksmēs ar apsūdzēto. Es tā nobijos, ka tikai kaut kas neiznāk no tām radniecīgajām attieksmēm, un atteicos no liecības, bet mans vecais tā paskatījās uz mani, nabadziņš, ka es to līdz nāves stundiņai neaizmirsīšu, līn pēc sprieduma, kad viņu veda projām, viņš gaitenī brēca — tāds dulnums viņam bija uznācis: «Lai dzīvo brīvā doma!»

Vai Bretšneidera kungs te vairs neiegriežas? — Šveiks apvaicājās.

—   Pāris reižu ir bijis, — traktierniece atbildēja. — Izdzer vienu vai divus kausus, apjautājas, kas te iegriežas, un klausās, kā apmeklētāji runā par futbolu. Viņi vienmēr runā par futbolu, līdzko ierauga Bretšneideru, bet viņš no tādām runām raustās vien — tā vien liekas, tūliņ būs krampji klāt. Visā šai laikā viņam uzķērās tikai tapsētājs no Pršičnas ielas.

—   Viss atkarīgs no ievingrināšanās, Šveiks piezīmēja.

—   Tapsētājs laikam nebija diezin cik gudrs.

—   Tāpat kā mans virs, — saimniece atkal ieraudājās.

—    Viņam jautāja, vai šis šautu uz serbiem vai ne. Viņš atbildēja, ka nemākot šaut, tikai vienu reizi iegriezies šautuvē un iešāvis tur kronā. Un tad mēs visi dzirdējām, ka Bretšneidera kungs saka, izvilcis piezīmju grāmatiņu: «Ak kronī? Tā ir atkal lieliska valsts nodevība!» Un tad viņš aizveda šo tapsētāju no Pršičnas ielas, un tas nav vairs atgriezies.

—   Daudzi vairs neatgriezīsies, — Šveiks sacīja. — Pasniedziet man rumu!

Tieši tobrīd, kad Šveiks pasūtīja otro glāzīti ruma, traktierī ienāca slepenpolicists Bretšneiders. Pārlaidis paviršu skatienu tukšajam traktierim, viņš atsēdās pie Šveika galdiņa un, licis atnest alu, sāka gaidīt, ko Šveiks sacīs.

Šveiks paņēma no uzkaramā avīzi, ieskatījās sludinājumos pēdējā lappusē un ierunājās:

—   Paskat nu, kāds Cimpera, kas dzīvo Straškovā Nr. 5, Račineves pasta nodaļa, pārdod savu saimniecību ar 13 morgeniem zemes, skola un dzelzceļš turpat blakus.

Bretšneiders nervozi pabungoja ar pirkstiem pa galdu un tad sacīja:

—   Es brīnos, kāpēc jūs interesē šī saimniecība, Šveika kungs.

—   Ak jūs tas esat? — Šveiks iesaucās, sniegdams viņam roku. — Es jūs tūliņ nepazinu, man vāja atmiņa. Pēdējo reizi mēs, ja nemaldos, bijām kopā policijas pārvaldes kancelejā. Kā jums klājies pa šo laiku? Vai bieži iegriežaties te?

—   Es šodien te pienācu jūsu dēļ, — Bretšneiders atbildēja.

—   Policijas pārvaldē man teica, ka jūs tirgojoties ar suņiem. Man vajadzētu glītu žurku suni vai špicu, vai ko tamlīdzīgu.

—   To es jums varu pagādāt, — Šveiks apgalvoja. — Vai gribat tīrasiņu suni vai šādu tādu no ielas?

—    Es domāju, ka labāk jāizšķiras par tīrasiņu dzīvnieku.

—    Bet vai jūs negribētu policijas suni? — Šveiks jautāja.

—   Tas tūliņ visu uzodīs un uzvedīs jūs uz nozieguma pēdām. Vršovicē kādam miesniekam ir tāds suns; tas velk viņam rateļus. Jāsaka, šis suns vēl nav atradis savu dzīves uzdevumu.

—   Man labāk gribētos špicu, — nesatricināmā tiepībā atkārtoja Bretšneiders, — špicu, kas nekož.

—   Tātad jūs gribētu špicu bez zobiem? — Šveiks apvaicājās. — Es zinu vienu tādu, tas pieder kādam Deivices traktierniekam.

—   Varbūt tomēr labāk žurku suni, — samulsis noteica Bretšneiders, kura zināšanas kinoloģijā bija vēl tapšanas stadijā. Ja viņš nebūtu saņēmis policijas pārvaldes pavēli, tad vispār nekā nebūtu zinājis par suņiem. Tomēr pavēle bija nepārprotama, skaidra un stingra. Tā kā Šveiks tirgojās ar suņiem, tad Bretšneideram vajadzēja ar viņu tuvāk iepazīties uz šās bāzes. Slepenpolicistam bija piešķirta zināma suma suņu pirkšanai un tiesibas izraudzīties sev palīgus.

—   Žurku suņi ir lielāki un mazāki, — Šveiks sacīja. — Patlaban man zināmi divi mazāki un trīs prāvāki. Visi pieci ļoti mīlīgi lopiņi. Varu jums tos silti ieteikt.

—   Tas man būtu pa prātam, — Bretšneiders atteica, — bet cik tāds suns maksā?

—   Atkarībā no lieluma, — Šveiks atbildēja, — viss atkarīgs no lieluma. Žurku suns nav teļš, ar žurku suņiem ir tā — jo mazāks, jo dārgāks.

—   Es gribētu prāvāku, kas varētu arī māju sargāt, — Bretšneiders ieteicās, baidīdamies pārāk apgrūtināt valsts policijas slepenos fondus.

—   Lieliski, — Šveiks uztvēra, — prāvākos es jums pārdošu par piecdesmit kronām, bet tādus sevišķi lielus par četrdesmit piecām. Bet mēs aizmirsām kaut ko svarīgu: vai tiem jābūt kucēniem vai pieaugušiem un tad vēl — suņiem vai kucēm?

—   Tas man vienalga, — Bretšneiders atbildēja, juzdams, ka sadūries ar gluži svešām problēmām. — Pagādājiet man vienu, un rīt pulksten septiņos vakarā es ieradīšos pēc tā. Norunāts?

—   Norunāts, — Šveiks dzestri atbildēja, — tikai tad es palūgšu jums trīsdesmit kronu rokasnaudas.

—   Nav ko runāt, — Bretšneiders sacīja, samaksādams naudu, — un nu iedzersim pa ceturtdaļlitra vīna uz mana rēķina.

Kad viņi izdzēra, Šveiks savukārt pasūtīja tikpat daudz. Bretšneiders sāka iegalvot Šveikam, lai tas nebīstoties no viņa, jo šodien viņš neesot darbā, tāpēc Šveiks varot brīvi runāt, par politiku.

Šveiks aizrādīja, ka viņš traktierī nekad nerunājot par politiku un vispār politika esot tikai maziem bērniem.

Bretšneiders turējās pie revolucionārākiem uzskatiem un apgalvoja, ka ikvienai vājai valstij lemts iet bojā, un aptaujājās, kādi Šveikam uzskati šai jautājumā.

Šveiks atbildēja, ka ar valsti viņam neesot bijušas nekādas darīšanas, bet reiz viņš kopis vārgu bernardiešu sugas kucēnu un barojis to ar kareivju sausiņiem, taču kucēns nosprādzis.

Kad jau katrs bija izdzēris piekto ceturtdaļlitru, Bretšneiders atzinās, ka esot anarehists, un jautāja Šveikam, kādā organizācijā viņam vajagot pieteikties.

Šveiks pastāstīja, ka reiz kāds anarehists pircis no viņa par simt kronām leonbergu un palicis pēdējo maksājumu parādā.

Dzerot sesto porciju, Bretšneiders sāka cildināt revoluciju un uzstāties pret mobilizāciju, tāpēc Šveiks pieliecies iečukstēja viņam ausī:

—    Nupat kā ienāca kāds apmeklētājs, ka vēl neizdzird, tad jums būs nepatikšanas. Vai redzat, traktierniece jau raud.

Paliveciene patiešām raudāja, sēdēdama aiz letes.

—    Kāpēc jus raudat, traktiernieces kundze? — Bretšneiders jautāja. — Pēc trim mēnešiem mēs uzvarēsim, tad būs amnistija, jūsu vīrs atgriezīsies, un tad mēs gan metīsim, lai galva kūp!

—    Varbūt jūs neticat, ka mēs uzvarēsim? — viņš uzrunāja Šveiku.

—    Kāda jēga to pastāvīgi atkārtot! — Šveiks izsaucās. — Mums jāuzvar, un ar to pietiek, bet nu man jāiet uz mājām.

Šveiks samaksāja tēriņu un atgriezās pie savas vecās kalpones Millera kundzes, kas ļoti izbijās, ieraudzīdama, ka tas, kas atslēdz durvis, ir Šveiks.

—    Es, cienītais kungs, domāju, ka jūs pārnāksiet tikai pēc kādiem pāris gadiem, — viņa sacīja savā parastajā vaļsirdībā,

—   tāpēc es aiz līdzcietības pieņēmu īrē kādas nakts kafejnīcas šveicaru. Mūs trīs reizes izkratīja, un, kad viņi nekā neatrada, tad teica, ka jūs esot beigts cilvēks, tāpēc ka pārāk slīpēts.

Šveiks tūliņ pārliecinājās, ka nepazīstamais īrnieks iekārtojies ļoti ērti. Viņš gulēja Šveika gultā, bet pusi gultas bija augstsirdīgi atļāvis kādai garmatainai būtnei, kas, aiz pateicības apķērusies viņam ap kaklu, mierīgi šņāca. Ap gultu mētājās visādi kungu un dāmu garderobes gabali. Sis chaoss rādīja, ka nakts kafejnīcas šveicars un viņa dāma ieradušies jautrā garastāvoklī.

—   Kungs, — Šveiks sacīja, raustīdams nelūgto viesi,

—    pielūkojiet, ka nenokavējat pusdienas. Man būtu gaužām nepatīkami, ja jūs sūdzētos, ka esmu jūs izlingojis tad, kad nekur vairs neizsniedz pusdienas.

Nakts kafejnīcas šveicars bija stipri samiegojies, un pagāja krietns laika sprīdis, kamēr viņš aptvēra, ka gultas īpašnieks atgriezies mājās un pastāv uz savām tiesībām.

Palikdams uzticīgs visu nakts kafejnīcu šveicaru paradumam, arī šis šveicars paskaidroja, ka piekaušot ikvienu, kas viņam nelikšot miera, un mēģināja gulēt tālāk.

Tikmēr Šveiks sameklēja viņa apģērba gabalus, pienesa pie gultas un, enerģiski sapurinājis gulētāju, teica:

—    Ja jūs neģērbsieties, es izlingošu jūs uz ielas tādā izskatā, kādā patlaban esat. Manuprāt, jums daudz izdevīgāk būtu izvākties no šejienes apģērbtam.

—    Es biju nodomājis gulēt līdz astoņiem vakarā, — šveicars samulsis taisnojās, vilkdams kājās bikses. — Es maksāju tai kundzei divas kronas dienā par gultu un varu vest līdzi kafejnīcas jaunkundzes. Marženka, celies augšā!

Uzlikdams apkaklīti un siedams kaklasaiti, viņš bija jau tiktāl atžilbis, ka varēja noskaidrot Šveikam visas nakts kafejnīcas «Mimoza» priekšrocības un sirsnīgi lūdza Šveiku apmeklēt šo kafejnīcu, jo tanī, starp citu, visām dāmām grāmatiņas esot pilnīgā kārtībā.

Viņa draudzenei gan Šveiks bija aizdevis dusmas, tāpēc viņa atļāvās daudz smalku izteicienu, no kuriem pats pieklājīgākais vēl bija:

—   Nolādēts sumpurnis!

Kad nelūgtie īrnieki bija aizvākušies, Šveiks gribēja uzmeklēt Millera kundzi, lai viņa uzpostu dzīvokli, taču atrada tikai papīra gabaliņu, uz kura Millera kundze ķeburainā rokrakstā bija izsacījusi savas domas par nelaimīgo sagadīšanos ar izīrēto Šveika gultu:

«Piedodiet, cienījamais kungs, ka es jūs vairs neredzēšu, jo izlēkšu pa logu.»

—   Meli vien būs, — Šveiks noteica un sāka gaidīt.

Pēc pusstundas nelaimīgā Millera kundze iešļūca virtuvē. Viņas satriektā seja pauda, ka viņa gaida no Šveika kādu mierinājuma vārdu.

—   Ja gribat lēkt ārā pa logu, — Šveiks sacīja, — tad ejiet manā istabā, es logu jau atvēru. Pa virtuves logu neieteicu lēkt, jo apakšā aug rozes, jūs salauzīsiet krūmus un dabūsiet īpašniekiem samaksāt. Pa istabas logu jūs nolidosiet tieši uz ietves un, ja laimēsies, nolauzīsiet kaklu. Ja nelaimēsies, tad ielauzīsiet tikai ribas, pārlauzīsiet rokas un kājas un vēl būs jāmaksā par slimnīcu.

Millera kundze sāka raudāt, klusi iegāja Šveika istabā, aizvēra logu un atgriezusies teica:

—   Tur ir caurvējš, un tas nenāks par labu cienītā kunga reimatismam.

Tad viņa aizgāja uzpost gultu, sakārtoja visu bezgala rūpīgi un, atgriezusies virtuvē pie Šveika, asarainām acīm piebilda:

—   Tie divi kucēni, cienītais kungs, kas mums bija pagalmā, nosprāga. Un bernardietis aizbēga, kad viņi te kratīja dzīvokli.'

—   Kungs Kristus! — Šveiks iesaucās. — Tas nu gan var iekļūt ķezā. To droši vien tagad meklē policija.

—     Viņš iekoda policijas komisārā kungam, kad tas, pārmeklējot dzīvokli, izvilka nabaga sunīti no gultas apakšas, — Millera kundze stāstīja. — Jo, redziet, sākumā viens no šiem kungiem sacīja, ka zem gultas kāds slēpjoties, un tad viņi šo bernardieti aicināja likuma vārdā līst laukā, un, kad viņš negribēja to darīt, izvilka ar varu. Viņš gribēja vai visus aprīt un tad izskrēja pa durvīm un vairs neatgriezās atpakaļ. Arī mani tie kungi kverkšķināja, kas pie mums nākot, vai mēs bieži saņemot naudu no ārzemēm, un tad lika saprast, ka es esot muļķe, kad pateicu, ka nauda no ārzemēm pienāk pavisam reti, pēdējo reizi sešdesmit kronu no pārvaldnieka kunga Brno kā rokasnauda par Angoras kaķi, kuru bijāt izsludinājis avīzē «Naroāni Politika» un kura vietā nosūtījāt viņam dateļu kastē to aklo foksterjera kucēnu. Vēlāk gan viņi runāja atkal pavisam laipni un ieteica man to nakts kafejnīcas šveicaru, lai man vienai dzīvoklī nebūtu bail, — to pašu, ko jūs izmētāt ārā . . .

— Posts un bēdas ar to policiju, Millera kundze, — Šveiks nopūtās. — Gan jūs redzēsiet, cik daudzi no viņiem nāks pie manis pirkt suņus.

Nav zināms, vai tie, kas pēc apvērsuma pētīja policijas archivu, atšifrēja valsts policijas slepenā fonda izdevumus, kur bija lasāms: B. — 40 k„ F. — 50 k., L. — 80 k. utt. Viņi noteikti alojās, ja domāja, ka ar šiem burtiem sākās uzvārdi tām personām, kas par 40, 50, 80 utt. kronām pārdevušas čechu tautu melndzeltenajam ērglim.

Īstenībā B. nozīmēja bernardieti, F. — foksterjeru, L. — leonbergu. Visus šos suņus Bretšneiders iegādājās no Šveika. Tie bija nejauki riebekļi, kam nebija nekā kopīga ar tiem tīrasiņu suņiem, par kādiem Šveiks tos pārdeva. Bernardietis bija jauktenis, pūdeļa un kāda ielas suņa krustojums, foksterjers bija vilku suņa lielumā, tam bija. āpšu suņa ausis un līkas kājas, it kā tas būtu sirdzis ar rachitu. Leonbergs ar savu pinkaino purnu atgādināja ungāru aitu suni. Augums tam bija kā āpšu sunim, aste nocirsta, bet dibens kails kā pāvi anam.

Arī slepenpolicists Kalouss ieradās pirkt suni un atgriezās policijā ar fantastisku izdzimteni, kas atgādināja lāsainu hiēnu ar skotu aitu suņa krēpēm, bet slepenā fonda posteņos parādījās jauns ieraksts: D. — 90 k.

Sis izdzimtenis tēloja doga lomu.

Bretšneiders

Taču arī Kalousam neizdevās no Šveika neko izdibināt. Viņam klājās tāpat kā Bretšneideram. Pat vissmalkākās politiskās sarunas Šveiks novirzīja uz mēra ārstēšanu jauniem kucēniem un visviltīgāk sastādītie jautājumi beidzās ar to, ka slepenpolicists atkal aizveda līdzi kādu jaunu, neiedomājami riebīgu bastardu.

Beidzot pienāca gals slavenajam detektīvam Bretšneideram. Kad viņa dzīvoklī jau atradās septiņi tādi izdzimteņi, viņš kopā ar tiem ieslēdzās dibenistabā un mērdēja tos badā tik ilgi, kamēr suņi aprija viņu pašu.

Viņš bija tik godīgs, ka ietaupīja valsts kasei izdevumus par savu apbedīšanu.

Viņa dienesta lapā ailē «Paaugstinājumi dienestā» policijas pārvalde ierakstīja šādus dziļa traģisma pilnus vārdus: «Aprīts no paša suņiem.»

Kad Šveiks velak uzzinaja par traģisko notikumu, viņš teica:

— Nevaru gan iedomāties, kā viņu pastarā dienā sadabus kopā.

## VII Šveiks dodas karā

Tolaik, kad Galicijas meži pie Rabas upes redzēja, kā šai upei bēga pāri austriešu armija, tolaik, kad dienvidos, Serbijā, austriešu divizijas cita pēc citas dabūja pa biksēm (ko tās sen bija pelnījušas), Austrijas kara ministrija atcerējās Šveiku, lai tas palīdzētu monarchijai izkļūt no ķezas.

Kad Šveiks saņēma pavēsti, ka nedēļas laikā jāierodas ārstu komisijā Stršelecu salā, viņš patlaban gulēja gultā, jo viņu bija atkal sagrābusi reimatisma lēkme.

Virtuvē Millera kundze vārīja kafiju.

— Millera kundze, — no istabas atskanēja Šveika vārgā balss, — Millera kundze, ienāciet uz mirkli!

Kad kalpone ienāca istabā, Šveiks tikpat klusu sacīja:

—    Apsēdieties, Millera kundze!

Viņa balss skanēja noslēpumaini un svinīgi.

Kad Millera kundze bija apsēdusies, Šveiks izslējās gultā sēdus un pavēstīja:

—   Es došos karā.

—   Svētā Marija! — Millera kundze iesaucās. — Ko jūs tur

darīsiet?

—    Kaušos, — Šveiks aizkapa balsī atbildēja. — Ar Austriju vairs nav labi. Augšā mācas virsū Krakovai, lejā — Ungarijai. Lai kur met acis, visur mūs slānī, ka put vien, un tāpēc mani iesauc karā. Es taču vakar lasīju jums avīzi priekšā, ka pār mūsu dārgo tēviju savelkas tumši mākoņi.

—    Bet jūs taču nevarat pakustēties.

—    Tas neko nenozīmē, Millera kundze, es aizbraukšu uz turieni ratiņos. Jūs taču pazīstat konditoru uz stūra, tam ir tādi ratiņi. Pirms pāris gadiem viņš tajos vadāja savu klibo mērgļa vectēvu iekampt svaigu gaisu. Tajos jūs mani aizvedīsi et uz pieņemšanas punktu, Millera kundze.

Millera kundzei bira asaras kā pupas:

—   Cienītais kungs, vai lai neaizskrienu pēc ārsta?

—    Nekur jums nav jāskrien, Millera kundze, es pat ar tādām kājām esmu pilnīgi derīgs lielgabalu gaļai. Kad Austrijai iet greizi, katram kroplim jābūt savā vietā. Vāriet vien mierīgi savu kafiju!

Un, kamēr Millera kundze uztraukusies un noraudājusies kāsa kafiju, krietnais kareivis Šveiks savā gultā dziedāja:

Vindišgrecs un karakungi nāca,

Saulei lecot, niknu karu sāca.

Hop, hop, hop!

Visi piesauca ar lielu sparu:

«Jēzu Krist, nāc talkā nobeigt karu!»

Hop, hop, hop!

Sās drausmīgās kara dziesmas ietekmē Millera kundze aizmirsa kafiju un trīcēdama, šausmu pārņemta, klausījās, kā krietnais kareivis Šveiks, gultā gulēdams, turpināja savu dziesmu:

Ak dievamāt, nāc talkā kaujā bargā!

Jau Pjemonta uz tiltiem izliek sargus.

Hop, hop, hop!

Pulks astoņpadsmitais kad metās cīņā,

Tad zeme dunēja pie Solferino.

Hop, hop, hop!

Tur brašie zēni visus dur uz pīķiem,

Tur asins straumēm plūst, aug kalns no līķiem.

Hop, hop, hop!

Jūs, zēni, cīnieties ar pilnu jaudu,

Jums seko mantzinis un maiss ar naudu.

Hop, hop, hop!

—   Cienītais kungs, dieva dēļ, es jūs lūdzu, — virtuvē atskanēja žēla balss, bet Šveiks nodziedāja slaveno kaujas dziesmu līdz galam:

Maiss ar naudu, rati pilni maizes, —

Cērt un dur, par uzturu nav raizes!

Hop, hop, hop!

Millera kundze rikšiem aizlaidās pēc ārsta. Kad pēc stundas viņa atgriezās, Šveiks jau bija iemidzis.

Viņu uzmodināja kāds resns kungs, kas brīdi paturēja roku viņam uz pieres un tad sacīja:

—   Nebaidieties, es esmu Dr. Paveks no Vinohradiem. Dodiet man savu roku, termometru ielieciet padusē! Tā. Parādiet, mēli. . . izkariet vēl vairāk ārā! Ar kādu slimību nomira jūsu tēva kungs un māte?

Un tai pašā laikā, kad Vīne cīnījās par to, lai visas Austroungārijas nācijās apliecinātu viskvēlāko uzticību un padevību valdošajam namam, Dr. Paveks izrakstīja Šveikam bromu pret viņa patriotisko sajūsmu un ieteica drošsirdīgajam un krietnajam kareivim pat nedomāt par karu:

—   Guliet rāmi un esiet mierīgs, rīt es atkal pienākšu.

Ieradies otrā dienā, ārsts virtuvē apjautājās Millera kundzei, kā slimajam klājoties.

—   Aizvien sliktāk, doktora kungs, — viņa patiesi noraizējusies atbildēja. — Naktī, kad viņam uznāca reimatisma lēkme, viņš, ar atļauju sacīt, dziedāja Austrijas himnu.

Pret šo jauno lojalitates izpausmi ārsts nolēma cīnīties ar pastiprinātu broma devu. Trešajā dienā Millera kundze ziņoja, ka Šveikam klājoties vēl bēdīgāk.

—   Pēcpusdienā, doktora kungs, viņš lika atnest karalauka karti un naktī murgoja, ka Austrija uzvarēšot.

—   Bet vai pulverus viņš dzer, kā es parakstīju?

—   Viņš tos vēl nemaz nav licis atnest, doktora kungs.

Apbēris Šveiku pārmetumiem un paziņojis, ka nekad vairs

nenākšot pie slimnieka, kas atsakās no ārstēšanas ar bromu, Dr. Paveks aizgāja.

Palika vēl divas dienas līdz termiņam, kad Šveikam bija jāierodas ārstu komisijā.

Šai laikā Šveiks veica vajadzīgos priekšdarbus: aizsūtīja Millera kundzi nopirkt kareivja cepuri un patapināt no konditora ratiņus, kuros tas bija vadājis uz pastaigu savu klibo vectēvu. Tad Šveikam ienāca prātā, ka nepieciešami arī ķeģi. Par laimi konditors bija saglabājis sava vectēva ķeģus kā ģimenes relikviju.

Trūka vienīgi rekrūša puķu pušķa. Arī te Šveikam izlīdzēja Millera kundze, kas šais dienās bija neparasti novājējusi un raudāja bez mitēšanās.

Un tā kādā ievērojamā dienā Pragas ielas pieredzēja aizgrābjošu lojalitates apliecinājumu.

Veca māmiņa stūma ratiņus, kuros sēdēja vīrs un vicināja ķeģus. Pie viņa kareivja cepures laistījās nospodrināta kokarde, bet svārku pogcaurumā bija iesprausts raibs rekrūša puķu pušķis.

Un šis vīrs, vicinādams ķeģus, kliedza, ka skanēja vien:

—   Uz Belgrādu! Uz Belgrādu!

Viņu pavadīja liels ļaužu bars, pamazām izveidojies no nelielā pulciņa, kas bija radies pie mājas, no kuras Šveiks devās karā.

Šveiks konstatēja, ka daži policisti ielu krustojumos salutēja viņam.

Vaclava laukumā pūlis ap ratiņiem bija pieaudzis līdz vairākiem simtiem, uri Krakovas ielas stūrī tas piekāva kādu korporeli, kas, burša cepuri galvā, uzsauca Šveikam:

—   Heil! Nieder mit den Serben! 1

Vodičkas ielas stūri piesteidzās jātnieku policija un izklīdināja pūli.

Kad Šveiks polici jas inspektoram pierādīja melnu uz balta, ka viņam, Šveikam, šodien jāierodas ārstu komisijā, inspektors mazliet samulsa un, lai novērstu traci, lika diviem policistiem jāšus pavadīt Šveika ratiņus līdz Stršelecu salai.

1 Lai dzīvo! Nost ar serbiem? (Vāc.)

Par šo notikumu avīze «Pražske Uredni Noviny» [8] iespieda šādu rakstu:

«Kropļa patriotisms

Vakar pēc pusdienas Pragas galvenajās ielās ļaudis bija aculiecinieki ainai, kas spilgti rāda, ka šai dižajā un nopietnajā laikā arī māsu tautas dēli prot jo spoži apliecināt savu uzticību un padevību sirmā monarcha tronim. Likās, ka atgriezušies senie grieķu un romiešu laiki, kad Mucijs Scevola devās kaujā, kaut ciri viņam bija sadedzināta roka. Svētās patriotisma jūtas vakar vispilnīgāk izpauda kroplis ar ķeģiem, kuru veca māmiņa stūma slimnieku ratiņos. Šis čechu tautas dēls, kaut ari kropls būdams, brīvprātīgi devās uz ārstu komisiju rekrušu pieņemšanas punktā, lai ziedotu savas asinis un dzīvību ķeizaram. Un, ja viņa saucienam: «Uz Belgradu/» bija tik plaša atbalss Pragas ielās, tad tas tikai apliecina Pragas pilsoņu bezgalīgo un karsto mīlestību uz tēvzemi un valdošo namu.»

Tādā pašā garā rakstīja arī «Prager Tagebiatt», kas savu rakstu noslēdza ar vārdiem, ka brīvprātīgi pieteikušos kropli pavadījis bars vāciešu, kas, riskēdami ar savu dzīvību, sargājuši viņu no Antantes aģentiem — čechiem, kas gribējuši šo brīvprātīgo nolinčot.

«Bohemie», ievietodama šo ziņu, pieprasīja, lai kroplo patriotu apbalvo, un paziņoja, ka avīzes administrācijā pieņems vācu pilsoņu ziedojumus nepazīstamajam varonim.

Ja, pēc šo trīs laikrakstu domām, čechu zeme nevarēja radīt neviena cēlāka pilsoņa, tad ārstu komisijas kungi, diemžēl, nebija vis tādos pašos uzskatos. Tas sevišķi sakāms par vecāko kara ārstu Bauci. Viņš bija nepielūdzams vīrs, kas visur saskatīja viltīgu mēģinājumu izvairīties no karaklausības, no frontes, lodes un šrapneļa.

Plaši pazīstams viņa izteiciens: «Das ganze tschechische Volk ist eine Simulantenbande.» [9]

Savā desmit nedēļu ilgajā darbības laikā viņš no vienpadsmit tūkstošiem iesaucamo izskauda desmittūkstoš deviņsimt deviņdesmit deviņus simulantus un būtu ticis galā arī ar vienpadsmittūkstošo, ja šo laimīgo tieši tai brīdī, kad ārsts viņam uzbļāva: «Kehrt euch!» [10] — nebūtu ķērusi trieka.

—   Aiznesiet projām šo simulantu! — Dr. Bauce sacīja, kad bija pārliecinājies, ka iesaucamais miris.

Un nu viņa priekšā šai ievērojamā dienā gluži kails kā visi pārējie nostājās Šveiks, kautri aizsegdams savu kailumu ar ķeģiem, uz kuriem viņš atbalstījās.

—   Das ist wirklich ein besonderes Feigenblatt, [11] — Bauce sacīja, — paradīzē tādu vīģes lapu nebija.

—   Atbrīvots no karaklausības kā plānprātiņš, — ziņoja feldfebelis, ieskatījies Šveika dokumentos.

—   Un kas jums vēl par kaiti? — jautāja Bauce.

—   Padevīgi ziņoju, ka slimoju ar reimatismu, bet kalpošu kungam un ķeizaram līdz savai pēdējai stundiņai, — Šveiks pazemīgi atbildēja un piebilda: — Man sapampuši ceļgali.

Bauce uzmeta krietnajam kareivim Šveikam drausmīgu skatienu un uzbrēca:

—   Sie sind ein Simulant! [12]

Un, pievērsies feldfebelim, ledainā mierā noteica:

—   Den Kerl sogleich einsperren! [13]

Divi kareivji ar uzspraustiem durkļiem aizveda Šveiku uz garnizona cietumu.

Šveiks gāja, balstīdamies uz ķeģiem, un ar šausmām manīja, ka vina reimatisms sāk mazināties.

Kad Millera kundze, kas augšā uz tilta pie ratiņiem gaidīja Šveiku, ieraudzīja viņu durkļu apsardzībā, tā sāka raudāt un pameta ratiņus, lai vairs neatgrieztos pie tiem.

Bet krietnais kareivis Šveiks divu apbruņotu valsts sargu pavadībā soļoja tālāk. Durkļi mirdzēja saulē.

Malostranā pie Radecka. pieminekļa Šveiks, pagriezies pret pūli, kas viņam sekoja, uzsauca:

—   Uz Bel grādu! Uz Belgradu!

Bet maršals Radeckis domīgi noraudzījās no sava pieminekļa pakaļ krietnajam kareivim Šveikam, kas ar rekrušu puķu pušķi pie svārkiem, balstīdamies uz vecajiem Ķeģiem, kliboja tālāk, kamēr kāds cienījama izskata kungs paskaidroja apkārt stāvošajiem ļaudīm, ka tur aizvedot «dezentieri».

## VIII Šveiks simulanta lomā

Tais diženajos laikos kara ārsti darīja visu, lai izdzītu no simulantiem sabotažas velnu un piespiestu viņus atgriezties armijas klēpī.

Bija paredzētas vairākas spīdzināšanas pakāpes simulantiem un tiem, kurus uzskatīja par simulantiem, kā, piemēram, diloņslimniekiem, reimatiķiem, tiem, kas slimo ar bruku, nieru kaiti, tifu, cukurslimību, plaušu karsoni un citām likstām.

Spīdzināšanas paņēmieni bija sistematizēti un sekoja cits citam šādā kārtībā:

1. Stingra dieta, proti: trīs dienas no vietas pa glāzei tējas rītos un vakaros, turklāt visiem, lai viņi sūdzētos par ko sūdzēdamies, aspirins svīšanai.

2.   Chinina pulveris milzīgās devās, lai neviens neiedomātos, ka karadienests ir medus. Šī procedūra saucās «chinina laizīšana».

3.   Kuņģa skalošana divreiz dienā ar litru silta ūdens.

4.  Klistirs ar ziepjūdeni un glicerinu.

5.  Ievīstīšana ledainā ūdenī samērcētā palagā.

Bija drosmīgi cilvēki, kas izturēja visas piecas spīdzināšanas pakāpes, — tos aizveda vienkāršos šķirstos uz kareivju kapsētu. Bet gadījās arī mazdūšīgi, kas, jau iedarbojoties klistiram, paziņoja, ka esot veseli un cita nekā nevēloties kā ar nākošo vilcienu nokļūt ierakumos.

Garnizona cietumā Šveiku ievietoja tieši tādu mazdūšīgu simulantu barakā.

—    Es to neizturēšu, — sacīja Šveika kaimiņš, ko nupat atveda no operācijās istabas, kur viņam jau otrreiz bija skalojuši kuņģi.

Šis vīrs simulēja īsredzību.

—    Rīt es došos uz pulku, — nolēma otrs kaimiņš, kas nupat bija dabūjis klistiru. Viņš simulēja, ka esot kurls kā bluķis.

Gultā pie durvīm laida ārā garu diloņslimnieks, ievīstīts ledainā ūdenī samērcētā palagā.

—    Tas ir jau trešais šonedēļ, — paskaidroja kaimiņš pa labi. — Kas tev kait?

—    Man ir reimatisms, — atbildēja Šveiks. Šai atbildei sekoja sirsnīgi smiekli. Smējās arī mirstošais diloņslimnieks, kas «simulēja» tuberkulozi.

—    Ar reimatismu mūsu vidū neviena nav, — kāds resns vīrs aizrādīja Šveikam, — te reimatismam nav lielākas nozīmes kā varžacīm. Es esmu mazasinīgs, man izgriezta puse kuņģa un izņemtas piecas ribas, un tomēr man neviens netic. Te bija viens pilnīgi kurlmēms, divas nedēļas viņu ik stundas vīstīja ledainā ūdenī samērcētā palagā, katru dienu deva klistiru un skaloja kuņģi. Visi sanitāri jau domāja, ka viņš paturēs virsroku un varēs iet mājās, bet tad kāds ārsts viņam kaut ko parakstīja vemšanai. Nabags nobijās, ka viņam izraus visas iekšas, un padevās. «Es vairs nespēju tēlot kurlmēmo,» viņš teica, «man atgriezusies ir valoda, ir dzirde.» Visi pārējie centās viņu pierunāt, lai taču viņš nepazudina sevi, bet viņš apgalvoja, ka dzirdot tāpat kā citi. Un tā arī nākošajā rītā viņš pateica ārsta apmeklējuma laikā.

—     Viņš tomēr noturējās diezgan ilgi, — iebilda vīrs, kas simulēja, ka viņam viena kāja par veselu decimetru īsāka nekā otra, — ne tā kā tas, kas simulēja, ka viņu ķērusi trieka. Tam pietika ar trim chinina devām, vienu klistiru un vienas dienas gavēšanu, kad viņš jau atzinās, un, kamēr nonāca līdz kuņģa skalošanai, no triekas nebija ne vēsts. Visilgāk izturēja tas, ko bija sakodis traks suns. Viņš koda, kauca un, jāsaka, darīja to lieliski, tikai putas uz lūpām nekādi neprata dabūt. Mēs palīdzējām viņam kā mācēdami. Dažreiz pirms ārsta apmeklējuma pa veselai stundai kutinājām viņu, kamēr viņam piemetās krampji un viņš kļuva gluži zils, taču putas kā nerādījās, tā nerādījās uz lūpām. Tas bija taisni drausmīgi. Kad viņš kādu rītu ārsta apmeklējuma laikā padevās, mums bija viņa patiešām žēl. Nostājās nabadziņš pie gultas kā svece, salutēja un teica: «Padevīgi ziņoju, ārsta kungs, ka tas suns, kas mani sakoda, laikam nebūs bijis traks.» Virsārsts tik zvērīgi pavērās viņā, ka sakostais sāka trīcēt un atzinās: «Padevīgi ziņoju, virsārsta kungs, ka neviens suns mani nav sakodis, es pats iekodu sev rokā.» Pēc šās atzīšanās pret viņu ierosināja sūdzību par pašsakropļošanos, — sak, gribējis nokost sev roku, lai nebūtu jāiet karā.

—   Visas tādas slimības, kur parādās putas uz lūpām, ir grūti simulējamas, — sacīja resnais simulants. — Piemēram, krītamā kaite. Te bija viens ar krītamo kaiti, viņš mums pastāvīgi stāstīja, ka viena lēkme vairāk vai mazāk esot tīrais nieks, tās viņš taisīja pa ducim dienā. Viņš raustījās krampjos, vīstīja dūres, tā izvalbīja acis, ka tās spiedās no pieres ārā, dauzīja galvu pret grīdu, kārstīja mēli, vārdu sakot, tā bija lieliska, pirmšķirīga krītamā kaite, nu, pavisam īsta. Bet tad viņam radās augoņi, divi uz kakla, divi uz muguras, un nu bija beigas krampjiem un krišanai pie zemes, jo viņš nespēja vairs ne palocīt galvu, ne sēdēt, ne gulēt. Viņam piemetās drudzis, un murgos ārsta apmeklējuma laikā viņš visu izstāstīja. Ar šiem augoņiem viņš mums sagādāja lielas nepatikšanas. Viņu atstāja tepat trīs dienas, lai apārstētu, un viņš dabūja citu dietu: rītos kafiju ar baltmaizi, pusdienā viru un knedlikus ar mērci, vakaros biezputru vai viru, un mums ar izskalotiem kuņģiem un stingro dietu vajadzēja noskatīties, kā šis tēviņš rij, šmakstina, paēdis tusnī un atraugājas. Ar to viņš trīs gabalus iegrūda nelaimē, jo tie arī atzinās. Tie gulēja ar sirdskaiti.

—     Vislabāk var simulēt trakumu, — sacīja kāds cits simulants. — No mūsu skolotāju saimes divi atrodas blakus istabā, viens kliedz bez mitēšanās dienām un naktīm: «Džordano Bruno sārts vēl kūp, atjaunojiet Galileja prāvu!» — bet otrs rej, vispirms trīs reizes lēnām: vau-vau-vau, tad piecas reizes ātri: vauvauvauvauvau, tad atkal lēnām un tā vienā laidā. Viņš jau izturējis trīs nedēļas. Sākumā es arī gribēju tēlot plānprātiņu, reliģisku fanatiķi, un sludināt pāvesta nemaldību, tomēr beidzot par piecpadsmit kronām iegādājos no kāda Malostranas friziera kuņģa vēzi.

—   Es pazīstu Brževnovā kādu skursteņslauķi, — stāstīja kāds cits slimnieks, — kas par desmit kronām pagādās jums tādu drudzi, ka lēksiet pa logu laukā.

—   Tas nav nekas, — pārtrauca otrs, — Vršovicē ir tāda vecmāte, kas par desmit kronām jums tā izmežģīs kāju, ka paliksiet kropls uz visu mūžu.

—   Man izmežģīja kāju par piecām kronām, — atsaucās kāda balss gultā pie loga, — par piecām kronām naudā un trim kausiem alus piedevām.

—   Mana kaite man jau maksā vairāk par diviem simtiem, — paskaidroja viņa kaimiņš, izdēdējis tievs kā slotas kāts. •— Nosauciet kādu indi, ko es nebūtu dzēris, — tādas jūs neatradīsiet. Es esmu dzīva indes noliktava. Esmu dzēris sublimatu, ieelpojis dzīvsudraba tvaikus, košļājis arseniku, smēķējis opiiu. dzēris opija tinkturu, kaisījis uz maizes morfiju, rijis strichninu, dzēris fosforu ar sērogļradi un pikrinskābi, esmu sagandējis aknas, plaušas, nieres, žulti, smadzenes, sirdi un zarnas. Neviens nevar pateikt, kas man par kaiti.

—    Vislabāk iešļircināt rokā zem ādas petroleju, — kāds durvju tuvumā piezīmēja. — Manam brālēnam tas tik labi izdevās, ka viņam noņēma roku līdz elkonim, un tagad viņam miers no visām karaklaušībām.

Tuvojās ārstu pēcpusdienas apmeklējuma laiks. Kara ārsts Grīnšteins gāja no vienas gultas pie otras, un viņam sekoja apakšvirsnieks sanitars ar piezīmju grāmatiņu.

—   Macuna!

—    Šeit!

—   Klistiru un aspirīnu! Pokornijs!

—   Šeit!

— Kunga skalošanu un chininu! Kovaržiks!

—   Šeit!

—   Klistiru un aspirīnu! Kotjatko!

—   Šeit!

—   Kuņģa skalošanu un chininu!

Un ta pec kartas — mechaniski, īsi, bez žēlastības.

—   Šveiks!

—   Seit!

Dr. Grlnšteins uzmeta skatienu jaunajam pacientam.

—   Kas jums par vainu?

—   Padevīgi ziņoju, ka man ir reimatisms.

Ilgajā praksē Dr. Grīnšteinam bija radusies paraša runāt ar smalku ironiju, kas iedarbojās daudz ietekmīgāk par kliedzieniem.

—   Ahā, reimatisms, — tad gan jums ārkārtīgi smaga slimība. Tā tiešām ir nejauka ķibele — saslimt ar reimatismu taisni tad, kad izcēlies pasaules karš un cilvēkam jādodas uz fronti. Man šķiet, ka tas jūs drausmīgi apbēdina.

—   Padevīgi ziņoju, virsārsta kungs, ka tas mani patiešām drausmīgi apbēdina.

—   Ak tā, tas viņu apbēdina! Ārkārtīgi jauki, ka jūs tieši tagad atcerējāties mūs ar šo reimatismu. Miera laikā šāds nabaga cilvēks lēkā apkārt kā kazlēns, bet, līdzko izceļas karš, viņam tūliņ reimatisms klāt, viņam kājas vairs neklausa. Sakiet, — vai ceļgali jums sāp?

—   Padevīgi ziņoju, ka sāp gan.

—   Un caurām naktīm nevarat gulēt, vai ne? Reimatisms ir ļoti bīstama, sāpīga un grūti ārstējama kaite. Par laimi mums ir liela pieredze tās ārstēšanā. Stingra dieta un pārējie mūsu ārstēšanas paņēmieni vienmēr devuši labus rezultātus. Te jūs atlabsiet ātrāk nekā Peštjanos [17] un maršēsiet uz fronti tā, ka putekļu mākonis griezīsies ap galvu.

Pievērsies sanitaram, viņš pavēlēja:

—   Rakstiet: Šveiks, stingra dieta, divreiz dienā kuņģa skalošana, vienreiz klistirs. Kā būs tālāk, to redzēsim. Pagaidām aizvediet viņu uz operāciju istabu, izskalojiet viņam kuņģi un,, kad atjēdzas, dodiet klistiru, bet labi pamatīgu, lai viņš piesauc visus svētos un reimatisms sabīstas un laižas lapās.

Tad, pagriezies pret pārējiem slimniekiem, Dr. Grīnšteins teica skaistu un gudru sentenču pilnu runu:

—   Nedomājiet, ka jūsu priekšā ir teļš, kam var visu ko iepūst. Jūsu kumēdiņi man līdzsvaru nelaupīs. Es zinu, ka jūs visi esat simulanti un gribat dezertēt no armijas, tāpēc es tā izturos pret jums. Es savā mūžā esmu redzējis simtiem tādu

kareivju kā jūs. Šais gultās gulējuši veseli blāķi tādu vīru, kam nekā cita nav trūcis, vienīgi kareiviskā gara. Kamēr viņu biedri karalaukā cīnās, viņi bija iedomājušies, ka varēs vāļāties pa gultu, saņemt slimnieku uzturu un omulīgi gaidīt, kad beigsies karš. Bet viņi visi gaužām rūgti vīlās, un es jums saku, ka arī jūs gaida rūgta vilšanās. Vēl pēc divdesmit gadiem jūs kliegdami pamodisieties, kad sapņos redzēsiet, kā simulējāt pie manis.

—   Padevīgi ziņoju, virsārsta kungs, — klusi atskanēja no gultas pie loga, — es jau esmu vesels, es nakti manīju, ka aizdusa mani vairs nemoca.

—   Kā jūs sauc?

—   Kovaržiks. Padevīgi ziņoju, ka man jādabū klistirs.

—   Labi, klistiru jūs vēl saņemsiet ceļa kājai, — Dr. Grīnšteins izlēma, — lai jūs nesūdzētos, ka neesam jūs ārstējuši. Tā, un nu visi tie, ko nosaucu, sekojiet sanitaram, lai katrs saņem to, kas viņam pienākas!

Un ikviens saņēma pamatīgu devu, kas viņam bija parakstīta. Daži centās ietekmēt pavēles izpildītājus, lūgdamies vai draudēdami sūdzēties, citi brīdināja, ka pieteikšoties sanitaros un viņu mocītāji kādreiz kritīšot viņiem rokās. Šveiks izturējās drosmīgi.

—   Netaupi mani, — viņš uzskubināja to bendes kalpu, kas • viņam deva klistiru, — atceries savu zvērestu! Pat ja te gulētu tavs tēvs vai brālis, dod viņam klistiru, ne acu nepamirkšķinādams! Iedomājies, ka uz šiem klistiriem balstās Austrija, tad uzvara ir mūsu.

Otrā dienā Dr. Grīnšteins apmeklējuma laikā apvaicājās, kā Šveikam patīkot kara slimnīcā.

Šveiks atbildēja, ka kara slimnīca esot labi iekārtota un cienījama iestāde. Par atalgojumu viņš saņēma vakarējo devu, turklāt trīs pulverus chinina, ko iebēra ūdenī un lika viņam tūliņ izdzert.

Pat Sokrāts savu indes kausu neizdzēra tādā mierā kā Šveiks chininu. Dr. Grīnšteins nolēma izmēģināt turpmākās spīdzināšanas pakāpes.

Kad Šveiku ievīstīja samērcētajā palagā un Dr. Grīnšteins jautāja, kā tas viņam patīkot, Šveiks atbildēja:

—   Padevīgi ziņoju, virsārsta kungs, tas ir tikpat kā pirtī vai piejūras peldvietā.

—   Vai jūsu reimatisms vēl turas?

—   Padevīgi ziņoju, virsārsta kungs, ka tas nepavisam negrib mani pamest.

Tikmēr kāda kājnieku ģeneraļa atraitne baronese fon Bocenheima visiem spēkiem pūlējās sameklēt to kareivi, par ko «Bohemie» nesen bija publicējusi rakstu, kā viņš, kroplis būdams, braucis slimnieku ratiņos un saucis: «Uz Belgradu!» — un viņa patriotisma izpausme pamudinājusi «Bohemie» redakciju vākt starp lasītājiem ziedojumus par labu kroplajam varonim.

Beidzot policijas pārvaldē noskaidroja, ka tas bijis Šveiks, un tālākā meklēšana vairs nesagādāja pūļu. Baronese fon Bocenheima paņēma līdzi savu biedreni un kambarsulaini ar lielu grozu un brauca uz Hradčanu hospitāli.

Nabaga baronese pat nezināja, ko tas nozīmē, ja kareivis ievietots garnizona cietuma slimnīcā. Viņas vizītkarte atvēra cietuma durvis, kancelejā visi viņu vai aplidoja, un pēc piecām minūtēm viņa jau zināja, ka meklējamais, «der brave Soldat Schvejk», guļ trešās barakas septiņpadsmitajā gultā. Baronesi pavadīja pats Dr. Grīnšteins, gluži apstulbis aiz bailēm un pārsteiguma.

Šveiks tikko bija atgriezies no Dr. Grīnšteina parakstītās dienišķās procedūras un sēdēja gultā. Ap viņu pulcējās izdēdējušu un izbadojušos simulantu bars, kuri vēl līdz šim nebija padevušies un stūrgalvīgi cīnījās ar Dr. Grīnšteina stingro dietu. Būtu kāds viņos noklausījies, tam rastos iespaids, ka viņš iekļuvis starp augstākās pavāru skolas absolventiem vai gastronomijas veikalu pārdevēju kursos.

—   Arī liellopu tauku grimšļus var ēst, — patlaban stāstīja kāds, kas te gulēja ar «chronisku kuņģa kataru», — ja tie ir silti. Kad tauki sāk sprēgāt, grimšļi jāizspiež sausi, jāapsāla un jāsapiparo, un es jums saku, ka pat zosu grimšļi nevar tiem līdzināties.

—   Lieciet zoss grimšļus mierā, — uzsauca vīrs ar «kuņģa vēzi», — par zoss grimšļiem nekā labāka vairs nav. Kas gan ir cūkas grimšļi, salīdzinot ar tiem? Protams, grimšļi jāsacep pavisam brūni, kā to dara ebreji. Viņi ņem treknu zosi, nokasa tai no ādas taukus un tad izcep tos.

—   Manuprāt, par cūku grimšļiem jūs maldāties, — iebilda Šveika kaimiņš. — Pats par sevi saprotams, ka es runāju par pašaudzētu cūku grimšļiem, par tā sauktajiem mājās gatavotajiem grimšļiem. Tie nedrīkst būt ne brūni, ne dzelteni, bet

kaut kas vidējs starp šim abām krāsām. Tādi grimšļi nedrīkst būt ne pārāk mīksti, ne pārāk cieti, un tie nedrīkst čirkstēt zobos, jo tad tie ir piedeguši. Tiem jākūst uz mēles, turklāt nedrīkst rasties sajūta, ka tauki tek pār zodu.

—   Kurš no jums ir ēdis zirga tauku grimšļus? — iejaucās kāda balss, kurai tomēr neviens neatbildēja, jo ieskrēja sanitars:

—   Visi gultās! Nāk kāda erchercogiene! Lai neviens nebāž savas netīrās kājas ārā no segas!

Pat īsta erchercogiene nebūtu varējusi ienākt cienīgāk par baronesi fon Bocenheimu. Viņai sekoja vesela svila, kurā netrūka pat slimnīcas grāmatveža feldfebeļa, kurš visā šai notikumā saskatīja slepenu revīziju, kas var viņu atraut no treknās aizmugures siles un nogādāt pie frontes dzeloņstiepļu aizžogojumiem šrapneļiem par barību.

Grāmatvedis bija bāls, bet vēl bālāks bija Dr. Grīnšteins. Viņa acu priekšā rēgojās vecās baroneses vizītkarte ar titulu «Ģeneraļa atraitne» un viss, kas varēja ar to saistīties: sakari, protekcijas, sūdzības, pārcelšana uz fronti un citas briesmas.

—   Te nu guļ Šveiks, — viņš sacīja mākslotā mierā, pievedis baronesi pie Šveika gultas, — viņš ir ļoti pacietīgs.

Baronese fon Bocenheima apsēdās uz krēsla, ko piebīdīja pie Šveika gultas, un sacīja:

—   Česki zoldat vien faren zoldat, klip zoldat ir lap zoldat. Man lot mīl česki ēstreicher.

Viņa glāstīja Šveika neskūtos vaigus un turpināja:

—   Man viss lasīt iekš avīz, man atnes jums dzert, kost, pīpēt, sūkāt, česki zoldat, faren zoldat. Johann, kommen Sie her! [18]

Kambarsulainis, kas ar savu izspūrušo bārdu atgādināja slepkavu un laupītāju Babinski, atstiepa milzīgu grozu pie gultas, bet vecās baroneses biedrene, liela auguma dāma ar saraudātu seju, apsēdās uz Šveika gultas un apčubināja ap viņu salmu cisas nesatricināmā pārliecībā, ka tā jāizturas pret sirgstošiem varoņiem.

Tikmēr baronese izņēma no groza dāvanas: duci ceptu vistu, kas bija ievīstītas sārtā zīda papīrā un pārsietas ar melndzeltenām zīda lentēm, divas pudeles kāda kara laika

1 Johan, nāciet šurp! Vāc.)

liķiera ar etiķeti «Gott, strafe England!» Uz etiķetes otras puses bija redzami Francis Jozefs un Vilhelms, saķērušies rokās, it kā gribētu sākt rotaļu: «Zaķis iekrita bedrē no paša rīta, mīļo zaķīt, kas tev kaiš, nāc ar mani dejot!»

Oesterreich, du edles Haus,

Steck deine Fahne aus.

Lass sie im Winde weh'n,

Oesterreich muss ewig steh'n!

ar tulkojumu čechiski:

Austrija, tu dižā valsts,

Lai tavs karogs vējos plīvo,

Tu mums visiem sargs un balsts,

Austrija lai mūžam dzīvo!

Pēdējā dāvana bija balta hiacinte puķu podā.

Kad viss izkravāts gulēja gultā, baronese aizgrābtībā nespēja valdīt asaras. Daži izbadējušies simulanti savukārt nespēja valdīt slienas. Baroneses biedrene balstīja sēdošo Šveiku un arī šņukstēja. Valdīja dziļš klusums kā baznīcā, bet Šveiks to pēkšņi pārtrauca, salikdams rokas:

—    Mūsu tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds, lai nāk tava valstība .„. pardon, cienītā kundze, samelsos, es gribēju teikt: dievs kungs, debesu tēvs, svētī šis dāvanas, ko mēs tavas devības labad baudīsim. Āmen.

Un viņš paņēma no gultas vienu vistu un sāka to ēst, Dr. Grīnšteina izbiedēto skatienu pavadīts.

—   Ak, kā tas viņam garšo, šim zaldātiņam, — vecā baronese sajūsmināta čukstēja Dr. Grīnšteinam, — viņš droši vien jau vesels un varēs doties karā. Es ir tik lot lustig, ka vin to iet iekš labum.

Tad viņa apstaigāja visas gultas, izdalot cigaretes un šokolādes konfektes; atgriezusies pie Šveika, viņa noglāstīja tā matus un, pateikusi: «Behiit' euch Gott!» [21] — kopā ar pavadoņiem atstāja telpu.

Iekāms Dr. Grīnšteins, pavadījis baronesi, paspēja atgriezties, Šveiks bija izdalījis vistas un slimnieki tās aprijuši tādā ātrumā, ka vistu vietā rēgojās kaudzīte kaulu, kas bija tā noskrubināti, it kā vistas dzīvas būtu nokļuvušas klijānu nagos un pēc tam viņu kauliņi mēnešiem ilgi cepinājušies saulē.

Tāpat nebija ne vēsts no kara laika liķiera un trim pudelēm vīna. Ari šokolādes plāksnītes un sausiņi bija pagalam Kāds bija pat izdzēris nagu politūras pudelīti, kas atradās manikira kārbā, un nogaršojis zobu pastu.

Dr. Grīnšteins atkal nostājās kareivīgā pozā un teica garu runu. Viņam kā akmens novēlās no sirds, kad apmeklējums bija aiz muguras. Apgrauzto kaulu kaudze apstiprināja viņa domas, ka visi pacienti ir nelabojami simulanti.

—    Kareivji, — viņš laida vaļā, — ja jums būtu kaut drusku prāta, tad jūs pirksta nekam nebūtu dūruši klāt, jo būtu domājuši: «Virsārsta kungs neticēs, ka mēs esam grūti slimi, ja visu to aprīsim.» Bet ar šo rīcību jūs apliecinājāt, ka necienāt manu labo sirdi. Es jums skaloju kuņģus, dodu jums klistirus, cenšos panākt, lai jūs ieturētu stingru dietu, un jūs tā pārslogāt kuņģus! Vai gribat dabūt kuņģa kataru? Jūs maldāties! Jūsu kuņģis vēl nebūs sācis gremot, kad es to izskalošu tik tīru, ka jūs to atcerēsieties līdz nāves stundiņai un vēl bērniem stāstīsiet, kā reiz sarijāties vistas cepeti un citas gardas mantas, bet tās nepaguva uzturēties jūsu kuņģī ne stundas ceturksni, jo tika savlaicīgi izskalotas ārā. Un nu cits pēc cita man pakaļ! Es neesmu tāds tītars kā jūs, bet mazliet gudrāks nekā jūs visi kopā. Turklāt paziņoju, ka rīt uzlaidīšu jums virsū komisiju. Pārāk ilgi jūs te vāļājaties, un nekas jums nekaiš, ja varējāt piecās minūtēs tā piecūkot kuņģus. Uz priekšu, marš!

Kad pienāca Šveika kārta, Dr. Grīnšteins paskatījās viņā un, atcerējies šodienas mīklaino vizīti, jautāja:

—   Vai jūs pazīstat baroneses kundzi?

—    Es esmu viņas ārlaulības dēls, — Šveiks mierīgi atbildēja. — Viņa mani gluži maziņu bija izlikusi uz ielas un tagad atrada . ..

Dr. Grīnšteins strupi noteica:

—   Dodiet tad Šveikam vēl vienu klistiru!

Vakarā visi drūmi gulēja gultās. Vēl pirms dažām stundām visiem kuņģos atradās labas un gardas mantas, bet nu tur skalojās plāna tēja ar šķēlīti maizes.

Divdesmit pirmais numurs pie loga ierunājās:

—   Zināt, biedri, sutināta vista man garšo labāk nekā cepta.

Kāds norūca:

■— Sadodiet viņam pa kaklu!

Taču pēc bēdīgā mielasta visi bija tik vārgi, ka nevienam negribējās kustēties.

Dr. Grīnšteins turēja vārdu. Otrā dienā ieradās daži kara ārsti no daudzinātās komisijas.

Viņi svinīgi soļoja gar gultu rindām un atkārtoja divus vārdus:

—    Parādiet mēli!

Šveiks izkāra mēli tik tālu, ka viņa seja saviebās muļķīgā 'grimasē un acis aizvērās ciet.

—   Padevīgi ziņoju, štaba ārsta kungs, ka vairāk mēli izkārt es nevaru.

Nu sākās interesants strīds starp Šveiku un komisiju. Šveiks apgalvoja, ka augšminēto paskaidrojumu sniedzis tāpēc, lai ārsti nedomātu, ka viņš grib slēpt savu mēli.

Komisijas locekļu domas par Šveiku krasi dalījās. Pusei likās, ka Šveiks esot «ein bloder Kerl»  bet otra puse apgal-

voja, ka viņš esot rūdīts blēdis, kas ņirgājoties par karadienestu.

—   Zibeņi un pērkoni! — komisijas priekšsēdētājs uzbrēca Šveikam. — Gan mēs tiksim ar jums galā!

Šveiks lūkojās komisijā ar nevainīga bērna dievišķīgo mieru.

Staba virsārsts pienāca Šveikam cieši klāt.

—   Es gribētu gan zināt, par ko jūs domājat, jūs jūras cūka!

—   Padevīgi ziņoju, ka es neko nedomāju.

—■ Velns un elle! — brēca kāds komisijas loceklis, šķindinādams zobenu. —Tātad viņš nemaz nedomā! Kāpēc tad jūs nedomājat, Siamas ziloni?

—   Padevīgi ziņoju, tāpēc, ka karadienestā kareivjiem aizliegts domāt. Kad es pirms dažiem gadiem kalpoju 91. pulkā, tad mūsu kapteinis vienmēr mums piekodināja: «Kareivis nedrīkst domāt, viņa vietā domā priekšniecība. Līdzko kareivis sāk domāt, tā viņš vairs nav kareivis, bet kāds nožēlojams, utains civilists. Domāšana nekad . . .»

—   Muti ciet! — komisijas priekšsēdētājs pārskaities viņu pārtrauca. — Mums jau ir ziņas par jums. Der Kerl meint, man wird glauben, er sei ein wirklicber Idiot [22] Jūs neesat nekāds idiots, Šveik, jūs esat slīpēts un rūdīts blēdis, jūs esat nelietis, vazaņķis, diedelnieks! Vai saprotat?

—   Padevīgi ziņoju, ka saprotu.

—   Es jums teicu: muti ciet! Vai nedzirdējāt?

—   Padevīgi ziņoju, es dzirdēju, ka man jātur mute ciet.

—   Himmelherrgott. [23] , tad arī turiet muti ciet, ja es jums tā esmu teicis! Jūs taču labi zināt, ka nedrīkstat tad ne pīkstēt.

—    Padevīgi ziņoju, es zinu, ka nedrīkstu pīkstēt.

Kara kungi saskatījās un pasauca feldfebeli.

—    Novediet šo subjektu lejā uz kanceleju un gaidiet mūsu lēmumu un ziņojumu! Garnizona cietumā viņam šo muldēšanu izdzīs no galvas. Vīrs vesels kā zirgs, simulē, turklāt palaiž muti un ņirgājas par savu priekšniecību. Viņš domā, ka mēs esam atnākuši pakavēt viņam laiku, ka karš ir joku dzīšana un blēņošanās. Pagaidiet, Šveik, gan jums garnizona cietumā -parādīs, ka karš nav vis nekādi kumēdiņi.

Šveiks feldfebeļa pavadība devas uz kanceleju un ceļa dungoja:

Pats nezinu, kalabad Es reiz tā domāju, Ka karš ir tīrie joki Un ilgs tik nedēļu . . .

Un, kamēr kancelejā dežūrējošais virsnieks brēca uz Šveiku, ka tādi tēviņi esot nošaujami, augšā, slimnīcas telpās, komisija likvidēja simulantus. No septiņdesmit pacientiem paglābās tikai divi: viens, kam granata bija norāvusi kāju, un otrs, kam patiešām bija gangrena.

Tie vienīgie nedzirdēja vārda «tauglich», bet visus pārējos, ieskaitot arī trīs mirstošos diloņslimniekus, atzina par derīgiem karadienestam, un staba virsārsts izmantoja izdevību teikt runu.

Viņa runa bija saturā īsa, toties izpušķota ar visdažādākajiem lamu vārdiem. Visi esot ragulopi un utizēdas, un tikai tādā gadījumā, ja viņi drošsirdīgi cīnīšoties par kungu un ķeizaru, viņi varēšot atgriezties cilvēku sabiedrībā un viņiem tikšot piedots, ka gribējuši izvairīties no karaklausības un simulējuši visādas kaites. Viņš, ārsts, gan tam neticot un domājot, ka visus simulantus gaidot karātavas.

Kāds jauns kara ārsts, pagaidām vēl tīra un nesamaitāta dvēsele, lūdza štaba virsārstam atļauju teikt dažus vārdus. Viņa runa atšķīrās no priekšnieka runas ar optimismu un naivumu. Viņš runāja vāciski.

Viņš ilgi skaidroja, ka ikvienam no tiem, kas tagad atstājot slimnīcu, lai pievienotos saviem pulkiem frontē, esot jābūt uzvarētājam un bruņiniekam. Viņš esot pārliecināts, ka bijušie slimnieki veikli rīkošoties ar ieročiem kaujas laukā un būšot godīgi cilvēki tiklab karadienestā, kā privātā dzīvē, ka viņi būšot neuzveicami karotāji un, atcerēdamies Radecka un Savojas Eižena [24] slavu, ar savām asinīm padarīšot auglīgus monarchijas plašos slavas laukus un būšot cienīgi veikt vēstures uzticēto uzdevumu. Ar vislielāko drosmi, netaupot savas dzīvības, viņiem esot jādodas uz priekšu zem savu pulku sašautajiem karogiem pretī jaunai slavai, jaunām uzvarām.

Velak gaitenī štaba virsārsts sacīja šim naivajam jauneklim:

— Kolēģa kungs, varu jums apgalvot, ka jūs pūlējāties veltīgi. No šiem plukatām neiztaisīs karavīrus ne Radeckis, ne tas jūsu Savojas princis Eižens. Jūs varat runāt velnu vai eņģeļu mēlēs, tas viss vienalga. Viņi visi viena banda.

## XI Šveiks garnizona cietumā

Pēdējais patvērums tiem, kas negribēja iet karā, bija garnizona cietums. Es pazinu kādu ārštata skolotāju, kuram kā matematiķim vajadzēja nokļūt artileristos un šaut ar lielgabalu, bet viņš nozaga kādam virsleitnantam pulksteni, lai tādā kārtā iekļūtu garnizona cietumā. To viņš izdarīja pilnīgi apzinīgi. Karš viņam neimponēja un nevilināja viņu. Šaut uz ienaidnieku un nogalināt ar šrapneļiem un granatām otrpus frontes tādus pašus nelaimīgus ārštata matematikas skolotājus — to viņš uzskatīja par nejēdzību.

— Es negribu, lai mani ienīstu par varmācību, — viņš sacīja pats sev un mierīgā garā nozaga pulksteni. Vispirms pārbaudīja viņa gara spējas un, kad viņš paskaidroja, ka zadzis iedzīvošanās nolūkos, viņu aizsūtīja uz garnizona cietumu. Cietumā daudzi sēdēja par zādzībām vai blēdībām, tur bija ideālisti un neidealisti, cilvēki, kas karu uzskatīja par ienākumu avotu, — dažādi intendanturas apakšvirsnieki aizmugurē un frontē, kas blēdījās kā ar uzturu, tā ar algām, tāpat arī mazie zagļi, kas bija tūkstoškārt godīgāki par tiem tēviņiem, kuri. viņus sūtīja uz šejieni. Garnizona cietumā atradās arī kareivji par dažādiem tīri militāriem noziegumiem: disciplīnas pārkāpumiem, sacelšanās mēģinājumiem, dezertēšanu. Pavisam īpatnēja grupa bija politiķi: astoņdesmit procenti no viņiem bija pilnīgi nevainīgi, bet deviņdesmit deviņus procentus no šiem nevainīgajiem tomēr notiesāja.

Militāri juridiskais aparats bija lielisks. Tāds tiesas aparats ir katrai valstij pirms vispārēja politiska, saimnieciska un morālā sabrukuma. Bijušās varenības un slavas spožumu uztur tiesas, policija, žandarmi un pērkamo denunciantu banda.

Katrā armijas daļā Austrijai bija spiegi, kuri nodeva savus biedrus, kas gulēja ar viņiem vienā gultā un kara gaitās dalījās maizes kumosā.

Garnizona cietumam piegādāja svaigu materialu arī valsts policija — tādi kungi kā Klima, Slavičeks [25] un Co. Militārā cenzūra uzmanīja korespondenci starp fronti un izmisušajiem mājiniekiem un gādāja šurp korespondences autorus. Žandarmi vilka šurp pat vecus sirmgalvjus, kas sūtīja vēstules uz fronti, un par izteikto mierinājumu vai mājas posta aprakstiem kara tiesa piesprieda viņiem pa divpadsmit gadiem.

No Hradčanu garnizona cietuma, pāri Brževnovai, veda ceļš uz Motolas apmācības laukumu. Pa priekšu kareivju pavadībā soļoja vīrs ar dzelžos saslēgtām rokām, viņam sekoja rati ar šķirstu. Motolas apmācības laukumā atskanēja īsa pavēle: «Anl Feuer!» Un visos pulkos un bataljonos nolasīja pulka pavēli, ka atkal kāds jauniesauktais nošauts par sacelšanās mēģinājumu, jo uzbrucis kapteiņa kungam, kad tas iesitis ar zobenu viņa sievai, kas nespējusi pietiekami ātri atvadīties no sava vīra.

Bet garnizona cietumā svētā trīsvienība — staba profoss :!

Slaviks, kapteinis Linharts un feldfebelis Ržepa, kuru sauca ari par «bendi», lieliski veica savu darbu. Cik daudzus viņi piekāva līdz nāvei! Iespējams, ka kapteinis Linharts arī tagad, republikas laikos, ir kapteinis. Būtu tikai jāvēlas, lai viņam ieskaita stāžā arī garnizona cietumā nokalpotos gadus. Slavičekam un Klimam valsts policija jau apstiprinājusi viņu stāžu. Ržepa izstājies no dienesta un strādā atkal par mūrniekmeistaru. Droši vien viņš republikā ir visādu patriotisku pulciņu biedrs.

Staba profoss Slaviks republikas laikā kļuvis par zagli un sēž cietumā. Nabadziņš nav pratis tik labi pielāgoties republikai kā citi militārie džentlmeņi.

Bija pilnīgi dabiski, ka štaba profoss Slaviks, pieņemdams Šveiku, uzmeta viņam mēmu, pārmetumu pilnu skatienu:

«Ja |au te esi iekļuvis, tad tev grēku diezgan. Nekas, draudziņ, mēs saldinām dzīvi visiem, kas krituši mūsu rokās, un mūsu rokas nav nekādas dāmu rociņas!»

Un, lai padarītu savu skatienu ietekmīgāku, viņš pabāza Šveikam zem deguna savu lielo, stiegraino dūri un teica:

—   Paoa, tu plukata!

Šveiks paoda un piezīmēja:

—   Ar to es negribētu dabūt pa degunu, tai ir kapsētas smaka.

Mierīgā, nosvērtā valoda profosam bija pa prātam.

—   Tie, — viņš sacīja, iegrūzdams Šveikam dūri vēderā,

stāvi taisni! Kas tev kabatās? Cigaretes vari paturēt, bet

naudu dod mums, lai tev to nenozog. Vairāk tev nav? Patiešām nav? Nemelo, par meliem soda.

—   Kur lai viņu liekam? — jautāja feldfebelis Ržepa.

—   Sūtīsim uz sešpadsmito, — izlēma profoss, — pie apakšbikšniekiem. Vai neredzat, ka kapteinis Linharts pavadrakstā atzīmējis: «Streng behūten, beobachten!» [26]

—   Jā, brāl, — viņš svinīgi uzrunāja Šveiku, — ar nekrietneļiem apietas kā ar nekrietneļiem. Ja kāds iedomājas spuroties pretī, to mēs iesviežam karcerī, ielaužam viņam visas ribas un atstājam guļam, kamēr nosprāgst. Mums ir tiesības tā darīt. Vai atceraties, Ržepa, ko mēs darījām ar to miesnieku?

—   Jā, ar to bija ko noņemties, profosa kungs, •— feldfebelis Ržepa, atcerēs gremdēdamies, atbildēja. — Tam bija traka veselība! Es viņu spārdīju minūtes piecas ar kājām, kamēr viņam sāka ribas brakšķēt un nākt asinis pa muti. Un tomēr viņš nodzīvoja vēl desmit dienas. Viņš nebija nobeidzams ne sitams.

—   Redzi nu, diedeli, kā pie mums klājas, ja kādam ienāk prātā dumpoties vai laisties pa diegu, — profoss nobeidza savu pedagoģisko lekciju. — īstenībā tā ir pašnāvība, un tā to arī soda. Tāpat lai dievs tas kungs pasarga, ja tev, žurku ģīmi, ienāktu prātā par kaut ko sūdzēties inspekcijai. Kad ieradīsies inspekcija un jautās, vai tev ir kādas sūdzības, tad tev, seska smaka, jānostājas kā ierindā, jāsalutē un jāatbild: «Padevīgi ziņoju, ka nav, esmu pilnīgi apmierināts!» Kā tu to pateiksi, vanckar, — atkārto!

—   Padevīgi ziņoju, ka nav, esmu pilnīgi apmierināts, — Šveiks atkārtoja ar tik mīlīgu sejas izteiksmi, ka staba profoss maldīgi noturēja to par patiesu centību un iztapību.

—   Tad izģērbies līdz apakšbiksēm un ej uz sešpadsmito! viņš sacīja, pretēji savam paradumam nepiebilzdams ne žurku ģīmi, ne seska smaku, ne plukatu.

Sešpadsmitajā Šveiks sastapa deviņpadsmit vīrus apakšbiksēs. Visiem uz pavadrakstiem bija atzīme: «Streng behūten, beobachten», tāpēc viņus ļoti uzmanīgi apsargāja, lai viņi neaizbēgtu.

Ja apakšbikses būtu tīras un logos nebūtu režģu, tad pirmajā mirklī varētu domāt, ka šie ļaudis sapulcējušies pirts priekštelpā.

Feldfebelis Ržepa nodeva Šveiku «cimrkomandantam», bārdainam dēlietim atpogātā kreklā. Viņš uzrakstīja Šveika vārdu uz papīra strēmeles, kas karājās pie sienas, un sacīja viņam:

—   Rīt mums būs teijateris. Mūs vedīs uz baznīcu klausīties dievvārdus. Mēs, visi apakšbikšaiņi, stāvam taisni zem kanceles. Tie tik būs kumēdiņi!

Kā visos cietumos un pārmācības namos, tā arī garnizona cietumā baznīciņa bija ļoti iemīļota vieta. Ne jau tāpēc, ka piespiesta baznīcas apmeklēšana tuvinātu arestantus dievam vai viņi apgūtu kādus tikumus. Par tādām aplamībām nevar būt ne runas. Dievkalpojumi un svētrunas bija jauka izklaidēšanās garnizona cietuma arestantu dzīvē. Galvenais bija nevis tuvošanās dievam, bet cerība atrast gaitenī vai pagalmā kādu nomestu papirosa vai cigara galu. Dievu pilnīgi atstūma pie malas mazs cigara galiņš, kas mētājās spļaujamtraukā vai

vāļājās zemē putekļos. Šis mazais, smirdošais priekšmets guva uzvaru ir pār dievu, ir pār dvēseles atpestīšanu.

Kas tie bija par smiekliem, kad viņam dažreiz paslīdēja kāja un viņš ar visu kausu, ar svēto sakramentu vai mišu grāmatu nogāzās gar zemi un skaļi apvainoja no arestantu vidus izraudzīto ministrantuka tas viņam ar nolūku aizlicis kāju priekšā, un uz karstām pēdām iegrieza nabadziņam karceri un «špangles» V'Taču nosodītais līksmoja, jo tas viss iederējās, programā un padarīja jokus baznīciņā vēl sulīgākus. Viņam šai izrādē bija piešķirta atbildīga loma, un viņš to tēloja ar baudu.

Feldkurats Oto Kacs, tipisks armijas garīdznieks, bija ebrejs. Tas nav nekas sevišķs. Archibiskaps Kons arī bija ebrejs un turklāt Machara [29] draugs.

Felkuratam Oto Kacam bija vēl raibāka pagātne nekā slavenajam arehibiskapam Konam.

Kacs bija beidzis tirdzniecības akadēmiju un iestājies karadienestā kā brīvprātīgais. Viņš tik labi pazina vekseļu tiesības un tā prata rīkoties ar vekseļiem, ka firma «Kacs un Co» gada laikā varen smalki un izdevīgi nobankrotēja un vecais Kaca kungs, iepriekš izdarī jis ar savu kreditoru kapitalu dažas visai interesantas kombinācijās, bez kreditoru un sava kompanjona

ziņas aizlaidās uz Ziemeļameriku, kamēr viņa kompanjons bija spiests aizlaisties uz Argentinu.

Kad nu jaunais Oto Kacs tik nesavtīgi bija sadalījis starp Ziemeļameriku un Dienvidameriku firmu «Kacs un Co», tad viņš nokļuva tāda cilvēka situācijā, kam nav ko mantot, kas nezina, kur nolikt savu galvu, un kam atliek vienīgi iestāties aktivajā karadienestā.

Bet pirms tam brīvprātīgais Oto Kacs bija izgudrojis teicamu joku. Viņš likās kristīties. Viņš griezās pie Kristus, lai tas palīdz viņam taisīt karjeru, un bija pilnigi pārliecināts, ka tas ir vienkāršs veikala darījums starp viņu un dieva dēlu.

Kacu svinīgi kristīja Emauas klosterī. Pats paters Albans iemērca viņu kristāmajā traukā. Tā bi ja lieliska aina: klāt bija dievbijīgs majors no tā pulka, kur Oto Kacs kalpoja, veca jaunava no dižciltīgo sieviešu patversmes Hradčanos un aptaukojies konsistorijas pārstāvis, kas stāvēja kūmās.

Virsnieka pārbaudījumus viņš izturēja labi, un jaunais kristietis Oto Kacs palika armijā. Sākumā viņam likās, ka viss iet labi, un viņš pat gribēja iestāties kara akadēmijā, bet kādu dienu piedzērās, iestājās klosterī un apmainīja zobenu pret mūka tērpu. Viņš devās audiencē pie archibiskapa Hradčanos un ar tā palīdzību iekļuva garīgajā seminārā. Pirms iesvētīšanas viņš piedzērās līdz nesamaņai kādā visai smalkā lokālā ar «sieviešu kārtas personālu» un no šīm dzīrēm devās uz iesvaidīšanu. Pēc tam viņš ieradās savā puikā pēc protekcijas un, kad bija iecelts par feldkuratu, nopirka zirgu, jādelēja pa Pragas ielām un nepalaida garām nevienas sava pulka virsnieku dzīres.

Uz kāpnēm viņa dzīvokļa priekšā ļoti bieži atskanēja neapmierināto kreditoru lamas. Viņš veda mājās ielasmeitas vai arī sūtīja pēc tām savu kalpotāju. Viņš ļoti labprāt spēlēja kārtis, un klīda baumas, ka viņš blēdījoties kāršu spēlē, taču nevienam nebija izdevies pieķert feldkuratu, ka viņš sava tērpa platajā piedurknē slēpj dūzi. Virsnieku aprindās viņu dēvēja par «svēto tēvu». Svētrunas viņš nekad negatavoja iepriekš, ar ko atšķīrās no sava priekšgājēja, kas agrāk apmeklēja garnizona cietumu. Tas bija sirdzis ar neatvairāmām iedomām, ka garnizona cietumā ieslodzītos iespējams labot ar pamācībām no kanceles. Cienījamais dvēseļu gans bija dievbijīgi valbījis acis un skaidrojis arestantiem, ka nepieciešams reformēt likumus par ielasmeitām un nelaulātām mātēm, un penterējis par ārlaulības bērnu audzināšanu. Viņa abstraktajām svētrunām nebija nekā kopēja ar pašreizējo momentu, un tās visus garlaikoja.

Turpretim par feldkurata Oto Kaca svētrunām visi jau iepriekš jūsmoja. Tas bija svinīgs brīdis, kad sešpadsmito kameru ieveda baznīcā vienās apakšbiksēs, jo apģērbšana bija saistīta ar risku, ka kāds varētu pazust. Divdesmit baltbikšus novietoja zem kanceles kā eņģe|us. Daži no viņiem, kam bija uzsmaidījusi laime, gremoja ceļā uzlasītos cigāru galus, jo viņiem nebija kabatu, kur tos paglabāt. Viņiem visapkārt sastājās pārējie garnizona cietuma iemītnieki un tīksminājās par divdesmit, pāriem apakšbikšu zem kanceles, kurā, piešiem šķindot, uzkāpa feldkurats.

—   Ilabtacht! [30] — viņš nokomandēja. — Uz lūgšanu — stāties! Atkārtojiet, ko teikšu! Ei tu tur aizmugurē, nešņauc degunu saujā, tu atrodies dieva templī! Ka nelieku iebāzt tevi karcerī, sasodīts! Nu, jūs plikadīdas, yai neesat aizmirsuši tēvreizi? Pamēģināsim … Es jau zināju, ka nekas prātīgs nepanāks. Vai jums prātā tēvreize, — jā, sagrūst rīklē divas porcijas gaļas ar pupām, pierīties, nolikties uz vēdera gultā, urbināt degunu un nedomāt par dievu to kungu — to jūs protat. Vai nav tiesa?

Viņš paskatījās no kanceles lejup uz divdesmit baUbikšiem, kas lieliski uzjautrinājās tāpat kā pārējie. Aizmugurē spēlēja «aizdošanu»

—   Nekas, diezgan interesanti, — Šveiks pačukstēja savam kaimiņam, kas tika turēts aizdomās, ka par trim kronām nocirtis ar cirvi savam biedram visus vienas rokas pirkstus, lai viņš atbrīvotos no karaklausības.

Pats labākais vēl priekšā, — skanēja atbilde. — Viņš šodien pamatīgi pietempies, tāpēc atkal gvelzīs par ērkšķaino grēka ceļu.

Feldkurats patiešām bija labā omā. Pats nezinādams, kāpēc, viņš nemitīgi liecās lejup pāri kancelei, tik tikko nenoveldamies zemē.

—   Kas ir, puikas, uzdziediet! — viņš sauca. — Vai varbūt gribat, lai es jums iemācu jaunu dziesmu? Tad dziediet man līdz!

Viena šķista meičiņa Man par visām mīļāka. Ne jau viens pie viņas iemu, — Tūkstošiem tur dodas ciemā. Tūkstošiem tai apkārt griežas. Cits pēc cita klāt tai spiežas. Un šī zelta meičiņa — Tā ir svētā Mari ja.

—   To jūs nekad neiemācīsieties, jūs slaisti, — leldkurats turpināja. — Es esmu par to, lai jūs visus nošauj, vai saprotat? Es to apgalvoju no šās svētās vietas, jo dievs ir kaut kas tāds, kas no jums nemaz nebaidās un kas jums tā. izģērēs ādu, ka jūs visu mūžu kasīsieties. Jo jūs negribat pievērsties Kristum, bet mīļāk staigājat pa ērkšķaino grēku ceļu . . .

—   Nu jau sākas! Viņš ir kārtīgi pietempies, — Šveika kaimiņš priecīgi čukstēja.

Feldkurats nožagojās.

—   Neparko nevedīšu, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja, — es ne pirksta nepakustināšu jūsu labā, man tas ne prātā nenāk, jo jūs esat nelabojami bezgoži. Tā kunga žēlsirdība jūs nepavadīs jūsu ceļos, dieva mīlestības dvesma jūs neaplidos, jo

mīļajam dievam tādi nelieši bijuši nebijuši. Vai jūs dzirdat, jūs tur tais apakšbiksēs?

Divdesmit baltbikšu paskatījās augšup un kā vienā balsī atsaucās:

—   Padevīgi ziņojam, ka dzirdam.

—   Ar dzirdēšanu vien vēl nepietiek, —• feldkurats turpināja. — Tai nakts melnajā tumsības zaņķī, kur jūs esat iegrimuši, jūs pleikas, tur neatspīdēs dieva žēlastības stars, jo arī dieva lēnprātībai ir savas robežas. Bet tu, ēzeli, tur aizmugurē nežāksties, ka nesapūdēju tevi karcerī! Un jūs tur apakšā nedomājiet, ka esat krogā! Dieva žēlsirdība ir bezgalīga, bet viņš to piešķir tikai godīgiem ļaudīm, nevis cilvēku sabiedrības atkritumiem, kas neievēro ne viņa likumus, ne karaklausības reglamentu. To es gribēju jums pateikt. Jūs neprotat lūgt dievu, jūs domājat, ka baznīcu apmeklēt ir kaut kas jocīgs, ka te ir teātris vai kinematogrāfs. To es jums izdzīšu no galvas, lai jūs nedomātu, ka esmu ieradies jūs uzjautrināt vai smīdināt. Es jūs visus ieslodzīšu karcerī, to es jums izdarīšu, suņa gabali. Es te šķiežu ar jums laiku un redzu, ka tas ir pilnīgi veltīgi; ja te būtu pats feldmaršals vai archibiskaps, arī tad jūs nelabotos un nepaceltu savas sirdis uz to kungu. Un tomēr kādreiz jūs atcerēsieties mani, ka esmu vēlējis jums tikai labu . . .

Starp divdesmit baltbikšiem atskanēja šņuksti. Šveiks bija sācis raudāt.

Feldkurats pavērās lejup. Tur stāvēja Šveiks un ar dūrēm slaucīja asaras. Pārējie raudzījās viņā līksmi un atzinīgi.

—   Sis cilvēks katram jāņem par paraugu, — feldkurats turpināja, norādīdams uz Šveiku. —■ Ko viņš dara? Viņš raud. Neraudi, es tev saku, neraudi! Tu gribi laboties? Tas tev, brāl, tik viegli vis neizdosies. Tagad tu raudi, bet, kad atgriezīsies, savā kamerā, tad būsi tāds pats nelietis kā iepriekš. Tev vēl daudz jādomā par dieva bezgalīgo mīlestību un žēlsirdību, daudz jāpūlas, lai tava grēcīgā dvēsele atrastu to īsto ceļu, kas tai staigājams. Nupat mēs redzējām, ka lej asaras kāds, kas grib atgriezties, bet ko darāt jūs, pārējie? Gluži nekā. Skat, kur viens kaut ko valsta pa muti, it kā viņa vecāki būtu bijuši atgremotāji dzīvnieki, bet cits tā kunga mājvietā meklē kreklā utis. Vai tad jūs nevarat kasīties mājās, vai tas jums jādara dievkalpojuma laikā? Staba profosa kungs, jūs tiešām neprotat uzturēt kārtību. Jūs taču esat karavīri, nevis kādi civili plenči, tāpēc uzvedieties, kā karavīriem pieklājas, kaut arījiīs esat baznīcā. Piķis un zēvele, meklējiet dievu, utis meklēsiet mājās! Ar to es beidzu, jūs padauzas, un prasu, lai dievkalpojuma laikā jūs uzvestos godīgi, nevis tā kā pagājušo reizi, kad aizmugurē daži pret valsts veļu iemainīja maizi un dievgalda laikā to aprija.

Feldkurats nokāpa no kanceles un iegāja sakristejā, kur viņam sekoja profoss. Pēc brīža profoss iznāca no turienes, devās tieši pie Šveika, izvilka viņu no apakšbiksaiņu grupas un ieveda sakristejā.

Feldkurats ērti sēdēja uz galda un tina cigareti.

Kad ienāca Šveiks, viņš uzrunāja:

—   Tātad te jūs esat. Es jau esmu visu apsvēris un domāju, ka būšu jūs pareizi novērtējis, vai saproti, blēdi? Tas ir pirmais gadījums, kad baznīcā kāds sāk raudāt.

Viņš nolēca no galda, nostājās zem Fransuā de Sala [33] melancholiskā portreta un, raustīdams Šveiku aiz pleciem, sauca:

—   Atzīsties, nekrietneli, ka tu raudāji joka pēc!

Arī Fransuā de Sals jautājoši vērās no svētbildes lejup Šveikā. No otras puses Šveikā mulsi raudzījās kāds moceklis. Viņam pakaļā bija iecirsti zāģa zobi, un kādi nezināmi romiešu algotņi cītīgi vilka zāģi. Mocekļa sejā nebija saskatāmas ne ciešanas, ne apskaidrība, ne svētlaime. Viņš tikai izskatījās izbrīnījies, it kā gribētu jautāt: «Kā es nokļuvu tādā stāvoklī? Kungi, ko jūs darāt ar ntani?»

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, — Šveiks, likdams visu uz vienas kārts, nopietni atbildēja, — es atzīstos visuvarenajam dievam un jums, cienījamais tēv, kas jūs esat dieva vietā, ka patiešām raudāju joka pēc. Es redzēju, ka jūsu runai trūkst atgriezta grēcinieka un ka jūs veltīgi gaidāt to. Tāpēc es gribēju sagādat jums prieku, lai jūs nedomātu, ka pasaulē nav vairs godīgu cilvēku, un gribēju arī pats sevi iepriecināt, lai man kļūtu vieglāk ap sirdi.

Feldkurats pētīdams lūkojās Šveika vientiesīgajā sejā. Saules stars sāka rotāties uz Fransuā de Sala drūmā attēla un silti apspīdēja samulsušo mocekli pie pretējās sienas.

—   Jūs sākat man patikt, — feldkurats sacīja, atkal apsēzdamies uz galda. — Kādā pulkā esat ieskaitīts?

Viņš sāka žagoties.

Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka esmu un arī neesmu ieskaitīts 91. pulkā un vispār nezinu, kas īsti ar mani notiek.

—    Un kāpēc jūs te atrodaties? — feldkurats jautāja, joprojām žagodamies.

No baznīciņas plūda šurp harmonija skaņas, jo ērģeļu nebija. Kāds par dezertēšanu ieslodzīts skolotājs spēlēja visgaudīgākās baznīcas meldijas. Kopā ar feldkurata žagām šīs skaņas saplūda kādā līdz šim nepazīstamā doriešu toņkārtā.

—    Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka patiešām nezinu, kāpēc te atrodos, un arī nesūdzos par to. Man vispār neveicas. Es vienmēr gribu tikai labu, bet vienmēr iznāk kaut kas traks, gluži tāpat kā tam moceklim tur tai bildē.

Feldkurats pavērās svētbildē, iesmējās un teica:

—    Nudien, jūs man patīkat, būs jāparunā ar auditoru, bet nu ilgāk ar jums vis netērzēšu. Ak, kaut man tā .miša būtu no kakla nost! Kehrt euch! Abtreten!

Kad Šveiks atgriezās baltbikšu grupā pie kanceles un tie jautāja, ko feldkurats īsti gribējis, viņš dzestri un strupi atbildēja:

—   Viņš ir pilnā.

Nākamajam programas numuram, svētajai mišai, visi sekoja ar lielu uzmanību un neslēptām simpātijām. Viens zem kanceles pat derēja, ka feldkuratam izkritīšot no rokām svētais sakraments. Viņš lika visu savu maizes devu pret divām pļaukām un laimēja.

Tas, kas pildīja visiem sirdis, vērojot feldkurata rīcību, nebija ne ticīgo misticisms, ne īsta katoļu dievbijība. Tās bija tādas ļūtas kā teātrī, kad lugas saturs nav zināms, bet darbība sarežģās un visi ziņkāri gaida, kāds būs atrisinājums. Visus saistīja aina, ko feldkurata kungs lielā pašaizliedzībā tēloja altarī.

Visi ļāvās estētiskajai baudai, kādu tiem sagādāja feldkurata kunga ačgārni uzvilktais, greznais amata tērps, un neliekuļotā ziņkārē un dedzībā vēroja visu, kas notiek pie altara.

Rudais ministrants, no baznīcas aprindām nācis dezertieris, 28. pulka speciālists sīkās zādzībās, godīgi centās atcerēties svētās mišas kārtību, techniku un tekstu. Viņš bija reizē ministrants un suflieris feldkuratam, kas gan pēdējam netraucēja sajaukt veselus teikumus. Beidzot vēl feldkurats atšķīra mišu grāmatu nepareizā vietā un sāka publikai par lielu uzjautrinājumu dziedāt adventes dziesmas. Viņam nebija ne balss, ne muzikālās dzirdes, un zem baznīcas velvēm atskanēja kviecieni un rēcieni kā cūku kūtī.

—   Tas nu gan šodien pietempies, — klausītāji runāja ar gandarījumu. — Tas nu gan vienreiz pilnā! Droši vien apdzēries kaut kur pie meitām.

Jau kādu trešo reizi pie altara skanēja «Ite, missa est», kas atgādināja indiāņu kaujas aurus, un logu rūtis dārdēja vien. Tad feldkurats vēl iemeta skatienu kausā, vai tur nav palikusi kāda lāsīte vīna, saviebās un uzrunāja klausītājus:

—    Nu varat iet mājās, diedelnieki. Beigas. Redzu, ka jūs neizrādāt to īsto dievbijību, kāda jājūt, atrodoties baznīcā pie altara. Huligāni! Stāvēdami dieva tā kunga vaiga priekšā, jūs nekaunaties skaļi smieties, kāsēt un ņirgāties, šļūkāt ar kājām, un tas viss notiek manā klātbūtnē, kaut es te pārstāvu Jēzu Kristu, svēto Mariju un dievu to tēvu, jūs muļķadesas! Ja tā būs arī turpmāk, tad es jūs pārmācīšu tā, kā piederas, lai jūs zinātu, ka nepastāv tikai tā elle vien, par ko jums priekšpēdējā reizē stāstīju, bet arī elle zemes virsū! Varbūt no pirmās jūs paglābsieties, bet otrā jums secen nepaies… abtreten!

Feldkurats, kas tik jauki un oriģināli prata realizēt veco, apnicīgo noteikumu par ieslodzīto apmeklēšanu, iegāja sakristejā, pārģērbās, lika ieliet no appītās pudeles baznīcas vīnu, izdzēra to un ar rudā ministranta palīdzību uzsēdās jājamzirgā, kas stāvēja piesiets pagalmā, bet tad atcerējās Šveiku, nolēca zemē un devās pie auditora Bernisa.

Kara auditors Berniss bija vispirms sabiedrisks cilvēks, lielisks dejotājs un uzdzīvotāja kas te drausmīgi garlaikojās un rakstīja savā piezīmju grāmatiņā vācu pantiņus, lai tie vienmēr būtu pie rokas. Viņš bija vissvarīgākais loceklis kara tiesas aparatā, jo viņa rokās bija tāds milzums protokolu un galīgi sajauktu aktu, ka viņš iedvesa cieņu pat visai karalauka tiesai Hradčanos. Viņš vienmēr mēdza nozaudēt apsūdzības materialus un bija spiests izdomāt jaunus; viņš samainīja apsūdzēto vārdus, nozaudēja apsūdzības pavedienus un šķetināja jaunus, kādi vien ienāca prātā; dezertierus viņš sodīja par zagšanu, zagļus par dezertēšanu; viņš rīkoja politiskas prāvas, ķerdams materialus no zila gaisa, izdarīja visvisādus trikus, lai apsūdzētajiem pierādītu noziegumus, kas tiem ne sapņos nebija rādījušies, izdomāja viņa majestates apvainojumus un inkriminēja paša sacerētus izteicienus tiem nelaimīgajiem, kuru apsūdzības bija pagaisušas nebeidzamajā dienesta aktu un visādu oficiālu rakstu jūklī.

—   Servus — sacīja feldkurats, sniegdams viņam roku, — kā sviežas?

—   Pa vidām, — militarais auditors Berniss atbildēja, — sajaukuši man materialus, un nu pats nelabais netiek tajos gudrs. Vakar uzsūtīju augšā jau apstrādātu materialu par kādu tēviņu, ko apvaino par dumpi, bet šie atsūta man visu atpaka], jo runa neesot par dumpi, bet gan par konservu zādzību. Un es taču pieliku aktam citu numuru! Kā viņi to uzoduši, dievs vien zina.

Auditors nospļāvās.

—   Vai kārtis vēl spēlē? — feldkurats ievaicājās.

—   Esmu nospēlējies līdz ādai. Pēdējo reizi spēlējām ar to plikpauri pulkvedi makao, tad es sagrūdu visu viņam rīklē. Toties man padomā kāds skuķis. Un ko tu dari, svētais tēv?

—   Man vajadzīgs kalpotājs, — feldkurats sacīja. — Pēdējais man bija vecs grāmatvedis, gan bez akadēmiskas izglītības, bet pirmās šķiras draņķis, es tev saku. Činkstēja vienā gabalā un skaitīja pātarus, lai dievs pasargot viņu no posta un bēdām, nu, tad es viņu aizsūtīju ar kaujas bataljonu uz fronti. Stāsta, ka viss tas ešelons esot sapluinīts lupatu lēveros. Tad man atsūtīja kādu tēvaini, kas cita nekā nedarīja, tikai sēdēja traktierī un dzēra uz mana rēķina. Citādi bija tīri ciešams cilvēks, tikai viņam traki svīda kājas. Viņu es arī aizsūtīju ar kaujas bataljonu uz fronti. Šorīt dievkalpojumā es uzdūros uz kādu tipu, kas joka pēc sāka raudāt. Tas man tā kā noderētu. Viņu sauc par Šveiku, un viņš sēž sešpadsmitajā. Labprāt gribētu zināt, par ko viņu iesēdinājuši un vai nevarētu tā nokārtot, ka es varētu dabūt viņu ārā no turienes.

Auditors sāka meklēt pa atvilktnēm papīrus, kas attiecās uz Šveiku, bet, kā parasts, nekā nevarēja sameklēt.

—   Tie būs pie kapteiņa Linharta, — viņš, ilgāku laiku izmeklējies, noteica. — Velns viņu zina, kur man paliek visas aktis. Iespējams, ka patiešām esmu nosūtījis Linhartam. Es tūliņ piezvanīšu. Allo, te virsleitnants auditors Berniss, kapteiņa kungs. Gribēju lūgt paskatīties, vai pie jums nav aktis par kādu Šveiku . . . Jūs sakāt, ka aktīm jābūt pie manis? Tas man brīnums … Es esot tās paņēmis no jums? Tas mani patiešām pārsteidz… Viņš sēž sešpadsmitajā… Es zinu, kapteiņa kungs, ka sešpadsmitā kamera pakļauta man, bet es domāju, ka Šveika papīri kaut kur mētājas pie jums. Kā, jūs izlūdzaties, lai es tā nerunāju ar jums? Pie jums nekas nemētājas? . . . Allo, allo . . .

Auditors Berniss apsēdās pie galda un sarūgtināts sāka sodīties par nekārtībām izmeklēšanas procesā. Starp viņu un kapteini Linhartu jau sen pastāvēja naids, kurā abi bija ļoti konsekventi. Ja Bernisa rokās nonāca kāds Linhartam piederīgs papīrs, tad Berniss to tā prata noslēpt, ka neviens to vairs nevarēja atrast. Protams, ka Linharts darīja to pašu ar papīriem, ko vajadzēja nodot Bernisam. Tādā pašā kārtā mēdza nozust arī pielikumi pie lietām. [34]

(Šveika lietu atrada karalauka tiesas arehivā tikai pēc apvērsuma ar šādu atzīmi: «Viņš bija nolēmis nomest liekulības masku un atklāti uzstāties pret mūsu valdnieka personu un mūsu valsti.» Šveika lieta bija ielikta aktīs par kādu Jozefu Kudelu. Uz vāka bija krustiņš, zem tā «Izpildīts» un datums.)

— Tātad Šveiks man ir pazudis, — auditors Berniss noteica. — Likšu viņu atvest šurp un, ja viņš nekādā noziegumā neatzīsies, palaidīšu uz brīvām kājām un aizsūtīšu pie tevis, un tu to nokārto pulkā.

Kad feldkurats bija aizgājis, auditors pavēlēja atvest Šveiku un lika tam gaidīt pie durvīm jo pats tai brīdī pieņēma policijas pārvaldes telefonogramu, ka pieprasīto materialu pie apsūdzības akta Nr. 7267 par kājnieku Maiksneru saņēmis pret parakstu kapteinis Linharts 1. kancelejā.

Tikmēr Šveiks aplūkoja auditora kanceleju.

Nevarētu sacīt, ka tās iekārta labvēlīgi ietekmētu apmeklētāju, sevišķi fotogrāfijās, kas karājās pie sienām un attēloja armijas eksekūcijas Galicijā un Serbijā. Tās bija mākslinieciski izpildītas fotogrāfijās, kas rādīja nodegušas būdas un kokus, kuru zari slīga lejup aiz pakārto smaguma. Sevišķi jauks bija kāds uzņēmums Serbijā, kurš rādīja veselu pakārto ģimeni — mazu zēnu, tēvu un māti. Divi kareivji ar uzspraustiem durkļiem apsargāja koku ar pakārtajiem, bet priekšplānā stāvēja kāds virsnieks uzvarētāja pozā un smēķēja cigareti. Aizmugurē bija redzama karalauka virtuve, kas strādāja pilnā sparā.

—   Kas ar jums īsti ir, Šveik? — jautāja auditors Berniss, pievienojis telefonogramu pie aktīm. — Kādu putru jūs esat ievārījis? Vai gribat atzīties vai gaidīt, kamēr par jums būs sastādīta apsūdzība? Tā tas tālāk nevar turpināties. Nedomājiet, ka stāsieties kādas tiesas priekšā, kur jūs pratinās stulbeņi civilisti. Mums ir kara tiesa, K. und K. Militargericht Jūsu vienīgais glābiņš no barga un taisnīga soda var būt tikai vaļsirdīga atzīšanās.

Kad auditors Berniss bija pazaudējis apsūdzības materialus, tad lietoja nopratināšanā «sava paša metodi». Kā redzat, šai metodē nebija nekā sevišķa, tāpēc nav jābrīnās, ka izmeklēšanas rezultāti vienmēr līdzinājās nullei.

Taču auditors Berniss bija par sevi tik labās domās, ka jutās spējīgs noteikt, kāpēc cilvēks ieslodzīts garnizona cietumā, arī bez jebkāda apsūdzības materiala un apvainojumiem, vienīgi novērojot uz nopratināšanu atvestā seju un izturēšanos. Auditora pieredze, gudrība un cilvēku pazīšana bija tik liela, ka viņš kādu čigānu, kas no pulka bija nogādāts cietumā par vairāku duču veļas gabalu zādzību (čigāns bija noliktavas pārziņa palīgs), apvainoja politiskā noziegumā un apgalvoja, ka čigāns kaut kur kroga aģitējis kareivjus, lai dibinot patstāvīgu nacionalu valsti, kurā ietilptu čechu kroņa zemes un Slovākijā ar slovaku tautības ķēniņu priekšgalā.

—   Mums ir dokumenti, — viņš sacīja nelaimīgajam čigānam, — jums atliek vienīgi atzīties, kurā krogā jūs to runājāt, no kāda pulka bija tic kareivji, kas klausījās, un kad tas notika.

Nabaga čigāns izdomāja tiklab datumu un krogu, kā pulku, no kura bijuši viņa šķietamie klausītāji, un, atgriezdamies no nopratināšanas, izbēga no garnizona cietuma.

—   Vai jūs negribat atzīties nekādā noziegumā? — auditors jautāja, kad Šveiks klusēja kā kaps. — Vai jūs negribat pateikt, kāpēc te atrodaties un par ko jūs ieslodzīja? Vismaz man jūs varētu to pateikt un negaidīt, kamēr es pats jums to pasaku. Es vēlreiz atgādinu, ka jums vaļsirdīgi jāatzīstas. Tas nāks jums par labu, jo atvieglos izmeklēšanu un samazinās sodu. Šai ziņā pie mums viss tāpat kā pie civilistiem.

—   Padevīgi ziņoju, — atskanēja Šveika labsirdīgā balss, — ka es te garnizona cietumā atrodos kā atradenis.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Padevīgi ziņoju, ka to varu pavisam vienkārši paskaidrot. Mūsu ielā dzīvo ogļu pārdevējs, un viņam ir pavisam nevainīgs divus gadus vecs puisītis, un tas kādu dienu kājām aizgājis no Vinohradiem līdz Libniem, kur viņu policists atrada sēžam uz ietves. Puisīti aizveda uz policijas komisariatu, un tur šo divgadīgo bērnu ieslodzīja. Kā redzat, šis puisītis bija gluži bez vainas un tomēr nokļuva aiz restēm. Un, ja viņš būtu pratis runāt un viņam būtu jautājuši, par ko viņš ieslodzīts, tad viņš arī to nezinātu. Arī ar mani noticis kaut kas tamlīdzīgs. Es tāpat esmu atradenis.

Auditora skatiens pārslīdēja pār Šveika stāvu un atdūrās pret seju. Visa šī būtne, kas stāvēja auditora priekšā, izstaroja tādu bezrūpību un nevainību, ka Berniss sāka nikni skraidīt, pa kanceleju. Ja viņš nebūtu apsolījis feldkuratam, ka nosūtīs tam Šveiku, tad velns vien zina, ar ko viss beigtos.

Viņš apstājās pie galda.

—   Klausieties, — viņš sacīja Šveikam, kas vienaldzīgi lūkojās visapkārt, — ja jūs man vēlreiz pagadīsieties acīs, tad jūs to ilgi pieminēsiet… Vediet viņu prom!

Kad Šveiku aizveda atpakaļ uz sešpadsmito, auditors lika atsaukt profosu Slaviku.

—   Līdz turpmākam lēmumam Šveiks nodots feldkurata Kaca kunga rīcībā, — viņš strupi noteica. — Izrakstīt atbrīvošanas papīrus un diviem vīriem aizvest Šveiku pie feldkurata kunga!

—   Vai vedot uzlikt viņam dzelžus, virsleitnanta kungs?

Auditors trieca dūri uz galda.

—   Ēzelis tāds! Es taču skaidri un gaiši sacīju: izrakstīt atbrīvošanas papīrus!

Un viss, kas šai dienā bija sakrājies auditora sirdī — kapteinis Linharts, Šveiks — viss kā kalnu strauts gāzās virsū profosam un nobeidzās ar vārdiem:

—   Vai nu jus apjēdzat, ka esat kronēts ezelis?

Tā nu gan varētu godināt tikai ķēniņus un ķeizarus, taču pat vienkāršs cietuma uzraugs, nekronēta galva, nebija aitādu uzrunu apmierināts un, iedams ārā, iespēra arestantam, kas mazgāja gaiteni. Šveiku profoss nolēma atstāt vēl uz vienu nakti garnizona cietumā, lai viņš labi iepazīstas ar tā jaukumiem.

Garnizona cietumā pavadītā nakts vienmēr pieskaitāma patīkamām atmiņām.

Blakus sešpadsmitajai atradās viennīca, baismīgs caurums, kur tonakt gaudoja kāds kareivis, kam par kādu disciplināru pārkāpumu feldfebelis Ržepa pēc štaba profosa Slavika pavēles lauza ribas.

Kad brēcieni apklusa, sešpadsmitajā varēja dzirdēt, kā knakšķ utis, kas nokļuvušas arestantiem pirkstos, pārlūkojot kreklus.

Sienas iedobumā virs durvīm stiepļu režģiem segta petrolejas lampa izplatīja bālu gaismu un kūpēja. Petrolejas smaka jaucās kopā ar nemazgātu cilvēku ķermeņu izgarojumiem un ar naktstrauka smaku, kad tam pēc katras lietošanas nolīgojās līmenis, ielaižot kamerā jaunu smirdoņas vilni.

Vājais uzturs apgrūtināja gremošanu, un vairums arestantu sirga ar gāzēm, ko tie laida laukā nakts klusumā, saņemot atbildes signālus, ko pavadīja visādas asprātības.

Gaitenī skanēja sargu vienmērīgie soļi, lāgu lāgiem durvīs pavērās «actiņa», pa kuru paglūnēja uzraugs.

Vidējā gultā kāds klusā balsī stāstīja:

—    Mani te atveda pēc bēgšanas mēģinājuma. Agrāk es sēdēju divpadsmitajā. Tur sēž tādi ar vieglākām apsūdzībām. Reiz pie mums ieveda kādu laucinieku. Viņam bija iegriezuši divas nedēļas par to, ka ļāvis savās mājās pārgulēt zaldātiem. Sākumā domāja, ka tā ir politiska sazvērestība, bet vēlāk noskaidrojās, ka viņš darījis to pret samaksu. Viņu vajadzēja ielikt pie pašiem sīkākajiem zaglēniem, bet tur viss bija pilns, un tā viņš iekļuva pie mums. Pasaulīt, ko viņš bija saņēmies līdzi un ko viņam sūtīja no mājām! Nez kāpēc viņam bija atļauts pašam gādāt sev uzturu un uzlabot stāvokli, pat pīpol viņš drīkstēja. Viņš iestiepa kamerā divus šķiņķus, pamatīgu klaipu maizes, olas, sviestu, cigaretes, tabaku — īsi sakot, viņa divās mugursomās bija viss, par ko vien cilvēks var sapņot. Un šis dēlietis domāja, ka aprīs to viens pats. Sākumā mēs tīri godīgi palūdzām viņam kādu nieku, ja jau pašam neienāk prātā, ka vajadzētu dalīties, kā to darīja visi, kad kaut ko saņēma. Bet šis skopulis ne un ne: viņam te divas nedēļas atsēžamas, viņš te kuņģi samaitašot ar tiem kāpostiem un sapuvušajiem kartupeļiem, ko mums dodot. Viņš uzdāvājot mums savu porciju un kroņa maizi, pret to viņam neesot iebildumu, ka mēs to dalot savā starpā vai ēdot pa kārtai … Es jums saku, viņš bija tik smalks vīrs, ka pat uz kopējā trauka nesēdās, bet atlika savas vajadzības līdz otrai dienai, lai pastaigas laikā izdarītos pagalma atejā. Tik izlepis viņš bija, ka pat klozetpapīru bija paņēmis līdzi. Mēs viņam pateicām, ka uzspļaujam viņa porcijai, un cietāmies — vienu dienu, divas, trīs. Tēvainis rij šķiņķi, triepj sviestu uz maizes, loba olas, vārdu sakot, dzīvo, cepuri kuldams. Pīpo cigaretes un mums pat ne dūmu nedod ievilkt. Mēs taču nedrīkstot pīpot, un, kad ieraudzīšot, ka viņš mums dod smēķi, tad viņu pašu ietupināšot karcerī. Vārdu sakot, trīs dienas mēs cietāmies. Ceturtās dienas naktī pienāca atmaksas brīdis. Viņš agri no rīta pamostas . . . Jā, es jums aizmirsu pateikt, ka viņš vienmēr skaitīja lūgšanas, pirms brokastīm, pusdienām un vakariņām, ilgi jo ilgi pātaroja pirms pierīšanās. Torīt viņš arī noskaita savas lūgšanas un tad lien pagultē pēc maišeliem. Jā, turpat tie ir, tikai pavisam plāni, sarāvušies kā žāvētas plūmes. Viņš sāk brēkt, ka apzagts, ka mugursomās palicis tikai klozetpapīrs, bet tad minūtes piecas padomā, nospriež, ka mēs gribam viņu izjokot un esam viņa krājumus noglabājuši. Viņš tīri jautri saka: «Ak jūs blēži, tas gan jums labi izdevās! Dodiet ni$ man visu atpakaļ!» Mums tur bija kāds no Libniem, tas saka: «Zināt ko, uzvelciet segu uz galvas un skaitiet līdz desmit! Pēc tam varat aplūkot savus maisus.» Un ko jūs domājat, — viņš apsedzas kā paklausīgs puika un skaita: «Viens, divi, trīs . . .» Bet tas no Libniem aizrāda: «Tik ātri nevajag, skaitiet lēnāk!» Viņš zem segas sāk no jauna: «Viens… divi . . . trīs . . .» Saskaita līdz desmit, pielec kājās un klāt pie saviem maišeļiem. «Jēzus Marija!» viņš brēc. «Tukši, kā bijuši!» Būtu jūs redzējuši viņa stulbo ģīmi — tur varēja vai plīst no smiekliem! Bet Libnu puisis saka: «Pamēģiniet vēlreiz!» Ticiet vai ne, bet tas tēvainis bija tā apstulbis, ka mēģināja vēlreiz skaitīt un, kad nu tomēr maisos nekā cita nebija kā tikai klozetpapīrs, tad sāka velēt pa durvīm un brēkt: «Apzaguši! Mani apzaguši! Veriet vaļā! Palīdziet Kristus dēļ!» Zināms, sargi tūliņ atsauc profosu un feldfebeli Ržepu. Mēs visi kā viens apgalvojam, ka viņš jucis prātā, jo vakar līdz vēlai naktij rijis, kamēr visu notiesājis. Bet viņš tik raud un daudzina: «Kaut kur taču vajag būt drupatiņām.» Protams, ka drupatiņas nekur neatrada, — mēs jau arī nebijām no muļķu mājām. Ko paši nevarējām pieveikt, to nosūtījām ar «gaisa pastu» otrajam stāvam. Mums nekā nevarēja pierādīt, kaut gan tas aitasgalva vienā laidā činkstēja: «Kaut kur taču jābūt drupatiņām.» Visu dienu viņš nekā neēda un tikai glūnēja, vai citi ko negrauž vai nesmēķē. Otrā dienā viņš pusdienās vēl neķērās klāt savai porcijai, bet vakarā viņam tie sapuvušie kartupeļi un kāposti jau varen gaja pie sirds, tikai dievu viņš gan tā vairs nepiesauca kā tad, kad cirta iekšā šķiņķi un olas. Vēlāk kāds no mums nez kā iedzīvojās tabakā, tad viņš sāka ar mums runāties, lai dodot kādu dūmu, bet lika pagaidīt!

—    Es tā vien baidījos, ka jūs viņam būsiet devuši to dūmu, — Šveiks piezīmēja. — Ar to jūs sabojātu visu stāstu. Tāda augstsirdība sastopama tikai romānos, bet garnizona cietumā tādos apstākļos tā būtu tīrā muļķība.

—   Bet vai «bankas» viņam neuzlikāt? — kāds ievaicājās.

—   To mēs piemirsām.

Sākās klusas debates, vai pēc visa tā «bankas» bija vajadzīgas. Vairākums izsacījās «par».

Saruna pamazām apklusa. Arestanti laidās miegā, kasīdami paduses, krūtis un vēderu, kur veļā visvairāk uzturas utis. Viņi iemiga, pārvilkuši pāri galvām utainās segas, lai viņus netraucētu petrolejas lampas gaisma . . .

No rīta pulksten astoņos Šveiku izsauca un lika iet uz kanceleju.

—   Pa kreisi no kancelejas durvīm ir spļaujamtrauks, tur pagadās pa smēķa galam, — kāds arestants pamācīļa Šveiku. — Pirmajā stāvā tu arī iesi vienam garām. Kāpnes slauka deviņos, tā ka tur kaut kas vēl būs.

Taču Šveiks neattaisnoja viņu cerības un neatgriezās vairs sešpadsmitajā. Deviņpadsmit apakšbikšaiņi visādi izprātojās par to.

Kāds mūsains zemessargs, kam bija sevišķi spilgta fantazija, stāstīja, ka Šveiks šāvis uz savu rotas komandieri un šodien viņu aizveduši uz Motolas apmācības laukumu, lai nolaistu no kājas.

## X Šveiks kalpo feldkuratam .

.

## 1

Šveika odiseja atkal atsākās durkļotas goda sardzes pavadībā, kurai vajadzēja viņu novest pie feldkurata.

Viņa pavadoņi savstarpēji papildināja viens otru: cik viens bija garš un izdilis, tik otrs zems un resns. Garais kliboja ar labo kāju, resnais ar kreiso. Abi kalpoja aizmugures dienestā, jo pirms kara bija pilnīgi atbrīvoti no karaklausības.

Abi svarīgi soļoja pa ielu un lāgu lāgiem pašķielēja uz Šveiku, kas gāja vidū un laiku pa laikam salutēja. Šveika privātās drēbes bija pagaisušas garnizona cietuma noliktavā kopā ar kareivja cepuri, ar ko viņš bija ieradies iesaukšanas punkta. Izlaižot no cietuma, viņam izsniedza vecu formas tērpu, kas acīm redzot agrāk bija piederējis kādam plecīgam lielvēderim, galvas tiesu garākam par Šveiku.

Biksēs, kurās Šveiks bija iekāpis, ērti ietilptu vēl trīs tādi Šveiki. Neskaitāmās krokas no kāju pēdām un vēl pāri krūtīm, līdz kurienei bikses sniedzās, neviļus saistīja garāmgājēju uzmanību. Novazātais un notrieptais milzīgais virskrekls ar salāpītiem elkoņiem plandījās ap Šveiku it kā uzvilkts uz putnubiedēkļa. Bikses nokarājās lejup kā cirka klaunam. Kareivja cepure, arī samainīta garnizona cietumā, slīdēja pāri ausīm.

Šveiks atbildēja uz garāmgājēju smīniem ar maigu smaidu un savu labsirdīgo acu silto, laipno skatienu.

Tā viņi devās uz Karlinu, kur feldkurats dzīvoja.

Pirmais Šveiku uzrunāja mazais resnītis. Viņi patlaban iegriezās Malostranā zem galerijas.

—   No kurienes tu esi? — resnītis jautāja.

—   No Pragas.

—   Vai tu nešmauksi prom no mums?

Sarunā iejaucās garais šķeista. Tā ir dīvaina parādība, ka mazie un resnie parasti mēdz būt labsirdīgi optimisti, kamēr kalsnie un izģindušie lielāko tiesu ir skeptiķi.

Tā arī šoreiz garais sacīja resnītim:

—   Ja varētu, skaidrs, ka šmauktu.

—   Par ko viņam jāšmauc? — mazais atsaucās. — Viņš jau tā uz brīvām kājām, ārā no cietuma. Tāpēc jau es nesu aploksni.

—   Un kas tur ir tai aploksnē feldkuratam?

—   To es nezinu. ,

— Re nu, nekā nezini, bet runā.

Karela tiltam viņi pārgāja pāri, nerunādami ne vārda. Taču Karela ielā resnītis atkal uzrunāja Šveiku:

—   Vai tu nezini, kāpēc mēs tevi vedam pie feldkurata?

—   Uz grēksūdzi, — Šveiks nevērīgi atteica. — Rīt mani pakārs. Tad vienmēr ved pie mācītāja, un to sauc par garīgo iepriecinājumu.

—   Un par ko tad tevi, kā saka . . .? — piesardzīgi iejautājās garais, kamēr resnītis līdzcietīgi vērās Šveikā.

Abi bija lauku amatnieki, ģimenes tēvi.

—   Es nezinu, — Šveiks ar labsirdīgu smaidu atbildēja.

—   Es nekā nezinu. Laikam tāds mans liktenis.

—   Tu būsi dzimis zem nelaimīgas zvaigznes, — resnītis lietpratīgi un līdzjūtīgi piebilda. — Mūsu pusē, Jaseņā pie Jozefovas, arī tā kādu pakāra prūšu kara laikā. Atnāca pakaļ, nekā neteica, bet ņēma un Jozefovā pakāra.

—   Es gan domāju, — skeptiski ierunājās garais, — ka gluži par neko nevienu vis nekar. Kaut kādam iemeslam jābūt, lai tā rīkotos.

—   Ja kara nav, tad kāds iemesls noteikti vajadzīgs, — Šveiks piekrita, — bet kara laikā viens cilvēks bijis nebijis. Vai nu viņš krīt frontē, vai tiek pakārts mājās — tie paši vēži vien ir.

—   Paklau, vai tik tu neesi politiskais? —iejautājās šķeista. Viņa balss noskaņa rādīja, ka viņš sāk lūkoties labvēlīgāk uz Šveiku.

—   Pat drusku par daudz politisks, — Šveiks pasmīnēja.

—   Varbūt tu esi tautas sociālists x ?

Nu savukārt resnītis kļuva piesardzīgs un iejaucās sarunā.

—   Kas mums tur par daļu? — viņš sacīja. — Un paskat, cik visur pilns ļaužu, un visi skatās uz mums. Varbūt mēs varētu kaut kur šķērsielā noņemt durkļus, lai tā neduras acīs. Tu taču nelaidīsies lapās? Zini, ka mums tad var iznākt nepatikšanas. Vai ne, Tonik? — viņš uzrunāja garo.

Tas klusu sacīja:

—   Durkļus mēs varētu gan noņemt. Kā nekā taču mūsu pašu cilvēks.

Viņš bija pazaudējis savu skepsi, un viņa dvēselē modās līdzcietība pret Šveiku. Viņi uzmeklēja piemērotu pavārti, kur noņēma, durkļus, un resnītis uzaicināja Šveiku soļot blakus.

—   Droši vien tev gribas uzsmēķēt, vai ne? — viņš jautāja.

—   Diezin vai . . .

Viņš gribēja sacīt: «Diezin vai tev dos uzsmēķēt pirms pakāršanas,» — taču aprāvās, saprazdams, ka tas ir netaktiski.

Visi aizsmēķēja, un Šveika pavadoņi sāka viņam stāstīt par savām ģimenēm Kralovobradecas apvidū, par sievām, bērniem, stūrīti zemes, vienīgo govi.

—   Man slāpst, — Šveiks ierunājās.

Garais un resnītis saskatījās.

—   Viens kraukšķis noderētu gan, — mazais sacīja, nojautis, ka garajam nav iebildumu, — bet tikai tādā vietā, kur uz mums pārāk nebolītu acis.

—    Iesim uz «Kukliku», — Šveiks ieteica, — tur šautenes var nolikt virtuvē. Traktiernieks Serabona ir sokols, no tā nav ko baidīties. Tur spēlē vijoli un harmonikas, tur iegriežas ielas skuķi un cita godīga publika, ko nelaiž iekšā «reprezentjakā»

Garais ar resnīti vēlreiz saskatījās, un tad garais noteica:

—   Labi, iegriezīsimies, līdz Karlinam vēl tālu.

Pa ceļam Šveiks stāstīja dažādas anekdotes, un «Kuklikā» viņi ieradās jautrā omā. Šautenes atstāja virtuvē, kā Šveiks bija ieteicis, un paši iegāja zālē, kur vijole un harmonikas piepildīja visu telpu ar iecienītās dziesmas skaņām:

Pankracā, tur kalna galā, Slaidu liepu alejā . ,.

Daudz pieredzējušam jauneklim ar nevainojamu matu šķirtni sēdēja klēpī jaunkundze un dziedāja iesmakušā balsī:

Bij meitiņa man sarunāta, Bet tagad cits pie sāniem tai …

Pie kāda galda snauda piedzēries sardīņu pārdevējs. Laiku pa laikam viņš pamodās, uzsita ar dūri pa galdu, nomurmināja: «Nekas nebūs!» —un snauda tālāk. Aiz biljarda pie spoguļa sēdēja trīs daiļavas un nedeva miera kādam dzelzceļa konduktoram, saukdamas:

—   Jaunskungs, pacienājiet ar vermutu!

Blakus muzikantiem divi vīrieši strīdējās par kādu Marženku. Viens sacījās redzējis pats savām acīm, ka viņu vakar notvērusi patruļa, bet otrs apgalvoja, ka viņa aizgājusi ar kādu kareivi izgulēties uz «Valša» hoteli.

Pie pašām durvīm privāto pūlītī sēdēja kāds kareivis un stāstīja, kā viņu Serbijā ievainojuši. Viņam bija pārsieta roka

un kabatas pilnas cigaretēm, ko sarunu biedri bija sadevuši. Kareivis atkārtoja vienā laidā, ka nevarot vairs dzert, bet kāds plikpauris večuks viņu nemitīgi skubināja:

—   Dzeriet taču, zaldātiņ, kas zina, vai vēl kādreiz iznāks te sēdēt. Vai negribat, lai kaut ko uzspēlē? Varbūt «Bāra bērnu»?

Tā bija plikpaura iemīļotā dziesma, un, kad pēc mirkļa vijole ar harmonikām sāka gaudot «Bāra bērnu», viņam saskrēja asaras acīs un viņš čērkstošā balsī vilka līdzi:

Līdzko prātiņā pieņēmās, Tik par māmiņu taujājās, Tik par māmiņu taujājās . ..

No otra galda atskanēja:

—   Iesāliet to! Brauciet uz balta poda! Pakarieties ar visu savu «Bāra bērnu»!

Un, izspēlējot pēdējo trumpi, naidīgais galds sāka dziedāt:

Ak, šķirties, sirds to jūt, Ak, šķirties ir tik grūt!

—   Franta! — viņi sauca ievainoto kareivi, kad beidza «šķiršanos», pārklieguši «Bāra bērnu». — Met viņus pie malas un nāc pie mums! Spļauj viņiem virsū un padod mums kādu cigareti! Pietiek viņiem laiku kavēt, ērms tāds!

Šveiks un viņa pavadoņi vēroja visu ar lielu ziņkāri.

Šveiks, kas te bieži bija pavadījis laiku pirms kara, sāka pārcilāt atmiņas, kā te mēdzis izdarīt kontroli policijas komisārs Drašners, kā ielasmeitas, kaut arī baidījušās no viņa, sacerējušas dziesmiņu un dziedājušas korī:

Drašners visiem drebēt liek, Nikns un bargs pārlieku, Bet Maržena, kad piedzeras, Nebīstas nenieka …

Tieši tobrīd ienācis Drašners ar saviem pavadoņiem, bargs un nepielūdzams. Licies, it kā mednieks iešāvis irbju barā: visi saskrējuši vienā pūlī. Arī Šveiks neizgājis Šveikā, jo, kad Drašners prasījis, lai uzrāda dokumentus, atbildējis: «Bet vai jums ir policijas pārvaldes atļauja?» Šveiks atcerējās arī kādu dzejnieku, kas te vienmēr sēdējis zem spoguļa un «Kuklika»

troksnī, harmonikas čīgās un dzērāju klaigās sacerējis dzejoļus un lasījis tos ielasmeitām priekšā.

Protams, Šveika pavadoņiem nekādu tamlīdzīgu atmiņu nebija. Viņiem viss te šķita jauns un sāka tīri labi patikt. Pirmais, kas iejutās šai atmosfērā, bija mazais resnītis, jo šā tipa cilvēkiem bez optimisma piemīt vēl tieksme uz epikureismu. Garais vēl brīdi cīnījās ar sevi, taču, pazaudējis skepsi, pamazām pazaudēja arī apdomību un pēdējās saprāta paliekas.

— Es iešu padejot, — viņš sacīja pēc piektā alus kausa, ieraudzījis, ka pāri sāk dejot «šlapaku»

Resnītis pilnīgi nodevās dzīves priekiem. Viņam blakus bija apsēdusies kāda jaunkundze, kas runāja visādas neķītrības, un viņam acis spīdēja vien.

Šveiks dzēra. Garais beidza dejot un kopā ar savu partneri atsēdās pie galda. Pēc tam viņi dziedāja, dejoja, nemitīgi dzēra un ķerstījās ap savām kaimiņienēm. Un šai pērkamās mīlestības, nikotīna un alkohola atmosfērā visam pāri neredzams lidinājās senais lozungs: «Pēc mums kaut vai grēku plūdi!»

Pēc pusdienām pie viņiem piesēdās kāds kareivis un piedāvājās par piecām kronām pagādāt flegmonu un asins saindēšanos. Viņam esot līdzi injekcijas šļirce, un viņš iešļircināšot kājā vai rokā petroleju. Viņi nogulēšot vismaz divus mēnešus, bet, ja brūci slapināšot ar siekalām, tad pat pusgadu, un beidzot viņus pilnīgi atbrīvošot no karaklausības.

Garais, jau pilnīgi zaudējis dvēseles līdzsvaru, iegāja kareivim līdzi atejā, lai iešļircinātu kājā petroleju.

Metās jau vakars, un Šveiks ierosināja doties pie feldkurata, bet mazais resnis, kam mēle vairs lāgā neklausīja, pierunāja Šveiku vēl uzkavēties. Arī garajam likās, ka feldkurats nekur neaizbēgs. Tomēr Šveikam «Kuklikā» bija jau apnicis, un viņš piedraudēja, ka dosies ceļā viens.

Visi izgāja ārā, bet Šveikam vajadzēja apsolīt, ka vēl kaut kur iegriezīsies.

Aiz «Florences» viņi iegāja mazā kafejnīcā, kur resnītis pārdeva savu sudraba pulksteni, lai varētu turpināt uzdzīvi.

No šejienes Šveiks jau veda viņus zem rokas. Tas viņam sagādāja lielas grūtības. Pavadoņiem kājas ļodzījās, bet prāts nesās vēl uz iedzeršanu. Resnītis gandrīz vai pazaudēja feld-

kuratam nododamo aploksni, un Šveikam vajadzēja nest to pašam. Katru reizi, kad pretī nāca virsnieks vai kāda cita priekšniecība, Šveikam vajadzēja brīdināt savus pavadoņus. Ar pārcilvēciskām pūlēm viņš beidzot aizvilka tos līdz Kralovas prospektam, kur dzīvoja feldkurats.

Šveiks pats uzsprauda uz pavadoņu šautenēm durkļus un ar dunkām zem ribām piespieda, lai pavadoņi ved viņu, nevis viņš tos.

Pirmajā stāvā, kur vizitkarte pie durvīm vēstīja — «Oto Kacs, feldkurats», viņiem atvēra durvis kāds kareivis. Istabā skanēja balsis, pudeļu un glāžu šķindoņa.

—   Wir — melden — gehorsamst… Herr .. . Feldkurat… — garais ar pūlēm izšļupstēja salutēdams, — ein — Paket — und ein Mann gebracht. [35]

—    Lieniet iekšā! — kareivis teica. — Kur jūs tā esat piesūkušies? Feldkurata kungs tāpat… — Un kareivis nospļāvās.

Viņš paņēma aploksni un iegāja istabā. Atnācēji ilgi gaidīja, kamēr durvis atvērās un pa tām priekšnamā nevis ienāca, bet ielidoja feldkurats. Viņš bija nometis svārkus un turēja rokā cigāru.

—    Ā, jūs esat klāt, — viņš uzrunāja Šveiku, — jūs esat atvests. Vai jums nav sērkociņu?

— Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka nav.

— Ē . . . bet kāpēc jums nav sērkociņu? Katram kareivim nepieciešami sērkociņi, lai viņš varētu piedāvāt uguni. Kareivis, kam nav sērkociņu, ir . . . Nu, kas viņš ir?

—    Padevīgi ziņoju, ka tas ir kareivis bez sērkociņiem, — Šveiks atbildēja.

—    Pilnīgi pareizi, viņš ir bez sērkociņiem un nevar nevienam piedāvāt uguni. Tas nu būtu viens, bet tagad otrs. Vai kājas jums nesmird?

—   Padevīgi ziņoju, ka nesmird.

—   Tā. Tas būtu otrais. Un nu trešais. Vai degvīnu dzerat?

—   Padevīgi ziņoju, ka degvīnu nedzeru, dzeru tikai rumu.

— Labi. Un nu paskatieties uz šo kareivi! Es viņu patapināju uz šo dienu no virsleitnanta Feldhubera, tas ir viņa kalpotājs. Viņš nedzer neko, viņš ir at-at-turībnieks un tāpēc dosies ar kaujas rotu uz fronti. Tā-tāpēc, ka tādu cilvēku es nevaru lietot. Tas nav kalpotājs, tas ir teļš. Tas arī dzer tikai ūdeni un mauro kā vērsis.

—   Tu-tu atturībnieks! — viņš uzrunāja kareivi. — K-kā tev nav kauna, plenci! Dabūsi pa purnu!

Tad feldkurats pamanīja kareivjus, kas bija atveduši Šveiku un, kaut gan visiem spēkiem pūlējās turēties taisni, tomēr līgojās, velti balstīdamies uz šautenēm.

—   Jūs esat p-piedzērušies, — feldkurats sacīja, — piedzērušies, pildot dienesta pienākumus, tāpēc es likšu jūs iespundēt. Šveik, atņemiet viņiem šautenes, ievediet virtuvē un apsargiet tik ilgi, kamēr es sazvanīšos ar kazarmām, lai sūta pēc viņiem patruļu!

Tā pilnīgi piepildījās Napoleona vārdi, ka «karā situācijā mainās ik mirkli»: no rīta abi kareivji veda Šveiku, piesprauduši durkļus, un baidījās, ka. tikai viņš neaizbēg, bet tagad Šveiks aizveda viņus uz paredzēto vietu un pats dabūja viņus apsargāt. Sākumā viņi lāgā nespēja, aptvert notikušo pārmaiņu un atjēdzās tikai tad, kad sēdēja virtuvē un Šveiks nostājās pie durvīm ar šauteni un uzspraustu durkli.

—   Es gribētu kaut ko iedzert, — nopūtās mazais optimists.

Garajam uzbruka skepses lēkme. Viņš izsacījās, ka tas viss

esot zemiska nodevība, un skaļi apvainoja Šveiku, kas viņus novedis tādā stāvoklī. Viņš pārmeta Šveikam, ka tas esot stāstījis, it kā to rīt pakāršot, bet nu izrādoties, ka tiklab pakāršana, kā grēksūdze esot viena vienīga krāpšana.

—   Mēs bijām ēzeļi! — garais brēca.

Noklausījies apvainojumus, Šveiks beidzot noteica:

—   Tagad jūs vismaz redzat, ka karš nav nekāds medus pods. Es pildu savu pienākumu. Es iekritu gluži tāpat kā jūs, bet man, kā mēdz teikt, šoreiz uzsmaidīja laime.

—   Es gribētu kaut ko iedzert, — optimists izmisis atkārtoja.

Garais piecēlās un grīļodamies tuvojās durvīm.

—   Laid mūs uz mājām! — viņš sacīja Šveikam. — Nedzen velnu, draugs!

—   Vācies prom, — Šveiks atbildēja, — man vajag jūs apsargāt. Tagad mēs neesam pazīstami.

Durvīs parādījās feldkurats:

— Es-es nevaru sazvanīt tās sasodītās kazarmas. Ejiet uz mājām un liec-ciet aiz auss, ka, p-pildot dienesta pienākumus, pietempties ne-nedrīkst. Marš!

Feldkurata kungam par godu jāteic, ka viņš nemaz nebija zvanījis uz kazarmām, jo viņa dzīvoklī nebija tālruņa, viņš bija runājis elektriskajā galda spuldzē.

## 2.

Šveiks jau trešo dienu skaitījās feldkurata Kaca kalpotājs, bet šai laikā savu kungu bija redzējis tikai vienu reizi. Trešajā dienā atnāca virsleitnanta Helmicha kalpotājs un uzaicināja Šveiku pievākt feldkuratu.

Ceļā kalpotājs pastāstīja Šveikam, ka feldkurats sastrīdējies ar virsleitnantu Helmichu un sadauzījis viņa klavieres. Feldkurats esot piedzēries līdz nesamaņai un negribot iet uz mājām. Virsleitnants Helmichs arī esot piedzēries, izsviedis feldkuratu gaitenī, un tas nu tur sēžot un snaužot.

Kad Šveiks ieradās attiecīgajā gaitenī, viņš sapurināja feldkuratu. Tas nodīcās un atvēra acis. Šveiks salutēja un sacīja:

—   Padevīgi ziņoju, ka esmu ieradies, feldkurata kungs!

—   Kas . . . jums te . . . vajadzīgs?

—   Padevīgi ziņoju, ka atnācu jums pakaļ, feldkurata kungs. Man vajadzēja nākt jums pakaļ.

—   Vajadzēja nākt man pakaļ? Un kur tad mēs iesim?

—   Uz jūsu dzīvokli, feldkurata kungs.

—   Un kāpēc man jāiet uz dzīvokli — vai tad es neesmu savā dzīvoklī?

Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka jūs atrodaties uz kāpnēm svešā mājā.

—   Un kā — kā es te esmu nokļuvis?

—   Padevīgi ziņoju, ka jūs bijāt viesos.

—   Vie-viesos . .. Vie-viesos es-es neb-biju. Tur jūs . . . m-maldāties .. .

Šveiks nostatīja feldkuratu uz kājām un pieslēja viņu pie sienas. Feldkurats svārstījās no vienas puses uz otru, zvēlās virsū Šveikam un daudzināja, muļķīgi smīnot:

—   Es kritīšu.

Beidzot Šveikam izdevās piespiest feldkuratu pie sienas, bet tas šai jaunajā stāvoklī sāka atkal snaust.

Šveiks viņu pamodināja.

—   Ko jūs vēlaties? — feldkurats jautāja, veltīgi mēģinādams nošļūkt zemē gar sienu un nosēsties uz grīdas. — Kas jūs tāds esat?

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka esmu jūsu kalpotājs, — Šveiks atbildēja, atkal piesliedams feldkuratu pie sienas.

—   Nav man nekādu kalpotāju, — feldkurats ar pūlēm izrunāja., atkal mēģinādams uzzvelties Šveikam virsū, — un es neesmu nekāds feldkurats. Es esmu cūka, — viņš piebilda dzērāja vaļsirdībā. — Laidiet mani vaļā, kungs, es jūs nepazīstu!

īsā cīņa beidzās ar pilnīgu Šveika uzvaru, ko viņš izmantoja tā, ka novilka feldkuratu pa kāpnēm zemē priekšnamā; tur feldkurats tomēr sāka izrādīt pretestību, nevēlēdamies, lai viņu izmet uz ielas.

—   Es jūs nepazīstu, kungs, — viņš atkārtoja, lauzdamies ar Šveiku. — Vai jūs pazīstat Oto Kacu? Tas esmu es.

—   Es esmu apmeklējis arebibiskapu! — viņš klaigāja, tvarstīdamies gar priekšnama durvīm. — Pats Vatikans par mani interesējas. Vai jūs saprotat?!

Šveiks atmeta visus «padevīgi ziņoju» un sāka runāt ar feldkuratu pavisam familiari.

—   Laid vaļā rokas, — viņš sacīja, — citādi likšu pa bildi. Iesim mājās — un miers. Muti ciet!

Feldkurats palaida durvis vaļā un uzgāzās virsū Šveikam:

—   Tad iesim kaut kur, bet pie «Suchiem» 1 gan ne, tur es esmu ietaisījis parādus.

Šveiks izgrūda feldkuratu no priekšnama un vilka viņu pa ielu uz mājām.

—   Kas tas par lielkungu? — ieinteresējās kāds ziņkārais uz ielas.

—• Tas ir mans brālis,—Šveiks paskaidroja.—Dabūjis atvaļinājumu un atbraucis mani apciemot, bet aiz priekiem sametis pavairāk pa lampu — nebija domājis sastapt mani dzīvu.

Izdzirdējis pēdējos vārdus, feldkurats notrallināja kādu galīgi sagrozītu operetes motivu un uzsauca garāmgājējiem:

—   Kas no jums miris, lai trīs dienu laikā ierodas korpusa štābā, ka var iesvaidīt viņa miesas, — un apklusa, pūlēdamies nokrist ar degunu uz ietves.

Šveiks, paķēris feldkuratu zem padusēm, vilka viņu tālāk. Izstiepis galvu uz priekšu un šļūkādams kājas kā kaķis ar pārlauztu mugurkaulu, feldkurats murmināja zem duguna:

— Dominus vobiscum, et cum spiritu tuo. Dominus vobiscum … 2

Pie ormaņu piestātnes Šveiks atsēdināja feldkuratu uz ietves, bet pats aizgāja pie ormaņiem, lai nolīgtu par braukšanu. Kāds ormanis paziņoja, ka ļoti labi pazīstot šo kungu, jo esot viņu jau vienreiz vedis un otrreiz nedomājot to darīt.

—   Pievēma man visus ratus, — viņš skaidri un gaiši pateica, — un vēl nesamaksāja par vedumu. Es viņu vadāju divas stundas, kamēr viņš atrada savas mājas. Tikai pēc nedēļas, kad biju sagājis pie viņa jau trīs reizes, dabūju par visu piecas kronas.

Beidzot pēc ilgas tielēšanās kāds ormanis uzņēmās aizvest feldkuratu uz mājām.

Šveiks atgriezās pie aizmigušā feldkurata, kuram kāds bija noņēmis no galvas un aiznesis melno katliņu (feldkurats parasti staigāja privātās drēbēs). Šveiks uzmodināja viņu un ar ormaņa palīdzību iedabūja slēgtajos ratos. Feldkurats iegrima galīgā stulbumā. Viņš noturēja Šveiku par 75. kājnieku pulka pulkvedi Justu un vairākas reizes atkārtoja:

—   Nedusmojies, draugs, ka uzrunāju tevi ar «tu». Es esmu cūka.

1   Restorāns Prāgā.

2   Dievs lai ir ar jums un ar tavu garu (lat.).

Brīdi likās, ka no ratu kratīšanās uz bruģa viņam sāk ataust saprāts. Viņš nosēdās taisni un sāka dziedāt kādu nepazīstamu dziesmu. Iespējams, ka viņš pats to bija sacerējis.

Man mūžam prātā tie zelta laiki,

Kad mani klēpī auklēja.

Tad mitām mēs tais jaukās dienās

Pie Domažlices Merklinā.

Tomēr pēc mirkļa viņš atkal neko vairs neaptvēra un, pieliecies Šveikam klāt, aci piemiedzis, jautāja:

—   Kā jums šodien klājas, godātā kundze? Vai brauksiet kaut kur uz vasarnīcu?

Viņam acīs viss divkāršojās, un viņš apvaicājās, rādīdams ar pirkstu uz Šveiku:

— Vai jums jau ir tik liels dēls?

—   Sēdi rāms! — Šveiks uzbrēca, kad feldkurats gribēja nostāties uz sēdekļa ar kājām. — Es tevi pieradināšu pie kārtības!

Feldkurats apklusa un raudzījās apkārt šaurām cūkas ačelēm, nesaprazdams, kas ar viņu notiek. Pēc mirkļa viņam atkal sajuka visi jēdzieni, un viņš žēlā balsī uzrunāja Šveiku:

—   Kundze, ielaidiet mani pirmajā klasē! 1 — un mēģināja nolaist bikses.

—   Tūliņ pogā ciet, cūka! — Šveiks uzkliedza. — Tā jau visi ormaņi tevi pazīst no tās apvemšanās reizes, un nu tu vēl tā gribi uzvesties. Nedomā, ka atkal varēsi palikt parādā!

Feldkurats grūtsirdīgi atspieda galvu rokās un sāka dziedāt:

Nevienas sirds^ kas mani mīlē . . .

Tūliņ viņš pārtrauca dziesmu un piebilda:

—   Entschuldigen Sie, lieber Kamerad, Sie sind ein Trottel! Ich kann singen, was ich will! [36]

Viņš laikam bija iedomājies uzsvilpot kādu melodiju, bet tās vietā viņam izlauzās tik varens «tprr!», ka zirgs uz vietas apstājās.

Kad pēc Šveika rīkojuma ormanis turpināja ceļu, feldkurats mēģināja aizsmēķēt tukšo iemuti.

—    Nevar aizdedzināt, — viņš izmisis gaudās, kad bija izlietojis visu sērkociņu kārbiņu, — jūs man pūšat sērkociņu nost.

Taču viņš tūliņ nozaudēja sarunas pavedienu un sāka smieties:

—   Tavu joku, mēs esam vieni paši tramvajā, vai ne, kolēģa kungs?

Viņš sāka pārmeklēt kabatas.

—    Es esmu nozaudējis biļeti! — viņš iebrēcās. —Pieturiet, man jāatrod biļete!

Bet tad rezignēti atmeta ar roku:

—   Lai brauc vien . . .

Un pēkšņi sāka muldēt:

—    Visbiežāk gadās .. . Jā, viss kārtībā . . . Visos gadījumos . . . Jūs maldāties . . . Trešajā stāvā? . . . Tukšas izrunas . . . Nevis par mani, bet par jums, cienītā kundze … Rēķinu . . . Man bija tase melnas kafijas . . .

Laizdamies snaudā, viņš sāka ķildoties ar kādu iedomātu ienaidnieku, kas it kā neļaujot viņam sēdēt restorānā pie loga. Tad viņam ienāca prātā, ka viņš atrodas vilcienā, un, izliecies ārā, viņš kliedza čechiski un vāciski, ka skanēja vien:

—   Nimburka, pārsēšanās!

Šveiks ar varu atvilka viņu atpakaļ, un feldkurats, aizmirsis vilcienu, sāka atdarināt visādu dzīvnieku un putnu balsis. Visilgāk viņš atdarināja gaili, un viņa «kikerikī» triumfējoši skanēja no ratiem.

Labu brīdi viņš bija visai rosīgs un nemierīgs: mēģināja izlēkt no ratiem, aizskāra garāmgājējus, saukādams tos par huligāniem, izsvieda uz ielas kabatas lakatu un pieprasīja apturēt zirgu, jo viņš esot pazaudējis bagažu. Tad viņš sāka stāstīt:

—    Budejovicē dzīvoja kāds bundzinieks. Viņš apprecējās un pēc gada nomira. — Viņš skaļi iesmējās. — Vai nav laba anekdote?

Visu šo laiku Šveiks izturējās pret feldkuratu ar nesaudzīgu stingrību. Līdzko feldkurats mēģināja izdarīt kādu triku — izlēkt no ratiem vai atlauzt sēdekli, Šveiks grūda viņam ribās dunku pēc dunkas, ar ko feldkurats savā trulumā samierinājās. Tikai reizi viņš mēģināja sadumpoties un izlēkt no ratiem, paziņodams, ka tālāk nebraukšot, jo viņi nebraucot uz Budejovici, bet uz Podmokliem, taču Šveiks mirklī likvidēja dumpi un piespieda feldkuratu atgriezties agrākajā stāvoklī, uzmanīdams, lai viņš neaizmieg. Vispieklājīgākais izteiciens, ko Šveiks šai gadījumā lietoja, skanēja:

—   Neguli, sprāgoņa!

Feldkuratam uzbruka grūtsirdības lēkme, un viņš, liedams asaras, taujāja, vai Šveikam arī bijusi māte.

—   Ļautiņi mīļie, es esmu gluži viens šai pasaulē! — feldkurats vaimanāja. — Nepametiet mani postā!

—   Nedari man kaunu, — Šveiks viņu bāra, — rimsties, citādi visi domās, ka tu esi pieklūgājies.

—   Es nekā neesmu dzēris, draugs, — feldkurats apgalvoja, — es esmu pavisam skaidrā prātā.

Pēkšņi viņš piecēlās ratos un salutēja:

—   Ich melde gehorsamst, Herr Oberst, ich bin besoffen! 1 Es esmu sivēns, — viņš atkārtoja reizes desmit izmisīgā, bezcerīgā vaļsirdībā.

Un, pievērsies Šveikam, diedelēja:

—   Metiet mani ārā no automobiļa! Kāpēc jūs vedat mani līdz?

Beidzot viņš atkal apsēdās un sāka murmināt:

—   Skat, loki ap mēnesi rodas.. . Vai jūs ticat dvēseles nemirstībai, kapteiņa kungs? . . . Vai zirgs var nokļūt debesu valstībā?

Viņš sāka skaļi smieties, bet tad sadrūma un, apatiski raudzīdamies Šveikā, ierunājās:

—   Atļaujiet, mans kungs, es jūs kaut kur esmu redzējis. Vai tas nebija Vīnē? Es jūs atceros no seminārā laikiem.

Brīdi viņš izklaidējās, deklamējot latiņu vārsmas:

—   Aurea prima sata est aetas, que vindice nullo …2

—   Tālāk nekas nesanāk, — viņš sacīja. — Metiet mani laukā! Kāpēc jūs negribat mest mani laukā? Man nekas nenotiks. — Un apņēmīgi paziņoja: — Es gribu nokrist uz deguna.

—   Kungs, — viņš atkal turpināja lūdzēja balsī, — dārgais draugs, cērtiet man kādu pliķi!

—   Vienu vai vairākus? — Šveiks apvaicājās.

—   Divus.

—   Lai notiek!

Feldkurats skaļi skaitīja pliķus un rādīja svētlaimīgu seju.

1   Padevīgi ziņoju, pulkveža kungs, ka esmu piedzēries! (Vāc.)

2   Citāts no Ovidija «Metamorfozēm»: «Zelta laikmets bija pirmais, kas iesēts . ..»

—   Tas nāk par labu, — viņš sacīja, — tas palīdz gremošanai. Tagad cērtiet man vienu pliķi pa ģīmi! Sirsnīgs paldies, — viņš noteica, kad Šveiks steigšus izpildīja viņa vēlēšanos, — es esmu pilnīgi apmierināts. Un nu, lūdzu, pārplēsiet man vesti!

Viņš izsacīja visdažādākās vēlēšanās. Viņam gribējās, lai Šveiks viņam izmežģī kāju, mazliet pažņaudz, apgriež nagus, izrauj priekšzobus. Tad viņā pamodās ilgas pēc moceklības, un viņš lūdzās, lai Šveiks noraujot viņam galvu, iebāžot maisā un iemetot Vltavā.

—   Man labi piestāvētu zvaigznītes ap galvu, — vismaz kādas desmit,[37] — viņš jūsmīgi sacīja.

Tad viņš sāka runāt par zirgu sacīkstēm, drīz vien pievērsās baletam, bet arī pie tā ilgi nekavējās.

—   Vai jūs dejojat čardašu? — viņš jautāja Šveikam. — Varbūt «lāču deju»? Šitā te . . .

Viņš gribēja palēkties, bet uzkrita virsū Šveikam, kas viņu iedunkāja un apsēdināja.

—   Es kaut ko gribu! — feldkurats brēca. — Es tikai pats nezinu, ko. Vai jūs nezināt?

Viņš nokāra galvu dziļā rezignācijā.

—   Kas man par daļu, ko es gribu? — viņš pēkšņi nopietni ieteicās. — Un arī jums, mans kungs, nav par to nekādas daļas. Es jūs nepazīstu. Kā jūs iedrošināties tā skatīties uz mani? Vai jūs protat paukoties?

Viņam uznāca cīņas kāre, un viņš mēģināja nogrūst Šveiku no sēdekļa. Kad Šveiks bija viņu savaldījis, bez kautrēšanās likdams sajust savu fizisko pārākumu, feldkurats jautāja:

—   Kas šodien ir: pirmdiena vai piektdiena?

Tāpat viņu interesēja, vai tagad ir decembris vai jūnijs, un vispār viņš parādīja lielas spējas visdažādāko jautājumu uzdošanā:

—   Vai jūs esat precējies? Vai jums garšo gorgonzola[38] ? Vai jums mājās ir blaktis? Kā jums klājas? Vai jūsu sunim ir bijis suņu mēris?

Vaļsirdības lēkmē viņš sāka stāstīt, ka esot parādā par jājamzābakiem, pātagu un segliem un ka pirms dažiem gadiem saslimis ar triperi, ko ārstējis ar kalija hipermanganatu.

—     Nekam citam neatlika laika un arī prātā nenāca, — viņš turpināja žagodamies. — Varbūt jums tas liksies rūgts piedzīvojums, bet — ik! — sakiet, ko man darīt? Ik! To jums vajadzēs man piedot. Par termosiem, — viņš runāja tālāk, aizmirsis, ko nupat sacījis, — sauc traukus, kas saglabā ēdienus un dzērienus to sākotnējā temperatūrā, Kā jūs domājat, kolēģi, kura kāršu spēle godīgāka: «acīte» vai «divdesmit viens»? Nudien, es tevi esmu kaut kur redzējis! —viņš izsaucās, apkampdams Šveiku un cenzdamies nosiekalotām lūpām noskūpstīt viņa vaigu. — Mēs esam reizē gājuši skolā. Tu manu labo zēn! — viņš maigi uzrunāja savu kāju un glāstīja to. — Kā tu esi izaudzis pa to laiku, kamēr neesam redzējušies! Šis sastapšanās prieks atsver visas pārlaistās ciešanas.

Viņu pārņēma dzejisks noskaņojums, un viņš sāka runāt par laimīgu radījumu un kvēlu siržu atgriešanos saules spožumā. Tad viņš nometās ceļos un sāka skaitīt: «Svētā dievmāte, priecājies!» — turklāt smiedamies pilnā kaklā.

Kad viņi apstājās, feldkuratu nekādi nedabūja laukā no ratiem.

—   Mēs vēl neesam īstajā vietā! — viņš kliedza. — Palīgā! Mani grib nolaupīt! Man jābrauc tālāk!

Viņu vajadzēja vārda tiešā nozīmē izkacēt no ratiem kā vārītu gliemezi no vākiem. Uz mirkli pat šķita, ka viņu pārplēsīs uz pusēm, jo viņš bija aizķēries ar kājām aiz sēdekļa. Turklāt viņš skaļi smējās, ka apvedis visus ap stūri.

—   Jūs mani pārplēsīsiet, kungi!

Viņu ar pūlēm uzvilka pa kāpnēm dzīvoklī un tur kā maisu nometa uz dīvana. Feldkurats paziņoja, ka nemaksāšot par automobili, jo neesot to pasūtījis, un pagāja vismaz stundas ceturksnis, kamēr viņam ieskaidroja, ka tie bijuši rati. Taču arī tad viņš atsacījās maksāt, apgalvodams, ka braucot tikai karietē.

—   Jūs gribat mani piešmaukt, — viņš zīmīgi meta ar acīm Šveikam un ormanim, — mēs taču nācām kājām.

Pēkšņi augstsirdības uzplūdos viņš pasvieda ormanim savu maku:

—   Ņem visu! Ich kann bezahlen! [39] Lieks kreiceris man neko nenozīmē.

Pareizāk būtu sacīt, ka trīsdesmit seši kreiceri viņam neko nenozīmē, jo makā vairāk naudas nebija. Par laimi ormanis ķērās pie pamatīgas izkratīšanas, jau pieminēdams par pļaukām.

— Krauj vien! — feldkurats viņu skubināja. — Vai tu domā, ka es neizturēšu? Piecas pļaukas izturēšu katrā laikā.

Feldkurata vestē ormanis atrada piecnieku. Viņš aizgāja, lādēdams savu likteni un feldkuratu, kas viņu par tik mazu maksu tik ilgi aizkavējis.

Feldkurats laidās miegā gausi, jo viņam nedeva miera visvisādi plāni. Viņam gribējās ķerties pie visādiem darbiem: spēlēt klavieres, apmeklēt dejas stundas un beidzot uzcept kādu zivtiņu.

Tad feldkurats apsolīja ieprecināt Šveikam savu māsu, kaut gan viņam tādas nemaz nebija. Beidzot viņš izsacīja vēlēšanos, lai viņu aiznesot uz gultu, un iemiga, paziņodams, ka viņam gribētos, lai viņu atzītu par cilvēku, proti, par tādu radījumu, kam vienāda vērtība ar cūku.

## 3.

Kad Šveiks no rīta iegāja feldkurata istabā, viņš atrada to guļam uz dīvana un sasprindzināti pārdomājam, kā viņu varējuši tā apliet, ka viņa bikses pielipušas pie ādas dīvana.

—          Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, — Šveiks sacīja, — ka jūs nakti . ..

Viņš dažos vārdos paskaidroja feldkuratam, cik dziļi tas maldās, domādams, ka to kāds cits aplējis. Feldkurats bija pamodies ar neparasti smagu galvu un jutās nelabā omā.

—          Nevaru atcerēties, kā no gultas esmu nokļuvis uz dīvana, — viņš sacīja.

—          Gultā jūs nemaz nebijāt. Tiklīdz pārbraucām, tā es jūs noguldīju uz dīvana, jo tālāk aizvilkt nebija iespējams.

—          Un ko es esmu ievārījis? Vai vispār neesmu neko ievārījis? Vai nebiju piedzēries?

—   Bet kā lūks, — Šveiks atbildēja. — Jūs bijāt pilns kā zeķe, feldkurata kungs, jums jau bija uznācis tāds neliels delīrijs. Es domāju, ka jūs jutīsieties labāk, ja pārģērbsieties un nomazgāsieties.

Man tā šķiet, ka es būtu piekauts, — feldkurats sūdzējās, — un man traki slāpst. Vai es vakar netiku kāvies?

—   Tik ļauni gluži vēl nebija, feldkurata kungs. Un tās slāpes ir vakardienas slāpju sekas. No slāpēm tik drīz vaļā vis netiek. Es pazinu kādu galdnieku, tas pirmo reizi piedzērās vecgada vakarā 1910. gadā, un pirmā janvara rītā viņam bija tādas slāpes un tik nelaba dūša, ka viņš nopirka siļķi un sāka dzert no jauna, un tā viņš dara tagad katru dienu jau četrus gadus no vietas, un neviens viņam nevar līdzēt, jo viņš jau sestdien nopērk siļķes visai nedēļai. Tas ir īsts karuselis, kā teica kāds vecs feldfebelis 91. pulkā.

Feldkuratu mocīja drausmīgas paģiras, 'tāpēc viņš bija nomāktā garastāvoklī. Kas šobrīd dzirdētu viņa prātojumus, tas nemaz nešaubītos, ka nokļuvis Dr. Aleksandra Batjeka priekšlasījumā: «Pieteiksim karu uz dzīvību un nāvi alkohola dēmonam, kas noslepkavo mūsu krietnākos vīrus» vai lasa viņa grāmatu «Simts ētisku dzirksteļu», tiesa, ar maziem grozījumiem.

—    Es vēl saprastu, ja cilvēks dzertu smalkus dzērienus, — feldkurats pukojās, — teiksim, araku, maraskino vai konjaku, bet es taču vakar dzēru kadiķogu degvīnu. Taisni brīnums, kā es to dabūju iekšā! Tik riebīga garša! Bijis vismaz ķiršu degvīns! Izdomā gan cilvēki visādas žurgas un dzer kā ūdeni. Tādam kadiķogu degvīnam nav ne krāsas, ne garšas, tas tik cērt rīklē. Un ja vēl būtu īsts kadiķogu destilats, kādu reiz dzēru Moravijā, bet tam vakarējam bija klāt koka spirts vai koka eļļa. Jūs taču dzirdat, kāds man aizsmakums. Degvīns ir inde, — viņš nolēma. — Degvīnam jābūt dabiskam, īstam, nevis kādai aukstā veidā gatavotai suslai, kā to taisa ebreji. Tas ir tāpat kā ar rumu. Labs rums ir retums. Būtu nu vēl pie rokas īstais riekstu degvīns, — viņš nopūtās, — tas man izdziedinātu iekšas. Tāds riekstu degvīns kā kapteinim Šnābela kungam Bruskā.

Viņš sāka pārmeklēt kabatas un ieskatījās naudas makā.

—   Man ir tikai trīsdesmit seši kreiceri. Bet ja nu es pārdotu dīvānu? — viņš prātoja. — Kā jūs domājat? Vai gadīsies kāds pircējs? Saimniekam mēs pateiktu, ka aizdevām to kādam vai kāds mums to nozadzis. Nē, dīvāns lai paliek. Labak aizejiet pie kapteiņa Šnābela, lai viņš aizdod man simts kronu! Viņam vakar laimējās kāršu spēlē. Ja jums tur nekas neiznāks, tad ejiet uz Vršovices kazarmām pie virsleitnanta Mālera. Ja arī tur neizdodas, tad uz Hradčaniem pie kapteiņa Fišera. Sakiet visur, ka man jāpērk zirgam uzturs, bet naudu esmu nodzēris. Un, ja nu visi gali trūkst, tad ieķīlāsim klavieres, lai notiek kas notikdams. Es katram uzrakstīšu dažas rindiņas. Neļaujieties noraidīties! Sakiet visiem, ka man briesmīgi vajag, ka esmu gluži tukšā. Izdomājiet, ko gribat, tikai nenāciet atpakaļ tukšām rokām, tad es jūs aizsūtīšu uz fronti. Pavaicājiet kapteinim Snābelam, kur viņš pērk riekstu degvīnu, un paņemiet pāris pudeļu.

Šveiks izpildīja savu uzdevumu lieliski. Viņa vientiesība un godīgā seja nodrošināja viņa vārdiem pilnīgu uzticību Šveiks uzskatīja par izdevīgāku nestāstīt ne kapteinim Šnābelam, ne kapteinim Fišeram, ne virsleitnantam Māleram, ka feldkuratam jāmaksā par zirga uzturu, bet atbalstīja feldkurata lūgumu ar paskaidrojumu, ka feldkuratam jāmaksā alimenti Naudu viņš saņēma visur.

Kad viņš kā uzvarētājs atgriezās no savas ekspedicijas un parādīja trīs simti kronu, feldkurats, kas tikmēr bija pārģērbies un nomazgājies, bija ļoti pārsteigts.

—   Es pie vienas reizes apstaigāju visus, — Šveiks pavēstīja, —; lai mums rīt vai parīt atkal nebūtu jāraizējas par naudu. Visur gāja tīri gludi, tikai kapteiņa Šnābela priekšā man vajadzēja mesties ceļos. īsts nezvērs! Bet kad es paskaidroju, ka mums jāmaksā alimenti . . .

—   Alimenti?! — feldkurats šausmās atkārtoja.

—   Nūja, ka alimenti, feldkurata kungs, atkāpšanās nauda skuķiem. Jūs taču pats teicāt, lai es ko izdomāju, un man cits nekas neiešāvās prātā. Mūsu pusē kāds kurpnieks maksāja alimentus pieciem skuķiem uzreiz. Viņš bija gluži izmisis un arī aizņēmās naudu, un katrs saprata, kas tas par kļūmīgu stāvokli. Visi tautāja, kas tas ir par skuķi, un es teicu, ka ļoti glīta un ka viņai vēl nav piecpadsmit gadu. Adresi arī prasīja.

—   Smalku joku jūs esat izstrādājis, Šveik, — feldkurats nopūtās un sāka staigāt pa istabu. — Kauns un negods, — viņš čukstēja, tvarstīdams pieri. — Man tā sāp galva!

—   Es viņiem iedevu kādas kurlas vecītes adresi mūsu ielā, — Šveiks paskaidroja. — Es gribēju visu izdarīt, kā nākas, jo pavēle ir pavēle. Es negribēju pieļaut, ka mani noraida, tāpēc vajadzēja ko izdomāt. Jā, priekšistabā gaida uz klavierēm. Es atvedu vīrus, kas tās nogādās uz lombardu, feldkurata kungs. Nemaz nebūs slikti, kad tās klavieres būs projām. Ij vieta atbrīvosies, ij nauda nāks klāt, — vismaz kādu laiku būs miers. Un, ja namsaimnieks prasīs, ko mēs gribam darīt ar klavierēm, tad es pateikšu, ka tām iekšā pārtrūkušas stīgas un mēs sūtām klavieres uz fabriku izlabot. To es jau pateicu sētniecei, lai viņa nebrīnās, kad klavieres nesīs laukā un kraus ratos. Dīvanam arī es dabūju pircēju. Tas ir mans paziņa, viņš uzpērk vecas mēbeles un pienāks pēcpusdienā. Pašlaik ādas dīvāniem laba cena.

—   Un vairāk jūs nekā neesat izstrādājis, Šveik? — feldkurats izmisumā jautāja, aizvien vēl spiezdams rokas pie deniņiem.

' — Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka es divu pudeļu vietā atnesu piecas pudeles tā riekstu degvīna, ko pērk kapteinis Snābels, lai mums būtu mazs krājums un allaž dzeramais pie rokas. Vai viņi var nākt pēc klavierēm? Citādi aizslēgs lombardu.

Feldkurats izmisis atmeta ar roku, un pēc mirkļa klavieres jau cēla ratos.

Atgriezies no lambarda, Šveiks atrada feldkuratu sēžam pie vaļējas degvīna pudeles un lamājamies, ka pusdienās viņam pasnieguši labi neizceptu šniceli. Feldkurats bija atkal «ietaisījis dūšu» un sāka stāstīt Šveikam, ka ar rītdienu sākšot jaunu dzīvi, jo alkohola lietošana esot zemisks materiālisms, bet cilvēkam vajagot dzīvot garīgu dzīvi.

Viņš filozofēja kādu pusstundu. Kad attaisīja trešo pudeli, ieradās vecu lietu uzpircējs. Feldkurats par lētu maksu pārdeva viņam dīvānu un centās piedabūt uzpircēju, lai tas paliekot aprunāties. Feldkurats bija ļoti sapīcis, kad uzpircējs atrunājās ar laika trūkumu, jo ejot pirkt naktsgaldiņu.

—   žēl, ka man nav neviena naktsgaldiņa, — feldkurats sagrauzts noteica, — visu jau cilvēks nevar paredzēt.

Kad uzpircējs bija projām, feldkurats uzsāka draudzīgas sarunas ar Šveiku, izdzerot par abiem nākamo pudeli. Daļa sarunas bija veltīta feldkurata personīgajām attieksmēm pret sievietēm un kārtīm. Viņi sēdēja ilgi. Vakars pārsteidza abus joprojām draudzīgās sarunās.

Taču, naktij tuvojoties, situācijā mainījās. Feldkurats atgriezās vakardienas stāvoklī, noturēja Šveiku par citu personu un sāka viņu brīdināt:

—   Projām vien neejiet! Jūs taču vēl atceraties to rudo kadetu no intendanturas?

Šī idile vilkās tik ilgi, līdz Šveiks pateica:

—   Nu man pietiek; tagad tu līdīsi gultā un krāksi, vai saproti?

—   Lienu, mīļais, lienu… kā lai nelienu, — feldkurats murkšķēja. — Vai atceries, kā kopā mācījāmies piektajā klasē un es tev gatavoju rakstu darbus grieķu valodā? Jums ir vasarnīcā Zbraslavā. Jūs varat braukt ar tvaikoni pa Vltavu. Vai jūs zināt, kas ir Vltava?

Šveiks piespieda viņu noaut kājas un izģērbties. Feldkurats paklausīja, sūdzēdamies neredzamiem klausītājiem.

—   Redziet, mani kungi, — viņš uzrunāja skapi un gumijkoku, — kā mani radinieki izturas pret mani!

—   Es neatzīstu nekādus radiniekus! — viņš pēkšņi izlēma, likdamies gultā. — Un, ja arī debess un zeme saceltos pret mani, es tomēr atteiktos no viņiem!

Un istabā atskanēja feldkurata krākšana.

## 4.

Šai pašā laikā Šveiks iegriezās savā dzīvoklī apciemot savu veco kalponi Millera kundzi. Viņš tur sastapa Millera kundzes māsīcu, kas raudādama paziņoja, ka Millera kundze apcietināta tai pašā vakarā pēc Šveika aizvešanas uz ārstu komisiju. Vecīte nodota kara tiesai un, tā kā viņai neko nav varējuši pierādīt, tad aizvesta uz Šteinhofas koncentrācijas nometni. Viņa bija atsūtījusi atklātni. Šveiks paņēma šo ģimenes relikviju un izlasīja:

«Mīļā Anniņ! Mums te klājas ļoti labi, un visi esam veseli. Manai kaimiņienei blakus gultā ir plankumuir

ari melnās Citādi viss kārtībā. Ēdiena mums pietiek, un mēs vācam virai kartupeļu Dzirdēju, ka Šveika

kungs jau tad nu tu pamēģini uzzināt, kur viņš atdusas, lai mēs pēc kara varētu apkopt viņa kapa vietiņu. Aizmirsu pateikt, ka bēniņos kaktā pa labi kastītē ir mazs žurku sunītis, kucēniņš. Bet nu jau pagājušas tik daudzas nedēļas, kamēr viņš nekā nav dabūjis ēst — kopš tā laika, kad mani paņēma par Tāpēc es domāju, ka nu jau

par vēlu un šis sunītis arī atdusas klēpī.»

Un pāri visai atklātnei sarkans spiedogs: «Zensuriert K. und K. Konzentrationslager, Steinhof.» 1

—   Un sunītis patiešām bija jau pagalam, — šņukstēja Millera kundzes māsīca. — Un savu istabu jūs vairs nepazīsiet. Tur tagad dzīvo šuvējas, un viņas tur ierīkojušas dāmu salonu. Pie sienām visur modes lapas un uz logiem puķes.

Millera kundzes māsīca nekādi nespēja nomierināties. Šņukstēdama un gauzdamās viņa beidzot izsacīja bažas, vai tikai Šveiks neesot aizbēdzis no karadienesta un tagad negribot iegrūst postā un nelaimē arī viņu. Beidzot viņa sāka runāt ar Šveiku kā ar rūdītu blēdi.

—   Varen jocīgi! — Šveiks noteica. — Tas man trakoti patīk. Zināt, Keirža kundze, jums tiešām taisnība, es esmu izšmaucis no karadienesta, bet pirms tam man vajadzēja apsist piecpadsmit vachtmistru un feldfebeļu. Tikai nestāstiet to nevienam !

Un Šveiks atstāja savu neviesmīlīgo dzīvokli, nodevis šādus rīkojumus:

—    Keirža kundze, kumodē man ir vairākas apkaklītes un krūtežas, tās paglabājiet, lai vēlāk, kad pārnākšu no kara., man būtu ko pieģērbt. pie privātām drēbēm. Tāpat pieskatiet, lai drēbju skapī manos uzvalkos neiemetas kodes! Un pasveiciniet tās jaunkundzes, kas guļ manā gultā!

Tad Šveiks iegriezās traktierī «Pie kausa». Paliveca kundze, ieraudzījusi viņu, paziņoja, ka nedošot viņam alu, jo viņš droši vien esot dezertējis.

—   Mans vīrs, — viņa atkal atsāka veco gvelšanu, — bija tik piesardzīgs un tomēr sēž, nabadziņš, ne par šo, ne par to, bet šitādi te staigā uz brīvām kā jām un šmauc no karadienesta. Pagājušā nedēļā jūs te atkal meklēja. Mēs esam piesardzīgāki nekā jūs un tomēr iedzīvojāmies ķezā. Visiem nav tāda laime, — viņa nobeidza savu runu.

' Cenzēts Šteinhofas ķ. vin ķ. koncentrācijas nometnē (vāc.).

Šo sarunu noklausījās kāds pusmūža vīrs, atslēdznieks no Smichovas. Viņš pienāca pie Šveika un sacīja:

—   Pagaidiet mani ārā, kungs, es jums ko pateikšu.

Uz ielas viņš sāka runāt ar Šveiku, kuru, noticēdams traktiernieces Palivecas vārdiem, uzskatīja par dezertieri. Atslēdznieks pastāstīja, ka viņam arī esot dēls, kas dezertējis un uzturoties pie vecmāmiņas Jaseņā, netālu no Jozefovas. Neklausīdamies Šveika apgalvojumos, ka tas neesot dezertieris, atslēdznieks iespieda viņam rokā desmitnieku.

—   Sākumam noderēs, — viņš sacīja, ievilkdams Šveiku pirmajā dzertuvē aiz stūra. — Es jūs saprotu, no manis jums nav ko baidīties.

Šveiks atgriezās vēlu naktī. Feldkurata vēl nebija mājās. Viņš pārnāca agri no rīta, uzmodināja Šveiku un teica:

— Rīt brauksim noturēt karalauka dievkalpojumu. Uzvāriet melnu kafiju ar rumu! Vai vēl labāk — groku.

## XI šveiks un feldkurats brauc noturēt karalauka dievkalpojumu

1.

Gatavošanās cilvēku slepkavošanai vienmēr notikusi dieva vai kādas citas cilvēku fantazijā radītas un izdomātas augstākas būtnes vārdā.

Senie feniķieši, pirms pārgrieza gūsteknim rīkli, tāpat noturēja svinīgu dievkalpojumu, kā to tagad, pēc vairākiem gadu tūkstošiem, dara mūsdienu paaudze, dodamās karā, lai ar uguni un zobenu iznīcinātu savus ienaidniekus.

Gviņējas un Polinezijas cilvēkēdāji savus gūstekņus vai

visādus nederīgus radījumus, kā misionārus, ceļotājus, dažādu tirdzniecības firmu pārstāvjus vai vienkārši ziņkārīgos, svinīgi apēd tikai pēc tam, kad nesuši upurus saviem dieviem un izdarījuši visādas reliģiskas ceremonijas. Tā kā baznīctērpu kultura pie viņiem vēl nav ieviesusies, viņi izrotā savus gurnus ar vainagiem no raibām meža putnu spalvām.

Tāpat svētā inkvizīcija, iekāms sadedzināja savu upuri, vispirms noturēja jo svinīgu dievkalpojumu, lielu svēto mišu ar dziesmām.

Noziedznieku sodīšanā vienmēr piedalās garīdznieki, apgrūtinot ar savu klātbūtni notiesātos.

Prūsijā pastors pavadīja nelaimīgo notiesāto līdz bendes cirvim, Austrijā katoļu ksendzs — līdz karātavām, Francijā — līdz giljotinai, Amerikā — līdz elektriskajam krēslam, Spānijā — līdz sēdeklim ar sarežģītu nožņaugšanas ierīci, Krievijā bārdains pops vadīja uz soda vietu revolucionārus utt. Un visur garīdznieki izdarīja dažādas manipulācijās ar krustā sistā tēlu, it kā gribētu teikt notiesātajam: «Tev tikai nocirtīs galvu, pakārs tevi, nožņaugs vai izlaidīs tev cauri piecpadsmit tūkstošu voltu, bet kas gan viņam nebija jāizcieš!»

Arī pasaules kara lielais kaujamais sols neiztika bez garīdznieku svētības. Visu armiju mācītāji turēja dievkalpojumus un aizlūdza par tās puses uzvaru, kuras maizi viņi ēda.

Garīdznieks ieradās tur, kur apkāva sacēlušos kareivjus Austrijas armijā, garīdznieks bija redzams tur, kur apšāva čechu leģionārus.

Nekas nav mainījies kopš tiem laikiem, kad laupītājs Vojtechs, ko vēlāk nosauca par «svēto», ar zobenu vienā un krustu otrā. rokā iznīcināja Baltijas slāvus.

Visā Eiropā cilvēki devās kā kustoņi uz kaujamo solu, kur tos veda miesnieki — ķeizari, ķēniņi un citi varasvīri un karavadoņi, un visu ticību garīdznieki, svētīdami tos un spiezdami nepatiesi zvērēt, ka «zemes virsū, gaisā un uz jūras» utt.

Karalauka dievkalpojumu noturēja divas reizes: kad karaspēka dala devās uz fronti un pašā frontē pirms asiņainajiem kautiņiem un slepkavošanas. Reiz šāda dievkalpojuma laikā ienaidnieka lidmašīna uzmeta bumbu tieši uz karalauka altara, un no mūsu feldkurata palika pāri tikai asiņainas skrandas. Vēlāk avīzes aprakstīja viņu kā mocekli, un mūsu lidmašīnas centās tādā pašā kārtā padarīt slavenus ienaidnieka feldkuratus.

Mums šis gadījums sagādāja vielu dzēlīgām asprātībām, un uz pagaidu krusta, zem kura atdusējās tas, kas bija palicis pāri no feldkurata, otrā rītā parādījās šāds kapa uzraksts:

Kas varēja ķert mūs, tas tevi sitis.

Tu mums to soliji, bet Dievam patika,

Ka debess svētība uz tava paura krita

Un slapjums vien tik pāri palika.

2.

Šveiks pagatavoja tik lielisku groku, ka tas pārspēja visus veco jūrnieku virumus. Šādu groku ar baudu būtu dzēruši pat astoņpadsmitā gadsimta pirāti.

Feldkurats Oto Kacs bija sajūsmināts.

—    Kur jūs iemācījāties gatavot tik varenu dzērienu? — viņš jautāja.

— Toreiz, kad klaiņoju pa pasauli, — Šveiks atbildēja, — man Bremenē to iemācīja kāds nodzēries matrozis. Viņš mēdza sacīt, ka grokam jābūt tik stipram, lai tas, kas sadzēries iekrīt jūrā, varētu pārpeldēt Lamanšas kanalu. Sadzēries vāju groku, cilvēks noslīks kā kucēns.

—    Pēc tāda groka, Šveik, noturēt dievkalpojumu būs tīrais nieks, — feldkurats prātoja. — Man laikam vajadzēs pirms dievkalpojuma pateikt dažus atvadu vārdus. Karalauka dievkalpojums nav nekāds joks. Tas nav tik vienkārši kā nolasīt svētrunu garnizona cietumā tiem plukatām. Te cilvēkam jāsaņem kopā visi pieci prāti. Karalauka altaris mums jau ir, saliekams, tā sakot, kabatas formātā.

—   Jēzus Marija, Šveik, — viņš pēkšņi saķēra galvu, — mēs taču esam ēzeļi! Vai jūs zināt, kur man glabājās šis saliekamais altaris! Dīvānā, ko mēs pārdevām!

—   Tad nu gan ir ķeza, feldkurata kungs, — Šveiks atsaucās. — Šo vecu lietu uzpircēju es pazīstu, bet aizvakar satiku viņa sievu. Viņš ietupināts par kādu zagtu skapi, un mūsu dīvāns atrodoties Vršovicē pie kāda skolotāja. Jā, ar altari mēs esam nepatīkami iekrituši. Manuprāt, vajadzētu izdzert groku un iet to meklēt, jo bez altara diezin vai iespējams noturēt dievkalpojumu.

—   Tikai altara vien mums trūkst, — feldkurats noraizējies sacīja. — Pārējais uz apmācības laukuma jau kārtībā. Namdari paaugstinājumu uzcēluši. Monstranci mums aizdos Brževnovā. Kauss man tā kā būtu pašam savs, tikai nezinu, kur tas ir . . .

Viņš iegrima domās.

—   Pieņemsim, ka esmu to nozaudējis. Nekas, tad mēs dabūsim sporta kausu no 75. pulka virsleitnanta Vitingera. Viņš pirms vairākiem gadiem piedalījās skriešanās sacīkstēs no kluba «Sporta favorits» un laimēja šo kausu. Varens skrējējs bija. Četrdesmit kilometrus no Vīnes līdz Medlingai noskrēja vienā stundā un četrdesmit astoņās minūtēs, kā pats mūžīgi lielās. Es jau vakar ar viņu norunāju par kausu. Esmu gan es ragulops, ka visu atlieku uz pēdējo bridi! Un kāpēc es, dulburis, neieskatījos dīvānā!

Pēc žūpas matroža receptes gatavotais groks viņu tā ietekmēja, ka viņš sāka lamāt sevi ar pēdējiem vārdiem un lika saprast ar visspēcīgākajiem izteicieniem, kam viņš pielīdzināms.

—   Iesim taču meklēt to karalauka altari! —aicināja Šveiks.

Rīts jau klāt. Man tikai jāuzvelk formas tērps un jāiedzer vēl viens groks.

Beidzot abi izgāja uz ielas. Ceļā pie vecu lietu uzpircēja sievas feldkurats stāstīja Šveikam, ka vakar «ar dieva svētību» iespēlējis daudz naudas un, ja uz priekšu tikpat labi iešot, tad varēšot izpirkt klavieres no lombarda.

Tas bija kaut kas līdzīgs pagānu solījumam nest upuri savam elku dievam.

Samiegojusies uzpircēja sieva pateica viņiem dīvana jaunā īpašnieka adresi Vršovicē. Feldkurats izturējās neparasti galanti: ieknieba viņai vaigā un pakutināja zem zoda.

Uz Vršovici viņi devās kājām, jo feldkurats paskaidroja, ka viņam nepieciešama pastaiga svaigā gaisā, lai padarītu galvu skaidrāku.

Vršovicē veca, dievbijīga skolotāja dzīvoklī viņus gaidīja, nepatīkams pārsteigums. Atradis dīvānā saliekamo altari, vecais kungs bija uztvēris to kā kādu dieva zīmi un iedāvinājisvietējai Vršovices baznīcai ar noteikumu, ka altara otrā pusē jābūt uzrakstam: «Dievam tam tēvam par godu un slavu. Dāvinājis pensionēts skolotājs Kolaržiks. Tā kunga 1914. gadā.»-

Skolotājs, ko viņi pārsteidza vienā apakšveļā, bija ļoti samulsis. Sarunā ar viņu noskaidrojās, ka viņš uzskatījis atradumu par brīnumu un dieva pirkstu. Kad viņš nopircis dīvānu, kāda iekšēja balss viņam sacījusi: «Paskaties, kas atrodas dīvana atvilktnē.» Jā, viņš sapnī redzējis pat eņģeli, kas viņam pavēlējis: «Attaisi dīvana atvilktni!» Viņš paklausījis un, kad nu dīvānā atradis miniaturu saliekamu trīsdaļīgu altari ar iedobumu svētā sakramenta glabāšanai, tad nokritis dīvana priekšā ceļos un no sirds piesaucis dievu, teikdams to un slavēdams, un uzskatījis visu notikušo par dieva mājienu izrotāt ar šo altari Vršovices baznīcu.

—   Tas viss mūs maz interesē, — feldkurats paziņoja. — Tādu mantu, kas jums nepieder, jums vajadzēja nodot policijai, nevis kādai sasodītai baznīcas sakristejai.

—    Pielūkojiet, ka neiekuļaties nepatikšanās ar tādu brīnumu! — brīdināja Šveiks. — Jūs nopirkāt dīvānu, nevis altari, kas ir kara resora īpašums. Tāds dieva pirksts jums var dārgi maksāt. Nevajadzēja klausīties uz visādiem eņģeļiem. Kādam vīram Zhoršā gadījās izart tīrumā kausu, kuru kāds bija izzadzis no baznīcas un noglabājis, kamēr pienāks labāki laiki un zādzība piemirsīsies. Kausa atradējs arī domājis, ka. tas ir dieva pirksts, un nav vis atrasto mantu izkausējis, bet aiznesis mācītājam kā ziedojumu baznīcai. Mācītājs nodomājis, ka šo svētuma apgānītāju sākuši mocīt sirdsapziņas pārmetumi, tāpēc aizsūtījis pēc stārasta, stārasts pēc žandarmiem, un nabaga vīru nevainīgu notiesājuši par baznīcas apzagšanu, jo viņš tiesā visu laiku melsis sazin par kādiem brīnumiem. Gribēdams attaisnoties, tāpat stāstījis par eņģeļiem, piepinis vēl pašu dievmāti klāt un beidzot dabūjis desmit gadus. Jūs darītu, prātīgāk, ja nāktu mums līdzi pie šejienes mācītāja un palīdzētu atdabūt valsts mantu. Karalauka altaris nav kaķis vai zeķe, ko var atdāvināt, kam vien iegribas.

Vecais kungs ģērbdamies trīcēja pie visām miesām. Zobi viņam klabēja.

—    Nudien, man prātā nebija nekas ļauns vai peļams! Es tikai domāju, ka ar šādu dieva dāvanu palīdzēšu izpušķot māsu nabadzīgo dieva namu Vršovicē.

—    Protams, uz kara resora rēķina, — Šveiks skarbi un asi pārtrauca. — Laba dieva dāvana, neko sacīt! Kāds Pivoņka Choteboržā arī domāja, ka tā ir dieva dāvana, kad viņam rokās nokļuva valgs ar svešu govi.

Nabaga veco kungu šādas valodas pilnīgi samulsināja, un viņš pat nedomāja vairs aizstāvēties, tikai centās ātrāk saģērbties, lai varētu drīzāk visu nokārtot.

Vršovices mācītājs vēl gulēja un, kad viņu uzmodināja, sāka lamāties, jo domāja, ka viņu aicina pie mirēja.

—    Nekāda miera nav ar to pēdējo svaidījumu! — viņš sirdījās, ar nepatiku ģērbdamies. — Viņiem ienāk prātā mirt taisni tad, kad cilvēkam vislabākais miegs. Un pēc tam sāksies kaulēšanās par maksu.

Priekšistabā abi satikās — dieva tā kunga pārstāvis no Vršovices civilajiem katoļiem un dieva tā kunga pārstāvis zemes virsū no kara resora.

Īstenībā tā bija ķilda starp privātu personu un karavīru.

Ja draudzes mācītājs apgalvoja, ka altarim neesot vieta dīvānā, tad feldkurats aizrādīja, ka vēl jo mazāk pamata pārvietot karalauka altari no dīvana tādā baznīcā, ko apmeklē tikai civilas personas.

Šveiks mētājās ar dažādām piezīmēm, piemēram, ka esot ļoti viegli uz kara resora rēķina padarīt bagātu nabaga baznīcu. Vārdu «nabaga» viņš izrunāja pēdiņās.

Beidzot viņi iegāja sakristejā, un mācītājs izsniedza feldkuratam karalauka altari pret šādu kvīti:

«Saņēmu karalauka altari, kas nejauši bija nokļuvis Vršovices baznīcā.

Feldkurats Oto Kacs.»

Daudzināto karalauka altari bija ražojusi ebreju firma «Morics Mālers» Vīnē. Šī firma gatavoja visādus dievkalpojumiem un kultam nepieciešamus priekšmetus, kā rožukroņus, svētos attēlus utt. Altaris sastāvēja no trim daļām un bija pārklāts ar neīstu apzeltijumu tāpat kā visa svētās baznīcas slava.

Kas bija attēlots uz altara, par to bez labas iztēles neviens netiktu gudrs. Skaidrs bija tikai tas, ka šo altari tikpat labi varētu lietot elku dievu pielūdzēji Zambezi vai burjatu un mongoļu šamaņi. Izgleznots brēcošās krāsās, altaris iztālēm atgādināja krāsainu plāksni dzelzceļnieku redzes pārbaudei.

Labi saredzama bija tikai viena figūra. Tas bija pliks vīrs ar mirdzumu ap galvu un zaļganu miesu, kura pēc krāsas atgādināja zoss tūpļa daļu, kas jau iesmakusi un sākusi pūt.

Šim svētajam neviens nekā ļauna nedarīja. Gluži otrādi, no abām pusēm viņu apsargāja divi spārnoti radījumi, kam vajadzēja attēlot eņģeļus, taču skatītājam radās iespaids, ka plikais svētais brēc aiz šausmām, ieraudzījis tuvumā šādu kompāniju, jo eņģeļi atgādināja teiksmainus briesmoņus, kaut ko vidēju starp spārnotu meža kaķi un Parādīšanās grāmatas nezvēru.

Altara pretējā pusē bija glezna, kam vajadzēja attēlot svēto trīsvienību. Balodi māksliniekam visumā nebija izdevies pārāk daudz izķēmot. Viņš bija uzgleznojis putnu, kas tikpat labi varēja būt balodis kā baltā pērļuvista. Toties dievs tas tēvs izskatījās pēc laupītāja no mežonīgajiem rietumiem, ko publikai rāda dažādās aizrautīgās, asiņainās filmās. Dieva dēls turpretim bija omulīgs jauns cilvēks ar tīri glītu vēderiņu, ko sedza kaut kas peldbiksītēm līdzīgs. Visumā viņš atgādināja sportistu un krustu turēja rokā tik eleganti kā tenisa raketi.

No tālienes skatoties, visa trīsvienība saplūda raibā jūklī un šķita, ka tur attēlots vilciens, kas iebrauc stacijā.

Ko attēloja trešā glezna, neviens nevarēja uzminēt.

Kareivji dievkalpojuma laikā pastāvīgi strīdējās, cenzdamies atrisināt šo mīklu, zem kuras bija paraksts: «Heilige Maria, Mutter Gottes, erbarme Dich unser!» [40]

Šveiks laimīgi novietoja karalauka altari ratos, pats apsēdās blakus ormanim uz bukas, bet feldkurats ratos ērti uzlika kājas uz svētās trīsvienības.

Šveiks sarunājās ar ormani par karu. Ormanis izrādījās dumpīgi noskaņots un izteica dažādas piezīmes sakarā ar Austrijas ieroču neuzvaramību, piemēram: «Serbijā jums atkal sadevuši pa biksēm,» — un tamlīdzīgi. Kad viņi piebrauca pie produktu pārbaudes aizkārtnes, sargs jautāja, ko viņi vedot, un Šveiks atbildēja:

—   Svēto trīsvienību un jaunavu Mariju ar feldkuratu.

Tikmēr kaujas rotas viņus nepacietīgi gaidīja apmācības

laukumā. Tām nācās gaidīt ilgi. Šveiks ar feldkuratu vispirms aizbrauca pie virsleitnanta Vitingera pēc sporta kausa, tad uz Brževnovas klosteri pēc monstrances, hostijas trauka un citiem dievkalpojuma piederumiem, kā arī pēc pudeles mišu vīna. No tā redzams, ka noturēt karalauka dievkalpojumu patiešām nav tik vienkārši.

—   Kuļamies kā pliki pa nātrēm, — Šveiks sacīja ormanim, un tā bija taisnība.

Kad viņi ieradās apmācības laukumā un uzgāja uz paaugstinājuma ar koka barjeru un galdu, uz kura bija jāstāv karalauka altarim, tad izrādījās, ka feldkurats aizmirsis ministrantu. Agrāk tā pienākumus bija izpildījis kāds kājnieks, kas nupat bija iedomājies kļūt par telefonistu un aizbraucis uz fronti.

—   Tas nekas, feldkurata kungs, — Šveiks sacīja, — es varu viņu atvietot.

—   Bet vai jūs zināt, kas ministram jādara?

—   Nekad neesmu ar to nodarbojies, — Šveiks atbildēja, — bet pamēģināt var. Tagad taču karš, un karā cilvēki izdara daudz ko tādu, kas viņiem agrāk nav pat sapņos rādījies. Vai nu es nepratīšu šādu tādu dumu «et cum spiritu tuo» piepīt pie jūsu «dominus vobiscum»! Galu galā nav taču nemaz tik grūti staigāt jums apkārt kā kaķim ap karstu putru. Tāpat mazgāt jums rokas un liet no kannām vīnu . ..

—   Labi, — feldkurats attrauca. — Tikai ūdeni gan man kausā nelejiet. Labāk jau tūliņ ielejiet arī otrā kausā vīnu. Vajadzības gadījumā es vienmēr došu zīmi, vai jums jāiet pa labi vai pa kreisi. Ja es paklusām iesvilpšos vienu reizi, tad nāciet no labās puses, divas reizes — no kreisās. Ar mišu grāmatu daudz nestaipieties. Visumā blēņas vien ir. Bail jums nav?

—   Es nebaidos ne no kā, feldkurata kungs, arī no ministranta darba ne.

Feldkuratam bija taisnība, kad viņš sacīja: «Visumā blēņis vien ir.» Viss noritēja pavisam gludi.

Feldkurata runa bija ļoti īsa:

—   Karavīri! Mēs šeit esam sapulcējušies, lai pirms došanās uz kaujas lauku pievērstu savas sirdis dievam. Lai viņš dod mums uzvaru un uztur mūs pie veselības! Es jus ilgi neaizkavēšu un novēlu jums visu labāko.

—    Ruht! — nokomandēja vecais pulkvedis kreisajā flangā.

Šādu dievkalpojumu sauc par karalauka dievkalpojumu tāpēc, ka tas ir pakļauts tiem pašiem likumiem, kādiem pakļauta kara taktika kaujas laukā. Ilgajās karapulku gaitās trīsdesmit gadu karā arī karalauka dievkalpojumi vilkās varen ilgi. Modernās taktikas laikā, kad karaspēka pārvietošanās norisinās ātri un strauji, arī karalauka dievkalpojuma gaitai jābūt ātrai un straujai.

Dievkalpojums ilga taisni desmit minūtes, un tie, kas atradās tuvāk, nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc feldkurats dievkalpojuma laikā svilpj.

Šveiks ātri uztvēra signālus, parādījās te labajā, te kreisajā pusē altarim un nekā cita neteica kā vien: «Et cum spiritu tuo.»

Viss ceremoniāls atgādināja indiāņu deju ap ziedokļa akmeni, bet kopiespaids bija labs un izkliedēja garlaicību, kādu dvesa putekļainais, drūmais apmācības laukums, kam aizmugurē stiepās plūmju gatve un atejvietas, kuru smirdoņa aizstāja gotisko tempļu mistisko vīraka smaržu. Visi bija labā omā. Virsnieki, sastājušies ap pulkvedi, stāstīja anekdotes. Viss ritēja pilnīgā kārtībā. Šur tur starp kareivjiem bija dzirdams: «Dod ievilkt vienu dūmu!» Un kā upura dūmi vietumis pret debesīm stīdza zilganās tabakas dūmu strūkliņas. Sāka smēķēt pat apakšvirsnieki, kad ieraudzīja, ka arī pulkveža kungs aizkūpina smēķi.

Beidzot atskanēja: «Zum Gebet!»1 — laukumā uzvirpuļoja putekļi, un pelēkais formas tērpu četrstūris locīja savus ceļus virsleitnanta Vitingera sporta kausa priekšā, kuru viņš bija ieguvis sacīkšu skrējienā Vīne—Medlinga «Sporta favorīta» kluba vārdā.

Kauss bija pilns līdz malām, un vispārējais spriedums, ko izsacīja rinda pēc rindas, vērojot feldkurata manipulācijās, skanēja:

—    Izmeta kā ogu!

Šis dievam patīkamais darbs atkārtojās divas reizes, tad atkal atskanēja komanda: «Uz lūgšanu,» — orķestris laida vaļā, cik jaudas, «Dievs, sargi mūsu ķeizaru», un tam sekoja komanda «stāties» un «doties projām».

—   Savāciet tās grabažas, — feldkurats sacīja Šveikam, pamājot uz karalauka altari, — un aizvedīsim visu atpakaļ, ko esam patapinājuši!

Viņi brauca atpakaļ ar to pašu ormani un godīgi atdeva visu, atskaitot baznīcas vīna pudeli.

Un, kad viņi beidzot bija mājās, aizsūtījuši nelaimīgo ormani uz komandantūru pēc atlīdzības par ilgo braucienu, Šveiks sacīja feldkuratam:

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, — vai ministrantam jābūt tās pašas ticības kā garīdzniekam, kuru viņš apkalpo

—   Zināms, — feldkurats atbildēja, — citādi dievkalpojums neskaitās derīgs.

1 Uz lūgšanu! (Vac.)

—  Tādā gadījumā notikusi liela ķibele, feldkurata kungs,— Šveiks paziņoja, — jo es esmu ārpus visām ticībām. Man gan nekad neveicas.

Feldkurats uzmeta Šveikam skatienu, mirkli klusēja, tad uzsita viņam uz pleca un sacīja:

—  Izdzeriet to baznīcas vīnu, kas vēl palicis pudelē, un tad varat uzskatīt, ka esat atkal uzņemts baznīcas klēpī.

## XII reliģisks disputs

Dažkārt Šveiks veselām dienām nedabūja redzēt kareivju dvēseļu ganu. Feldkurats sadalīja savu laiku starp amata pienākumiem un uzdzīvi un ieradās mājās gaužām reti, netīrs, nemazgājies, notriepies kā runcis, kad tam uznāk auru laiks un tas dodas dēkās pa jumtiem.

Ja feldkurats pārnācis vēl bija spējīgs parunāt, tad pirms iemigšanas mēdza runāt ar Šveiku par augstiem tematiem — par garīgu degsmi, par domāšanas prieku. Dažreiz viņš pat mēģināja runāt vārsmās un citēt Heini.

Šveiks kopā ar feldkuratu noturēja vēl vienu karalauka dievkalpojumu sapieriem; tur aiz pārpratuma bija pieaicināts

vēl otrs feldkurats, izbijis ticības mācības skolotājs, ārkārtīgi dievbijīgs vīrs, kas ar lielu izbrīnu lūkojās savā koleģī, kad tas viņam piedāvāja malku konjaka no Šveika blašķes, ko Šveiks tādos garīgu ceremoniju gadījumos vienmēr ņēma līdzi.

—   Tā ir laba marka, — feldkurats Oto Kacs apgalvoja. — Iedzeriet un brauciet uz mājām! Es pats ar visu tikšu galā. Šodien man nepieciešams būt svaigā gaisā, nez kāpēc galva sāp.

Dievbijīgais feldkurats aizgāja, galvu grozīdams, bet Kacs kā vienmēr izpildīja savu uzdevumu labi jo labi.

Šoreiz tā kunga asinīs pārvērtās vīns ar konjaka piemaisījumu un svētruna vilkās ilgāk, jo katrs trešais vārds skanēja: «un tā tālāk» vai «visādā ziņā».

—   Karavīri! Šodien jūs dodaties uz fronti un tā tālāk. Pievērsiet savas sirdis tam kungam un tā tālāk. Visādā ziņā. Neviens no jums nezina, kas ar viņu notiks un tā tālāk, visādā ziņā.

Un tā joprojām no altara dārdēja «un tā tālāk» un «visādā ziņā», mainīdamies ar dievu un dažādu svēto vārdiem. Savā aizrautībā un daiļrunības kvēlē feldkurats ieskaitīja svētajos arī Savojas princi Eiženu, kas aizsargāšot kareivjus, kad viņi celšot tiltus pāri upēm.

Par spīti visam karalauka dievkalpojums beidzās bez jebkādām klizmām, patīkami un jautri. Sapieri dabūja pamatīgi izpriecāties.

Atceļā Šveiku un feldkuratu ar saliekamo altari negribēja ielaist tramvajā, bet Šveiks piedraudēja konduktoram:

—   Skaties, ka negāžu tev ar šo svēto pa galvu!

Nokļuvuši beidzot mājās, viņi atklāja, ka ceļā nozaudējuši hostiju trauku.

—   Nav liela nelaime, — Šveiks sacīja, — pirmie kristieši noturēja dievkalpojumus bez kāda hostiju trauka. Ja mēs izsludināsim avīzēs par šo zaudējumu, tad godīgais atradējs var pieprasīt atlīdzību. Ja būtu nozaudēta nauda, tad gan diezin vai patrāpītos kāds godīgs atradējs, kaut gan dažreiz gadās arī tādi ērmi. Pie mums Budejovicē bija pulkā kāds kareivis, tāds lādzīgs ragulops, viņš reiz bija pacēlis uz ielas sešsimt kronu un nodeva tās policijai. Pat avīzēs par viņu rakstīja, kas tas par godīgu atradēju, taču viņš iedzīvojās tikai kaunā un negodā. Neviens negribēja ar viņu runāt, visi viņu bāra: «Ak tu stulbenis, kādas muļķības izstrādājis! To tu nožēlosi līdz kapa malai, ja tev vēl ir kaut mazākās goda jūtas.» Viņam bija meiča, tā ar viņu vairs neielaidās. Kad viņš atvaļinājumā aizbrauca uz mājām, viņa draugi šā paša iemesla dēļ izsvieda viņu krogā no ballītes. Viņš sāka nīkuļot, kļuva grūtsirdīgs un beidzot metās zem vilciena. Reiz atkal mūsu ielā kāds drēbnieks atrada zelta gredzenu. Visi viņu brīdināja, lai neiet uz policiju, bet šim neko nevarēja iestāstīt. Policijā viņu uzņēma ārkārtīgi laipni, jo tur jau atradās pieteikums, ka pazudis zelta gredzens ar briljantu, bet, līdzko paskatījās uz atnesto gredzenu, tā sāka smieties: «Cilvēk mīļais, tas taču ir stikls, nevis briljants. Cik jums par tādu briljantu deva? Tādus godīgus atradējus mēs pazīstam.» Beidzot noskaidrojās, ka vēl kāds pazaudējis zelta gredzenu ar neīstu briljantu, ģimenes piemiņu, bet drēbnieks nosēdēja trīs dienas, jo uztraukumā bija aizskāris policiju. Likumīgo atlīdzību —• desmit procentus — viņš dabūja gan, tur kopā sanāca viena krona un divdesmit helleru, jo tas nieks bija tikai divpadsmit kronu vērts, bet viņš to atlīdzību iesvieda gredzena īpašniekam ģīmi, īpašnieks viņu iesūdzēja par personas aizskaršanu ar darbiem, un drēbniekam piesprieda samaksāt desmit kronas soda naudas. Vēlāk viņš visur stāstīja, ka ikviens tāds godīgs atradējs pelnījis divdesmit pieci, ka to vajag apdauzīt zili melnu, ka to vajag nopērt publiski, lai cilvēki redz un mācās, kā tādos gadījumos jarīkojas. Manuprāt, mūsu hostiju trauku neviens atpakaļ nenesīs, kaut arī tam otrā pusē ir pulka zīmogs. Ļaudis labprāt negrib' ielaisties ar kroņa mantām. Drīzāk atradējs iemetīs t.o ūdenī, lai neiekultos nepatikšanās. Es vakar traktierī «Pie zelta vainaga» sāku runāties ar kādu laucinieku, viņam jau piecdesmit seši gadi, un viņš gājis uz Jauno Paku, lai iecirkņa komandantūrā noskaidrotu, kāpēc viņam rekvizēti rati. Atceļā, kad viņu jau izsvieduši no komandantūras, viņš apstājies paskatīties uz vezumniekiem, kas nule iebraukuši un novietojušies tirgus laukumā. Kāds jauns puisis, kas vedis armijai konservus, palūdzis viņu pieskatīt uz brītiņu zirgus un vairs nav atgriezies. Kad vezumnieki devušies ceļā, lauciniekam vajadzējis braukt tiem līdzi līdz pašai Ungarijai, bet tur viņš tāpat palūdzis kādu, lai pieskata vezumu, un tikai tā izglābies, citādi viņu būtu aizveduši uz Serbiju. Viņš atgriezies pavisam apdullis un negrib vairs ielaisties nekādās militārās padarīšanās.

Vakarā viņus apciemoja dievbijīgais feldkurats, kas torīt ari bija uzaicināts noturēt dievkalpojumu sapieriem. Viņš bija fanatiķis, kas gribēja katru tuvināt dievam. Būdams ticības mācības skolotājs, viņš bija centies izkopt bērnos reliģiskās jūtas ar pļauku palīdzību, tāpēc laiku pa laikam dažādos laikrakstos par viņu bija publicēti ziņojumi: «Zvērīgs ticības mācības skolotājs», «Skolotājs, kas pļaukā bērnus» utt., taču nekas nespēja satricināt viņa pārliecību, ka katķismu bērni vislabāk apgūst pēc austriešu sistēmas. Viņš mazliet kliboja ar vienu kāju. Tās bija sekas no sastapšanās ar kādu tēvu, kura dēlu viņš bija izpļaukājis par to, ka zēns bija izsacījis zināmas šaubas par svētās trīsvienības esību. Zēns bija saņēmis trīs pļaukas: vienu par dievu tēvu, otru par dievu dēlu, trešo par svēto garu.

Tagad viņš bija ieradies uzvest uz pareizā ceļa savu kolēģi Kacu un ietekmēt viņa dvēseli. Savu misiju viņš iesāka ar šādiem jautājumiem:

—   Kāpēc jūsu istabā nav krucifiksa? Es brīnos par to. Kur jūs skaitāt lūgšanas? Kāpēc jūsu istabas sienas nerotā neviens svēto attēls? Kas jums tur virs gultas?

Kacs iesmējās:

—   Tā ir «Peldētāja Zuzanna», un tā plikā sieviete zem viņas ir man kāda veca paziņa. Pa labi karājas japaņu akvarelis, kas attēlo seksuālo aktu starp geišu un vecu japaņu samuraju. Kaut. kas ļoti oriģināls, vai nav tiesa? Lūgšanu grāmata man glabājas virtuvē. Atnesiet to, Šveik, un atšķiriet trešo lappusi!

Šveiks izgāja ārā, un virtuvē trīs reizes nopaukšķēja vīna pudeļu aizbāžņi.

Dievbijīgo feldkuratu ķēra vai trieka, kad uz galda parādījās trīs pudeles.

—   Tas ir viegls baznīcas vīns, kolēģa kungs, — Kacs sacīja. — Ļoti laba šķirne, rislings. Pēc garšas atgādina Mozeles vīnu.

—   Es nedzeršu, — dievbijīgais feldkurats tiepās, — es esmu ieradies glābt jūsu dvēseli.

—    Jums izkaltis rīkle, kolēģa kungs, — Kacs brīdināja. — Iedzeriet, un es klausīšos. Es esmu ļoti panesīgs cilvēks un varu mierīgi noklausīties ari citu ieskatos.

Dievbijīgais feldkurats mazliet iedzēra un izbolīja acis.

—   Velnišķīgi labs vīns, kolēģa kungs, vai nav tiesa?

—   Es dzirdu, ka jūs lādaties, — fanatiķis skarbi sacīja.

—   Tas ir paradums, — Kacs atbildēja, — dažreiz es sevi pieķeru pat zaimos. Ielejiet, Šveik, feldkurata kungam! Varu jums apgalvot, ka lamājoties mēdzu pieminēt arī dievu to tēvu, dievu to dēlu un dievu to svēto garu. Manuprāt, jūs pie visa tā pieradīsiet, kad būsiet nokalpojis armijā tik ilgi kā es. Tādos lamu vārdos nav nekā nepatīkama, uzspiesta, un mums, garīdzniekiem, tas viss ļoti tuvs: debesis, dievs, krusts, svētais vakarēdiens. Viss skan ļoti skaisti un cieši saistīts ar mūsu profesiju. Dzeriet, kolēģa kungs!

Bijušais skolotājs tīri mechaniski iedzēra malku. Varēja redzēt, ka viņš grib kaut ko sacīt, bet nespēj, jo vēl kārto domas.

—   Galvu augšā, kolēģa kungs, — Kacs turpināja, — nesēdiet tik drūms, it kā jūs pēc piecām minūtēm taisītos pakārt! Esmu dzirdējis, ka jūs reiz piektdien kādā restorānā esot apēdis cūkgaļas kotleti, domādams, ka todien ir ceturtdiena, un pēc tam esot skrējis uz klozetu un bāzis pirkstu rīklē, lai dabūtu kotleti ārā, jo baidījies, ka dievs jūs sodīšot. Man gan nav bail ēst gavēņa laikā gaļu, un no elles es arī nebaidos. Pardon, iedzeriet! Tā, vai nu jūtaties labāk? Varbūt jums ir progresīvi uzskati par elli un jiis ejat līdzi laika garam un reformistiem? Tas ir, jūs atzīstat, ka nabaga grēciniekiem paredzēto sēra katlu vietā tagad ellē atrodas autoklavi, proti, katli ar augstu atmosfēras spiedienu, ka grēciniekus cepina margarīnā, ka iesmus griež ar elektrisku dzinējspēku, ka grēciniekiem dragā kaulus ar šoseju blietējamām mašīnām, kas braukā viņiem pāri miljoniem gadu, ka zobu trīcēšanu rada zobārsti ar īpašām ierīcēm, bet kaucienus uzņem skaņu platēs un tās svīta augšā paradizē, lai uzjautrinātu taisnos. Paradizē darbojas odekolona smidzinātāji un simfoniskie orķestri tik ilgi spēlē Brāmsu, ka visi ilgojas pēc elles un šķīstītavas. Eņģeļiem pie dibeniem ir lidmašīnu propelleri, lai nav spārni jāpiepūlē. Dzeriet, kolēģa kungs! Šveik, ielejiet viņam konjaku, man liekas, viņš nejūtas labi.

Kad dievbijīgais feldkurats atžilba, viņš nočukstēja:

—   Reliģija ir garīgs apsvērums. Kas netic svētās trīsvienības pastāvēšanai … •

—     Šveik, — Kacs viņu pārtrauca, — ielejiet feldkurata kungam vēl vienu konjaku, lai viņš atjēdzas! Pastāstiet viņam kaut ko, Šveik!

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, — Šveiks iesāka,

—     Vlašimā dzīvoja kāds seminārā priekšnieks. Viņa vecā saimniece bija aizlaidusies lapās ar bērnu un naudu, un viņš pieņēma citu kalponi. Savās vecuma dienās šis seminārā priekšnieks bija sācis studēt svēto Augustinu, kurš, kā stāsta, piederot pie svētajiem tēviem, un tur izlasījis, ka ikviens, kas ticot antipodiem, tikšot nolādēts. Viņš nu atsaucis savu kalponi un teicis tai: «Klausieties, jūs man kādreiz stāstījāt, ka jums esot dēls, atslēdznieks — mechaniķis, kas aizbraucis uz Austrāliju. Tad viņš tagad atrodas pie antipodiem, bet svētais Augustins pavēl, lai ikviens tiktu nolādēts, kas tic antipodiem.»

—     «.Jūsu godība,» tas sievišķis atbild, «bet mans dēls taču sūta man no Australijas vēstules un naudu.» — «Tie ir velna māņi,» seminārā priekšnieks brēcis, «pēc svētā Augustina mācības, nekādas Australijas nav; tas ir antikrists, kas jūs kārdina.» Svētdien viņš baznīcā publiski nolādējis kalponi un kliedzis, ka nekādas Australijas pasaulē neesot. Tad taisni no baznīcas viņu aizveduši uz trakonamu. Tur jau dažam labam būtu piemērota vieta. Ursuliniešu klosterī ir pudelīte ar jaunavas Marijas pienu, ar ko viņa barojusi Jēzuliņu, bet bāreņu patversmē pie Benešovas, kad tur atveduši svētīto ūdeni no Lurdas, bāreņiem piemetusies tāda caureja, kāda pasaulē vēl nav redzēta.

Dievbijīgajam feldkuratam viss dejoja acu priekšā, un viņš atžilba tikai pēc jaunas konjaka glāzes, kas viņam sakāpa galvā. Blisinādams acis, viņš uzrunāja Kacu:

—   Vai jūs neticat jaunavas Marijas neaptraipītajai ieņemšanai? Vai jus neticat, ka Jāņa Kristītāja pirksts, kas glabājas pie piaristiem, ir īsts? Vai jūs vispār ticat dievam tam kungam? Un, ja neticat, kāpēc tad esat feldkurats?

—   Kolēģa kungs, — Kacs atbildēja, draudzīgi paplikšķinādams viņam pa muguru, — kamēr valsts atzīst, ka kareivjiem, kas dodas uz karu drošā nāvē, vajadzīga dieva svētība, tikmēr feldkurata amatu pieklājīgi atalgo, un cilvēks, to pildot, nepārpūlas. Man tas patīk labāk nekā noskraidīties pa apmācības laukumiem vai nostaigāties manevros. Agrāk es pildīju priekšniecības pavēles, bet tagad daru, ko gribu. Es aizvietoju kādu, kas nemaz neeksistē, un tēloju dieva lomu. Ja es negribu kādam piedot grēkus, tad nepiedošu arī, kaut viņš lūgtos mani, ceļos mezdamies. Tādu gan laikam būs sasodīti maz.

—   Es mīlu dievu to kungu, •— žagodamies izrunāja dievbijīgais feldkurats, — es viņu ļoti mīlu. Dodiet man mazliet vīna! Es cienu dievu to kungu, — viņš turpināja, — es viņu ļoti cienu un godāju. Neviena es tā necienu kā viņu.

Viņš tā zvēla ar dūri pa galdu, ka pudeles salēcās.

—   Dievs ir kaut kas cēls, kaut kas pārdabisks. Viņš ir augsti teicams visos savos darbos. Viņš ir līdzīgs saulei, tam es ticu un ticēšu. Arī svēto Jozefu es cienu, es cienu visus svētos, atskaitot svēto Serapionu. Viņam ir tik neglīts vārds.

—   Viņam būtu jāiesniedz lūgums, lai piešķir citu vārdu, — Šveiks piezīmēja.

—   Es mīlu svēto Ludmilu un svēto Bernardu, — bijušais ticības mācības skolotājs turpināja, — viņš izglābis daudzus ceļiniekus sv. Gotharda pārejā. Viņam kaklā pakārta pudele konjaka, un viņš meklē tos, kas ieputināti sniegā.

Saruna ievirzījās citās sliedēs. Dievbijīgais feldkurats sāka melst, kas gadījās uz mēles:

—   Es mīlu nevainīgos bērniņus, viņu piemiņas diena ir 28. decembrī. Erodu es ienīstu. Kad vista guļ, tad nevar tikt pie svaigām olām.

Viņš sāka smieties un dziedāt:

Svētais, visuvarenais dievs . ..

Tomēr viņš tūliņ pārtrauca dziesmu un skarbi jautāja Kacam:

—   Vai jūs neticat, ka 15. augustā ir Marijas debesbraukšanas diena?

Dzīres ritēja pilnā gaitā. Galdā parādījās vēl jaunas pudeles, un laiku pa laikam atskanēja Kaca balss:

—   Saki, ka netici dievam tam kungam, citādi neliešu.

Likās, ka atgriezušies pirmo kristiešu vajāšanas laiki. Bijušais ticības mācības skolotājs dziedāja kādu Romas arēnas mocekļu dziesmu un auroja:

—   Es ticu dievam tam kungam un neaizliegšu viņu. Ej ratā ar savu vīnu! Es pats varu aizsūtīt pēc tā.

Beidzot viņu noguldīja gultā. Pirms iemigšanas viņš, pacēlis labo roku zvērestam, sauca:

— Es ticu dievam tam tēvam, dēlam un svētajam garam! Atnesiet man lūgšanu grāmatu!

Šveiks ielika viņam rokā grāmatu, kas atradās uz naktsgaldiņa, un tā dievbijīgais feldkurats aizmiga ar Dž. Bokačo «Dekameronu» rokā.

## XIII ŠVEIKS IET DOT PEDEJO SVAIDĪJUMU

Feldkurats Oto Kacs domīgi sēdēja pie apkārtraksta, kas nule bija atnests no kazarmām. Tas bija kara ministrijas priekšraksts:

«Kara ministrija ar šo atceļ pa kara laiku visus priekšrakstus sakarā ar karavīru pēdējo svaidījumu un izdod armijas garīdznieku zināšanai un pildīšanai šādus noteikumus:

§ 1. Frontē pēdējais svaidījums atcelts.

§ 2. Grūti slimos un ievainotos nav atļauts pārvietot uz aizmuguri pēdējā svaidījuma saņemšanas dēļ. Armijas garīdzniekiem uzlikts par pienākumu par šā noteikuma pārkāpšanu tūliņ ziņot attiecīgām militārām iestādēm.

§ 3. Kara slimnīcās aizmugurē uz kara ārstu atzinuma pamata pēdējo svaidījumu var izdarīt veselām grupām uzreiz, ja tas netraucē augšminēto militāro iestāžu darbu.

§ 4. Ārkārtējos gadījumos kara slimnīcu pārvalde var atļaut atsevišķām personām saņemt pēdējo svaidījumu aizmugurē.

§ 5. Armijas garīdzniekiem uzlikts par pienākumu pcc kara slimnīcu pārvaldes uzaicinājuma dot pēdējo svaidījumu tiem, kurus pārvalde norāda.»

Tad feldkurats izlasīja vēl kādu rakstu, kurā viņam bija pavēlēts rīt ierasties kara slimnīcā Karela laukumā un dot pēdējo svaidījumu kādam grūti ievainotam kareivim.

—   Klausieties, Šveik, — feldkurats iesaucās, — vai tā nav cūcība? It kā visā Prāgā nebūtu neviena cita feldkurata. Kāpēc tur nesūta to dievbijīgo mācītāju, kas nesen pārgulēja pie mums? Man jādod pēdējais svaidījums Karela laukumā. Es jau esmu aizmirsis, kā to dara.

—   Tad nopirksim katķismu, feldkurata kungs, tur tas būs iekšā, — Šveiks aizrādīja. — Katķisms garīgiem ganiem ir tas pats, kas ceļa vadonis svešiniekiem. Emausas klosterī strādāja kāds dārznieka palīgs. Viņš bijanolēmis kļūt par klostera kalpotāju un dabūt mūka drēbes, lai nevajadzētu plēst pašam savējās. Tad viņam bija jānopērk katķisms un jāiemācās, kas vienīgais paglābies no iedzimtā grēka, kā met krustu, ko nozīmē tīra sirdsapziņa un tamlīdzīgas blēņas. Vēlāk viņš pārdeva zem rokas pusi no klostera gurķu ražas, un tad viņu ar kaunu un negodu padzina. Kad es viņu satiku, viņš teica: «Nu, gurķus es būtu varējis pārdot arī bez katķisma.»

Kad Šveiks atnesa nopirkto katķismu, feldkurats, to šķirstīdams, sacīja:

—   Paskat tikai, pēdējo svaidījumu var dot vienīgi garīdznieks un turklāt tikai ar bīskapa svētītu eļļu. Tātad redzat, Šveik, jūs pats nevarat dot sev pēdējo svaidījumu. Nolasiet man, kā dod pēdējo svaidījumu!

Šveiks lasīja:

—    «To izdara tā: garīdznieks ieziež slimnieka piecus maņu orgānus un pie tam skaita lūgšanu: «Caur šo svēto svaidījumu un savu mīlestības pārpilno žēlsirdību lai dievs tas kungs tev piedod visu, ko tu esi nogrēkojies ar redzi, dzirdi, ožu, garšu, runu, tausti un gaitu.»»

—   Es labprāt gribētu zināt, Šveik, — feldkurats sacīja,.

— kā cilvēks var nogrēkoties ar tausti. Vai jūs nevarat man to paskaidrot?

—   Visādi var nogrēkoties, feldkurata kungs, kad viņš, piemēram, grābstās pa svešām kabatām vai atkal ballītēs . . . vai nu nezināms, kā tur nagus palaiž.

—   Un ar gaitu, Šveik?

—   Kad viņš sāk klibot, lai ļaudis par viņu iežēlotos.

—   Un ar ožu?

—   Kad viņš novēršas no kādas smakas.

—   Un ar garšu, Šveik?

—   Kad viņam pēc kaut kā slienas tek.

—   Un ar runu?

—   Tas savienots ar dzirdi, feldkurata kungs, kad viens daudz pļāpā un otrs viņā klausās.

Pēc šiem filozofiskajiem apsvērumiem feldkurats apklusa un pēc brītiņa teica:

—   Tātad mums vajadzīga biskapa svētīta eļļa. Te jums būs desmit kronas, nopērciet vienu pudelīti! Armijas intendanturā droši vien tādas eļļas nav.

Tā nu Šveiks devās meklēt biskapa svētīto eļļu. Tāds uzdevums ir vēl grūtāks nekā dzīvības ūdens sameklēšana Boženas Ņemcovas 1 pasakās.

Viņš iegāja vairākos drogu preču veikalos, bet, līdzko pateica: «Lūdzu pudelīti biskapa. svētītās eļļas,» — tā daži sāka smieties, daži šausmās paslēpās aiz letes. Šveiks visur rādīja ļoti nopietnu seju.

Tad viņš nolēma izmēģināt laimi aptiekās. Pirmajā aptiekars lika laborantam izmest Šveiku ārā. Otrajā gribēja izsaukt ātro palīdzību, bet trešajā provizors viņam ieteica iegriezties Garajā ielā, Polaka firmā, tur droši vien būšot vajadzīgā prece.

Polaka firma Garajā ielā patiešām bija rosīga firma. Tā nelaida ārā neviena pircēja, neapmierinājusi viņa vēlēšanos. Ja pircējs vēlējās Kopajas balzamu2 , viņam ielēja terpentīnu, un labi vien bija.

Kad Šveiks prasīja par desmit kronām biskapa svētīto eļļu, šefs sacīja komijam:

—   Tauchena kungs, ielejiet viņam desmit dekagramu kaņepju eļļas Nr. 3!

1   Božena Ņemcova (1820.—1R62.) — ievērojama čechu rakstniece; bez stāstiem izdevusi vēl čechu un slovaku pasaku krājumus.

2   Dziedniecisku eļļu sakopojums.

Komijs, ietīdams pudelīti papīrā, teica Šveikam kā īsts veikalnieks:

— Vislabākās kvalitates prece! Ja jums vajadzīga laka, otas vai pernica, griezieties, lūdzami, pie mums! Mēs jūs solidi apkalposim.

Tikmēr feldkurats ar katķismu rokā atkārtoja to, kas viņam kādreiz seminārā nebija iespiedies atmiņā. Viņam ļoti patika daži neparasti gudri izteicieni, par kuriem viņš smējās no visas sirds:

«Vārds «pēdējais svaidījums» cēlies no tā, ka šis svaidījums parasti ir pēdējais no visiem svētiem svaidījumiem, ko baznīca dod cilvēkam.»

Vai arī: «Pēdējo svaidījumu var saņemt ikviens katoļticīgs kristietis, kas grūti sasirdzis un jau sasniedzis apzinīgu vecumu.»

«Sirdzējam jāsaņem pēdējais svaidījums, ja iespējams, pilnīgā samaņas stāvoklī.»

Tad ieradās raitnieks un atnesa rakstu, kurā feldkuratam tika aizrādīts, ka rīt pie pēdējā svaidījuma slimnīcā būšot klāt «Dižciltīgo dāmu savienība kareivju audzināšanai ticības garā».

Šī savienība sastāvēja no histēriskām vecām sievietēm, kuras slimnīcās izdalīja kareivjiem svēto attēlus un stāstiņus par kādu katoļticīgu karavīru, kas iet nāvē kunga un ķeizara labā. Stāstiņos bija krāsaina bildīte, kas attēloja kaujas lauku. Visur vāļājās cilvēku un zirgu ķermeņi, apgāzti municijas vezumi un lielgabali stāvus uzslietām lafetēm. Pie apvāršņa dega sādža un sprāga šrapneļi, bet priekšplānā gulēja kareivis ar norautu kāju; pār viņu noliecies eņģelis sniedza viņam vainagu ar uzrakstu uz lentes: «Jau šodien tu būsi ar mani paradizē.» Un mirējs svētlaimīgi smaidīja, it kā viņam būtu pasniegts saldējums.

Oto Kacs, izlasījis rakstu, nospļāvās un nodomāja: «Tad nu gan rīt būs dieniņa!»

Viņš pazina šīs «padauzas», kā viņš sauca «Savienības» dāmas, kopš tā laika, kad pirms vairākiem gadiem bija turējis dievkalpojumus armijai sv. Ignacija baznīcā. Toreiz viņš vēl ziedoja svētrunām daudz laika, un «Savienība» mēdza sēdēt tūliņ aiz pulkveža. Reiz viņam bija piesējušās divas izģindušas jumpravas melnās drēbēs, ar rožukroņiem rokās un divas stundas tērgājušas par kareivju audzināšanu ticības garā, līdz

viņš galīgi noskaities bija pateicis: «Piedodiet, manas dāmas, mani gaida kapteinis uz kāršu partiju.»

—   Eļļa mums jau ir, — svinīgi paziņoja Šveiks, atgriezies no Polaka firmas. —• Kaņepju eļļa Nr. 3, vislabākās kvalitates, ar to varam iesvaidīt veselu bataljonu. Tā ir solida firma, tā pārdod arī pernicu, laku un otas. Mums vēl vajadzīgs vienīgi zvaniņš.

—   Kāpēc zvaniņš, Šveik?

—   Mums braucot jāzvana, lai ļaudis mūsu priekšā ņemtu cepures nost, kad mēs braucam ar dievu to kungu un kaņepju eļļu Nr. 3, feldkurata kungs. Tā to dara, un daudzi jau iespundēti tāpēc, ka nav likušies ne zinis un nav ņēmuši cepures nost. Reiz Zižkovā kāds mācītājs piekāva aklu ubagu, jo tas šai gadījumā nebija noņēmis cepuri. Šo ubagu ieslodzīja, jo tiesā pierādīja, ka kurlmēms viņš nav, tikai akls, tātad zvanām dzirdējis un ar savu izturēšanos kūdījis ļaudis uz nemieriem, kaut gan tas bija noticis naktī. Tas ir tāpat kā Kristus augšāmcelšanās svētkos. Citādi neviens uz mums pat nepaskatīsies, bet tā ikviens noņems cepuri. Tātad, feldkurata kungs, ja jums nav iebildumu, es tūliņ iešu pēc zvaniņa.

Saņēmis atļauju, Šveiks pēc pusstundas atnesa zvaniņu.

—   Tas ir no «Krustiņu» iebraucamās vietas vārtiem, — viņš sacīja, — un tas man maksāja piecas minūtes baiļu, un kur vēl tā ilgā gaidīšana, jo pastāvīgi gāja garām ļaudis.

—   Es iešu uz kafejnīcu, Šveik, ia kāds atnāk, lai pagaida.

Apmēram pēc stundas ieradās vecāks sirms kungs ar staltu

stāju un stingru skatienu.

Visa viņa āriene dvesa apņēmību un niknumu. Viņš meta visapkārt tādus skatienus, it kā liktenis būtu viņu sūtījis iznīcināt mūsu nabaga planētu un izdzēst tās pēdas pasaules izplatījumā.

Viņa valoda bija skarba, dzestra un stingra:

—   Mājās? Aizgājis uz kafejnīcu? Man jāpagaida? Labi, kaut vai līdz rītam. Kafejnīcām viņam nauda ir, bet parādus ko maksāt nav. Mācītājs, tpi, tu nelabais!

Viņš nospļāvās virtuvē uz grīdas.

—   Kungs, nespļaujiet te! — Šveiks aizrādīja, ar interesi vērodams svešo.

—   Es nospļaušos vēlreiz, skatieties, tā, — svešais stūrgalvīgi noteica, otrreiz nospļaudamies uz grīdas. — Kā viņam nav kauna! Armijas garīdznieks! Fi!

—   Ja esat kulturāls cilvēks, — Šveiks sacīja, — tad atmetiet paradumu spļaudīties svešos dzīvokļos. Jeb vai jūs domājat, ka pasaules kara laikā viss atļauts? Jums jāuzvedas kārtīgi, nevis kā mežonim. Jums jāizturas smalki, jārunā pieklājīgi, nevis jāizgāžas kā vecai sētai, jūs stulbais civilisti

Bargais kungs pietrūkās kājās, sāka aiz uztraukuma drebēt un kliedza:

—   Ko jūs atļaujaties? Ja es neesmu pieklājīgs cilvēks, kas tad es esmu, sakiet. ..

—    Jūs esat cūka, — Šveiks pārtrauca, skatīdamies viņam tieši acīs. — Jūs spļaujat uz grīdas, it kā atrastos tramvajā, vilcienā vai kādā citā publiskā vietā. Esmu vienmēr brīnījies, kāpēc tur izkārtas zīmītes, ka aizliegts spļaut uz grīdas, bet nu redzu, ka tas jūsu dēļ. Jūs laikam visur ļoti labi pazīst.

Stingrais kungs pietvīka un sāka bērt veselu virkni lamu vārdu, kas bija adresēti Šveikam un feldkuratam.

—   Vai esat beidzis savu runu? — Šveiks mierīgi vaicāja, kad bija izskanējis pēdējais: «Abi plukatas; kāds kungs, tāds kalps.» — Varbūt gribat vēl ko piebilst, pirms nolidojat lejā pa kāpnēm?

Tā kā stingrais kungs bija tā izsmēlis savu krājumu, ka viņam neviens vērtīgs lamu vārds vairs neienāca prātā un viņš apklusa, tad Šveiks uzskatīja to par zīmi, ka papildinājumu velti gaidīt. Viņš atvēra durvis, nostatīja stingro kungu ar seju pret kāpņu laukumu un deva viņam tādu spērienu, no kā nebūtu jākaunas pat vislabākās starptautiskās futbola meistarkomandas labākajam spēlētājam.

Un Šveiks nosauca pakaļ stingrajam kungam:

—   Nākamreiz, kad ejat ciemos pie pieklājīgiem cilvēkiem, tad uzvedieties pieklājīgi!

Stingrais kungs ilgi staigāja gar logiem un gaidīja feldkuratu.

Šveiks atvēra logu un vēroja staigātāju.

Beidzot ciemiņš sagaidīja feldkuratu, kas ieveda viņu istabā un nosēdināja sev pretī uz krēsla.

Šveiks klusēdams atnesa spļaujamo trauku un nolika ciemiņam priekšā.

—   Ko jūs darāt, Šveik?

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka ar šo kungu man jau bija maza saskriešanās sakarā ar spļaušanu uz grīdas.

—   Atstājiet mūs vienus, Šveik, mums šis tas jāpārrunā.

Šveiks salutēja:

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka atstāju jūs vienus.

Viņš iegāja virtuvē, bet istabā tikmēr noritēja interesanta

Baruna.

—   Jūs esat ieradies pēc naudas par vekseli, ja nemaldos? — feldkurats uzrunāja savu ciemiņu.

—   Jā gan, un es ceru…

Feldkurats nopūtās.

—   Cilvēks bieži nokļūst tādā situācijā, ka viņam paliek pāri tikai cerība. Cik jauks ir šis vārdiņš «cerība» tai trejlapiņā, kas paceļ cilvēku pāri dzīves likstām: «ticība, cerība, mīlestība» …

—   Es ceru, feldkurata kungs, ka tā suma . . .

—   Protams, cienītais kungs, — feldkurats pārtrauca, — es vēlreiz atkārtoju, ka vārds «cerība» stiprina cilvēku cīņā ar dzīves grūtībām. Nezaudējiet cerību arī jūs! Cik brīnišķīgi būt cilvēkam ar noteiktiem ideāliem, būt nevainīgai, skaidrai būtnei, kas aizdod naudu pret vekseļiem un cer, ka to laikā atmaksās! Cerēt, nemitīgi cerēt, ka es jums atdošu tūkstoš divi simti kronu, kaut man kabatā nav pat simt kronu .. .

—   Tātad jūs . . . — ciemiņš sastostījās.

—   Jā, tātad es … — feldkurats atbildēja.

Svešā kunga seja atkal kļuva nikna un ļauna.

—   Kungs, tā ir krāpšana! — viņš pieceldamies iesaucās.

—   Apmierinieties, cienītais kungs . . .

—   Tā ir krāpšana! —■ ciemiņš tiepīgi atkārtoja. — Jūs esat nelietīgi izmantojis manu uzticību.

—   Kungs, — feldkurats sacīja, — gaisa pārmaiņa jums noteikti nāks par labu. Te ir pārāk spiedīgs gaiss.

—   Šveik! — viņš sauca. — Šis kungs vēlas izkļūt svaigā gaisā.

—   Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, ka es jau reiz izsviedu šo kungu laukā.

—   Atkārtot! — skanēja pavēle, ko izpildīja ātri, strauji un enerģiski.

—   Tas ir labi, feldkurata kungs, — sacīja Šveiks, ienācis no kāpņu laukuma, — ka mēs tikām ar viņu galā, iekāms viņš paguva sacelt traci. Malešicēs bija kāds krodzinieks, svēto rakstu pratējs, kam visos gadījumos bija bībeles citāti pie rokas, un, kad viņš kādu apstrādāja ar pātagu, tad pastāvīgi daudzināja: «Kas rīkstes taupa, tas nemīl savu dēlu, bet, kas viņu mīl, tas per to jau laikus. Es tevi mācīšu kauties manā krogā!»

—    Redziet nu, Šveik, kas piemeklē tos, kuri negodā mācītājus, — feldkurats pasmīnēja. — Sv. Jānis Zeltamute sacījis: «Kas godā mācītāju, tas godā Kristu; kas dara pāri mācītājam, tas dara pāri Kristum, kura pārstāvis ir mācītājs.» Rītdienai mums jāsagatavojas pamatīgi. Izcepiet olu kulteni ar cūkgaļu, uzsildiet bordo punšu, un tad gremdēsimies pārdomās, jo, kā sacīts vakara lūgšanā: «Lai dieva žēlastība atvaira no šā nama visas ienaidnieka viltības!»

Pasaulē ir sastopami neatlaidīgi cilvēki, un pie tiem piederēja arī tas vīrs, kas jau divas reizes bija izsviests no feldkurata dzīvokļa. Tieši tad, kad vakariņas bija gatavas, kāds piezvanīja. Šveiks gāja atvērt durvis un, pēc brītiņa ienācis, teica:

—    Viņš ir atkal klāt, feldkurata kungs. Es viņu ieslodzīju vannas istabā, lai mēs varētu mierīgi paēst vakariņas.

—    Tas nav labi darīts, Šveik, — feldkurats izsaucās. — Ciemiņš mājās — dievs mājās. Senos laikos ļaudis aicināja dzīrēs ākstus, lai uzjautrinātos. Vediet viņu iekšā, lai viņš mums pakavē laiku!

Pēc mirkļa Šveiks atgriezās ar neatlaidīgo vīru, kas drūmi raudzījās feldkuratā.

—    Sēdieties! — feldkurats viņu laipni uzaicināja. — Mēs patlaban beidzam ēst vakariņas. Mēs ēdām omārus un lasi un tagad ķersimies pie olu kulteņa ar cūkgaļu. Mēs varam uzdzīvot, ja ir ļaudis, kas mums aizdod naudu.

—    Ceru, ka man nevajadzēs klausīties jokos, — drūmais vīrs sacīja. — Šodien es te esmu jau trešo reizi. Ceru, ka nu viss noskaidrosies.

—    Padevīgi ziņoju, feldkurata kungs, — Šveiks piebilda, — ka tā ir īsta hidra, kā tas Boušeks no Libniem, ko astoņpadsmit reizes izsvieda no «Eksnera», bet viņš kā līda, tā līda atpakaļ, — esot aizmirsis savu pīpi. Viņš līda iekšā gan pa logu, gan pa durvīm, gan šmauca cauri virtuvei, gan kāpa pāri sētai, gan ielavījās caur pagrabu pie bufetes un droši vien būtu nolaidies lejā pa skursteni, ja ugunsdzēsēji nebūtu viņu laikus nocēluši no jumta. Viņš bija tik neatlaidīgs, ka no viņa būtu varējis iznākt kāds ministrs vai deputāts. Nu, tad viņam arī sadeva, kā pienākas.

Neatlaidīgais vīrs, neklausīdamies, ko citi runā, stūrgalvīgi atkārtoja:

—   Es gribu skaidrību un vēlos, lai mani uzklausa.

—   Runājiet, cienītais kungs, tas jums atļauts, — feldkurats sacīja. — Runājiet, cik ilgi gribat, mēs tikmēr turpināsim mielastu. Ceru, ka tas jums netraucēs runāšanu. Šveik, nesiet kulteni iekšā!

—   Kā jums zināms, — neatlaidīgais vīrs iesāka, — tagad visur plosās karš. Naudu es jums aizdevu pirms kara un, ja kara nebūtu, tad nemaz tā neuzstātu, lai atmaksājat man to. Taču man ir bēdīgi piedzīvojumi.

Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un turpināja:

—   Man viss pierakstīts. Virsleitnants Janata bija man parādā 700 kronu un tomēr iedrošinājās krist kaujā pie Dri11as. Leitnants Prašeks krita gūstā krievu frontē un palika man parādā 2000 kronu. Kapteinis Vichterle, kas man parādā tādu pašu sumu, pieļāva, ka viņu nošauj paša kareivji pie Rava Ruskas. Virsleitnants Mašeks krīt gūstā Serbijā, palikdams man parādā 1500 kronu. Tādu man te pierakstīts daudz. Viņi krīt Karpatos, nesamaksājuši par vekseli, nokļūst gūstā, noslīkst Serbijā, nomirst Ungarijas slimnīcā. Tagad jums saprotamas manas bažas, ka šis karš var mani izputināt, ja nebūšu enerģisks un nepielūdzams. Jūs varat iebilst, ka jums nedraud tādas briesmas. Paskatieties vien!

Viņš pabāza savu piezīmju grāmatiņu feldkuratam zem deguna:

—   Redzat: feldkurats Matiašs pirms nedēļas miris Brno lipīgo slimību hospitālī. Jāplēš vai mati no galvas nost! Viņš nesamaksā man 1800 kronu un iet koleras barakā dot pēdējo svaidījumu cilvēkam, gar kuru viņam nav nekādas daļas.

—   Tas bija viņa pienākums, mīļais draugs, — feldkurats aizrādīja, — es arī rīt eju dot pēdējo svaidījumu.

—   Un arī koleras barakā, — Šveiks piemetināja. — Varat nākt līdz, lai redzētu, ko nozīmē pašuzupurēšanās.

—   Feldkurata kungs, —■ neatlaidīgais vīrs turpināja, *— ticiet man, ka es atrodos izmisuma pilnā stāvoklī. Vai tāpēc karo, lai izdeldētu no pasaules visus manus parādniekus?

—   Kad jūs iesauks karā un jūs nokļūsiet frontē, — Šveiks atkal iejaucās, — tad mēs ar feldkurata kungu noturēsim dievkalpojumu, lai debesu tēvs liek pirmajai granatai krist uz jums.

—    Kungs, šis jautājums ir nopietns, — hidra pievērsās feldkuratam, — un es prasu, lai jūsu kalpotājs nejaucas mūsu darīšanās un ļauj mums tās nobeigt.

—    Atļaujiet, feldkurata kungs, — Šveiks atsaucās, — dodiet man tiešām pavēli nejaukties jūsu darīšanās, citādi es arī turpmāk aizstāvēšu jūsu intereses, kā tas krietnam kareivim pienākas un piederas. Šim kungam pilnīga taisnība, ja viņš grib aiziet no šejienes bez manas palīdzības. Man jau arī nepatīk trači, es esmu labi audzināts cilvēks.

—    Šveik, man tas sāk jau apnikt, — feldkurats sacīja, likdamies neievērojam ciemiņa klātbūtni. — Es domāju, ka šis cilvēks pakavēs mums laiku, pastāstīs kādas anekdotes, bet viņš prasa, lai es pavēlot jums neiejaukties šais darīšanās, kaut gan jums jau divas reizes bijušas ar viņu darīšanas. Tik svarīgas reliģiskas ceremonijas priekšvakarā, kad man visas domas jāpievērš dievam, viņš uzmācas man ar muļķīgām runām par nožēlojamām 1200 kronām, novērš mani no manas sirdsapziņas pārbaudes, no dieva un grib piespiest mani vēlreiz pasacīt viņam, ka tagad viņš no manis nekā nedabūs. Es negribu vairs runāt ar viņu, lai neapgānītu šo svēto vakaru. Pasakiet viņam, Šveik: «Feldkurata kungs jums nedos nekā.»

Šveiks izpildīja pavēli, iebrēkdams šos vārdus ciemiņam ausī.

Neatlaidīgais ciemiņš tomēr palika sēžam.

—    Šveik, — feldkurats uzaicināja, — pajautājiet viņam, cik ilgi viņš vēl domā te kvernēt!

—    Es nekustēšos ne no vietas, kamēr man nebūs samaksāts, — hidra stūrgalvīgi paziņoja.

Feldkurats piecēlās, piegāja pie loga un sacīja:

—    Tādā gadījumā nododu viņu jūsu rīcībā, Šveik. Dariet ar viņu, ko gribat!

—    Iesim, kungs! — sacīja Šveiks, sagrābdams nelūgto ciemiņu aiz pleca. — Visas labas lietas ir trīs.

Un viņš atkārtoja savu paņēmienu ātri un eleganti, kamēr feldkurats bungoja pa rūti sēru maršu.

Šim pārdomām veltītajam vakaram bija vairākas fāzes. Feldkurats tuvojās dievam tādā svētbijībā un degsmē, ka vēl pulksten divpadsmitos naktī no viņa dzīvokļa skanēja dziesma:

Kad laiks bija pienācis projām mums iet, Tad meičiņas nebeidza asaras liet. ..

Viņam līdzi dziedāja arī krietnais kareivis Šveiks.

Kara slimnīcā pēc pēdējā svaidījuma ilgojās divi: vecs majors un bankas prokūrists, rezerves virsnieks. Abi bija Karpatos dabūjuši lodi vēderā un gulēja blakus. Rezerves virsnieks uzskatīja par savu pienākumu saņemt pēdējo svaidījumu, tāpēc ka viņa priekšnieks pēc tā alka. Rīkoties citādi, pēc viņa domām, būtu subordinacijas pārkāpums. Dievbijīgais majors pieprasīja pēdējo svaidījumu ar gudru ziņu, cerēdams, ka lūgšana izdziedinās viņu. Tomēr naktī pirms pēdējā svaidījuma abi nomira, un, kad no rīta ieradās feldkurats ar Šveiku, abi jau gulēja zem līķu palagiem ar gluži melnām sejām kā visi, kas mirst nosmakdami.

—   Mēs tik svinīgi braucām, feldkurata kungs, un nu mums visu sabojāja, — sūrojās Šveiks, kad kancelejā viņiem pateica, ka abiem mirējiem nekas vairs nav vajadzīgs.

Viņi patiešām bija ieradušies visai svinīgi. Viņi brauca ormanī, Šveiks šķindināja zvaniņu, bet feldkurats turēja rokā salvetē ievīstītu pudelīti ar eļļu un nopietnu seju svētīja ar pudelīti garāmgājējus, kas noņēma cepures. Tiesa, tādu nebija daudz, lai gan Šveiks centās sacelt ar savu zvaniņu iespējami lielāku troksni. Bērnu nevainībā ratiem skrēja pakaļ vairāki puišeļi, un, kad vienam izdevās pieķerties pie ratiem, pārējie vienā balsī brēca:

—   Uzsēdās, uzsēdās!

Un Šveiks zvanīja, bet ormanis zvetēja ar pātagu pa ratu pakaļu. Vodičkas ielā kāda sētniece, Marijas kongregacijas locekle, rikšiem metās pakaļ ratiem, lai saņemtu svētību, tad pārmeta krustu un nospļāvās:

—   Brauc ar dievu to kungu kā nelabā apsēsti! Tā jau cilvēks var dabūt delamo!

Un aizelsusies viņa steberēja atpakaļ.

Visvairāk zvaniņa šķindas ietekmēja ormaņa ķēvi, kurai šīs skaņas laikam bija saistītas ar kādām pagātnes atmiņām, jo viņa vienā laidā skatījās atpakaļ un lāgu lāgiem mēģināja uz ielas bruģa dejot.

Tas arī bija tas lielais svinīgums, par ko runāja Šveiks.

Feldkurats aizgāja uz kanceleju nokārtot pēdējā svaidījuma finansialo pusi un iesniedza hospitaļa darbvedim rēķinu, ka kara resors esot feldkuratam parādā ap simt piecdesmit kronu par svētīto eļļu un braucienu. Tad sekoja ķilda starp hospitaļa priekšnieku un feldkuratu, kurš vairākkārt zvēla ar dūri pa galdu un sauca:

—• Nedomājiet, kapteiņa kungs, ka pēdējo svaidījumu dod par velti. Kad dragunu virsnieku sūta uz zirgu audzētavu pēc zirgiem, tad viņam arī maksā komandējuma naudu. Man patiešām žēl, ka tie abi mirēji nesagaidīja pēdējo svaidījumu. Tas maksātu par piecdesmit kronām vairāk.

Tikmēr Šveiks ar svētītās eļļas pudelīti sēdēja apakšā, sardzes istabā. Pudelīte modināja kareivjos neliekuļotu interesi.

Kāds ieminējās, ka ar šo eļļu varētu ļoti labi tīrīt šautenes un durkļus.

Kāds jauns kareivītis no Čechu Moravijas augstienes, kurš vēl ticēja dievam tam kungam, lūdza nerunāt tā par šādiem priekšmetiem un nediskutēt par svēto sakramentu, jo mums, sak, vajag cerēt un paļauties kā kristīgajiem.

Vecs rezervists paskatījās uz šo pienapuiku un nosmīnēja:

—   Jauka cerība, ka šrapnelis noraus galvu! Mūs tikai vazā aiz deguna. Nesen pie mums ieradās kāds klerikaļu deputāts un stāstīja par dieva valstību zemes virsū, par to, ka dievs tas kungs negribot karu un vēloties, lai visi dzīvotu mierā un saticībā kā brāļi. Bet ko nu tas ēzelis muld, kad izcēlies karš? Nu visās baznīcās aizlūdz par mūsu ieroču uzvaru un runā par dievu to kungu kā par kādu ģenerālštābā priekšnieku, kas šo karu vada un diriģē. Tik daudzi jau apbedīti no šā kara hospitaļa vien, un noņemtās rokas un kājas ved projām vezumiem!

—   Un kareivjus apbedī plikus, — iejaucās kāds cits kareivis, — bet viņu drēbes uzvelk dzīvajiem, un tā tas turpinās.

—   Kamēr mēs uzvarēsim, — piezīmēja Šveiks.

—   Tāds pīpes kāts grib ko uzvarēt! — atsaucās kapralis kaktā. — Uz fronti jūs vajadzētu aiztriekt, uz ierakumiem, un tad triekt durkļu cīņā pāri dzeloņstiepļu aizžogiem un vilku bedrēm, pretī mīnmetējiem. Vāļāties aizmugurē — to prot katrs, bet krist frontē nevienam nav patikas.

—   Es gan domāju, ka tas ir varen jauki, kad durklis izurbjas cauri, — Šveiks prātoja, — un nav nemaz slikti dabūt lodi vēderā, bet vēl jaukāk, kad cilvēku saplosa granata un viņš redz, ka viņa kājas ar vēderu atrodas labu gabalu tālāk no viņa. Tas ir tik ērmīgi, ka viņš aiz pārsteiguma nomirst, pirms viņam kāds pagūst ko izskaidrot.

Jauniņais kareivis nopūtās no visas sirds. Viņam bija žēl savas jaunās dzīvības. Kāpēc viņš piedzimis tik muļķīgā gadsimtā? Lai viņu nobeigtu kā govi kautuvē? Kam tas viss vajadzīgs?

Kāds kareivis, skolotājs pēc profesijas, ierunājās, it kā lasīdams viņa domas:

—    Daži zinātnieki izskaidro karu ar saules plankumiem. Līdzko uz saules parādās kāds plankums, tā tūliņ notiek kaut kas briesmīgs. Kartagas iekarošana …

—    Paturiet pats savas gudrības, — kapralis viņu pārtrauca, — un ejiet slaucīt istabu, šodien jūsu kārta. Kāda mums daļa gar visādiem muļķīgiem plankumiem uz saules! Lai to būtu kaut vai divdesmit, mums par to nekas makā nekritīs.

—    Nē, saules plankumiem patiešām liela nozīme, — iejaucās Šveiks. — Reiz parādījās tāds plankums, un to pašu dienu mani piekāva Nuslē «Pie Banzeta». Kopš tā laika es vienmēr, līdzko grasos kur iet, skatos avīzē, vai nav atkal parādījies kāds plankums. Un, ja tas parādās, tad «ardievu, eņģelīt», es sēžu mājās un tā pārlaižu to laiku. Kad Monpelē vulkāns iznīcināja visu Martinikas salu, kāds profesors rakstīja avīzē «Narodni Politika», ka viņš jau. sen vērsis lasītāju uzmanību uz lielo plankumu saulē. Bet «Narodni Politika» nebija laikā nogādāta uz šo salu, un tāpēc tur visus uzspēra gaisā.

Tikmēr feldkurats augšā, kancelejā, bija sastapies ar kādu dāmu no «Dižciltīgo dāmu savienības kareivju audzināšanai ticības garā» — vecu, riebīgu grezeli, kas jau kopš agra rīta apstaigāja slimnīcu, izdalīdama svēto attēlus, ko ievainotie un sirgstošie kareivji svieda spļaujamtraukos. Viņa kaitināja visus ar savu muļķīgo gvelšanu, aicinādama no sirds nožēlot grēkus un laboties, lai mīļais dieviņš pēc nāves dotu visiem mūžīgo dzīvošanu.

Viņa bija gluži bāla, kad pienāca pie feldkurata.

—    Šim. karam vajadzētu padarīt cilvēkus cildenākus, bet viņi pārvēršas par zvēriem.

Apakšā slimnieki rādījuši viņai mēli un saukājuši par riebīgu mātīti un debess kazu.

—    Das ist wirklich schrecklich, Herr Feldkurat, das Volk ist verdorben. [41]

Un dāma sāka klāstīt, kā viņa iedomājoties kareivja audzināšanu ticības garā. Tikai tad kareivis spējot varonīgi cīnīties par savu kungu un ķeizaru, kad viņš ticot dievam un esot ticības gara pilns, tikai tad viņš nebīstoties no nāves, jo zinot, ka viņu gaida paradizē.

Muldoņa sarunāja vēl daudz tādu aplamību, acīm redzot nolēmusi nelaist feldkuratu vaļā, taču viņš atvadījās pavisam negalanti.

—    Brauksim mājās, Šveik! — viņš uzsauca, ieskatījies sardzes istabā.

Atceļā viņi brauca bez jebkāda svinīguma.

—   Nākamreiz lai brauc dot pēdējo svaidījumu, kas grib, — feldkurats noteica. — Cilvēkam naudas dēļ jākaulējas par katru dvēseli, ko viņš grib glābt. Tiem pamesliem grāmatvedība vien prātā.

Ieraudzījis Šveikam rokā pudelīti ar «svētīto» eļļu, viņš sarauca pieri:

—   Prātīgāk būs, Šveik, ja jūs ar šo eļļu ieziedīsiet man un sev zābakus.

—   Es pamēģināšu ieziest arī durvju atslēgu, — sacīja Šveiks, — jo tā neganti skrapst, kad jūs nakti nākat mājā.

Tā beidzās pēdējais svaidījums, kas nemaz nepaguva sākties.

## XIV ŠVEIKS KALPO VIRSLEITNANTAM LUKAŠAM

1.

Šveika laimei nebija ilgs mūžs. Nežēlīgais liktenis sarāva draudzības saites starp viņu un feldkuratu. Ja feldkurats līdz šim likās simpātiskā persona, tad tas, ko viņš tagad izdarīja, norāva viņam masku.

Feldkurats pārdeva Šveiku virsleitnantam Lukašam vai, pareizāk sakot, paspēlēja viņu uz kārtīm. Tā agrāk Krievijā rīkojās ar dzimtcilvēkiem. Tas notika gluži nejauši. Pie virsleitnanta Lukaša bija salasījusies jautra sabiedrība un spēlēja «divdesmit vienu».

Feldkurats paspēlēja visu un beidzot vaicāja:

—    Cik jūs man aizdotu pret manu kalpotāju? Drausmīgs muļķis, bet interesants tips, kaut kas non plus ultra[42] . Tāds kalpotājs jums savu mūžu nav bijis.

—   Es tev aizdošu simt kronas, — virsleitnants Lukašs piedāvāja. — Ja līdz parītam tās neatdosi, tad sūti šurp savu retumu. Mans kalpotājs ir riebīgs subjekts — vaid vienā laidā, raksta vēstules uz mājām un zog, kur pieticis. Arī piekaušana nelīdz. Katrreiz, kā viņu ieraugu, tā dodu pa ausi, bet tas viņam bijis nebijis. Izsitu viņam pāris priekšzobu, bet tas tēviņš nav labojams.

—   Tātad norunāts, — feldkurats vieglprātīgi iesaucās.

—   Parīt vai nu nauda, vai Šveiks.

Viņš paspēlēja arī aizņemtās simt kronas un bēdīgs devās mājup. Viņš bija pilnīgi pārliecināts un nemaz par to nešaubījās, ka nekādas simt kronas līdz parītam nesadabūs un ka īstenībā ir riebīgā un nožēlojamā kārtā pārdevis Šveiku.

«Man vajadzēja prasīt divi simti kronu,» viņš pats sev pārmeta, bet, iekāpis tramvajā, kam pēc brīža vajadzēja nogādāt viņu mājās, sajuta sirdsapziņas pārmetumus un sentimentalitātes uzplūdus.

«Tā bija neglīta rīcība,» viņš domāja, zvanīdams pie sava dzīvokļa durvīm. «Kā nu lai skatos viņa muļķīgajās, labsirdīgajās acīs?»

—    Mīļais Šveik, — viņš sacīja, ienācis iekšā, •— šodien notika kaut kas neparasts. Man ellīgi nelaimējās kāršu spēlē. Es spēlēju «va-banque», man bija rokā dūzis, un es piepirku desmitnieku, bet bankas turētājam bija rokā tikai ka] ps, un tomēr viņš piepirka līdz divdesmit vienam. Es vairākkārt liku uz dūzi vai desmitnieku, bet bankas turētājam katrreiz izrādījās tikpat daudz. Paspēlēju visu . . .

Viņš mirkli klusēja.

—   Un beidzot es paspēlēju jūs. Aizņēmos pret jums simt kronu, un, ja tās parīt neatdošu, tad jūs vairs nepiederēsiet man, bet virsleitnantam Lukašam. Man patiešām žēl. ..

—   Simt kronu man vēl ir pie rokas, — Šveiks sacīja,

—   tās es jums varu aizdot.

—   Dodiet tās šurp, — feldkurats atplauka, — es tūliņ aiznesīšu Lukašam. Man, nudien, negribētos no jums šķirties.

Lukašs bija ļoti pārsteigts, kad ieraudzīja feldkuratu.

—   Atnācu samaksāt parādu, — feldkurats sacīja kā uzvarētājs. — Dodiet man arī kārti.

—   Turu, — viņš teica, kad pienāca viņa kārta. — Tikai par acīti esmu pārpircies, — viņš piemetināja.

—   Turu vēl, — viņš paziņoja otrajā gājienā. — Piepērku.

—   Divdesmit ņem, — sacīja bankas turētājs.

—   Un man ir veselas deviņpadsmit, — feldkurats klusi noteica, ielikdams bankā pēdējās četrdesmit kronas no tām, ko viņam bija aizdevis Šveiks, lai atpirktos no jaunās dzimtkalpības.

Iedams mājup, feldkurats nāca pie pārliecības, ka visam beigas, ka Šveiku nekas vairs nevar glābt un ka viņam pats liktenis nolēmis kļūt par virsleitnanta Lukaša kalpotāju.

Un, kad Šveiks atvēra durvis, feldkurats viņam sacīja:

—   Viss veltīgi, Šveik. No sava likteņa neviens nevar izbēgt. Es paspēlēju ir jūs, ir jūsu simt kronas. Darīju visu, kas bija manos spēkos, bet liktenis ir stiprāks par mani. Tas iegrūdis jūs virsleitnanta Lukaša nagos. Pienācis laiks, kad mums jāšķiras.

—    Vai jums paņēma banku, — Šveiks mierīgi apvaicājās, — jeb vai nelaime piemeklēja jūs pontējot? Traki slikti, kad nenāk labas kārtis, bet vēl trakāk ir, ja nāk pāri par mēruZderazā dzīvoja kāds skārdnieks Vejvoda, viņš pastāvīgi spēlēja «marijažu» kādā traktierī aiz «Simtgadējās kafejnīcas». Reiz velns viņu dīdīja ieteikties: «Vai nesarausim uz acīti par pieciem kreiceriem?» Tā viņi sāka spēlēt, un viņš turēja banku. Visi rāva vaļā un nonāca jau līdz desmitniekam. Vecais Vejvoda gribēja ļaut arī citiem laimēt un daudzināja: «Mazas kārtis, sliktas kārtis, šurp pie manis!» Jūs nevarat iedomāties, kas viņam bija par ķezu. Mazās un sliktās kārtis kā nenāk, tā nenāk, bet bankā krājas, un tur jau ap simt kronu. Nevienam spēlētājam nebija tik daudz, lai varētu banku paņemt, un Vejvodam sāka jau sviedri līt. Viņš skaitīja vienā gabalā: «Mazas kārtis, sliktas kārtis, šurp pie manis!» — visi lika pa pieci un paspēlēja kā likts. Kāds skursteņslauķu meistars bija tā iekarsis, ka aizdrāza uz māju pēc naudas un spēlēja uz visu banku, kad tur bija jau pusotra simta. Vejvoda gribēja tikt no likstas vaļā un, kā pats vēlāk stāstīja, nolēmis piepirkt kaut vai līdz trīsdesmit, lai tikai nelaimētu, bet viņam patrāpījās divi dūži. Viņš izlikās, ka viņam nekā nav, un tīšuprāt teica: «Sešpadsmit ņem,» bet izrādījās, ka skursteņslauķu meistaram bija

tikai piecpadsmit. Vai tā nav nelaime? Vecais Vejvoda bija gluži bāls un izmisis, bet visapkārt jau sāka čukstēt un melst, ka viņš blēdījas, ka reiz jau piekauts par negodīgu spēli, kaut gan viņš bija pats godīgākais spēlētājs. Bankā nāca viena krona pēc otras, tur jau atradās ap pieci simti. Tad traktiernieks nevarēja vairs izturēt. Viņam bija iekrāta nauda, ko nomaksāt alus darītavai par alu, viņš atnesa savu krājumu, piesēdās, vispirms iegrūda divi simti kronu, tad aizvēra acis, apgrieza krēslu otrādi, lai tas nestu laimi, un paziņoja, ka spēlējot par visu banku. «Spēlēsim ar atklātām kārtīm!» viņš uzaicināja. Vecais Vejvoda būtu nezin ko devis, lai paspēlētu. Visi brīnījās, kad viņam piespēlēja septiņaci, un viņš to paturēja. Traktiernieks smīnēja vien bārdā, jo viņam jau bija divdesmit viena acs. Vecajam Vejvodam pienāk otrais septiņacis, un viņš patur arī to. «Nu nāks dūzis vai desmitnieks,» traktiernieks dzēlīgi piezīmēja, «šoreiz jums gals rokā, Vejvodas kungs.» Iestājās pilnīgs klusums. Vejvoda atklāj savas kārtis un parāda trešo septiņaci. Traktiernieks bāls kā krīts — tā bija viņa pēdējā nauda, tūliņ virtuvē iekšā, un pēc brīža ieskrien zēns, viņa māceklis, un sauc, lai nākot pārgriezt auklu, ar ko traktiernieka kungs pakāries pie loga roktura. Pārgriezām aukiu, atdzīvināja viņu un spēlē tālāk. Naudas nevienam vairs nav, tā visa bankā, Vejvodam priekšā, bet viņš tikai skaita: «Mazas kārtis, sliktas kārtis, šurp pie manis!» — tā viņam gribējās paspēlēt, bet, tā kā kārtis bija jāatklāj un jāliek uz galda, tad viņš nevarēja izdarīt nekādu blēdību un tīšuprāt pārpirkties. Visi bija kā ar stulbumu sisti šās viņa laimes dēļ un norunāja izrakstīt parāda zīmes, jo naudas vairs nebija. Spēle turpinājās vairākas stundas, un vecā Vejvodas priekšā krājās tūkstotis pēc tūkstoša. Skursteņslauķu meistars bija parādā ap pusotra miljona, Zderazas ogļu tirgotājs apmēram miljonu, «Simtgadējās kafejnīcas» šveicars 800. 000 kronu, kāds mediķis pāri par diviem miljoniem. Šķīvī, kur atlika daļu iespēles traktierniekam, bija jau parādzīmju par 300. 000 kronām. Vecais Vejvoda izmēģinājās visādi. Viņš bieži gāja uz klozetu un atstāja savā vietā kādu citu, bet atgriezies uzzināja, ka atkal laimējis. Aizsūtīja pēc jaunām kārtīm, bet tas nelīdzēja. Kad. Vejvoda apstājās pie piecpadsmit, pretspēlētājam bija tikai četrpadsmit. Visiem acis zvēroja, skatoties uz veco Vejvodu, un visvairāk ārdījās ielu bruģētājs, kas gan bija ielicis bankā tikai astoņas kronas. Tas atklāti izteicās, ka tādam cilvēkam

ka vecajam Vejvodam neesot vairs vietas šai pasaulē, ka viņu vajadzētu noslānīt, izsviest ārā un noslīcināt kā kucēnu. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik izmisis bija vecais Vejvoda. Beidzot viņam ienāca prātā kas labs. «Es iešu uz klozetu,» viņš saka skursteņslauķu meistaram, «spēlējiet manā vietā!» — bet pats bez cepures pa durvīm laukā un prom uz Mislika ielu pēc policijas. Viņš sastapa patruļu un paziņoja, ka tai un tai traktierī spēlējot uz naudu. Patruļa lika viņam iet pa priekšu, šie sekošot. Viņš atgriezās un dabūja zināt, ka mediķis tikmēr paspēlējis pāri par diviem miljoniem un šveicars trīs. Traktiernieka šķīvī bija parādzīmju par 500. 000 kronām. Pēc brīža ielauzās policisti; bruģētājs iebrēcās: «Glābjas, kas var!» — bet velti vien bija. Policija apķīlāja banku un aizveda visus līdzi uz komisariatu. Zderazas ogļu tirgotājs pretojās, tāpēc viņu aizveda «zaļajā Antonā». Parādzīmju bankā bija vairāk par pusmiljardu un skaidrā naudā tūkstoš pieci simti. «Kaut ko tamlīdzīgu man vēl nav gadījies redzēt,» teica policijas inspektors, «tas jau vēl trakāk nekā Montekarlo.» Visus paturēja līdz rītam policijas komisariatā, atskaitot veco Vejvodu: viņu kā ziņotāju palaida uz brīvām kājām un apsolīja trešo daļu no apķīlātās bankas, apmēram simt sešdesmit miljonu, bet vecais pa nakti no tā visa sajuka prātā, sāka staigāt apkārt pa Prāgu un pasūtīt dučiem seifu. To sauc par laimi kāršu spēlē!

Tad Šveiks uzvārīja groku, un iedzeršana beidzās ar to, ka feldkurats, kuru Šveikam nakti tikai ar pūlēm bija izdevies iedabūt gultā, sāka raudāt un vaimanāt:

—   Es tevi pārdevu, draugs, negodīgā kārtā pārdevu. Nolādi mani, sit, es neko neteikšu. Es tevi iegrūdu zvēriem rīklē. Es nevaru skatīties tev acīs. Skrāpē man, kod, iznīcini mani! Nekā labāka es neesmu pelnījis. Vai zini, kas es esmu?

Un, iespiedis saraudāto seju spilvenā, viņš noteica klusā un maigā balsī: — Es esmu bezrakstura nelietis, — un aizmiga kē nosists.

Otrā dienā feldkurats, vairīdamies no Šveika skatieniem, agri izgāja no mājas un atgriezās vēlu vakarā ar kādu resnu kājnieku.

—   Parādiet viņam, Šveik, kur mums viss kas atrodas, — viņš sacīja, tāpat vairīdamies no Šveika skatiena, — lai viņš varētu orientēties, un pamāciet, kā gatavo groku! Rīt agri piesakieties virsleitnantam Lukaša kungam!

Šveiks un jaunais kalpotājs patīkami pavadīja nakti, gatavojot groku. Uz rīta pusi resnis tikko turējās kājās un dungoja dīvainu tautas dziesmu mistrojumu: «Pie Chodovas strautiņi čalo, mīļā, lej krūzē man sarkanu alu, kalns, ak kalns, to tavu augstumu, gāja meitenes pa celiņu, tur Baltā kalnā, rau, zemnieks ar.»

Par tevi es nebaidos, — Šveiks sacīja, — ar tādiem talantiem tu pie feldkurata nepazudīsi.

Un. tā šai priekšpusdienā virsleitnants Lukašs pirmo reizi ieraudzīja krietnā kareivja Šveika godīgo un vaļsirdīgo seju, kad viņš pavēstīja:

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es esmu tas Šveiks, ko feldkurata kungs paspēlēja uz kārtīm.

Virsnieku kalpotāju institūts cēlies sensenos laikos. Liekas, jau Maķedonijas Aleksandram bijis savs kalpotājs. Droši zināms, ka feodālismā laikos šo lomu tēlojuši bruņinieku ieroču nesēji. Kas tad bija Sančo Pansa Donam Kichotam? Brīnums gan, ka vēl līdz šim nav uzrakstīta virsnieku kalpotāju vēsture. Tur mēs atrastu ziņas, kā Toledo aplenkuma laikā Almaviras hercogs apēdis savu kalpotāju bez sāls, par ko hercogs pats raksta savos memuāros, pieminēdams, ka šim kalpotājam, bijusi mīksta, maiga un sulīga gaļa, garšas ziņā kaut kas vidējs starp vistas un ēzeļa gaļu.

Kādā vecā švabu grāmatā par kara mākslu atrodami norādījumi virsnieku kalpotājiem. Seno laiku kalpotājam vajadzēja būt dievbijīgam, tikumīgam, patiesīgam, pazemīgam, drosmīgam, varonīgam, godīgam, strādīgam. Vārdu sakot, viņam vajadzēja būt paraugcilvēkam. Mūsdienu «pīpes kāts» parasti nav ne dievbijīgs, ne tikumīgs, ne patiesīgs, Viņš melo, krāpj savu kungu un bieži pārvērš tā dzīvi īstā ellē. Viņš ir pielīdējs vergs, kas izdomā visdažādākās blēdības, lai sarūgtinātu savam kungam dzīvi. Jaunajā kalpotāju paaudzē neatradīsies tik pašaizliedzīgi radījumi, kas ļaus saviem kungiem apēst sevi bez sāls, kā to darījis Almaviras hercoga cēlais Fernando. No otras puses, mēs redzam, ka kungi, cīnīdamies ar saviem kalpotājiem uz dzīvību un nāvi, lieto visdažādākos paņēmienus, lai saglabātu savu autoritati. Brīžiem ciņa izvēršas terorā. Gracā 1912. gadā bija ierosināta prāva pret kapteini, kas ar kājas spērienu bija nogalinājis savu kalpotāju. Kapteini attaisnoja, jo tādu joku viņš bija izstrādājis tikai otro reizi. Pēc šādu kungu ieskatiem, kalpotāja dzīvībai nav nekādas vērtības. Kalpotājs ir priekšmets, daudzos gadījumos ķipars, ko var izpļaukāt, vergs, kalps ar neskaitāmiem pienākumiem. Tāpēc nav brīnums, ka šāds stāvoklis prasa no verga attapību un viltību. Viņa stāvokli uz mūsu planētas var salīdzināt vienīgi ar tām ciešanām, ko nācās izturēt seno laiku pikolo, kuriem godīgumu centās ieaudzināt ar pļaukām un spīdzināšanām.

Tomēr ir sastopami gadījumi, kad kalpotājs izvēršas favoritā un kļūst par visas rotas vai bataljona ļauno garu. Visi apakšvirsnieki cenšas viņu piekukuļot. No viņa atkarīgi atvaļinājumi, viņš var «aizlikt vārdu», lai raports izdotos labi. Kara laikā šos favoritus mēdza apbalvot ar lielajām un mazajām sudraba medaļām par drošsirdību un varonību.

Es pazinu vairākus tādus vīrus 91. pulkā. Kāds kalpotājs dabūja lielo sudraba medaļu par to, ka prata brīnišķīgi cept zosis, ko pats zaga. Otrs dabūja mazo sudraba medaļu par to, ka saņēma no mājām bagātīgus pārtikas produktu sūtījumus, ar kuriem viņa kungs vislielākajā badošanās laikā varēja tā pārēsties, ka tikko spēja kustēties.

Ieteikumu, lai kalpotājam piešķir medaļu, kungs iesniedza šādā stilistiskā redakcijā:

«Par to, ka viņš kaujās izrādīja nepārspējamu drošsirdību un varonību un, riskējot ar savu dzīvību, ienaidnieka nepārtraukto uzbrukumu ugunīs ne soli neatkāpās no sava virsnieka.»

īstenībā kalpotājs tikmēr kaut kur aizmugurē izlaupīja vistu kūtis. Karš pārmainīja kalpotāja un virsnieka attiecīibas un pārvērta kalpotāju par radījumu, ko kareivji ienīda visvairāk. Kalpotājs vienmēr saņēma veselu kārbu konservu, kamēr par pieciem kareivjiem izsniedza tikai vienu. Blašķe viņam pastāvīgi bija pilna ar rumu vai konjaku. Viņš cauru dienu sūkāja šokolādi un grauza saldos virsnieku sausiņus, smēķēja sava virsnieka cigaretes, veselām stundām cepa un vārīja un valkāja speciāli pašūtu virskreklu.

Virsnieka kalpotājam bija visdraudzīgākās attiecības ar raitnieku, un viņš dalījās ar to sava galda bagātīgajās atliekās un savās priekšrocībās. Šai triumviratā vēl pieaicināja mantzini, un tad šis trio, būdams tiešā saskarē ar virsnieku, zināja visas operācijās un kara plānus. Tas vads, kura kapralis draudzējās ar virsnieka kalpotāju, arvien bija vislabāk informēts par to, kad «ies vaļā».

Ja kalpotājs teica: «Divos trīsdesmit piecās šļūksim pa diegu,» — tad tieši divos trīsdesmit piecās minūtēs austriešu kareivji sāka atkāpties.

Virsnieka kalpotājs bija intimos draugos ar karalauka virtuvi, ļoti labprāt uzturējās katla tuvumā un izrīkoja pavāru, it kā atrastos restorānā un lūkotos ēdienu kartē.

—   Es vēlos ribiņas, — viņš sacīja pavāram, — vakar tu man biji iedevis vērša asti. Ieliec man virā gabaliņu aknu, tu zini, ka liesai es virsū neskatos.

Kalpotājs bija meistars panikas celšanā. Ierakumu bombardēšanas laikā sirds viņam nošļuka papēžos. Tad viņš ar savām un kunga somām pastāvīgi slēpās visdrošākajā blindažā un pabāza galvu zem segas, lai granata viņu neatrastu. Viņa lielākā vēlēšanās bija, lai ievainotu viņa kungu un viņi abi varētu nokļūt drošā aizmugurē.

Paniku viņš mēdza radīt sistemātiski ar visādiem «noslēpumiem».

—   Liekas, ka vāc jau kopā telefona vadus, — viņš konfidenciāli pačukstēja kādam vadam un bija ļoti laimīgs, kad varēja paziņot: — Nu jau telefons novākts.

Neviens neatkāpās ar tādu prieku kā viņš. Tad viņš pavisam piemirsa, ka pār galvu auro šrapneļi un granatas, un nenoguris lauzās ar savu bagažu uz štābu, kur atradās vezumnieki. Viņš mīlēja austriešu vezumniekus un ļoti labprāt braukāja tiem līdzi. Ļaunākos gadījumos viņš nepēla arī sanitaros divričus. Kad viņam bija jāiet kājām, tad likās, ka viņš tūliņ izlaidīs garu. Tādās reizēs viņš pameta virsnieka somas ierakumos un stiepa līdzi tikai savas mantas.

Ja gadījās, ka virsnieks izbēga un nekrita gūstā, bet kalpotāju sagūstīja, tad kalpotājs nekad nepiemirsa paņemt līdzi gūstā arī sava kunga somas. Tās pārgāja viņa īpašumā, un viņš glabāja tās kā savu acuraugu. Es pazinu kādu sagūstītu virsnieka kalpotāju, kas nogāja kājām kopā ar citiem gūstekņiem no Dubno līdz pat Darnicai aiz Kijevas. Viņa virsnieks bija izbēdzis, un kalpotājs stiepa ne tikai savas un virsnieka mugursomas, bet arī piecas dažāda lieluma rokassomas, divas segas, saini un paunu, ko viņš nesa uz galvas. Turklāt viņš vēl sūdzējās, ka kazaki viņam nozaguši divas somas.

Nekad neaizmirsīšu šo cilvēku, kas ar tādu bagažu vilkās cauri visai Ukrainai. Viņš bija dzīvs spedicijas vezums, un es vēl šodien nevaru saprast, kā viņš visu šo kravu varēja panest un aizstiept simtiem kilometru un tad aizbraukt ar savām saglabātajām somām līdz pašai Taškentai un nomirt uz tām gūstekņu nometnē ar izsitumu tifu.

Mūsdienās virsnieku kalpotāji izklīduši pa visu republiku un visur stāsta par saviem varoņdarbiem. Katrs no viņiem ir Napoleons:

— Tad es sacīju savam pulkvedim, lai nu telefonē uz štābu, ka var sākt.

Savā vairumā viņi bija reakcionari, un kareivji viņus ienīda. Daži biļa denuncianti, tiem sevišķs prieks bija noskatīties, kad kareivi sasien.

Viņi izvērtās īpašā kastā. Viņu egoismam nebija robežu.

Virsleitnants Lukašs bija tipisks satrunējušās Austrijas monarchijas kadru virsnieks. Kadetu skola bija izaudzinājusi viņu par chameleonu. Sabiedrībā viņš runāja vāciski, rakstīja vāciski, bet lasīja čechu grāmatas un, kad apmācīja skolā brīvprātīgos, kas visi bija čechi, tad konfidenciāli paziņoja tiem:

— Paliksim čechi, bet tas nevienam nav jāzina. Es arī esmu čechs.

Viņam likās, ka viss čechiskais saistās ar kādu slepenu organizāciju, no kuras labāk jāturas tālāk.

Citādi viņš bija godīgs cilvēks, no priekšniecības nebaidījās un manevros rūpējās par savu rotu, kā pienākas, vienmēr prata to ērti izvietot pa visādiem šķūņiem un bieži vien no savas nelielās algas izmaksāja kareivjiem mucu alus.

Lukašam patika, ka pārgājienos kareivji dzied. Rotai bija

jādzied arī tad, kad ta devas uz apmacībām vai atgriežas mājup. Tad, iedams blakus rotai, viņš vilka līdzi:

Bet, kad pusnakts tuvāk nāk, Auzu maišelis kustēt sāk, Zumtarija bum!

Kareivji viņu mīlēja, jo viņš bija neparasti taisnīgs un viņam nepiemita paradums kādu tiranizēt.

Apakšvirsnieki drebēja viņa priekšā, jo visnegantāko feldfebeli viņš mēneša laikā prata pārvērst par jēru.

Tiesa, uzbrēkt viņš prata, taču nekad rupji nelamājās. Viņš lietoja izmeklētus vārdus un izteicienus.

— Redziet, — viņš mēdza teikt, — man nepavisam negribētos jūs sodīt, puis, bet nekā nevar darīt, jo no disciplīnas atkarīgas kareivja spējas un krietnība, un armija bez disciplīnas ir kā niedre vējā. Ja jums mundieris nav kārtībā, trūkst kādas pogas vai tā nav labi piešūta, tad tas liecina, ka jūs aizmirstat savu pienākumu pret armiju. Varbūt jums nebūs saprotams, kāpēc jūs iesēdina par tādu nieku, ko privātā dzīvē neviens neievēro, proti, par to vien, ka vakardienas pārbaudē jūsu virskreklam trūka vienas pogas. Taču tāda nolaidība pret savu ārieni ir sodāma. Kāpēc? Tas nav galvenais, ka jums trūkst pogas, bet gan tas, ka jums jāpierod pie kārtības. Šodien jūs nepiešujat pogu, tātad sākat izlaisties. Rīt jums liksies grūti izjaukt un iztīrīt šauteni, parīt jūs kaut kur traktierī aizmirsīsiet durkli, un viss beigsies ar to, ka aizmigsiet sardzē, jo ar to nelaimīgo pogu esat sācis palaidņa dzīvi. Tā tas ir, puis, tāpēc es jūs sodu, lai pasargātu no daudz lielāka soda par pārkāpumiem, ko jūs izdarītu nākotnē, lēni, bet neglābjami sākot aizmirst savus pienākumus. Es jūs iesēdinu uz piecām dienām un no sirds vēlos, lai jūs pie maizes un ūdens pārdomātu par to, ka sods nav atriebība, bet audzināšanas līdzeklis ar noteiktu mērķi — labot sodīto kareivi.

Viņam jau sen vajadzēja būt kapteinim, taču viņam nepalīdzēja pat piesardzība nacionalajā jautājumā, jo viņš nemēdza pieglaimoties priekšniecībai un nepazina pielīšanu.

Viņš bija dzimis Cechijas dienvidos starp tumšiem mežiem un ezeriem un saglabājis čechu zemnieka rakstura īpašības.

Taču, ja Lukašs izturējās taisnīgi pret kareivjiem un nekad nesējās tiem klāt, tad pret saviem kalpotājiem viņš izturējās pavisam citādi. Viņš tos ienīda, jo viņam pastāvīgi laimējās dabūt visnekrietnākos un nelietīgākos radījumus. Viņš tos neuzskatīja par kareivjiem, sita tiem pa seju, pļaukāja tos un centās audzināt ar vārdiem un darbiem. Viņš cīnījās ar tiem gadiem ilgi bez jebkādiem panākumiem un beidzot bija spiests nopūsties: «Atkal man pagadījies nelietīgs ragulops!» Kalpotājus viņš uzskatīja par zemākas kārtas radījumiem.

Lukašs ārkārtīgi mīlēja kustoņus. Viņam bija Harca kanārijputniņš, Angoras kaķis un pinčeris. Kalpotāji, ko viņš bieži mainīja, izturējās pret šiem kustoņiem tāpat kā virsleitnants pret viņiem, kad viņi bija izdarījuši kādu nekrietnību. Kanārijputniņu viņi mērdēja badā, Angoras kaķim kāds kalpotājs bija izsitis aci, pinčerim visi spēra ar kāju, un beidzot viens no Šveika priekšgājējiem bija aizvedis nabaga suni uz Pankracu pie dīriķa, kur lika kustoni nomaitāt, nežēlodams no savas kabatas desmit kronu. Virsleitnantam kalpotājs paziņoja, ka suns aizbēdzis, kad to izveduši pastaigāties. Otrā dienā melis jau maršēja kopā ar rotu apmācības laukumā.

Kad Šveiks ieradās paziņot Lukašam, ka stājas viņa rīcībā, virsleitnants ieveda viņu istabā un sacīja:

—   Jūs ieteica feldkurats Kaca kungs un lūdz, lai jūs nedarītu viņa ieteikumam kaunu. Man bijis jau ducis kalpotāju, bet neviens nav ilgi noturējies. Brīdinu jūs, ka esmu ļoti stingrs un bargi sodu par katru nelietību un meliem. Es prasu, lai jūs vienmēr runātu skaidru patiesību un bez ierunām izpildītu visus manus rīkojumus. Ja es teikšu: «Leciet ugunī!» — tad jums jālec, gribat vai negribat. Uz kurieni jūs skatāties?

Šveiks, kas bija ar interesi vērojis krātiņu ar kanārijputniņu, pievērsa savas godīgās acis virsleitnantam un atbildēja piemīlīgā un labsirdīgā balsī:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka tur ir Harca kanāriņš.

Un, tā pārtraucis virsleitnanta runas plūdus, Šveiks militāri saslējās un, acis nemirkšķinādams, skatījās viņam tieši sejā.

Virsleitnants gribēja teikt ko skarbu, bet, ievērojis Šveika nevainīgo sejas izteiksmi, tikai piebilda:

—   Feldkurata kungs raksturoja jūs kā reti sastopamu idiotu. Domāju, ka viņš nebūs maldījies.

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka feldkurata kungs patiešām nav maldījies. Kad vēl biju aktivajā dienestā, mani atbrīvoja par idiotismu, turklāt vēl par oficiāli atzītu. Toreiz atbrīvoja divus: mani un kapteini fon Kaunica kungu. Tas, ar

atļauju sacīt, obrlajtnanta kungs, ejot pa ielu, urbināja ar kreisās rokas pirkstu kreiso nāsi, ar labās rokas pirkstu labo nāsi un, kad veda mūs uz apmācībām, tad sastādīja visus ceremoniālā marša kārtībā un teica: «Kareivji… ē . . . ievērojiet… ē .. . ka šodien ir trešdiena, jo rit būs ceturtdiena … ē . . .»

Virsleitnants Lukašs paraustīja plecus kā cilvēks, kam trūkst vārdu, lai izsacītu savas domas. Viņš sāka staigāt pa istabu no loga līdz durvīm un atpakaļ, bet Šveiks ar tik nevainīgu seju raudzījās «uz labo» vai «uz kreiso» atkarībā no tā, kur virsleitnants patlaban atradās, ka pēdējais nolaida acis un, vērdamies grīdsegā, ierunājās bez kāda sakara ar Šveika piezīmi par stulbo kapteini:

—   Jā, pie manis jābūt kārtībai un tīrībai un melot nedrīkst. Man patīk godīgums. Melus es neciešu un sodīšu par tiem bez žēlastības. Vai jūs sapratāt?

—   Padevīgi ziņoju, ka sapratu, obrlajtnanta kungs. Nekas nevar būt ļaunāks par meliem. Kad cilvēks sapinas melos, tad viņš ir pagalam. Kādā ciematā aiz Pelhržimovas dzīvoja skolotājs Mareks, un tas bija ieķēries mežsarga Speras meitā.

Mežsargs lika viņam pateikt, ka iešaušot viņam dibenā sagrieztus sarus ar sāli, ja viņš vēlreiz satikšoties mežā ar šo meiču. Skolotājs atbildēja, ka tās esot tukšas valodas. Reiz mežsargs viņu pieķēra tieši tad, kad viņš bija aizgājis uz satikšanos, un gribēja jau izdarīt solīto operāciju, bet skolotājs atrunājās, ka esot nācis plūkt puķes. Otrreiz viņš atrunājās, ka gribējis ķert nezin kādus kukaiņus, un tā sapinās aizvien jo vairāk. Beidzot, kad bija pavisam piespiests pie sienas, sacīja, ka nācis likt zaķiem cilpas. Tad nu mūsu mežsargs grāba viņu ciet un prom pie žandarmiem, no turienes lieta nonāca tiesā, un skolotājs ar mokām izspruka no cietuma. Ja viņš būtu teicis kailu patiesību, tad būtu saņēmis tikai sarus ar sāli. Es esmu tais ieskatos, ka vienmēr labāk atzīties, neko neslēpt, un, ja esmu ko izdarījis, tad atnāku un pasaku: «Padevīgi ziņoju, ka izdarīju to un to.» Un, ja runā par godīgumu, tad tā patiešām ir jauka lieta, jo ar to cilvēks nokļūst vistālāk. Tas ir tāpat kā soļošanas sacīkstēs. Tiklīdz kāds sāk blēdīties un skriet, tā viņu diskvalificē. Tā klājās manam brālēnam. Godīgu cilvēku visur ciena un godā, viņš ar sevi vienmēr apmierināts un jūtas kā no jauna piedzimis, kad, iedams gulēt, var teikt: «Šodien es atkal biju godīgs.»

Šās runas laikā virsleitnants Lukašs jau labu brīdi sēdēja, atlaidies krēslā, raudzījās uz Šveika zābakiem un domāja: «Mans dievs, cik bieži es pats runāju tādas muļķības, starpība .tikai formā, kādā tās ietērpj.»

Tomēr, negribēdams zaudēt savu autoritati, viņš sacīja, kad Šveiks bija beidzis:

—   Pie manis jums jāstaigā nospodrinātos zābakos, jātur tērps kārtībā, pienācīgi jāpiešuj pogas un jāizskatās kā karavīram, nevis kā nezin kādam civilistu sušķim. Taisni pārsteidzoši, ka nevienam no jums nav kareivja stājas. Tikai viens no maniem kalpotājiem bija braša izskata, bet viņš nozaga manu parādes mundieri un pārdeva to ebreju kvartalā.

Virsleitnants apklusa, bet tad atsāka no jauna, uzskaitīdams Šveikam visus viņa pienākumus, turklāt jo sevišķi uzsvērdams, ka viņam jābūt uzticamam un nekur nav jāstāsta, kas mājās notiek.

—   Mani šad tad apciemo dāmas, — viņš piemetināja,

dažreiz kāda paliek arī pa nakti, kad man no rīta nav jābūt kazarmās. Tādā gadījumā jums vajadzēs pienest mums kafiju pie gultas, kad es zvanīšu. Vai saprotat?

—   Padevīgi ziņoju, ka saprotu, obrlajtnanta kungs; ja es negaidot ierastos pie gultas, dažai dāmai tas varētu būt nepatīkami. Reiz es pats atvedu mājās kādu jaunkundzi, un mana kalpone pienesa mums kafiju pie gultas taisni tādā brīdī, kad mēs tā labi amizējāmies. Kalpone sabijās, nolēja man ar kafiju visu muguru un vēl pateica: «Dievs palīdz!» Es zinu, kas pienākas un pieklājas, ja kaut kur gul dāma.

—   Labi, Švcik. Pret dāmām mums vienmēr jāizturas ārkārtīgi taktiski, — virsleitnants sacīja labā omā, jo runa novirzījās uz lietām, kas aizpildīja viņa brīvo laiku starp kazarmu, apmācību laukumu un kārtīm.

Sievietes bija viņa dzīvokļa dvēsele, viņas gādāja par mājību. Sieviešu Lukašam bija vairāki duči, un daudzas savas viesošanās laikā centās izrotāt viņa dzīvokli ar visādiem nieciņiem.

Kāda kafejnīcas īpašnieka sieva, kas nodzīvoja pie L.ukaša divas nedēļas, kamēr vīra kungs ieradās pakaļ, izšuva Lukašam skaistu galdautu, izrotāja visu apakšveļu ar monogrāmām un droši vien būtu pabeigusi izšūt sienas paklāju, ja likumīgais laulātais draugs nebūtu izjaucis šo idili.

Kāda cita, kurai pēc trim nedēļām atbrauca pakaļ viņas vecāki, gribēja pārvērst viņa guļamistabu dāmu buduārā un novietoja visur dažādus nieciņus un vāzītes, bet virs gultas pakāra sargeņģeļa attēlu.

Sievietes roka, kas bija manāma visos ēdamistabas un guļamistabas kaktos, bija iespiedusies arī virtuvē, kur atradās visdažādākie trauki un virtuves piederumi, — tos bija dāvājusi iemīlējusies fabrikanta kundze, kas reizē ar savu mīlestību atveda arī kastroļus, pannas, bļodas, putu smeļamās karotes, kā ari ierīces, ar ko sasmalcināt dažādus dārzeņus, saberzt, aknas, samalt gaļu, sagriezt baltmaizi, un daudz ko citu.

Tomēr pēc nedēļas viņa aizbrauca, jo nevarēja samierināties ar to faktu, ka virsleitnantam bez viņas ir vēl ap divdesmit citu mīļāko, kas neapšaubāmi ietekmēja dižciltīgā uniformētā tēviņa spējas.

Virsleitnantam Lukašam bija plaša korespondence, albums ar mīļāko fotogrāfijām un dažādu relikviju krājums, jo pēdējos gados viņam pamodās tieksme uz fetišismu. Krājumā atradās dažādi dāmu zeķturi, četrējas eleganti izšūtas biksītes, trīs caurspīdīgi, smalki dāmu krekliņi un batista lakatiņi, beidzot pat korsete un vairākas zeķes.

—    Šodien man jādežurē, — viņš sacīja Šveikam. — Pārnākšu tikai naktī. Sakārtojiet visu un uzposiet dzīvokli! Pēdējais kalpotājs sava laiskuma dēļ aizbrauca šodien ar kaujas rotu uz fronti.

Pateicis vēl dažus rīkojumus par kanārijputniņu un kaķi, viņš aizgāja, nepiemirsīs vēl durvis apstāties un pieminēt godīgumu un kārtīgumu.

Kamēr virsleitnants bija projām, Šveiks uzposa dzīvokli labi jo labi, tā ka varēja ziņot virsleitnantam, kad tas nakti pārnāca mājās:

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka viss ir labākā kārtībā, tikai kaķis izdarīja nedarbu un apēda jūsu kanāriņu.

—   Kā tā?! — virsleitnants ieaurojās.

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, tas notika tā. Es jau sen zināju, ka kaķi nemīl kanāriņus un allaž dara tiem pāri. Es gribēju viņus abus iepazīstināt un gadījumā, ja tas nezvērs uzdrošinātos ko iesākt, tad sadot viņam tā pa kažoku, lai viņš līdz nāvei neaizmirstu, kā jāizturas pret kanāriņiem, jo es ļoti mīlu dzīvniekus. Mums mājās dzīvo cepurnieks, tas tādā pašā kārtā iedīdīja kaķi, kas sākumā aprija veselus trīs kanāriņus, bet nu vairs neskatās nevienam virsū, kaut vai kanāriņš sēž viņam uz galvas. Es arī gribēju to izmēģināt, izņēmu kanāriņu no krātiņa un devu kaķim paostīt, bet tas pērtiķis nokoda putniņam galvu, iekāra vēl paspēju atjēgties. Tādu nekrietnību nudien nebiju gaidījis. Ja ias būtu bijis zvirbulis. obrlajtnanta kungs, tad es vēl nekā neteiktu, bet jauks kanāriņš un vēl Harcas. Un cik kāri tas kaķis to aprija ar visām spalvām, turklāt vēl ņurdēja aiz prieka! Kaķi nav muzikāli izglītoti un necieš, ka kanāriņš dzied, — tie nezvēri no tā nenieka nesaprot. Es to kaķi pamatīgi izlamāju, bet pirksta tam nepiedūra, lai dievs pasarg, un gaidīju, kā jūs izlemsiet, ko darīt ar to kraupaino izdzimteni.

To stāstīdams, Šveiks tik vientiesīgi lūkojās virsleitnantam acīs, ka tas, sākumā jau pienācis pavisam tuvu ar ļaunu nolūku, atkāpās, apsēdās un jautāja:

—    Klausieties, Šveik, vai jūs patiešām esat tāds dieva dots raguiops?

—    Padevīgi ziņoju, — jā, obrlajtnanta kungs, •— Šveiks svinīgi atbildēja. — Tādas ķezas mani piemeklē jau no bērna kājas. Es arvien gribu vērst visu uz labu, lai viss būtu kārtībā, bet no tā cits nekas neiznāk kā tikai nepatikšanas man un citiem. Es patiešām gribēju abus iepazīstināt, lai tie

saprastos, un nekā nevaru darīt, ja kaķis aprij kanāriņu un no iepazīšanās nekas neiznāk. Pirms kāda laika viesnīcā «Pie Štupartiem» kaķis aprija papagaili, jo tas bija kaķi ķircinājis un atdarinājis ņaudēšanu. Bet sīksta dzīvība gan ir tādam kaķim! Ja jūs, obrlajtnanta kungs, pavēlēsiet, lai es viņu nomaitāju, tad man vajadzēs iecirst viņam kaklu durvīs, citādi nekas neiznāks.

Un Šveiks ar visnevainīgāko seju un mīļu, labsirdīgu smaidu paskaidroja virsleitnantam, kā nomaitā kaķus. Dzīvnieku aizsardzības biedrības locekļus viņa stāsts vien būtu spējis novest līdz trakonamam.

Viņš demonstrēja tādas zināšanas, ka virsleitnants Lukašs, aizmirsis dusmas, vaicāja:

—   Vai jūs protat apieties ar dzīvniekiem? Vai mīlat viņus?

—    Visvairāk es mīlu suņus, •—• Šveiks sacīja, — jo tas ir ienesīgs veikals tiem, kas prot ar suņiem tirgoties. Man nekas prātīgs neiznāca, jo aizvien esmu bijis pārāk godīgs, kaut ar» pie manis pircēji nāca ar pretenzijām, ka es viņiem veselīgu tīrasiņu suņu vietā esot pārdevis nezin kādus mirlas, it kā visiem suņiem vajadzētu būt tīrasiņu un veselīgiem! Turklāt katrs pircējs gribēja dabūt ciltsgrāmatu, tā ka man vajadzēja likt tās iespiest un kaut kādu sētas šuneli, kas nācis pasaulē kādā Koširžas ķieģeļnīcā, pārvērst par pašu dižciltīgāko un tīrasinīgāko aristokratu, kas nācis no paša Arnima fon Bārheima suņu audzētavas Bavarijā. Pircēji bija ļoti apmierināti, ka viss tik labi izdevies un viņiem nu ir mājās tīrasiņu kustonis. Āpšu suņa vietā viņiem varēja iesmērēt pat Vršovices špicu, viņi tikai pabrīnījās, kāpēc tādam reti sastopamam sunim, kas nāk no pašas Vācijas, spalva ir pinkaina, bet kājas nav līkas. Tā rīkojas visās lielās suņu audzētavās. Jums tikai vajadzētu redzēt, obrlajtnanta kungs, ko tur dara ar suņu ciltsgrāmatām! Tādu suņu, kas varētu par sevi teikt, ka viņi ir tīrasiņu kustoņi, īstenībā gaužām maz. Vai nu viņa māmiņa ielaidusies ar kādu riebekli, vai vecmāmiņa, un gadās arī, ka viņam vairāki tētiņi un viņš no katra kaut ko mantojis. No viena ausis, no otra asti, no trešā degunu, no ceturtā spalvainu purnu, no piektā augumu, un, ja nu tādu tēvu bijis kāds ducis, tad varat iedomāties, obrlajtnanta kungs, kā tāds suns izskatās. Es reiz nopirku tādu suni, Balabanu vārdā, viņš savu tēvu vainas dēļ izskatījās tik nejauks, ka visi suņi no viņa bēga. Es viņu nopirku aiz līdzcietības, tik nožēlojams viņš bija. Mājās viņš visu laiku sēdēja kaktā un skuma; es viņu pārdevu par pinčeri. Visvairāk es nopūlējos, lai viņu. nokrāsotu «piparu un sāls» krāsā. Tad viņš ar savu saimnieku aizbrauca uz Moraviju, un vairāk es neesmu viņu redzējis.

Šī lekcija kinoloģijā sāka virsleitnantu interesēt, tāpēc Šveiks varēja netraucēts turpināt:

— Suņi paši nevar nokrāsot sev spalvu, kā to dara dāmas; par to jārūpējas tiem, kas grib viņus pārdot. Ja suns aiz vecuma ir nosirmojis, bet jūs viņu gribat pārdot par gadu vecu kucēnu vai pat kādam iestāstīt, ka šim vectētiņam tikai deviņi mēneši kopš dzimšanas, tad jānopērk melnā anilinkrāsa, jāizšķīdina un jānokrāso suns melns, tad viņš izskatīsies pavisam jauns. Lai viņš atgūtu spēkus, viņam jādod zirga devās arseniks un jānospodrina zobi ar smilšpapīru, ar ko spodrina sarūsējušus nažus. Un, kad viņu ved pārdot, tad jāielej rīklē malks sļivovicas, lai suns mazliet iereibst, tad viņš tūliņ kļūst spirgts, līksms, priecīgi rej un draudzējas ar visiem kā iedzēries pilsētas valdes loceklis. Bet pats galvenais, obrlajtnanta kungs, ka cilvēki jāpierunā, jāpierunā tik ilgi, līdz viņi pavisam apstulbst. Ja kāds grib pirkt žurku suni, bet pie rokas ir tikai medību suns, tad jāprot pircēju tā pierunāt, ka viņš žurku suņa vietā aizved līdz medību suni, bet, ja nejauši mājās ir žurku šunelis un kāds ierodas pirkt niknu vācu dogu, kas apsargātu māju, tad viņš jāsamulsina tā, ka beidzot doga vietā aiznes kabatā punduržurcēnu. Kad es agrāk tirgojos ar dzīvniekiem, pie manis ieradās kāda dāma. Viņai papagailis izbēdzis dārzā, bet tieši tobrīd puikas vasarnīcas priekšā tēlojuši indiāņus, viņi noķēruši papagaili, izplūkuši tam no astes visas spalvas un izrotājušies ar tām kā mūsu policisti. Un šis papagailis saslimis aiz kauna, ka palicis bez astes, un veterinārs nobeidzis viņu pavisam ar sazin kādiem pulveriem. Nu viņa gribot jaunu papagaili, labi audzinātu, nevis tādu rupju tēviņu, kas tikai lamāties vien prot. Ko nu darīt, kad man mājās nav neviena papagaiļa un padomā arī neviena nav? Man bija tikai akls, traki nikns buldogs. Tad nu man, obrlajtnanta kungs, vajadzēja no pulksten četriem pēc pusdienas līdz septiņiem vakarā pierunāt šo dāmu, lai viņa papagaiļa vietā nopērk buldogu. Tas bija trakāk par dažu labu diplomātisku sarežģījumu, un, kad viņa gāja projām, es teicu: «Lai nu puikas pamēģina izraut šim asti!» — bet vairāk šo dāmu neesmu redzējis, jo buldoga dēļ viņai vajadzēja atstāt Prāgu, tāpēc ka suns bija sakodis visus mājas iemītniekus. Varat man ticēt, obrlajtnanta kungs, ka dabūt kārtīgu kustoni ir vairāk nekā grūti.

—   Es ļoti mīlu suņus, — virsleitnants sacīja. — Dažs labs no maniem biedriem paņēmis suni līdzi uz fronti un raksta man, ka tāda uzticama un padevīga dzīvnieka sabiedrībā arī kara grūtības vieglāk panesamas. Es redzu, ka jūs labi pazīstat visas suņu šķirnes, un ceru, ka jūs prastu kopt suni, ja mums tāds būtu. Kāda šķirne pēc jūsu domām, ir tā labākā, ja runājam par suni kā draugu? Man bija kādreiz pinčeris, bet es nezinu . . .

—   Manuprāt, obrlajtnanta kungs, pinčeris ir ļoti mīlīgs suns. Tiesa, kuram katram viņš nepatīk, jo ir sarains un spalva viņam uz purna tik cieta, ka suns izskatās kā nule atbrīvots katordznieks. Pinčeris ir tik neglīts, ka liekas taisni skaists, turklāt gudrs. Šāds tāds stulbs bernardietis ar viņu nemaz nevar mēroties. Viņš ir vēl gudrāks par foksterjeru. Es pazinu kādu . ..

Virsleitnants Lukašs ieskatījās pulkstenī un pārtrauca Šveika runu:

—   Ir jau vēls, man jāizguļas. Rīt man dežūra, tad jūs varat ziedot visu dienu, lai sameklētu kādu pinčeri.

Viņš likās gulēt, bet Šveiks atlaidās virtuvē uz divana un sāka pārlasīt avīzes, ko virsleitnants bija atnesis no kazarmām.

—   Re nu, — Šveiks noteica, ar interesi lasīdams dienas notikumus, — sultāns piešķīris ķeizaram Vilhelmam kara medaļu, bet man nav pat mazās sudraba medaļas.

Viņš iegrima pārdomās un pēc tam pietrūkās kājās:

—   Gandrīz būtu piemirsis . . .

Šveiks iegāja pie virsleitnanta, kas gulēja cietā miegā, un pamodināja viņu:

—■ Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka man nav nekāda rīkojuma par kaķi.

Virsleitnants samiegojies apgriezās uz otriem sāniem un norūca:

—   Trīs dienas kazarmu aresta!

Šveiks klusu izgāja no istabas, izvilka no dīvana apakšas nelaimīgo kaķi un pateica tam:

—   Tev piespriestas trīs dienas kazarmu aresta, abtreten!

Un Angoras kaķis atkal palīda zem dīvana.

4.

Šveiks patlaban dzīrās doties ārā un meklēt pinčeri, kad pie durvīm piezvanīja jauna dāma un paziņoja, ka vēloties runāt ar virsleitnantu Lukašu. Viņai blakus bija divas lielas somas, un Šveiks vēl pamanīja lejup kāpjošā ekspreša cepuri.

—   Nav mājās, — Šveiks stingri noteica, bet jaunā dāma jau atradās priekšnamā un kategoriski pavēlēja Šveikam:

—    Ienesiet somas istabā!

—   Bez obrlajtnanta kunga atļaujas nekas nebūs, — Šveiks sacīja. — Obrlajtnanta kungs pavēlēja, lai bez viņa ziņas nekad neko nedaru.

—   Jūs esat prātā jucis! — izsaucās jaunā dāma. — Es atbraucu pie virsleitnanta kunga ciemos.

—   Par to man nekas nav zināms, — Šveiks atbildēja. — Obrlajtnanta kungs ir kazarmās un pārnāks tikai nakti, bet

man jāiet meklēt pinčeri. Ne par somām, ne par dāmām man nekas nav teikts. Tūliņ slēgšu dzīvokli ciet un lūdzu, esiet tik laipna un ejiet projām! Man nav par jums nekādu rīkojumu, un es nedrīkstu atstāt dzīvoklī svešu, nepazīstamu personu. Mūsu ielā pie konditora Bjelčicka reiz tā atstāja svešu cilvēku, un tas bija uzlauzis drēbju skapi un aizlaidies. Es nedomāju neko ļaunu par jums, — Šveiks turpināja, kad redzēja, ka jaunā dāma rāda gluži izmisušu seju un sāk raudāt, — bet te jūs palikt nevarat, jo man uzticēts viss dzīvoklis un par katru nieku jāatbild. Tāpēc vēlreiz laipni lūdzu veltīgi nepūlēties. Kamēr nebūšu saņēmis obrlajtnanta kunga pavēli, es neielaidīšos pat ar miesīgu brāli. Man ļoti žēl, ka tā jārunā ar jums, bet karadienestā jābūt kārtībai.

Tikmēr jaunā dāma bija mazliet attapusies. Viņa izņēma no somiņas vizitkarti, uzrakstīja ar zīmuli dažas rindiņas, ielika kartīti burvīgi mazā aploksnītē un nomākta sacīja:

—   Aiznesiet to virsleitnanta kungam, es tikmēr pagaidīšu te atbildi. Te jums būs piecas kronas ceļam.

—   Nekas neiznāks, — Šveiks atbildēja, negaidītās viešņas neatlaidības aizvainots. — Paturiet savas piecas kronas, te tās ir uz krēsla, un, ja gribat, nāciet man līdzi uz kazarmām un pagaidiet tur, kamēr nododu jūsu vēstuli un saņemu atbildi. Te gaidīt jums nekādi nav iespējams.

Viņš ievilka somas priekšnamā un, žvadzinādams slēdzenes kā pils sargs, nostājās uz sliekšņa un zīmīgi noteica:

—    Slēdzam ciet. . .

Jaunā dāma satriekta iznāca kāpņu laukumā. Šveiks aizslēdza durvis un gāja pa priekšu. Viešņa tecēja viņam pakaļ kā sunītis un panāca viņu tikai tad, kad viņš iegriezās bodītē pēc cigaretēm.

Nu viņa turējās Šveikam blakus un mēģināja iesākt sarunu:

—    Vai jūs tiešām nodosiet vēstuli?

—   Ja jau esmu solījis, tad nodošu.

—    Bet vai jūs atradīsiet virsleitnanta kungu?

—   To es nezinu.

Viņi atkal soļoja blakus klusēdami, bet pēc brītiņa ceļabiedrene atsāka:

—   Tātad jūs domājat, ka neatradīsiet virsleitnanta kungu?

—   Tā es nedomāju.

—    Kā jums šķiet, kur viņš varētu būt?

—   To es nezinu.

Ar to saruna izbeidzās uz ilgāku laiku, lidz jaunā dāma atkal atjaunoja to ar jautājumu:

—   Vai neesat nozaudējis vēstuli?

—   Līdz šim vēl neesmu.

—   Tad jūs to noteikti nodosiet virsleitnanta kungam?

—   Jā.

—    Bet vai jās viņu atradīsiet?

—   Es jau teicu, ka nezinu, — Šveiks atbildēja, — un brīnos, kā cilvēki var būt tik ziņkārīgi un pastāvīgi taujāt vienu un to pašu. Tas ir taisni tāpat, kā kad es apturētu uz ielas katru otro cilvēku un prašņātu, kāds šodien datums.

Tā beidzās visi mēģinājumi saprasties ar Šveiku, un tālāko ceļu līdz kazarmām viņi nosoļoja klusēdami. Kad viņi nonāca pie kazarmām, Šveiks palūdza dāmu pagaidīt, bet pats sāka tērzēt ar vārtos stāvošajiem kareivjiem par karu. Dāmai tas gan nesagādāja nekāda prieka, viņa nervozi staigāja pa ietvi un izskatījās visai nelaimīga, jo Šveiks nebeidza vien klāstīt savas gudrības ar tik muļķīgu seju, kādu toreiz varēja redzēt «Pasaules chronikā» ievietotajā uzņēmumā: «Austrijas troņmantinieks sarunājas ar diviem lidotājiem, kas notriekuši krievu lidmašīnu.»

Šveiks nosēdās uz sola pie vārtiem un sāka skaidrot, ka Karpatu frontē mūsu uzbrukums esot izputējis, toties Pržemišļas komandants — ģenerālis Kuzmaneks jau nokļuvis līdz Kijevai, tāpat arī ka Serbijā mums palikuši vienpadsmit atbalsta punkti un serbi ilgi neizturēšot pakaļdzīšanos mūsu kareivjiem.

Tad viņš sāka kritizēt dažādas pazīstamas kaujas un atklāja jaunu Ameriku, paziņodams, ka no visām pusēm ielenktai karaspēka daļai atliek tikai padoties.

Pēc patikas izrunājies, viņš piecēlās un, piegājis pie izmisušās dāmas, piekodināja viņai nekur neiet, bet pats devās augšā uz kanceleju. Tur viņš atrada virsleitnantu Lukašu, kas tieši tobrīd klāstīja kādam leitnantam ierakumu schemu un pārmeta, ka viņš neprotot rasēt un nekā nejēdzot no ģeometrijas.

—    Redziet, tā tas jādara. Ja uz horizontālās līnijas jānolaiž perpendikulārā, tad tas jādara tā, lai abas līnijas veidotu taisnu leņķi. Vai saprotat? Tad jūs novietosiet ierakumus pareizi un neiebrauksiet ar tiem pretinieka joslā, bet paliksiet sešsimt metru atstatumā. Tā, kā jūs esat uzzīmējis, mēs ar. savām pozīcijām atdurtos pretinieka līnijā un jūs ar saviem ierakumiem stāvētu perpendikulāri ienaidniekam. Jums taču vajadzīgs platais leņķis. Tas ir tik vienkārši, vai ne?

Bet rezerves leitnants, miera laikā kādas bankas kasieris, stāvēja gluži izmisis pie zīmējumiem un nesaprata nenieka. Viņš atvieglots ievilka elpu, kad pienāca Šveiks:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka. šo vēstuli sūta kāda dāma un gaida atbildi.

To teikdams, viņš familiari un zīmīgi pameta ar acīm.

Tas, ko virsleitnants izlasīja, viņu nemaz tik patīkami neietekmēja:

«Lieber Heinrich! Mein Mann verfolgt mich. Ich muss unbedingt bei Dir ein paar Tage gastieren. Dein Bursch ist ein grosses Mistvieh. Ich bin unglūcklich. Deine Katv.» [43]

Virsleitnants Lukašs nopūtās, ieveda Šveiku tukšajā kancelejā turpat blakus un sāka staigāt šurpu turpu. Beidzot, apstājies pie Šveika, viņš ierunājās:

—   Dāma raksta, ka jūs esot ragulops. Ko jūs viņai darījāt?

—   Padevīgi ziņoju, ka neesmu viņai nekā darījis, obrlajtnanta kungs, es uzvedos ļoti pieklājīgi, bet viņa gribēja tūliņ apmesties dzīvoklī. Tā kā nebiju saņēmis no jums nekāda rīkojuma, tad es viņu dzīvoklī nelaidu iekšā. Turklāt viņa atbraukusi ar divām somām kā savās mājās.

Virsleitnants vēlreiz skaļi nopūtās, ko atkārtoja arī Šveiks.

—   Ko tas nozīmē? — virsleitnants draudīgi uzbrēca.

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka tas ir smags gadījums. Pirms diviem gadiem kādu tapsētāju Vojtecha ielā apciemoja kāda jaunkundze, un viņš nevarēja tikt no tās vaļā. Vajadzēja noindēt ar deggāzi ir sevi, ir viņu, un tie vairs nebija nekādi joki. Ar sievietēm ir tīrais negals. Es viņas labi pazīstu.

—   Smags gadījums, — virsleitnants atkārtoja Šveika vārdus, un nekad viņš nebija izteicis lielāku patiesību. Mīļais Heinrichs patiešām atradās neapskaužamā stāvoklī. Sava vīra vajāta sieva atbrauc viesoties pie viņa taisni tai laikā, kad no Tržebinas jāierodas Miceka kundzei, lai trīs dienas no vietas nodotos tam, ko viņa darīja ik gada ceturksni, kad iebrauca Prāgā iepirkties. Turklāt parīt vajadzēja atnākt kādai jaunkundzei. Tā pēc veselas nedēļas pārdomām bija noteikti apsolījusies ļauties pavesties, jo tik un tā pec mēneša precēšoties ar kādu inženieri.

Virsleitnants sēdēja uz galda, nokāris galvu, taču pagaidām neko nevarēja izgudrot, tāpēc paņēma aploksni, papīru un uzrakstīja uz kancelejas veidlapas:

«Dārgā Katij! Būšu kazarmās līdz pulksten 9 vakarā. Pārnākšu pulksten 10. Lūdzu, jūties pie manis kā mājās! Savam kalpotājam Šveikam es jau devu rīkojumu, lai viņš tev visur paklausa. Tavs Jindržichs.»

—   Šo vēstuli nododiet cienītajai kundzei! — virsleitnants sacīja. — Pavēlu jums izturēties pret viņu ar cieņu un taktu un izpildīt visas viņas vēlēšanās kā likumu. Esiet galants un kalpojiet viņai no sirds! Te jums simt kronu, vēlāk par tām norēķināsieties, jo varbūt viņa jūs sūta pēc kaut kā. Pagādājiet viņai pusdienas, vakariņas un tā tālāk. Tad vēl noperciet trīs pudeles vīna un cigaretes «Memfisa»! Tā. Pagaidām tas ir viss. Varat iet. Vēlreiz atgādinu, ka jums jāizpilda katra vēlēšanās, ko nolasāt viņai no acīm.

Jaunā dāma jau bija zaudējusi visas cerības vēlreiz ieraudzīt Šveiku un tāpēc bija ļoti pārsteigta, kad ieraudzīja viņu iznākam no kazarmām un tuvojamies ar vēstuli rokā.

Viņš salutēja, pasniedza vēstuli un ziņoja:

—   Saskaņā ar obrlajtnanta kunga pavēli man pret jums, cienītā kundze, jāizturas ar cieņu un taktu, jākalpo jums no sirds un jāizpilda ikkatra jūsu vēlēšanās, ko nolasu jums no acīm. Man uzdots jūs paēdināt un nopirkt jums visu, ko vēlaties. Šim nolūkam man izsniegtas simt kronas, bet par šo naudu man vēl jānopērk trīs pudeles vīna un kārbiņa «Memfisas».

Kad dāma izlasīja vēstuli, viņai atgriezās enerģija, kas izpaudās tā, ka viņa lika Šveikam sameklēt ormani un, kad tas bija izdarīts, apsēsties blakus ormanim uz bukas.

Viņi pārbrauca mājās. Dzīvoklī dāma ar lieliskiem panākumiem sāka tēlot namamāti. Somas Šveikam bija jānovieto

guļamistabā, paklāji jāiznes pagalmā un jāizdauza tiem putekļi, bet niecīgs zirnekļa tīkliņš aiz spoguļa iesvēla dāmu svētās dusmās.

Viss likās liecinām, ka viņa nodomājusi palikt šai kaujas pozicijā uz ilgiem laikiem.

Šveikam lija. sviedri. Kad viņš bija izdauzījis paklājus, viņai iekrita prātā, ka jānoņem logu priekškari un jāiztīra. Tad Šveiks saņēma pavēli nomazgāt logus virtuvē un istabās. Vēlāk viņa sāka pārvietot mēbeles, bet darīja to visai nervozi, un, kad Šveiks bija visu pārvilcis no viena kakta otrā, viņai tas vairs nebija pa prātam un viņa stājās atkal pie jaunām kombinācijām.

Viņa apgrieza otrādi visu dzīvokli, bet pamazām viņas enerģija ligzdiņas iekārtošanā sāka izsīkt, un postīšanas darbs beidzās.

Viņa izņēma no kumodes tīru gultas veļu, pati pārvilka spilvenus un pēļus, un varēja redzēt, ka viņa to dara ar mīlestību uz gultu, jo šis priekšmets lika viņas nāsīm jutekliski raustīties.

Tad viņa aizsūtīja Šveiku pēc pusdienām un vīna un pati tikmēr pārģērbās caurspīdīgā naktstērpā, kurā izskatījās neparasti kaira un pievilcīga.

Pusdienās viņa izdzēra pudeli vīna, izsmēķēja daudz papirosu un likās gultā, kamēr Šveiks virtuvē mielojās ar kroņa maizi, mērcēdams to kādā saldā degvīnā.

—   Šveik! — atskanēja no guļamistabas. — Šveik!

Šveiks atvēra durvis un ieraudzīja jauno dāmu spilvenos

visai kārdinošā pozā.

—   Nāciet tuvāk!

Šveiks pienāca pie gultas, un dāma ar savādu smīnu vēroja viņa plecīgo stāvu un spēcīgos gurnus.

Atsviezdama smalko audumu, kas aizsedza un slēpa visu, viņa stingri noteica:

—   Novelciet zābakus un bikses! Parādiet. ..

Un tā nu krietnais kareivis Šveiks varēja ziņot virsleitnantam, kad tas atgriezās mājās:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka izpildīju jebkuru cienītās kundzes vēlēšanos un kalpoju viņai no sirds, kā jūs tikāt pavēlējis.

—   Paldies, Šveik, — virsleitnants atsaucās. — Vai viņai bija daudz vēlēšanos?

—   Apmēram sešas, — Šveiks atbildēja. — Nu viņa guļ pēc tā brauciena kā nosista. Es izpildīju visu, ko nolasīju viņai no acīm.

5.

Kamēr austriešu karaspēka masas, atspiestas mežos pie Dunajecas un Rabas, stāvēja granatu krusā, kamēr Karpatos lielā kalibra lielgabali saplosīja un apbēra ar zemi veselas austriešu rotas un visu kaujas lauku apvāršņi liesmoja degošo ciemu un pilsētu ugunīs, virsleitnants Lukašs un Šveiks pārdzīvoja ne visai patīkamo idili ar dāmu, kas bija aizbēgusi no vīra un tēloja viņu dzīvoklī namamāti.

Reiz, kad viņa bija izgājusi pastaigāties, virsleitnants Lukašs noturēja kara padomes sēdi, apspriezdamies ar Šveiku, kā tikt no viešņas vaļā.

— Vislabāk būtu, obrlajtnanta kungs, — Šveiks sacīja, — ja viņas vīrs uzzinātu, kur viņa atrodas, un atbrauktu viņai pakaļ. Jūs pats sacījāt, ka vīrs viņu meklējot, tā esot bijis tai vēstulē, ko jums aiznesu. Jānosūta telegrama, kur viņa atrodas, lai vīrs viņu pievāc. Pērngad šāds gadījums bija kādā vasarnīcā Všenorā. Toreiz gan šo telegramu bija sūtījis pats sievišķis, un vīrs atbraucis izpļaukāja ir sievu, ir mīļāko. Viņi abi bija civilisti, virsniekam neviens vīrs neiedrīkstēsies ķerties klāt. Galu galā jūs nemaz neesat vainīgs, jo nevienu neesat aicinājis, un, ja viņa ir aizbēgusi, tad darījusi to pati uz savu galvu. Jūs redzēsiet, ka telegrama nāks par labu. Un sliktākā gadījumā pāris pļauku …

—   Viņš ir ļoti inteliģents cilvēks, — virsleitnants Lukašs pārtrauca, — es viņu pazīstu, viņš tirgojas ar apiņiem vairumā. Man ar viņu noteikti jāaprunājas. Es nosūtīšu telegramu.

Nosūtītā telegrama bija visai lakoniska un lietišķa:

«Jūsu sievas pašreizējā atrašanās vieta ir . ..» Sekoja Lukaša dzīvokļa adrese.

Un kādā jaukā dienā Katijas kundze bija nepatīkami pārsteigta, kad pa durvīm ievēlās apiņu lieltirgotājs. Viņš izturējās kā ļoti korekts un gādīgs vīrs, kad Katijas kundze iepazīstināja abus:

—   Mans vīrs — virsleitnants Lukaša kungs.

Nekas cits viņai tobrīd neienāca prātā.

—   Lūdzu, piesēdiet, Vendlera kungs, — virsleitnants Lukašs laipni uzaicināja viņu, izvilkdams no kabatas portsigaru, — vai nevēlaties?

Inteliģentais apiņu lieltirgotājs pieklājīgi paņēma cigareti un, laizdams gaisā dūmus, apdomīgi apvaicājās:

—   Vai drīz dosieties uz fronti, virsleitnanta kungs?

—   Esmu jau lūdzis pārcelt mani uz 91. pulku Budejovicē. Tikko beigsies darbs brīvprātīgo skolā, tā došos uz turieni. Mums vajag ļoti daudz virsnieku, bet pašlaik vērojama parādība, ka jauni cilvēki, kam brīvprātīgo tiesības, nepieteicas uz šīm vietām. Viņi labāk paliks vienkārši kājnieki, bet necentīsies izvirzīties par kadetiem.

—   Karš stipri kaitē apiņu tirdzniecībai, bet es domāju, ka tas ilgi nevar vilkties, — apiņu lieltirgotājs piebilda, pārmaiņus skatīdamies uz savu sievu un virsleitnantu.

—   Mūsu stāvoklis ir ļoti labvēlīgs, — virsleitnants Lukašs aizrādīja. — Tagad neviens vairs nešaubās, ka karš beigsies ar centrālo valstu uzvaru. Francijas, Anglijas un Krievijas spēki ir pārāk vāji pret Austrijas, Vācijas un Turcijas cietoksni. Tiesa, dažās frontēs mēs esam cietuši vienu otru nenozīmīgu neveiksmi, bet, līdzko pārrausim krievu fronti starp Karpatu kalnu grēdu un Vidējo Dunajecu, vairs nebūs šaubu, ka karam būs beigas. Tapat ari frančiem draud briesmas pazaudēt tuvākajā laikā visu Austrumfranciju, un vācu armija drīz vien iemaršēs Parizē. Tas ir pilnīgi skaidrs. Jāņem vēl vērā, ka Serbi jā musu manevri attīstās visai sekmīgi. Mūsu armijas atkāpšanos, kas faktiski ir tikai karaspēka pārgrupēšanās, daudzi mēdz iztulkot pavisam citādi, nekā to prasa kara laikā nepieciešamā aukstasinība. Visdrīzākajā laikā mēs redzēsim, ka mūsu stingri aprēķinātie manevri dienvidu kaujas laukā nesīs savus augļus. Lūdzu, paskatieties . . .

Virsleitnants Lukašs maigi saņēma Vendlera kungu pie pleca, pieveda pie kartes, kas karājās pie sienas, un, rādīdams atsevišķus punktus, skaidroja:

—   Austrumu Beskidi mums ir pats drošākais atbalsta punkts. Tāpat Karpatu sektoros, kā redzat, mums arī drošas pozicijas. Spēcīgs trieciens pa šo līniju, un mēs neapstāsimies līdz pašai Maskavai. Karš beigsies ātrāk, nekā mēs domājam.

—   Bet kā ar Turciju? — ievaicājās apiņu lieltirgotājs, reizē ar to apsvērdams, kā labāk novadīt sarunu uz to jautājumu, kura dēļ bija atbraucis.

—   Turki turas labi, — virsleitnants atbildēja, atkal aizvezdams viņu atpakaļ pie galda. — Turku parlamenta priekšsēdētājs Hali bejs un Ali bejs bija ieradušies Vīnē. Par Turcijas Dardaneļu armijas virspavēlnieku iecelts feldmaršals Limans fon Zanders. Golcs-pašā ieradies no Konstantinopoles Berlinē, un mūsu ķeizars apbalvojis Enveru-pašā, viceadmirāli Usedomu-pašā un ģenerāli Dževadu-pašā. Samērā daudz apbalvojumu tik īsā laikā.

Brīdi abi sēdēja viens otram pretī pie galda un klusēja, līdz virsleitnants ieskatīja par savu pienākumu pārtraukt nepatīkamo klusumu:

—   Kad jūs atbraucāt, Vendlera kungs?

—   Šorīt.

—   Ļoti patīkami, ka jūs sastapāt mani mājās, jo pēcpusdienās vienmēr eju uz kazarmām, kur man nakts dežūras. Tā kā dzīvoklis īstenībā visu dienu stāv tukšs, tad varēju piedāvāt cienītajai kundzei savu viesmīlību. Kamēr viņa uzturas Prāgā, neviens viņu nav šeit apgrūtinājis. Vecas pazīšanās dēļ.. .

Apiņu lieltirgotājs iekāsējās:

—   Katija patiešām ir dīvaina sieviete, virsleitnanta kungs. Pieņemiet manu vissirsnīgāko pateicību par visu, ko esat viņas labā darījis. Ne aiz šā, ne aiz tā viņai iešaujas prātā braukt uz Prāgu ārstēt nervus. Es esmu ceļojumā, atbraucu mājās, — māja tukša. Katija prom.

Liekuļotā sirsnībā viņš padraudēja sievai ar pirkstu un jautāja, greizi smaidīdams:

—   Tu laikam domāji, ka tev arī tiesības pamest māju, ja es esmu izbraucis? Tev gan nemaz prātā neienāca . . .

Virsleitnants Lukašs, manīdams, ka saruna novirzās neceļos, atkal pieveda inteliģento lieltirgotāju pie kartes un, rādīdams pasvītrotās vietas, sacīja:

—   Es aizmirsu pievērst jūsu uzmanību kādam sevišķi interesantam apstāklim. Paskatieties uz šo lielo, pret dienvidrietumiem vērsto loku, kur kalnu grupa izveido dabiskus nocietinājumus! Tur šobrīd uzbrūk sabiedrotie. Pārraujot dzelzceļu, kas saista nocietinājumu ar ienaidnieka galveno aizsardzības līniju, tiks pārtraukta satiksme starp ienaidnieka labējo flangu un ziemeļu armiju pie Vislas. Vai tagad jums tas skaidrs?

Apiņu lieltirgotājs atbildēja, ka nu viņam viss esot skaidrs, un, aiz sava taktiskuma baidīdamies, ka var tikt pārprasts, paskaidroja, apsēzdamies vecajā vietā:

—   Kara dēļ mūsu apiņi zaudējuši noņēmējus ārzemēs. Francija, Anglija, Krievija un Balkani tos vairs nepieprasa. Vēl mēs sūtām apiņus uz Itāliju, bet es baidos, ka tikai Itālijā arī neiejaucas karā. Nu, kad mēs uzvarēsim, tad diktēsim visiem preču cenas.

—   Itālijā ieturēs stingru neitralitāti, — virsleitnants viņu mierināja, — tas ir pavisam .. .

—   Kāpēc tad Itālijā neatzīst, ka saistījusies trejsavienībā ar Austroungāriju un Vāciju? — pēkšņi uztraucās apiņu lieltirgotājs, kam vienā mirklī sakāpa galvā visas likstas: apiņi, sieva un karš. — Es biju domājis, ka Itālijā bruks virsū Francijai un Serbijai, tad karam sen būtu beigas. Noliktavās man pūst apiņi, vietējie darījumi ir niecīgi, eksports līdzinās nullei, bet ltalija ietur neitralitāti. Kāpēc tad viņa 1912. gadā atjaunoja ar mums trejsavienību? Kur ir Italijas ārlietu ministrs marķizs di San Džuliano? Ko tas kungs dara? Guļ, vai? Un vai jūs zināt, kāds bija man gada apgrozījums pirms kara un kāds ir tagad?

—   Nedomājiet, ka es nesekoju notikumiem, — viņš turpināja, nikni raudzīdamies virsleitnantā, kas laida gaisā dūmu gredzenus. Katijas kundze ar interesi vēroja, kā tie dzenas cits citam pakaļ un beidzot saplūst kopā. — Kāpēc vācieši atkāpās atpakaļ uz savām robežām, kad bija jau gandrīz pie Parizes? Kāpēc starp Māsu un Mozeli atkal notiek niknas artilērijas kaujas? Vai jūs zināt, ka Kombrvevrā pie Maršas nodegušas trīs alus darītavas, kurām mēs ik gadus sūtījām vairāk nekā piecsimt maisu apiņu? Vogezos nodegusi Hartmansveileras alus darītava, Nīderspachā pie Mīlhauzenas milzīgā alus darītava nolīdzināta ar zemi. Tas manai firmai nozīmē zaudēt gadā 1200 maisu apiņu. Sešas reizes vācieši kāvās ar beļģiem par Klosterhekas alus darītavu, un es zaudēju 350 maisu apiņu gadā!

Uztraukumā viņš nevarēja tālāk paruna t, pieceļas, piegaja pie sievas un teica:

—   Katij, tu tūliņ brauksi man līdzi uz mājām. Ģērbies!

—   Visi šie notikumi mani stipri uzbudina, — viņš pēc brīža piemetināja kā atvainodamies. — Agrāk es biju pavisam aukstasinīgs.

Kad sieva izgāja ģērbties, viņš klusu sacīja virsleitnantam:

—   To viņa nedara pirmo reizi. Pērn viņa aizbrauca līdzi kādam palīgskolotājam, un es viņus panācu tikai Zagrebā. Tai pašā reizē es ar Zagrebas pilsētas alus darītavu noslēdzu līgumu par 600 maisiem apiņu. Jā, dienvidi vispār bi ja īsta zelta bedre. Mūsu apiņi gāja līdz pat Konstantinopolei. Tagad mēs esam jau pa pusei iznīcināti. Un, ja valdība ari pie mums ierobežos alus ražošanu, tad tas būs mums pēdējais trieciens.

Un, aizsmēķēdams piedāvāto cigareti, viņš satriekts teica:

—   Viena pati Varšava pirka no mums 2370 maisu apiņu gadā. Vislielākā alus darītava tur ir augustiniešiem. Tās pārstāvis mēdza mani katru gadu apciemot. Taisni trakam jākļūst! Labi vēl, ka man nav bērnu.

Šis loģiskais secinājums no Varšavas augustiniešu. alus darītavas pārstāvja gadskārtējā apciemojuma izvilināja virsleitnantam smaidu, ko apiņu lieltirgotājs pamanīja un tāpēc turpināja savus paskaidrojumus:

—   Ungarijas alus darītavas Šopronā un Lielajā Kanižā pirka no manas firmas 'caurmērā tūkstoš maisu apiņu gadā savam eksporta]um, kuru sūtīja pat uz Aleksandri]u. Tagad blokādes dēļ tās atsakās no pasūtījumiem. Es tām piedāvāju apiņus par trīsdesmit procentiem lētāk, bet ir tad tās nepasūta neviena maisa. Sastrēgums, sabrukums, posts un turklāt vēl visādas ģimenes nepatikšanas.

Apiņu lieltirgotājs apklusa. Klusumu pārtrauca Katijas kundze, kas bija saģērbusies prombraukšanai.

—   Ko darīsim ar manām somām?

—   Es tām vēlāk atbraukšu pakaļ, Katij, — virs mierīgi atbildēja, priecādamies, ka viss beidzies bez trača un nepatīkamām scēnām. — Ja tu vēl gribi iepirkties, tad pēdējais laiks doties ceļā. Vilciens atiet divos divdesmit.

Abi laulātie draugi sirsnīgi atvadījās no virsleitnanta, un apiņu lieltirgotājs, priecīgs par to, ka viss labi beidzies, priekšnamā sacīja virsleitnantam:

—   Ja jūs karā ievainotu, no kā lai dievs pasargā, tad brauciet pie mums atpūsties! Mēs jūs kopsim, cik vien labi pratīsim.

Kad virsleitnants atgriezās guļamistabā, kur Katijas kundze bija ģērbusies, viņš atrada uz mazgājamā galda 400 kronu un vēstulīti:

«Virsleitnanta kungs! Jūs nepratāt mani pasargāt no mana vīra, no šā pērtiķa, šā pirmšķirīgā idiota. Jūs pieļāvāt, ka viņš aizstiepj mani līdzi kā kādu priekšmetu, ko aizmirsis jūsu dzīvoklī. Turklāt jūs iedrošinājāties izsacīties, ka esot piedāvājis man savu viesmīlību. Ceru, ka nebūšu sagādājusi jums lielākus izdevumus par šeit pievienotajām 400 kronām, kurās lūdzu jūs dalīties ar savu kalpotāju.»

Virsleitnants Lukašs mirkli palika stāvam ar vēstulīti rokās un tad lēni saplēsa to gabaliņos. Viņš smaidīdams paskatījās uz atstāto naudu un, ieraudzījis, ka Katija, sukādama matus spoguļa priekšā, uztraukumā piemirsusi savu ķemmi, pievienoja šo priekšmetu savam piemiņas lietiņu krājumam.

Šveiks pārnāca pēc pusdienas. Viņš bija staigājis apkārt, meklēdams virsleitnantam suni.

—   Šveik, jums ir laime, — virsleitnants sacīja. — Dāma, kas šeit uzturējās, nupat aizbrauca. Vīrs viņu aizveda. Un par visiem pakalpojumiem, ko esat viņai izdarījis, viņa jums atstājusi uz mazgājamā galdiņa 400 kronu. Par to jums viņai resp. viņas vīra kungam sirsnīgi jāpateicas, jo īstenībā tā ir vīra nauda, ko viņa paņēmusi ceļā līdzi. Es jums nodiktēšu vēstuli.

Un viņš diktēja:

—   «Godātais kungs! Atļaujiet izsacīt vissirsnīgāko pateicību par 400 kronām, ko man iedāvājusi jūsu sievas kundze par maniem pakalpojumiem tai laikā, kamēr viņa uzturējās

Prāgā. Visu, ko esmu darījis viņas labā, es darīju ar prieku, tāpēc nevaru pieņemt šo sumu un nosūtu to .. .»

—   Rakstiet taču tālāk, Šveik! Ko jūs tā grozāties? Kur es apstājos?

—    «Un nosūtu to…» — Šveiks nočukstēja trīcošā, traģiskā balsī.

—   Labi! «Un nosūtu to atpakaļ reizē ar saviem visdziļākās cieņas apliecinājumiem. Padevīgi sveicinu un skūpstu roku jūsu kundzei. Jozefs Šveiks, virsleitnanta Lukaša kalpotājs.» Vai uzrakstīts?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka vēl trūkst datuma.

—    «1914. gada 20. decembrī.» Tagad uzrakstiet uz aploksnes adresi, ņemiet šīs 400 kronas, aiznesiet, uz pastu un nosūtiet uz šo pašu adresi!

Un virsleitnants Lukašs sāka jautri svilpot āriju no operetes «Šķirtā sieva».

—   Pag, Šveik! — viņš uzsauca, kad Šveiks jau gribēja iet uz pastu. — Kas ir ar suni, ko gājāt meklēt?

—   Viens man jau padomā, obrlajtnanta kungs, varen skaists lopiņš, tikai pagrūti dabūjams. Nu, varbūt tomēr rit viņu atvedīšu. Viņš kož.

6.

Pēdējos vārdus virsleitnants Lukašs vairs nedzirdēja, un tomēr tie bija tik svarīgi.

— Tas lops kož kā traks, — Šveiks gribēja vēlreiz atkārtot, bet beidzot nolēma: «Kāda tur virsleitnantam daļa? Viņš grib suni, un to viņš dabūs!»

Protams, ir jau viegli pateikt: «Atvediet man suni!» Katrs suņa īpašnieks vērīgi uzmana savu suni, kaut tas arī nav tīrasiņu. Pat to krančeli, kas cita nekā nedara, tikai siida savai vecajai saimniecei kājas, viņa īpašniece mīl no sirds un neļaus tam pāri darīt.

Suns, it īpaši tīrasiņu, instinktīvi jūt, ka reiz kādā jaukā dienā viņu nozags. Suns dzīvo vienās bailēs, ka viņu nozags, ka viņam jātiek nozagtam. Pastaigas laikā suns sākumā priecīgs un pārdrošs pamet savu saimnieku, rotaļājas ar citiem suņiem, rāpjas tiem virsū, neatzīdams nekādu morāli, un tie

savukārt viņam, osta bruģa akmeņus, ceļ kāju uz augšu pie katra staba un pat pie tirgotājas kartupeļu groza, vārdu sakot, bauda dzīvi pilniem malkiem. Pasaule viņam liekas tik skaista kā jauneklim, kas nule kā laimīgi izturējis gala pārbaudījumu.

Pēkšņi visa suņa jautrība vējā: viņš jūt, ka pazudis. Viņu pārņem izmisums. Viņš bailēs šaudās pa ielu, ošņā gaisu, smilkst, tad, galīgi zaudējis dūšu, ierauj asti kājstarpi, pieglauž ausis un jož projām, kur acis rāda.

Ja viņš varētu runāt, tad kliegtu:

—• Jēzus Marija, mani nozags!

Vai esat kādreiz bijis suņu tirgū un redzējis tur tādus baiļu pārņemtus suņus? Tie visi ir nozagti. Lielpilsēta izaudzinājusi īpašu zagļu pasugu, kuri pārtiek vienīgi no suņu zādzībām. Ir mazi salona sunīši — pundurterjeri cimda lielumā, tiem pietiek telpas mēteļa kabatā vai dāmu uzrocī, kur viņus parasti ievieto. Pat no turienes zagļi izčiepj šo nabadziņu! Nikno plankumaino vācu dogu, kas enerģiski apsarga ārpilsētas savrupmāju, mēdz nozagt naktī. Policijas suni nozog detektivam degungalā. Saimnieks ved suni saitē, saiti pārgriež, zaglis ar suni jau gabalā, bet saimnieks pārsteigts noraugās uz saites galu. Puse no visiem suņiem, kas sastopami uz ielas, vairākkārt mainījuši īpašniekus, un bieži gadās, ka cilvēks nopērk suni, kas viņam nozagts kā kucēns, kad bijis izvests pastaigāties.

Vislielākās briesmas tapt nozagtam draud sunim tad, kad viņu izved uz ielas izdarīt mazās un lielās vajadzības. Sevišķi pēdējā gadījumā pazūd daudz suņu, tāpēc šādos momentos ikviens suns uzmanīgi raugās apkārt.

Ir vairākas suņu zagšanas metodes. Suni var nozagt tieši, kā to mēdz darīt kabatas zagļi, vai viltīgi pievilinot nelaimīgo radījumu. Suns ir uzticams dzīvnieks . . . diemžēl, tikai chrestomatijās un dabaszinātņu grāmatās. Dodiet pašam uzticīgākajam sunim paostīt ceptu zirga gaļas desu, un viņš ir pazudis. Aizmirsis saimnieku, kam gājis blakus, viņš metas atpakaļ un skrien pakaļ kārdinātājam. Viņam tek slienas, gaidāmās baudas priekšnojautā viņš kūļā asti un rausta nāsis kā nevaldāms ērzelis, kad to ved pie ķēves.

Malostranā pie Pils kāpnēm atrodas maza dzertuve. Kādu dienu tur dibenā puskrēslā sēdēja divi vīri: kareivis un civilais. Sabāzuši galvas kopā, abi noslēpumaini sačukstējās. Viņi izskatījās kā sazvērnieki Venecijas republikas laikos.

—    Katru dienu pulksten astoņos, — civilais čukstēja kareivim, — kalpone ved viņu staigāt uz skvēru Havličeka laukuma. stūri. Bet tas nešpetnis kož kā traks. Paglaudīt nav ko domāt.

Un, pieliecies vēl tuvāk, viņš čukstēja kareivim ausi:

—   Pat desu viņš nerij.

—   Bet ceptu? — kareivis jautāja.

—   Arī ceptu ne.

Abi nospļāvās.

—   Ko tad tas pagāns rij?

—   Tad dievs to zina! Dažs suns jau ir tik izlutināts un izlepis kā tāds arehibiskaps.

Kareivis un civilais saskandināja, un civilais stāstīja tālāk:

—    Reiz kāds melns špics, ko man vajadzēja dabūt Klamovkas suņu audzētavai, arī neparko negribēja ēst desu. Trīs dienas es staigāju viņam pakaļ, kamēr beidzot neizturēju un jautāju saimniecei, kas veda viņu staigāt, ko īsti šis špics ēd, ka tik skaists izskatās. Šai tas varen glaimoja, un viņa pateica, ka špics visvairāk cienot karbonadi. Tad es viņam nopirku šniceli, — domāju, ka tā viņam vēl vairāk ies pie sirds, bet lika pagaidīt! Tas sātana gabals pat uz to pusi nepaskatījās, jo, redzi, tā bija teļa gaļa un viņš, izrādās, atzina vienīgi cūkas gaļu. Nekas nelīdzēja, vajadzēja nopirkt viņam karbonadi. Iedevu viņam to paostīt un pats rikšiem projām. Suns pakaļ. Saimniece kliedz: «Puntik, Puntik!» — bet mīļais Puntiks neceļ ne ausi. Viņš skrēja man pakaļ līdz stūrim, tur es viņam apliku saiti ap kaklu, un otrā dienā suns jau bija Klamovkas suņu audzētavā. Pakaklē viņam bija pāris baltu plankumiņu, tos es nokrāsoju melnus, tā ka viņu neviens vairs nepazina … Bet visi pārējie suņi — un tādu bijis krietni daudz — vienmēr skrējuši pakaļ zirga desai. Vislabāk būtu, Šveik, ja tu apvaicātos kalponei, kas šim sunim vislabāk garšo. Tu esi kareivis, stāvs tev labs, tev viņa to drīzāk pateiks. Es jau reiz viņai to vaicāju, bet viņa paskatījās uz mani tā, it kā gribētu iedurt man ar iesmu, un noprasīja: «Kas jums par dalu?» Diezin cik glīta viņa nav, tāda veca grabaža vien ir, bet ar kareivi viņa runās.

—    Bet vai tas ir tīrasiņu pinčeris? Mans obrlajtnants ne par ko citu negrib ne dzirdēt.

—   Pirmšķirīgs pinčeris, kad tev saka! Varen glīts un tīrasiņu,

tik tiešām, kā tu esi Šveiks un es Blachniks. Man Likai jādabū zināt, ko viņš ēd, tad es viņam to iedošu un atvedīšu pie tevis.

Abi draugi atkal saskandināja. Kad Šveiks pirms kara tirgojās ar suņiem, Blachniks viņam tos piegādāja. Tas bija vīrs ar lielu pieredzi. Runāja, ka viņš uzpērkot no dīriķiem veselības ziņā šaubīgus suņus un pārdodot tālāk. Viņš pats bija sirdzis ar trakumsērgu un jutās Vīnes Pastera institūtā kā mājās. Nu viņš uzskatīja par savu pienākumu nesavtīgi pakalpot kareivim Šveikam. Viņš pazina visus suņus Prāgā un apkaimē un runāja dzertuvē klusu tāpēc, ka pirms pusgada bija nočiepis dzertuves īpašniekam mazu kucēnu, āpšu sunīti, kam bija devis zīst pienu no pudelītes, tā ka muļķa kucēns bija noturējis viņu par savu māti un pat nebija iepīkstējies zem mēteļa.

Blachniks aiz principa zaga tikai tīrasiņu suņus un varētu būt tiesā par ekspertu. Viņš piegādāja suņus gan privātpersonām, gan suņu audzētavām, kā nu kuro reizi pagadījās. Kad viņš gāja pa ielu, uz viņu bieži rūca tie suņi, ko viņš kādreiz bija nozadzis, un, kad viņš apstājās pie skatloga, dažs labs atriebīgs suns viņam aiz muguras pacēla kāju un apslapināja viņam bikses.

Nākamajā dienā pulksten astoņos no rīta krietnais kareivis Šveiks bija redzams Havličeka. laukuma stūrī, kur viņš pastaigājās šurpu turpu. Viņš gaidīja kalponi ar pinčeri. Beidzot gaidītie ieradās. Šveikam paskrēja garām bārdains, pluskains suns ar asu spalvu un gudrām, melnām acīm. Viņš bija jautrs kā visi suņi, kad tie nokārtojuši savas vajadzības, un trenkāja zvirbuļus, kas mielojās uz ielas zirgu mēslos.

Tad Šveikam pagāja garām tā, kuras uzraudzībā suns bija nodots. Tā bija gados vecāka jaunava ar klīrīgi vainagā savītām bizēm. Viņa šad tad uzsvilpa sunim un vicināja rokā saitīti un elegantu suņu pātagu.

Šveiks uzrunāja viņu:

— Atvainojiet, jaunkundz, kā no šejienes var tikt uz Zižkovu?

Kalpone apstājās un pavērās Šveikā, vai jautājums ņemams nopietni, bet Šveika labsirdīgā seja liecināja, ka kareivim patiešām jānokļūst žižkovā. Viņas seja atmaiga, un viņa labprāt pastāstīja, kā tur var nokļCit.

—   Mani tikai nesen pārcēla uz Prāgu, — Šveiks paskaidroja, — es neesmu šejienietis, es esmu no laukiem. Jūs laikam arī neesat no Pragas?

—   Es esmu no Vodņaniem.

—   Tad mēs esam gandrīz vai kaimiņi; es esmu no Protivinas.

Dienvidčechijas ģeogrāfijā, ko Šveiks bija apguvis manevru laikā, uzdvesa jaunavai dzimtās puses siltumu.

—   Tad jūs droši vien pazīstat miesnieku Pejcharu Protivinas tirgus laukumā?

—   Kā nu nepazīšu, tas ir mans brālēns. Viņu pie mums visi ciena. Kārtīgs cilvēks, pakalpīgs, veikalā vienmēr laba gaļa, un ar svaru neblēdījas.

—   Vai jūs neesat kāds no Jarešiem? — kalpone jautāja, kurai nepazīstamais kareivis modināja simpātijās.

—   Kā tad!

—   No kuriem Jarešiem, no tiem, kas dzīvo Krčā pie Protivinas, vai no tiem, kas Ražicēs?

—    No tiem, kas Ražicēs.

—   Vai vecais Jarešs vēl vienmēr izvadā alu?

—   Kā tad, ka izvadā.

—   Viņam jau vajag būt krietni pāri par sešdesmit.

—   Šopavasar viņam palika sešdesmit astoņi, — Šveiks mierīgi atbildēja. — Viņš nesen iegādājās suni, un 11u viņam jautrāka braukšana. Suns sēž uz vezuma. Taisni tāds pats suns kā tas, kas tur dzenā zvirbuļus. Jauks sunītis, ļoti glīts.

—   Tas ir mūsu, — jaunā paziņa paskaidroja. — Es kalpoju pie pulkveža kunga. Vai jūs pazīstat mūsu pulkveža kungu?

—   Pazīstu, ļoti inteliģents kungs, —Šveiks atbildēja. —Pie mums Budejovicē arī bija pulkvedis .. .

—   Mūsu pulkvedis ir ļoti bargs. Kad toreiz sāka runāt, ka Serbijā mūsējos samizojuši, tad viņš pārnāca mājās taisni traks aiz dusmām, izsvaidīja virtuvē visus traukus un gribēja man uzteikt.

—   Ak tad tas ir jūsu sunītis, — Šveiks viņu pārtrauca,

žēl gan, ka mans obrlajtnants suņus necieš. Es viņus ļoti

mīlu.

Viņš apklusa un tad pēkšņi ieteicās:

—    Katrs suns vis neēd visu, ko viņam. dod.

—   Mūsu Fokss ir ļoti izvēlīgs. Kādu laiku nemaz negribēja ēst gaļu, bet nu ēd atkal.

—    Un kas viņam vislabāk garšo?

—   Aknas, vārītas aknas.

—   Teļa vai cūkas?

—   Tas viņam vienalga, — pasmīnēja Šveika «kaimiņiene», uzskatīdama šo jautājumu par neveiklu joku.

Viņi vēl pastaigājās kādu brīdi, tad viņiem piebiedrojās pinčeris, ko kalpone piesēja saitē. Viņš izturējās pret Šveiku ļoti farniliari, mēģināja pārplēst viņam bikses caur uzpurni, lēca virsū, bet pēkšņi, it kā nojautis Šveika nolūkus, pārstāja lēkāt un gāja tālāk bēdīgs un nolaidies, šķielēdams uz Šveiku, it kā gribētu jautāt: «Tātad arī man tas neies secen?»

Vecā jaunava pastāstīja Šveikam, ka nākot ar suni pastaigāties ari pulksten sešos pievakarē, ka neticot nevienam vīrietim Prāgā, jo reiz izsllidinājusies avīzēs precību nolūkā un kāds atslēdznieks izkrāpis viņai nezin kādam izgudrojumam 800 kronu un tad pazudis. Uz laukiem cilvēki esot daudz godīgāki. Ja viņa kādreiz precēšoties, tad tikai ar laucinieku, bet vienīgi pēc kara, jo kara laika laulības esot tīrā aplamība, tāpēc ka tāda sieva parasti kļūstot atraitne.

Šveiks viņai deva lielas cerības, ka ieradīšoties pulksten sešos, un aizsteidzās paziņot savam draugam Blacbnikam, ka suns ēd visādas aknas.

—   Es viņu pamielošu ar liellopu aknām, — Blachniks nolēma, — uz tām man uzķērās fabrikanta Vidras bernardietis, ļoti uzticams lopiņš. Rīt tev suns būs klāt kā nagla.

Blachniks turēja vārdu. Kad Šveiks priekšpusdienā beidza uzpost dzīvokli, aiz durvīm atskanēja riešana, un Blachniks ievilka iekšā pinčeri, kas spirinājās pretī un bija vēl pinkaināks, nekā daba bija viņu. radījusi. Suns zvērīgi bolīja acis un baismīgi raudzījās apkārt kā izsalcis tīģeris sprostā, kura priekšā nostājies brangi apvēlies zooloģiskā dārza apmeklētājs, klabināja zobus un ņurdēja, it kā gribēdams teikt: «Saplosīšu gabalos, aprišu!»

Viņi piesēja suni pie virtuves galda, un Blachniks pastāstīja, kā norisinājusies suņa nolaupīšana.

—   Es viņam tīšuprāt pagāju garām, turēdams rokā papīrā ievīstītas vārītas aknas. Viņš sāk ošņāt un lēkāt man apkārt.

Es nedodu nekā un eju vien tālāk. Suns pakaļ. Pie parka es iegriezos Bredovas ielā un tur iedevu viņam pirmo gabaliņu. Viņš to aprija skriedams, lai neizlaistu mani no acīm. Iegriezos Jindržicha ielā un iedevu viņam jaunu porciju. Kad jau biju labi ieēdinājis, tad piesēju saitē un vilku pāri Vaclava laukumam uz Vinohradiem līdz pašai Vršovicei. Ceļā viņš taisīja visādus trakus jokus, — kad gāju pāri tramvaja sliedēm, nogulās uz tām un nekust ne no vietas. Laikam gribēja, lai viņu sabrauc. Es atnesu arī tīru ciltsgrāmatu, ko nopirku Fuksa. papīru tirgotavā. Tu tak proti viltot ciltsgrāmatas, Šveik?

—    Tai jābūt rakstītai ar tavu roku. Raksti, ka suns nāk no Leipcigas, no fon Bīlova suņu audzētavas. Tēvs Arnheims fon Kālsbergs, rnāte Emma fon Trautendorfa, cēlusies no Zigfrīda fon Būzentāla. Tēvs 1912. gadā ieguvis pirmo godalgu pinčeru izstādē Berlinē. Māte apbalvota ar Nirnbergas dižciltīgo suņu audzēšanas biedrības zelta medaļu. Kā tu domā, cik vecs viņš ir?

—   Spriežot pēc zobiem, divi gadi.

—   Raksti — pusotra.

—   Viņš slikti apgraizīts, Šveik, paskaties uz ausīm!

—    To var labot. Ausis apgriezīsim, kad viņš būs pieradis pie mums. Tagad tas viņu vēl vairāk saniknotu.

Nolaupītais nikni rūca, elsoja, skraidīja pa istabu un beidzot piekusis apgulās, ar izkārtu mēli gaidīdams, kas notiks tālāk.

Pamazām viņš kļuva rāmāks, tikai šad tad žēli iesmilkstējās.

Šveiks nolika sunim priekšā aknu atliekas, ko iedeva Blachniks. Suns pat nepaskatījās uz tām, tikai uzmeta abiem tādu skatienu, it kā gribētu sacīt: «Es uz tām jau reiz uzrāvos, ēdiet nu paši!»

Viņš gulēja ar padevīgu izskatu un izlikās iemidzis. Tad viņam kaut kas iešāvās prātā, viņš piecēlās, attupās uz pakaļkājām un ar priekšējām «lūdzās». Viņš padevās. Taču Šveiku šī aizgrābjošā aina nemaz neaizkustināja.

—    Gulsties! — viņš uzsauca, un nabadziņš, žēli smilkstēdams, atkal apgulās.

—    Kādu vārdu lai ierakstu ciltsgrāmatā? — jautāja Blachniks. — Viņu sauca par Foksu. Vajadzētu pārkristīt līdzīgā vārdā, lai viņš tūliņ saprastu.

—   Nosauksim kaut vai par Maksi. Skaties, Blachnik, kā viņš cilā ausis! Celies, Maksi!

Nelaimīgais pinčeris, kam bija nolaupītas ir mājas, ir vārds, piecēlās un gaidīja turpmākās pavēles.

—   Domāju, ka vajadzēs viņu atraisīt, — Šveiks nolēma,

—   paskatīsimies, ko viņš tad darīs.

Kad suni atraisīja, tā pirmais ceļš bija pie durvīm. Tur tas trīs reizes ierējās, skatīdamies uz durvju rokturi un acīm redzot cerēdams uz šo jauno cilvēku augstsirdību. Bet, kad cilvēki likās nesaprotam suņa vēlēšanos tikt ārā no šejienes, viņš nolaida pie durvīm peļķi, pārliecināts, ka nu viņu izmetīs la.ukā, kā to bija darījis pulkvedis, mācīdams suni ievērot tīrību.

Bet Šveiks tikai piezīmēja: — Ak tu jezuīts tāds, kas par blēdību! — uzšāva sunim ar siksnu un iegrūda viņam purnu peļķē, tā ka nabaga kustonis nespēja vien pietiekami tīri nolaizīties.

Suns iesmilkstējās aiz kauna un sāka skraidīt pa virtuvi, izmisumā ošņādams pats savas pēdas, tad bez kāda redzama iemesla piegāja pie galda., apēda aknu paliekas, apgulās pie krāsns un pēc visām likstām aizmiga.

—   Cik es tev esmu parādā? — Šveiks atvadoties jautāja Blachnikam.

—   Nerunā blēņas, Šveik, — Blachniks mīļi sacīja,

—   drauga labā es daru visu, sevišķi vēl tad, kad viņš ir karadienestā. Dzīvo vesels, dārgais, tikai pielūko, nekad neved suni pāri Havličeka laukumam, lai nenotiek kāda nelaime. Ja tev vēl ievajagas kāda suņa, tad tu zini, kur es dzīvoju.

Šveiks ļāva Maksim labi izgulēties un tikmēr nopirka pie miesnieka ceturtdaļkilo aknu, izvārīja tās un pielika Maksim pie deguna siltu aknu gabaliņu, lai viņš pamostos.

Maksis miegā aplaizījās, tad izstaipījās, apostīja aknas un aprija tās. Tad viņš piegāja pie durvīm un atkārtoja mēģinājumu ar durvju rokturi.

—   Maksi, nāc šurp! — Šveiks uzsauca.

Suns neuzticīgi tuvojās. Šveiks paņēma viņu klēpī un sāka glāstīt. Nu suns pirmo reizi draudzīgi pavēcināja savu strupo asti, uzmanīgi satvēra zobos Šveika roku un, turēdams to mutē, pavērās Šveikā ar gudru skatienu, it kā sacīdams: «Nu vairs nekas nav darāms, es zinu, ka esmu paspēlējis.»

Glāstīdams suni, Šveiks maigā balsī sāka stāstīt viņam pasaku.

—   Reiz dzīvoja kāds sunītis, ko sauca par Foksu, un viņa saimnieks bija kāds pulkvedis. Kalpone veda Foksu pastaigāties, bet tad atnāca kāds kungs, kas Foksu nozaga. Fokss nokļuva karadienestā pie kāda obrlajtnanta, un viņu nosauca par Maksi. Maksi, dod ķepiņu! Redzi nu, suņagahal, ka mēs būsim labi draugi, ja tu būsi godīgs un paklausīgs. Citādi tev karaklausībā nāksies iepazīties ar siksnu.

Maksis izlēca Šveikam no klēpja un sāka viņam pa jokam brukt virsū. Vakarā, kad virsleitnants pārnāca no kazarmām, Šveiks un Maksis jau bija vislabākie draugi.

Vērodams Maksi, Šveiks filozofiski domāja: «Ja tā īsti labi apsver, tad katru kareivi tāpat izzog no viņa mājām.»

Virsleitnants Lukašs bija patīkami pārsteigts, ieraudzījis Maksi. Arī suns izrādīja lielu prieku, ka atkal redz vīru ar zobenu.

Kad virsleitnants jautāja, kur suns dabūts un cik tas maksā, Šveiks gluži mierīgi atbildēja, ka suni viņam iedāvinājis kāds draugs, kas nupat kā iesaukts armijā.

—   Labi, Šveik, — virsleitnants sacīja, rotaļādamies ar Maksi, — pirmajā jūs saņemsiet no manis piecdesmit kronu par suni.

—   Es nevaru tās pieņemt, obrlajtnanta kungs.

—   Šveik, — virsleitnants stingri noteica, — kad jūs iestājāties pie manis dienestā, es jums paskaidroju, ka jums jāpaklausa bez ierunām. Ja es jums saku, ka jūs dabūsiet piecdesmit kronu, tad jums tās jāsaņem un jānodzer. Ko jūs darīsiet ar šo naudu, Šveik?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es to nodzeršu, kā pavēlēts.

—   Un, ja es to piemirstu, Šveik, tad pavēlu man atgādināt, ka man jādod jums par suni piecdesmit kronu. Vai sapratāt? Vai sunim nav blusas? Izmazgājiet un izsukājiet viņu, drošs paliek drošs. Rīt man dežūra, bet parīt es iešu ar viņu pastaigāties.

Kamēr Šveiks mazgāja Maksi, suņa bijušais īpašnieks, pulkvedis, mājās drausmīgi lādējās un zvērēja, ka to, kas nozadzis viņam suni, nodošot kara tiesai, likšot nošaut, pakārt, ieslodzīt uz desmit gadiem un sakapāt gabalos.

— Der Teufel soli clen Kerl buserieren, — pulkvedis brēca tā, ka viņa dzīvoklī dārdēja logu rūtis, — mit solchen Meuchelmordcrn werde ich bald fertig! [44]

Pār Šveika un virsleitnanta Lukaša galvām savilkās negaisa mākoņi.

## XV KATASTROFA

Pulkvedis Fridrichs Krauss fon Cillerguts (šo titulu viņš bija mantojis no kāda Zalcburgas ciemata, ko viņa senči bija paguvuši nodzert jau XVIII gadsimtā) bija apbrīnošanas cienīgs idiots. Stāstot par visparastākajām parādībām, viņš allaž taujāja, vai visi stāstīto sapratuši, kaut arī runa bija par pašiem primitivākajiem jēdzieniem:

—   Tas ir logs, mani kungi. Vai jūs zināt, kas ir logs?

Vai atkal:

—    Ceļu, kam abās pusēs grāvji, sauc par šoseju. Jā gan, mani kungi. Vai jūs zināt, kas ir grāvis? Grāvis ir zināma strādnieku skaita izrakts padziļinājums. Jā gan. Grāvjus rok ar lāpstām. Vai jūs zināt, kas ir lāpsta?

Viņš slimoja ar izskaidrošanas māniju un nodevās izskaidrošanai ar tādu aizrautību, ar kādu izgudrotājs stāsta par savu izgudrojumu.

—   Grāmata, kungi, ir liels daudzums sagrieztu līdzīga formātā papīra lapu, kuras apdrukā,. sakopo, iesien un salīmē. Jā gan. Vai jūs zināt, kas ir līme? Līme ir lipeklis.

Pulkvedis bija tik neglābjami stulbs, ka virsnieki jau pa gabalu bēga no viņa, lai nebūtu jāklausās, ka iela sastāv no bruģa un ietves un ietve ir paaugstināta, akmeņiem noklāta josla gar namu fasadēm, un fasade ir tā ēkas daļa, kas redzama no ielas vai ietves, bet ēkas otra puse no ietves nav redzama, par ko ikviens var pārliecināties, nostājies uz ietves. Reiz viņš bija pat ar mieru demonstrēt šo interesanto mēģinājumu, bet tad viņš par laimi pakļuva zem riteņiem. Kopš tās reizes viņa stulbums vēl pieņēmās. Viņš apturēja virsniekus uz ielas un iesāka bezgalīgas sarunas par omletēm, sauli, termometriem, cepumiem, logiem un pastmarkām.

Bija tiešām dīvaini, kā šis idiots var samērā ātri tikt dienestā uz augšu un ka viņu atbalsta visai iespaidīgi vīri, piemēram, kāds korpusa ģenerālis, kas bija viņam vienmēr labvēlīgs, kaut arī pulkvedim trūka jebkādu militāru talantu.

Manevros viņš ar savu pulku darīja īstus brīnumdarbus. Nekad un nekur viņš neieradās laikā un veda pulku kolonās pretī ložmetējiem. Pirms dažiem gadiem, kad Čechijas dienvidos notika, manevri ķeizara klātbūtnē, viņš ar savu pulku pēkšņi nozuda, ieklīda Moravijā un maldījās tur vēl vairākas dienas pēc manevru beigšanās, kad visi pārējie kareivji sen jau slaistījās pa kazarmām. Arī to viņam piedeva.

Pateicoties draudzībai ar korpusa ģenerāli un citiem ne mazāk stulbiem vecās Austrijas augstmaņiem, viņš saņēma dažādas goda zīmes un ordeņus un tāpēc ārkārtīgi lepojās un uzskatīja sevi par labāko karavīru zem saules un lielāko stratēģijas un citu militāro zinātņu teoretiķi.

Pulka skatēs viņš vienmēr mēdza aprunāties ar kareivjiem, bet katrreiz jautāja tiem vienu un to pašu:

—   Kāpēc armijā ieviestās šautenes sauc par Manlichera šautenēm?

Pulkā viņam bija palama «Der Manlichertrottel»[45] . Viņš bija neparasti atriebīgs un centās pazudināt virsniekus, kuri viņam nepatika. Ja tie gribēja precēties, tad viņš sūtīja augstākām instancēm ļoti nelabvēlīgas atsauksmes par viņu lūgumiem.

Pulkvedim bija tikai puse no kreisās auss, jo otro pusi bija nocirtis pretinieks divkaujā, kas notika aiz vienkārša fakta konstatējuma, ka Fridrichs Krauss fon Cillerguts ir nepārspējams muļķis.

Analizējot viņa garīgās spējas, būtu jānāk pie slēdziena, ka tās ne par mata tiesu nav lielākas par tām, kas resnvaidzīgo Franci Jozefu Habsburgu padarījušas slavenu kā vispār atzītu idiotu: tā pati nevaldāmā pļāpība, tā pati galējā naivitate.

Kādā banketā virsnieku klubā, kad runa novirzījās uz Siliem, pulkvedis Krauss fon Cillerguts pēkšņi ne aiz šā, ne aiz tā paziņoja:

—   Kungi, es vakar redzēju tvaika arklu, ko iedarbina lokomotive. Iedomājieties, kungi, lokomotive, turklāt nevis viena, bet divas! Redzu dūmus, eju tuvāk, skatos — lokomotīve un otrā pusē otra. Sakiet, kungi, vai tas nav smieklīgi! Divas lokomotives, it kā ar vienu nepietiktu!

Viņš apklusa, bet pēc mirkļa turpināja:

—   Kad pietrūkst benzīna, tad automobilim jāapstājas. To es arī vakar pats redzēju. Un tad vēl muld par inerci! Automobilis nebrauc, stāv, nekustas. Benzina nav. Vai tas nav smieklīgi?

Ar visu savu trulumu viņš bija neparasti dievbijīgs. Dzīvoklī viņam bija mājas altaris. Viņš bieži gāja uz grēksūdzi un pie dievgalda sv. Ignacija baznīcā un pēc kara sākšanās aizlūdza par Austrijas un Vācijas ieroču uzvaru. Kristietība viņam jaucās kopā ar sapņiem par Vācijas virskundzību. Dievam bija jāpalīdz pievākt uzvarēto zemes un bagātības.

Viņš ikreiz briesmīgi noskaitās, kad lasīja avīzēs, ka atkal saņemti gūstekņi.

—   Kāpēc vajadzīgi gūstekņi? — viņš auroja. — Tie visi apšaujami. Nekādas žēlastības! Dejot pār līķiem! Serbi jā visi civiliedzīvotāji jāsadedzina, visi līdz pēdējam. Bērni jānodur ar durkļiem.

Viņš nebūt nebija sliktāks par vācu dzejnieku Fīrortu, kas kara laikā publicēja vārsmas, kurās aicināja Vāciju iedegties naidā pret miljoniem franču velnu un aukstasinīgi apkaut tos:

Lai pari kalniem iesniedzas mākoņos Cilvēku kaulu un kūpošo miesu grēdas…

Kad viengadīgajā brīvprātīgo skolā beidzās mācības, virsleitnants Lukašs izgāja ar Maksi pastaigāties.

— Atļaujos jūs brīdināt, obrlajtnanta kungs, — Šveiks noraizējies sacīja. — uzmaniet suni, lai viņš neaizbēg! Viņam var uznākt ilgas pēc vecā mājokļa, un viņš var dot kājām vaļu, ja jūs atraisīsiet saiti. Tāpat es neieteiktu vest viņu pāri Havličeka laukumam, tur dauzās apkārt kāds nikns suns no gaļas pārdotavas, kas atrodas namā pie «Marijas tēla» [46] , — tas kož kā traks. Līdzko pamana savā rajonā svešu suni, tā tūliņ vai svilst aiz bailēm, ka tikai tas viņam ko neapēd, — taisni kā ubags pie sv. Haštala baznīcas.

Maksis jautri lēkāja un pinās virsleitnantam pa kājām, tā ka saite satinās ap zobenu. Suns bija neparasti priecīgs, ka tiks pastaigāties.

Viņi izgāja uz ielas, un virsleitnants Lukašs nogriezās ar suni uz Pršikopu ielu, jo viņam Panu ielas stūrī bija norunāta sastapšanās ar kādu dāmu. Viņš bija iegrimis domās par rītdienas lekciju. Par ko runāt ar brīvprātīgajiem? Kā var noteikt kalna augstumu? Kāpēc vienmēr minam augstumu virs jūras līmeņa? Kā pēc augstuma virs jūras līmeņa var noteikt kalna augstumu, rēķinot no pakājes? Kāda velna pēc kara ministrija paredzējusi tādus jautājumus skolas programā?! Tas taču vajadzīgs tikai artileristiem. Beidzot ir taču vēl ģenerālštābā kartes. Ja pretinieks atradīsies augstienē 312, tad nebūs laika domāt par to, kāpēc kalna augstums noteikts pēc jūras līmeņa, ne arī aprēķināt šā kalna augstumu. Katrs var paskatīties kartē, lai to zinātu.

Viņš jau tuvojās Panu ielai, kad viņu no pārdomām iztraucēja bargs «halt!» 2 .

Reizē ar šo saucienu suns sāka rauties ārā no rokām un metās pretī cilvēkam, kas bija brēcis nikno «halt!».

Virsleitnanta priekšā stāvēja pulkvedis Krauss fon Cillerguts. Virsleitnants salutēja un atvainojās, ka nav pulkvedi pamanījis.

Pulkvedis Krauss bija pazīstams virsniekiem ar savu kaislību «anhalten». Salutēšanu viņš uzskatīja par kaut ko tādu, uz kā dibinās visa Austrijas militārā vara un no kā atkarīga uzvara.

—   Salutēšanā kareivim jāieliek visa sava dvēsele, — viņš mēdza sacīt. Šais vārdos slēpās dziļš feldfebelisks misticisms.

Pulkvedis vērīgi raudzījās, lai apakšnieks salutētu pēc visiem likumiem un noteikumiem, ar cieņu un ievērojot visus priekšrakstus. Viņš uzglūnēja ikvienam garāmgājējam — no pat vienkārša ierindnieka līdz apakšpulkvedim. Vienkāršus kareivjus, kas salutēja pavirši, tikai pieskardamies cepures nagam, it kā sacīdami: «Šveiks, večuk!» — viņš pats personīgi veda uz kazarmām, lai tie saņemtu sodu.

Viņš neatzina nekādu attaisnošanos: •— Es neredzēju.

—■ Kareivim, — viņš mēdza teikt, — arī pūlī jāmeklē savs priekšnieks un jādomā tikai par to, lai izpildītu visus reglamenta priekšrakstus. Pat krītot kaujas laukā, viņam jāsalutē pirms nāves. Kas neprot salutēt, kas izliekas, ka neredz savu priekšniecību, vai salutē nolaidīgi, tas manās acīs ir nelietis.

—   Virsleitnanta kungs, — pulkvedis Krauss bargi sacīja,

—   zemākajiem virsniekiem vienmēr jāsalutē, sastopot augstākos. Sis noteikums nav atcelts. Otrkārt: kopš kura laika virsnieku kungiem ir paradums pastaigāties ar zagtiem suņiem? Jā gan, ar zagtiem suņiem. Suns, kas pieder citam, ir zagts suns.

—   Šis suns, pulkveža kungs… — virsleitnants Lukašs iesāka.

—   Pieder man, virsleitnanta kungs, — pulkvedis pārtrauca,

—   tas ir mans Fokss.

Fokss vai Maksis, atcerēdamies veco saimnieku, pilnīgi aizmirsa jauno un izrāvies lēkāja ap pulkvedi un izrādīja tādu prieku, uz kādu spējīgs tikai iemīlējies sestās klases ģimnāzists, atklājis, ka viņa ideāls jūt pret viņu simpātijās.

—   Pastaigāšanās ar zagtiem suņiem nekādi nav savienojama ar virsnieka godu, virsleitnanta kungs. Vai jūs to nezinājāt? Virsnieks nedrīkst pirkt suni, iepriekš nepārliecinājies, ka šim pirkumam nebūs ļaunu seku! — Krauss nemitējās brēkt, glāstīdams Foksu-Maksi, kas savā nelietībā sāka pat rūkt uz virsleitnantu un rādīt zobus, it. kā pulkvedis būtu viņu jau uzskubinājis: «Grāb viņu ciet!»

—   Virsleitnanta kungs, — pulkvedis turpināja, — vai jums šķiet, ka pieklājas jāt ar zagtu zirgu? Vai jūs nelasījāt avīzēs «Bohemie» un «Tagblatt» sludinājumus, ka man pazudis pin-

čeris? Kā, jūs neesat lasījis sludinājumu, ko jūsu priekšnieks ievietojis avīzē?!

Pulkvedis sasita rokas.

—   Un tādi ir jaunie virsnieki! Kur palikusi disciplina? Pulkvedis publicē sludinājumu, bet virsleitnants to nelasa!

«Varējis nu tev iegāzt pāris reižu pa ausi, vecais ķēms,» virsleitnants Lukašs domāja, lūkodamies uz pulkveža vaigu bārdu, ar ko viņš atgādināja orangutanu.

—   Panāciet man gabaliņu līdzi! — pulkvedis uzaicināja. Tā nu abi gāja un risināja visai patīkamu sarunu.

—   Frontē, virsleitnanta kungs, jums otrreiz nekas tamlīdzīgs vairs neatgadīsies. Pastaigāties aizmugurē ar zagtiem suņiem, protams, ir ļoti neglīti. Jā gan! Pastaigāties ar sava priekšnieka suni. Tādā laikā, kad mēs kaujas laukā diendienā zaudējam simtiem virsnieku. Un sludinājumus neviens nelasa. Es varētu sludināt vai simt gadu, ka man pazudis suns. Divi simti gadu, trīs simti gadu!

Pulkvedis skaļi nošņauca degunu, kas arvien nozīmēja lielu satraukumu, un noteica:

—   Staigājiet vien tālāk!

Viņš apgriezās un gāja projām, nikni kapādams ar jājamo pātagu sava virsnieku šineļa stērbeles.

Virsleitnants Lukašs pārgāja uz pretējo ielas pusi un atkal izdzirdēja «halt!». Pulkvedis aizturēja kādu nelaimīgu rezerves kājnieku, kas, domādams par savu mājās pamesto māti, nebija pamanījis pulkvedi, par ko pēdējais pašrocīgi aizstiepa viņu uz kazarmām, lamādamies, cik jaudas.

«Ko lai daru ar Šveiku?» virsleitnants domāja. «Es viņu savelēšu zili melnu, bet tas vēl nav nekas. Izgriezt viņam sloksnes no muguras, arī tas vēl par maz.»

Kaut gan virsleitnantam bija jāsatiek dāma, viņš satraukts pagriezās uz māju pusi.

«Es viņu nositīšu, to diedelnieku!» viņš nozvērējās, sēzdamies tramvajā.

*

Tikmēr Šveiks bija iegrimis sarunā ar kazarmu raitnieku, kas bija atnesis virsleitnantam dažus papīrus parakstam un gaidīja viņa ierašanos.

Šveiks mieloja viņu ar kafiju, un abi runāja par to, ka Austrija šai karā izputēs.

Viņi sarunājās par šo tematu tā, it kā tas viss būtu jau skaidri zināms. Cits pēc cita bira izteicieni, kuros katru vārdu tiesā apzīmētu par valsts nodevību un par kuriem abus runātājus pakārtu.

—   Kungs un ķeizars no tā visa būs galīgi stulbs ticis, — Šveiks sacīja. — Nekāds gudrais jau viņš nekad nav bijis, bet tas karš, tas viņu padarīs par pēdējo idiotu.

—   Viņš ir galīgs nejēga, — ziņnesis autoritatīvi noteica,

—   dumjš kā zābaks. Viņš varbūt nemaz nezina, ka sācies karš. Droši vien tiem citiem bija neērti viņam to sacīt. Un viņa paraksts uz manifesta, kas izsūtīts visām mūsu tautām, ir viltots. Manifestu iespieduši bez viņa ziņas, — viņš jau vairs neko nesaprot.

—   Beigas viņam ir, — Šveiks kā lietpratējs apstiprināja,

—   savas vajadzības viņš izdara biksēs un ir barojams kā mazs bērns. Nesen kāds kungs krogā stāstīja, ka kungam un ķeizaram esot divas zīdītājas un tās ik dienas trīs reizes liekot viņu pie krūts.

—   Būtu nu drīzāk pienācis gals! — ziņnesis nopūtās.

—   Kaut viņi mūs krietni samizotu, tad Austrijai vienreiz būtu miers.

Un abi turpināja sarunu, kamēr beidzot Šveiks nolēma, ka tik stulbai monarchijai kā Austrijai neesot vietas pasaulē, un ziņnesis savukārt šo atziņu papildināja no praktiskās puses:

—• Līdzko nokļūšu frontē, tā laidīšos lapās.

Tā abi pauda čechu tautas uzskatus par pasaules karu. Ziņnesis stāstīja, ka Prāgā klīstot baumas, it kā pie Nachoda jau varot dzirdēt lielgabalus un krievu cars drīzumā būšot Krakovā.

Vēl viņi runāja par to, ka labību no Čechijas izvedot uz Vāciju un ka vācu kareivjiem frontē izsniedzot cigaretes un šokolādi. Tad abi sāka atcerēties seno laiku karus, un Šveiks visai nopietni apgalvoja, ka nav bijis nekāds lielais prieks karot arī senos laikos, kad apsēstā pilsētā svieduši iekšā podus ar visādu smirdoņu. Viņš esot lasījis par kādu pili, kas bijusi ielenkta trīs gadus, un ienaidnieks diendienā tā kavējis laiku, apmētādams ielenktos.

Iespējams, ka viņš būtu pastāstījis vēl daudz ko interesantu un pamācošu, ja sarunu nepārtrauktu virsleitnants Lukašs.

Uzmetis Šveikam briesmīgu, iznīcinošu skatienu, viņš pa-

rakstīja papīrus, atlaida ziņnesi un pamāja Šveikam, lai tas nāk līdzi istabā.

Virsleitnanta acis meta zibeņus. Nosēdies uz krēsla, viņš lūkojās Šveikā un pārdomāja, kā sākt sodīšanu.

«Vispirms es viņam kraušu dažas reizes pa ģīmi,» virsleitnants domāja, «tad gāzīšu pa degunu un atraušu ausis, bet pēc tam redzēsim.»

Viņā vaļsirdīgi un vientiesīgi vērās Šveika godīgās un nevainīgās acis, un Šveiks iedrošinājās pārtraukt klusumu ar šādiem vārdiem:

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka jūsu kaķis ir pagalam. Viņš aprija zābaku krēmu un atļāvās nosprāgt. Es viņu iemetu pagrabā — nevis mūsējā, bet tanī, kas blakus. Tik krietnu un skaistu Angoras kaķi jūs vairs nedabūsiet.

«Ko lai es ar viņu daru?» virsleitnantam pazibēja galva. «Lai dievs žēlīgs, cik viņam stulbs ģīmis!»

Bet Šveika labsirdīgās un nevainīgās acis joprojām izstaroja lēnprātīgu maigumu, kas liecināja par pilnīgu dvēseles līdzsvaru, it kā viss būtu kārtībā, it kā nekas nebūtu noticis, un, ja arī kaut kas noticis, arī tad viss ir kārtībā, jo vispār vienmēr kaut kur kaut kas notiek.

Virsleitnants Lukašs uzlēca kājās, taču neiesita Šveikam, kā iepriekš bija nodomājis. Viņš tikai vīstīja dūri Šveikam zem deguna un rēca:

—   Jūs esat nozadzis suni, Šveik!

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka pēdējā laikā man nekas nav zināms par tamlīdzīgu gadījumu. Atļaujos piebilst, obrlajtnanta kungs, ka jūs pēc pusdienas aizgājāt ar Maksi pastaigāties, tā ka es viņu vispār nevarēju nozagt. Man tūliņ radās nojausma, ka nav vairs labi, kad jūs pārnācāt bez suņa. Tā ir, kā saka, situācijā. Spalenas ielā dzīvo kāds somdaris Kunešs, tas nekad nevarēja iziet ar savu suni pastaigāties, lai to nenozaudētu. Vai nu viņš to aizmirsa krogā, vai kāds to nozaga, vai aizņēmās un neatdeva vairs atpakaļ .. .

—    Muti ciet, ragulops, velns lai jūs parauj! Vai nu jūs esat slīpēts blēdis, vai stulbs kā kamielis un pēdējais plānprātiņš. Jūs esat iemiesota anekdote, bet es jums saku, nedzeniet ar mani jokus! No kurienes jūs dabūjāt to suni? Kur atradāt? Vai jūs zināt, ka tas pieder mūsu pulkvedim? Viņš man nupat kā atņēma to uz ielas. Tas ir kauns un negods pasaules mērogā! Sakiet patiesību — nozagāt vai ne?

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka neesmu to zadzis.

—    Bet vai jūs zinājāt, ka suns ir zagts?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, es zināju, ka suns ir zagts.

— Jēzus Marija, Šveik, tik tiešām, kā dievs debesīs, es jūs nošaušu! Lops, cūkcepure, govspuse, bandubērns! Vai jūs tiešām esat tik stulbs?

—   Jā gan, padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs.

—    Kāpēc jūs atvedāt man zagtu suni, kāpēc atgādājāt to ļ-maitasgabalu uz manu dzīvokli?

—   Lai sagādātu jums prieku, obrlajtnanta kungs.

Un Šveika acis labsirdīgi un mīļi vērās virsleitnantam' sejā. Viņš atkrita krēslā un vaimanāja:

—   Par ko mani dievs soda ar tādu izdzimteni?

Virsleitnants labu brīdi sēdēja klusās skumjās un juta, ka

nav spēka pat uztīt cigareti, kur nu vēl iepļaukāt Šveiku. Pats nezinādams, kāpēc, viņš aizsūtīja Šveiku pēc «Bohemie» un «Tagblatt», lai izlasītu pulkveža sludinājumu par pazudušo suni. . .

Šveiks atgriezās starodams ar sludinājumu pusē atšķirtām avīzēm un priecīgi pavēstīja:

—   Ir sludinājums, ir, obrlajtnanta kungs! Obršta kungs tik jauki apraksta to nozagto pinčeri un vēl sola atradējam simt kronu atlīdzības. Tā ir ļoti laba atlīdzība, parasti maksā tikai piecdesmit kronas. Kāds Božetechs Koširžā no tā vien pārtika. Viņš pastāvīgi zaga suņus un tad lasīja sludinājumus un veda

suņus saimniekiem atpakaļ. Reiz viņš nozaga skaistu, melnu špicu, bet īpašnieks avīzēs nesludinājās. Tad Božetechs ielika sludinājumu pats un nosludināja veselu piecnieku, kamēr īpašnieks pieteicās. Tā un tā, tas esot viņa suns, viņš to pazaudējis un domājis, ka velti meklēt, jo godīgu cilvēku pasaulē neesot. Bet nu viņš redzot, ka godīgi cilvēki tomēr sastopami, un, kaut gan principā esot pret to, ka godīgumu atalgo, tomēr dāvājot Božetecham par piemiņu savu grāmatu par istabas un dārza puķu kopšanu. Nabaga Božetechs tad bija paķēris melno špicu aiz kājām un krāvis tam kungam pa galvu. Kopš tā laika viņš nozvērējies nekad nelikt sludinājumus avīzēs, bet labāk pārdot suni dīriķim, ja neviens to nemeklē.

•— Ejiet gulēt, Šveik, •— virsleitnants pavēlēja, — jus esat spējīgs gvelzt aplamības līdz rītam.

Arī virsleitnants devās pie miera un nakti sapņoja, ka Šveiks nozadzis troņmantnieka zirgu un atvedis viņam, Lukašam, bet troņmantnieks armijas skatē zirgu pazīst, kad viņš, nelaimīgais virsleitnants Lukašs, jāj ar to savas rotas priekšgalā.

Otrā rītā virsleitnantam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu visu nakti žūpojis vai ticis piekauts. Viņa sirdi nospieda dīvains smagums. Drausmīgā sapņa nomocīts, viņš iemiga vēlreiz, bet viņu uzmodināja klauvēšana pie durvīm, kurās parādījās Šveika labsirdīgā seja un atskanēja jautājums, kad obrlajtnanta kungam labpatiktu celties.

—   Arā, tu ragulops! Tas ir kas drausmīgs, — virsleitnants novaidējās.

Vēlāk, kad viņš bija piecēlies, Šveiks, ienesot brokastis, pārsteidza viņu ar jautājumu:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, vai jūs nepavēlēsiet pameklēt kādu citu sunīti?

—   Ziniet, Šveik, man ir liela vēlēšanās nodot jūs kara tiesai, — Lukašs nopūzdamies sacīja, — tikai tur jūs attaisnos, jo tādu kolosālu muļķi neviens vēl nebūs redzējis. Paskatieties uz sevi spogulī. Vai jums nekļūst nelabi, redzot savu idiotisko ģīmi? Jūs esat vismuļķīgākā dabas rotaļa, kādu jebkad esmu redzējis. Nu, sakiet patiesību, Šveik, — vai jūs pats sev patīkat?

—     Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka nemaz nepatīku, jo es šai spogulī izskatos tāds kā ar puniem. Tas nav slīpēts stikls. Pie ķīnieša Staneka kādreiz bija izliekts spogulis, — kad tanī ieskatījās, tad tūliņ apskrējās dūša. Galva kā samazgu kubls, mute līdz ausīm, vēders kā žūpām kanoniķim, vārdu sakot, — bilde. Reiz tam spogulim gāja garām ģenerālgubernators, paskatījās uz sevi, un ar to pietika, tūliņ vajadzēja spoguli novākt.

Virsleitnants novērsās, nopūtās un nolēma veltīt uzmanību kafijai ar krējumu, nevis Šveikam.

Šveiks jau rosījās virtuvē, un virsleitnants Lukašs dzirdēja viņu dziedam:

Gar Pulvertorni maršē Grenevils,

Tam zobens saulē mirdz, lūst daiļām meičām sirds…

Drīz vien virtuvē atskanēja jauna dziesma:

Mēs braši kareivji, Mūs mllē skukēni, Mums nauda kabatā Un dzīve priecīga . ..

«Tev gan visur priecīga dzīve, draņķi!» virsleitnants nodomāja un nospļāvās.

Durvīs parādījās Šveika galva:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka pēc jums atnākuši no kazarmām, jums tūliņ esot jāiet pie pulkveža kunga, te ieradies ziņnesis.

Un familiari piebilda:

—   Droši vien tā paša sunīša dēļ.

—   Es jau dzirdēju, — virsleitnants sacīja, kad priekšistabā ziņnesis grasījās viņam ko teikt.

Viņš runāja iesmakušā balsī un izgāja, uzmetis Šveikam iznīcinošu skatienu.

Tas nebija raports, tas bija kaut kas daudz ļaunāks. Kad virsleitnants ienāca pie pulkveža, tas sabozies sēdēja atzveltnes krēslā.

—    Pirms diviem gadiem, virsleitnanta kungs, — viņš sacīja, — jūs iesniedzāt lūgumu, lai jūs pārceļ uz Budejovici 91. pulkā. Vai jūs zināt, kur atrodas Budejovice? Pie Vltavas. Jā gan. Pie Vltavas, un tanī ietek Ohrže vai kaut kas līdzīgs.

Pilsēta ir liela, es pat teiktu, patīkama, un, ja nemaldos, tur ir mols. Vai jūs zināt, kas ir mols? Tas ir mūris, kas uzcelts virs ūdens. Jā gan. Starp citu, ar šo jautājumu tam nav sakara. Mēs Budejovicē noturējām manevrus.

Pulkvedis apklusa un, skatīdamies tintnīcā, pievērsās citam tematam:

—   Suns pie jums sabojājis vēderu, viņš nekā vairs negrib ēst. Paskat vien, tintnīcā ir muša. Tas gan brīnums, ka ziemu mušas krīt tintnīcā. Nekārtība.

«Runā taču visu līdz galam, vecais krupi!» virsleitnants domāja.

Pulkvedis piecēlās un pāris reižu pārstaigāja kabinetu.

—    Es ilgi apsvēru, virsleitnanta kungs, kā rīkoties ar jums, lai tamlīdzīgi gadījumi neatkārtotos, un atcerējos jūsu vēlēšanos, lai jūs pārcel uz 91. pulku. No galvenā staba mums nesen ziņoja, ka 91. pulkā liels virsnieku trūkums, jo serbi apkāvuši visus. Dodu jums goda vārdu, ka pēc trim dienām jūs būsiet 91. pulkā, kur formējas kaujas ešelons. Jums nevajag man pateikties. Armijai vajadzīgi virsnieki, kas. . .

Un, nezinādams, ko piemetināt, viņš ieskatījās pulksteni un sacīja:

—   Jau pusvienpadsmit, pēdējais laiks pieņemt pulka raportu.

Ar to šī patīkamā saruna beidzās, un virsleitnantam kļuva vieglāk ap sirdi, kad viņš izgāja ārā un devās uz brīvprātīgo skolu, kur paziņoja, ka tuvākajās dienās braucot uz fronti un tāpēc sarīkošot atvadības Nekazankā [47] .

Pārnācis mājās, viņš zīmīgi uzrunāja šveiku:

—   Šveik, vai jūs zināt, kas ir kaujas ešelons vai marša bataljons?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka marša bataljons ir maršbatjaks un kaujas jeb marša rota ir marška. Mēs visu tā saīsinām.

—   Tad es jums paziņoju, Šveik, — virsleitnants svinīgi noteica, — ka jūs brauksiet man līdzi ar maršbatjaku, ja jums patīk tāds saīsinājums. Tikai nedomājiet, ka frontē ari varēsiet darīt tādas muļķības kā te. Vai jūs priecājaties?

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es briesmīgi priecājos, — atbildēja krietnais kareivis Šveiks. — Tas būs kas lielisks, kad mēs abi kritīsim par kungu un ķeizaru un visu augsto namu.

## PĒCVĀRDS PIRMAJAI DAĻAI «AIZMUGURĒ»

Nobeidzot grāmatas «Krietnā kareivja Šveika dēkas pasaules karā» pirmo daļu «Aizmugurē», paziņoju, ka tai drīzumā sekos abas nākamās daļas «Frontē» un «Gūstā». Ari šais abās daļās tiklab kareivji, kā privātie iedzīvotāji runās un uzvedīsies tā, kā viņi runā un uzvedas īstenībā.

Dzīve nav skola, kur mācās smalkas manieres. Katrs runā tā, kā prot. Ceremonijmeistars Dr. Gūts runā pavisam citādi nekā traktiernieks Palivecs savā traktieri «Pie kausa», un šis romāns nav rokasgrāmata parketu slīpētājiem vai zinātnisks apcerējums par to, kādi izteicieni pieļaujami kulturālā sabiedrībā. Sī grāmata ir noteikta laikmeta vēsturiska aina.

Ja nepieciešams minēt spēcīgu izteicienu, kas īstenībā ticis lietots, es to minu bez mazākās vilcināšanās. Mīkstināt to vai lietot daudzpunktus es uzskatu par vismuļķīgāko liekulību. Šādus vārdus lieto arī parlamentā.

Kādreiz bija pareizi sacīts, ka labi audzināts cilvēks var lasīt visu. Nosodīt dabisko var tikai garā neķītri ļaudis vai rūdīti izvirtuļi, kuri, vadīdamies no savas pretīgās viltus morāles, neskatās uz saturu, bet dzīvnieciskā niknumā brūk virsū atsevišķiem vārdiem.

Pirms vairākiem gadiem es lasīiu recenziju par kādu noveli. Recenzents uztraucās par autora teikumu: «Viņš nošņaucās un noslaucīja degunu.» Tas esot pretrunā ar visu to estētisko un cēlo, kas literatūrai esot jāsniedz tautai.

Tas ir tikai viens mazs piemērs, kas rāda, kādi ēzeļi sastopami zemes virsū.

Cilvēki, kas ģībst, padzirdējuši spēcīgu izteicienu, ir gļēvuļi, kas bīstas no patiesās dzīves, un šādi vāļi radījumi visvairāk kaitē kultūrai un sabiedriskajai morālei. Viņi pārvērstu visu čechu tautu par sentimentāliem činkstētājiem, par neīstas kulturas masturbantiem kā sv. Aloizs, par kuru mūka Eistachija grāmatā stāstīts, ka viņam, izdzirdot kādu viru ar lielu troksni izlaižam gāzes, sprukušas asaras vajā un tikai dievIūgšana varējusi viņu cik necik nomierināt.

Tādi tipi sabiedrībā pauž vislielāko sašutumu, bet paši ar neparastu interesi staigā pa publiskām atejām, lasīdami piedauzīgus uzrakstus uz sienām.

Lietojot savā grāmatā dažus spēcīgus izteicienus, es tikai atveidoju to valodu, kādā ļaudis īstenībā sarunājas.

Izmantoju šo gadījumu, lai paziņotu, ka traktiernieks Palivecs ir dzīvs. Viņš pārlaidis karu cietumā un palicis tāds pats, kāds bija toreiz, kad viņam gadījās klizma ar ķeizara Franča Jozela ģīmetni.

Viņam sagādāja lielu prieku tas, ko esmu par viņu uzrakstījis, parādot viņu visā viņa rupjībā.

— Mani neviens vairs nepārtaisls, — viņš man sacīja. — Visu savu mūžu esmu runājis tikpat rupji, kā domājis, un runāšu tā ari turpmāk. Visādu ēzeļu dēļ es sev muti ciet nebāzīšu. Nu jau es esmu kļuvis slavens.

Viņa pašapziņa patiešām augusi. Viņa slava dibinās uz dažiem spēcīgiem izteicieniem. Tas viņu pilnīgi apmierina. Ja es, pareizi un precizi attēlodams viņa runas veidu, būtu reizē ar to licis manīt, ka tā neklājas runāt (kas nebūt nebija mans nolūks), es katrā ziņā būtu aizvainojis šo krietno cilvēku.

Neizmeklētos vārdos, vienkārši un godīgi viņš izpauda čecha riebumu pret cilvēka necienīgu zemošanos, pats to nemaz neapzinādamies. Tas bija jau asinis, šī necieņa pret ķeizaru un smalkiem izteicieniem.

Arī Oto Kacs ir dzīvs. Manā grāmatā sniegts viņa neviltots portrets. Pēc apvērsuma viņš pameta savu profesiju, izstājās no baznīcas un tagad strādā par prokuristu kādā krāsu fabrikā Cecīlijas ziemeļos. Viņš man atrakstīja garu vēstuli, kurā piedraudēja ar mani izrēķināties, jo kāda vācu avīze bija ievietojusi i ul ko jumā to nodaļu, kurā viņš bija parādīts savā dabiskajā izskatā. Es viņu apciemoju, un viss nokārtojās ļoti labi. Ap pulksten diviem naktī viņš vairs nevarēja noturēties uz kājām, tikai vienā laidā teica svētrunas un daudzināja: «Es esmu Oto Kacs, feldkurats, jūs kramagalvas!»

Tādi ļaudis kā nelaiķis Bretšneiders, vecās Austrijas valsts slepenpolicists, arī tagad kuplā skaitā klimst apkārt pa republiku. Viņus ārkārtīgi interesē, ko kurais runā.

Nezinu, vai man izdosies sasniegt ar šo grāmatu to, ko gribēju. Tas fakts, ka reiz dzirdēju vienu cilvēku lamājam otru: «Tu esi tikpat stulbs kā Šveiks,» — it kā liecinātu pretējo. Bet, ja nu patiešām vārds «Šveiks» izvērstos par jaunu lamu vārdu krāšņajā lamu vārdu vainagā, tad man būs jāsamierinās ar to, ka esmu vismaz padarījis bagātāku čechu valodu.

Jaroslavs Hašeks

## Otra daļa UZ fronti

..

## I ŠVEIKA LIKSTAS VILCIENĀ

Kādā Pragas—čehu Budejovices ātrvilciena otrās klases kupejā atradās trīs cilvēki: virsleitnants Lukašs, viņam iepretim vecāks kungs ar pilnīgi kailu galvvirsu un Šveiks, kas kautri stāvēja kupejas durvīs, gatavodamies pārlaist virsleitnanta Lukaša kārtējo dusmu izvirdumu. Lukašs, nelikdamies ne zinis par plikpauri civilistu, visu brauciena laiku ārdījās, ko prata, lamādams Šveiku gan par kaujamu lopu, gan citādi.

Tam par iemeslu bija tīrais sīkums, proti, ceļasomu skaits, kuras Šveikam bija jāpieskata.

— Mums nozaguši ceļasomu! — virsleitnants bāra Šveiku.. — Kā tu vispār iedrošinies man to teikt, tu lempi!

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka to mums tiešām nozaguši, — Šveiks klusi atsaucās. — Stacijā pastāvīgi apgrozās daudz garnadžu, un, manuprāt, kādam no tiem neapšaubāmi bija iepatikusies jūsu ceļasoma, un šis cilvēks neapšaubāmi izmantoja brīdi, kad es pametu mantas, lai jums pateiktu, ka ar mūsu bagažu viss kārtībā. Viņš varēja nozagt mūsu ceļasomu tikai šādā izdevīgā mirklī. Uz tādiem izdevīgiem mirkļiem viņi tik gaida. Pirms diviem gadiem Ziemeļrietumu stacijā viņi nozaga kādai kundzei ratiņus ar sedziņā ievīstītu meitenīti un bija tik augstsirdīgi, ka meitenīti nodeva policijas komisariatā mūsu ielā, jo esot bērnu atraduši izliktu pavārtē. Pēc tam avīzes pataisīja nabaga kundzīti par īstu vilku māti.

Un Šveiks nobeidza ar svinīgu apgalvojumu:

—   Stacijās vienmēr ir zaguši un zags arī turpmāk, citādi tas nemaz nevar būt.

—   Mana vissvētākā pārliecība, Šveik, ka reiz jūs ņemsiet nelabu galu, — virsleitnants atkal uzsāka. — Pagaidām es vēl nezinu, vai jūs izliekaties par ēzeli jeb vai esat par ēzeli jau piedzimis. Kas tai somā bija?

—    Visumā gandrīz nekā, obrlajtnanta kungs, — atbildēja Šveiks, nenovērsdams acu no virsleitnanta pretimsēdētāja plikā paura. Plikpauris šķitās nemaz neinteresējamies par notiekošo, bet lasīja «Neue Freie Presse». — Visā tanī ceļasomā bija tikai spogulis no jūsu istabas un dzelzs drēbju pakaramais no priekšistabas, tā ka īstenībā mēs nekā neesam zaudējuši, jo tiklab spogulis, kā drēbju pakaramais piederēja namsaimniekam.

Pamanījis virsleitnanta draudīgo sejas izteiksmi, Šveiks mīlīgā balsī turpināja:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es iepriekš nekā par to nezināju, ka to ceļasomu nozags, bet par spoguli un pakaramo gan es namsaimniekam teicu, ka tos mēs atdosim, kad pārnāksim no kara. Ienaidnieku zemēs ir spoguļu un pakaramo atliku likām, tā ka arī šai gadījumā mūsu namsaimnieks nekādus zaudējumus necietīs. Līdzko ieņemsim kādu pilsētu. . .

—   Muti ciet, Šveik! — virsleitnants drausmīgā balsī uzbrēca. — Pienāks laiks, kad es jūs vēl nodošu karalauka tiesai. Padomājiet par to labi, ja neesat visstulbākais tēviņš pasaulē. Dažs labs cilvēks, dzīvodams tūkstoš gadu, nepaspētu izdarīt, tik daudz aplamību kā jūs pāris nedēļu laikā. Ceru, ka .jūs to ari pats būsiet ievērojis?

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka esmu gan to ievērojis. Man, kā saka, ir attīstīts novērošanas talants, tikai es visu pamanu tad, kad ir jau par vēlu un kaut kas nepatīkams jau noticis. Mani vajā tāda pati nelaime kā to Nechlebu no Nekazankas, kas tur mēdza apmeklēt traktieri «Suņu birztala». Viņš vienmēr ilgojās kļūt krietns cilvēks un ar katru sestdienu sākt jaunu dzīvi, taču katrreiz bija spiests atzīties: «Ziniet, draugi, no rīta es ieraudzīju, ka sēžu cietumā uz lāviņas.» Un tādas nedienas viņu piemeklēja taisni tad, kad viņš bija stingri apņēmies godīgi iet uz mājām, taču galu galā izrādījās, ka viņš vai nu kaut kur izgāzis sētu, izjūdzis ormanim zirgu, vai arī gribējis ar policista cepures gaiļa spalvu iztīrīt savu pīpi. Šīs likstas viņu noveda līdz izmisumam, bet visvairāk viņu sāpināja tas, ka šāds ļauns liktenis vajājis visu Nechlebu ģinti. Viņa vectēvs reiz devies ceļojumā.. .

—    Šveik, lieciet mani mierā ar savu melšanu!

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka tas viss, ko es stāstu, ir svēta patiesība. Viņa vectēvs devies ceļojumā. . .

—   Šveik, — virsleitnants noskaitās, — es jums vēlreiz pavēlu mest pļāpāšanu pie malas; es negribu nekā dzirdēt. Kad iebrauksim Budejovicē, tad es ar jums izrēķināšos. Vai jūs zināt, Šveik, ka likšu jūs arestēt?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es to nezinu, — Šveiks lēnīgi atbildēja, —līdz šim jūs netikāt man par to nekā minējis.

Virsleitnants neviļus sāka griezt zobus. Tad viņš izgrūda nopūtu, izvilka no mēteļa kabatas avīzi «Bohcmie» un sāka lasīt par milzu uzvarām un par vācu zemūdenes «E» darbību Vidusjūrā, bet, kad viņš nokļuva pie ziņām par vācu jauno izgudrojumu pilsētu bombardēšanā — speciālām bumbām, ko met no lidmašīnām un kas eksplodē trīs reizes no vietas, — viņu iztraucēja Šveika balss, uzrunājot plikpauri:

—   Atvainojiet, jūsu godība, bet vai jūs neesat Purkrabeka kungs, «Slavijas» bankas aģents?

Kad plikpauris neatbildēja, Šveiks pievērsās virsleitnantam:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, reiz es lasīju avīzēs, ka normālām cilvēkam vajagot atrasties uz galvas sešdesmit līdz septiņdesmit tūkstošiem matu un ka melni mati esot plānāki, kā tas redzams daudzos gadījumos.

Un viņš nepielūdzami turpināja:

—   Tad vēl kāds dakteris kafejnīcā «Pie Špireka» izteicās, ka matu izkrišanai esot par cēloni dvēseles pārdzīvojumi grūtniecības laikā.

Bet tad notika kaut kas drausmīgs. Plikpauris kungs uzlēca kājās un, uzbrēcis Šveikam: «Marsch heraus, Sie Schweinkerl!» [50] — izgrūda viņu gaitenī un atgriezās kupejā, sagādājot virsleitnantam mazu pārsteigumu, nosaukdams savu vārdu.

Šveiks bija mazliet kļūdījies. Plikpauris indivīds nebija vis «Slavijas» bankas aģents Purkrabeka kungs, bet gan ģenerālmajors fon Svarcburgs. Ģenerālmajors civilā devās inspekcijas braucienā pa garnizoniem un patlaban cerēja negaidot pārsteigt Budejovici.

Tas bija visnegantākais inspekcijas ģenerālis, kāds jebkad dzīvojis šai pasaulē, un, ja viņš atklāja kādas nekārtības, tad viņam bija tikai šāda saruna ar garnizona priekšnieku: «Vai revolveris jums ir?» — «Ir.» — «Labi! Jūsu vietā es zinātu, ko ar to darīt, jo tas, kas šeit redzams, nav garnizons, bet cūkkūts.»

Un pēc viņa inspekcijas brauciena vienmēr gan šur, gan tur kāds nošāvās, bet ģenerālmajors ar gandarījumu konstatēja: «Tā tam jābūt! Tas ir īsts karavīrs!»

Likās, viņam nemaz nebija pa prātam, ja pēc viņa inspekcijas vispār kāds vēl paliek starp dzīvajiem. Viņš slimoja ar māniju pastāvīgi pārcelt virsniekus uz visnejaukākajiem iecirkņiem. Pietika ar visniecīgāko iemeslu, lai virsnieks atvadītos no sava garnizona un dotos uz Melnkaln.es robežām vai uz apdzērušos, dzīvi apnikušu garnizonu kādā netīrā Galicijas nomalē.

—   Virsleitnanta kungs, — viņš noprasīja, — kur jūs apmeklējāt kadetu skolu?

—   Prāgā.

—   Tātad jūs esat gājis kadetu skolā un nezināt pat to, ka virsnieks ir atbildīgs par savu apakšnieku. Tas ir jauki. Otrkārt, jūs runājat ar savu kalpotāju kā ar kādu intīmu draugu. Jūs atļaujat viņam runāt nejautātam. Tas ir vēl jaukāk. Treškārt, jūs atļaujat viņam apvainot jūsu priekšniecību. Un tas ir visjaukākais. No tā visa man jāizdara zināmi secinājumi. Kā jūs sauc, virsleitnanta kungs?

—   Lukašs.

—   Kādā pulkā jūs dienat?

—   Es biju . . .

—    Pateicos, nav ko runāt par to, kur bijāt, es gribu zināt, kur jūs tagad esat.

—    91. kājnieku pulkā, ģenerālmajora kungs. Mani pārcēla . . .

—    Jūs pārcēla? Ļoti pareizi darīts. Jums nenāks par ļaunu palūkot iespējami ātrāk nokļūt kaujas laukā kopā ar 91. kājnieku pulku.

—   Tas jau ir izlemts, ģenerālmajora kungs.

Tad ģenerālmajors nolasīja veselu lekciju par to, ka, pēc viņa novērojumiem, virsnieki sarunājoties ar apakšniekiem familiarā tonī un viņš šai faktā saskatot zināmu demokrātisku principu izplatīšanās draudus. Kareivis jāturot vienās bailēs, tam jādrebot virsnieka priekšā, jābīstoties no tā. Kareivis nedrīkstot nākt virsniekam tuvāk par desmit soļiem, kareivim nedrīkstot ļaut patstāvīgi spriest un vispār domāt, jo tieši šai apstāklī meklējami cēloņi pēdējo gadu traģiskajām kļūdām. Agrāk kareivji baidījušies no virsniekiem kā no uguns, bet: tagad .. .

Ģenerālmajors bezcerīgi atmeta ar roku:

—   Tagad vairums virsnieku nezina, kā lutināt savus kareivjus. To es gribēju pateikt.

Ģenerālmajors atkal paņēma avīzi un iegrima lasīšanā. Virsleitnants Lukašs izgāja gaitenī gluži bāls, nolēmis izrēķināties ar Šveiku.

Viņš atrada Šveiku stāvam pie loga ar tik svētlaimīgu un apmierinātu seju, kāda var būt tikai mēnesi vecam mazulim, kas labi pazīdies un tad iesnaudies.

Virsleitnants apstājās, ar galvas mājienu norādīja Šveikam uz kādu tukšu kupeju un, iegājis tanī pēc Šveika, aizvēra durvis.

—    Šveik, — viņš svinīgi noteica, — pienācis beidzot brīdis, kad jūs saņemsiet no manis pāris tādu pļauku, kādas pasaule vēl nav redzējusi. Kāpēc jūs plijāties virsū šim plikpaurim kungam? Vai jūs zināt, ka tas bija ģenerālmajors fon Švarcburgs?

Virsleitnants Lukašs

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, — Šveiks atbildēja, rādīdams īstu mocekļa seju, — ka visā savā mūžā nekad neesmu gribējis kādam pāri darīt un ka man vispār nav bijis ne mazākās jausmas par kādu ģenerālmajora kungu. Viņš patiešām ir izspļauts Purkrabeka kungs, «Slavijas» bankas aģents. Tas mēdza iegriezties pie mums krogā, un reiz, kad viņš bija aizmidzis pie galda, kāds labvēlis uzrakstīja ar ķīmisko zīmuli uz viņa plikā paura: «Pamatojoties uz klātpielikto tarifu III-c, mēs laipni atļaujamies piedāvāt savus pakalpojumus līdzekļu iekrāšanā pūram un bērnu apgādāšanā ar dzīvības apdrošināšanas palīdzību!» Skaidrs, kad visi aizgāja, es paliku viens kopā ar viņu, un, tā kā mani visur vajā nelaime, tad viņš, uzmodies un paskatījies spogulī, pārskaitās un, domādams, ka to esmu izdarījis es, arī gribēja cirst man pāris pļauku.

Vārdiņš «arī» pārvēlās pār Šveika lūpām tik aizkustinoši maigi un pārmetoši, ka virsleitnantam nolaidās roka.

Bet Šveiks turpināja:

— Par tādu mazu pārpratumu šim kungam gan nevajadzēja noskaisties. Uz viņa galvas patiešām vajadzēja būt sešdesmit līdz septiņdesmit tūkstošiem matu, kā tas bija iespiests tai rakstā par to, kādam jābūt normālām cilvēkam. Man nekad visā manā mūžā nebūtu ienācis prātā, ka tāds plikpaurains ģenerālmajors vispār iespējams. Tas ir, kā saka, traģisks pārpratums, kas var atgadīties katram, ja tas kaut ko pasaka un otrs tūliņ piesienas. Tā kādreiz mums drēbnieks Hivis stāstīja, kā viņam izgājis, kad viņš no kādas pilsētiņas Štirijā, kur nule šuvis, braucis cauri Leobenai uz Prāgu un vedis līdzi Mariborā pirktu šķiņķi. Braukdams vilcienā, viņš domājies esam vienīgais čechs starp visiem pasažieriem. Kad viņš pie sv. Morica sācis griezt pa šķēlei no šķiņķa, kungs, kas sēdējis iepretim, laizījies vien un metis uz šķiņķi mīlestības pilnus skatienus. Kad drēbnieks I Ii vis to pamanījis, tad skaļi noteicis: «To tu, diedelniek, gan labprāt cirstu iekšā.» Bet tas kungs viņam čechiski atbild: «Skaidrs, ka cirstu, ja vien tu dotu.» Tā viņi par abiem to šķiņķi notiesājuši, iekams iebraukuši Budeiovicē. Tas kungs saucies Vojteks Rouss.

Virsleitnants Lukašs palūkojās Šveikā un pameta kupeju. Be^ līdzko viņš bija paguvis apsēsties agrākajā vietā, te durvīs parādījās Šveika labsirdīgā seja:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka pēc piecām minūtēm būsim Taborā. Vilciens stāv piecas minūtes. Vai nepavēlēsiet pasūtīt ko ēdamu? Pirms kādiem gadiem viņiem te bija varen labi…

Virsleitnants satracināts pietrūkās kājās un, izskrējis gaitenī, uzsauca Šveikam:

—   Es vēlreiz aizrādu jums: jo retāk rādīsieties man acīs, jo laimīgāks būšu. Vispatīkamāk man būtu, ja es jūs vispār neredzētu, un varat būt pārliecināts, ka es par to parūpēšos. Prom no manām acīm! Pazūdiet no mana apvāršņa, jūs ragulops, muļķadesa!

—   Kā pavēlat, obrlajtnanta kungs.

Šveiks salutēja, apgriezās un militārā solī aizgāja uz gaiteņa galu, kur kaktā apsēdās uz konduktora soliņa un uzsāka sarunu ar kādu dzelzceļnieku:

—   Lūdzu, vai drīkstu jums kaut ko jautāt?

Dzelzceļnieks, kam acīm redzami nebija nekādas patikas

ielaisties sarunā, vārgi un apatiski pamāja ar galvu.

—   Pie manis mēdza šad tad piestaigāt kāds lāga vīrs, vārdā Hofmanis, — Šveiks iesāka, — un tas vienmēr daudzināja, ka šie trauksmes signāli nekad nedarbojoties, īsi sakot, tie labi nefunkcionējot, kad pavelkot rokturi. Patiesībā es gan par šādām lietām nekad neesmu interesējies, bet, kad nu man šāds aparats karājas deguna galā, tad labprāt vēlētos zināt, uz ko varu cerēt, ia kādreiz rodas vajadzība to lietot.

Šveiks piecēlās un kopā ar dzelzceļnieku piegāja pie trauksmes bremzes «Briesmu gadījumā».

Dzelzceļnieks uzskatīja par savu pienākumu paskaidrot Šveikam, kā viss avarijas aparata mechanisms iekārtots:

To viņš jums pareizi pateicis, ka jāpavelk rokturis, bet melojis, sacīdams, ka tas nefunkcionē. Vilciens noteikti apstāsies, jo aparats cauri visiem vagoniem savienots ar lokomotīvi. Trauksmes bremzei jāfunkcionē.

Sarunas laikā abiem rokas atradās uz bremzes roktura, un patiešām vēl tagad ir īsta mīkla, kā tas notika, ka viņi pavilka rokturi un vilciens apstājās.

Tāpat viņi nekādi nevarēja vienoties, kurš īsti bijis vainīgais un devis trauksmes signālu.

Šveiks apgalvoja, ka viņš tas nevarot būt, ka neesot to darījis, jo neesot nekāds ielas puika.

—   Es pats par to brīnos, — viņš labsirdīgi sacīja konduktoram, — kāpēc vilciens tā uzreiz apstājās. Iet, iet un pēkšņi nekust ne no vietas. Man tas daudz nepatīkamāk kā jums.

Kāds cienījams kungs nostājās dzelzceļnieka pusē un apgalvoja, ka dzirdējis kareivi pirmo uzsākam sarunu par trauksmes signāliem.

Šveiks savukārt nemitīgi atkārtoja, ka esot absolūti godīgs cilvēks un ka viņam neesot nekādas intereses, lai vilciens nokavētos, jo viņš braucot uz fronti.

—   Stacijas priekšnieka kungs jums to izskaidros, — konduktors izlēma. — Tas jums maksās divdesmit kronas.

Tikmēr pasažieri kāpa laukā no vagoniem, virskonduktors svilpa, kāda sieviete ar ceļasomu rokā pārbijusies metās pāri sliedēm uz tīrumu.

—   Tāds prieks ir patiešām divdesmit kronu vērts, — Šveiks aukstasinīgi prātoja, — un tas ir pat ļoti lēti. Reiz, kad mūsu kungs un ķeizars apmeklēja Zižkovu, kāds Franta Šnors apturēja viņa karieti, nokrizdams viņa priekšā uz ceļiem taisni ielas vidū. Pēc tam šā rajona policijas komisārs raudādams pārmeta Šnora kungam, kāpēc tas meties ceļos viņa rajonā, vai nevarējis apliecināt savas pavalstnieka jūtas nākamajā ielā, kas pieder policijas padomnieka Krauzes rajonam. Vēlāk šo Šnora kungu ieslodzīja aiz restēm.

Tieši šai mirklī Šveiks pamanīja, ka klausītāju baram piebiedrojas virskonduktors.

—    Nu jau mēs varētu braukt tālāk, — Šveiks viņu uzrunāja, — tur nav nekā patīkama, ja vilciens nokavē. Ja tas vēl notiktu miera laikā, tad dievs ar visu, bet, ja ir karš, tad katram jāzina, ka ikvienā vilcienā brauc militārās personas, ģenerālmajori, obrlajtnanti, raitnieki. Ikviena tāda nokavēšanās ir bīstama. Napoleons nokavēja pie Vaterlo piecas minūtes un izkūpēja kā dūmi ar visu savu slavu.

Šai brīdī klausītāju barā ielauzās virsleitnants Lukašs. Viņš bija drausmīgi bāls un spēja izrunāt vienīgi:

—    Šveik!

Šveiks salutēja un atsaucās:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, man pārmet, ka es esot apturējis vilcienu. Dzelzceļa pārvaldei ir ērmīgas plombas pie trauksmes signāliem. Cilvēks nedrīkst tiem nemaz tuvumā rādīties, citādi viņš tūliņ iedzīvosies ķezā un no viņa piedzīs divdesmit kronas kā pašulaik no manis.

Virskonduktors jau bija izkāpis ārā, deva signālu, un vilciens sāka kustēties. Pasažieri izklīda pa savām kupejām; virsleitnants Lukašs neteica vairs ne vārda un arī devās uz savu vietu.

Palika tikai vilciena pavadonis ar Šveiku un dzelzceļnieku. Vilciena pavadonis sāka rakstīt piezīmju grāmatiņā ziņojumu par visu notikušo. Dzelzceļnieks naidīgi vēroja Šveiku, bet tas miermīlīgi apvaicājās:

—    Vai jau ilgi kalpojat uz dzelzceļa?

Tā kā dzelzceļnieks neatbildēja, Šveiks sāka stāstīt, ka reiz pazinis kādu Františeku Mličeku no Uchržiņevas pie Pragas, tas arī tāpat pavilcis bremzes rokturi un tā pārbijies, ka uz divām nedēļām zaudējis valodu, ko atguvis tikai pēc tam, kad apmeklējis dārznieku Vaneku Hostivaržā, kur pamatīgi izkāvies un uz viņa galvas sadauzīti vairāki podi.

—   Tas notika 1912. gada maijā, — Šveiks piemetināja.

Dzelzceļnieks iespruka klozetā un ieslēdzās tajā.

Palika vilciena pavadonis ar Šveiku; pavadonis prasīja no viņa divdesmit kronas soda naudas, turklāt piedraudēdams, ka nesamaksāšanas gadījumā nodošot Šveiku Taboras stacijas priekšnieka rīcībā.

—   Labi, — Šveiks piekrita, — es labprāt runāju ar izglītotiem cilvēkiem un būšu ļoti priecīgs iepazīties ar šo Taboras stacijas priekšnieku.

Šveiks izvilka no virskrekla kabatas pīpi, aizkūpināja to un, pūzdams gaisā kareivju tabakas kodīgos dūmus, turpināja:

—   Pirms dažiem gadiem Svitavā par stacijas priekšnieku bija kāds Vāgnerā kungs. Tas bija gatavs vai ādu noraut saviem apakšniekiem un spīdzināja tos kā prazdams, bet visvairāk viņš bija uzēdies uz sliežu bīdītāju Jungvirtu, tā ka šis nabadziņš izmisumā aizgāja uz upi un noslīcinājās. Taču pirms tam viņš bija aizsūtījis stacijas priekšnieka kungam vēstuli, ka naktīs tam spokošoties. Un es jums nemeloju, — viņš to izdarīja ari. Sēž naktī šis cienījamais priekšnieka kungs pie telegrāfā aparata, te atskan zvans, un telegrama klāt: «Kā tev klājas, nelieti? Jungvirts.» Tā tas turpinājies veselu nedēļu, un priekšnieks sācis par atbildi šim spokam sūtīt uz visām pusēm dienesta telegramas: «Piedod man, Jungvirt!» Bet naktī aparats notikšķinājis tādu atbildi: «Pakaries uz zīmneša pie tilta! Jungvirts.» Priekšnieka kungs paklausījis ari. Vēlāk gan par to apcietinājuši Svitavas kaimiņu stacijas telegrāfistu. Jā, starp debesīm un zemi notiek daudz kas tāds, kas mūsu prātam nav aptverams.

Vilciens iebrauca Taboras stacijā, un Šveiks, pirms izkāpa no vagona konduktora pavadībā, pieteicās virsleitnantam Lukašam, kā jau tas piederas:

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka mani aizved pie stacijas priekšnieka.

Virsleitnants Lukašs neatbildēja. Viņu bija pārņēmusi pilnīga apatija pret visu. Ienāca prātā, ka vislabāk nospļauties tiklab par Šveiku, kā par plikpauri ģenerālmajoru iepretim. Palikt mierīgi sēžam, Budejovicē izkāpt no vilciena, pieteikties kazarmās un kopā ar kādu triecienbataljonu doties uz fronti. Saņemt frontē nejaušu lodi un atbrīvoties no šās nožēlojamās pasaules, kurā dauzās apkārt tādi izdzimumi kā šis Šveiks.

Kad vilciens sāka kustēties, virsleitnants Lukašs pavērās pa logu un ieraudzīja uz perona Šveiku, iegrimušu nopietnā sarunā ar stacijas priekšnieku. Šveiku ielenca cilvēku pūlis, kurā bija saskatāmas arī dažas dzelzceļnieku uniformas.

Virsleitnants Lukašs nopūtās. Tā nebija nožēlas nopūta. Viņam bija viegli ap sirdi, jo Šveiks palika uz perona. Pat plikpauris ģenerālmajors vairs nelikās tik pretīgs.

Vilciens jau sen elsoja, steigdamies uz Čechu Budejovici, bet uz stacijas perona ļaužu ap Šveiku nekļuva mazāk.

Šveiks apzvērēja savu nevainību un tā pārliecināja ļaužu pūli, ka viena kundze pat iesaucās:

—    Jau atkal piesienas nabaga zaldātiņam!

Pūlis pievienojās šīm domām, un kāds kungs paziņoja stacijas priekšniekam, ka samaksāšot Šveika vietā divdesmit kronas soda naudas. Viņš esot pārliecināts, ka kareivis neesot vainīgs.

—    Paskatieties vien! — viņš norādīja uz Šveika nevainīgo seju, kura šķitās liecinām publikai: «Es esmu bez vainas, ļautiņi.»

Tad ieradās žandarms, izvilka no pūļa kādu pilsoni, apcietināja un aizveda, sacīdams:

—    Par to jūs dabūsiet atbildēt! Es jums rādīšu, kā musināt cilvēkus un teikt, ka neviens nevar gaidīt uz Austrijas uzvaru, ja pie mums tā izturas pret kareivjiem.

Nelaimīgais pilsonis neattapās teikt nekā cita kā vien apzvērēt, ka esot miesniekmeistars no Vecā torņa un tā nemaz neesot domājis.

Tikmēr krietnais vīrs, kas ticēja Šveika nevainībai, samaksāja kancelejā divdesmit kronas Šveika vietā un aizveda viņu uz trešās klases bufeti, kur pacienāja ar alu un, uzzinājis, ka visas apliecības un dzelzceļa biļete palikusi pie virsleitnanta Luka.ša, augstsirdīgi iedeva Šveikam piecnieku biļetei un citiem izdevumiem.

Pirms aiziešanas viņš Šveikam draudzīgi teica:

—    Tā, kareivīt, kā jau sacīju, kad nokļūsiet krievu gūstā, pasveiciniet no manis aldari Zemanu no Zdolbunovas. Pierakstiet manu uzvārdu! Tikai esiet prātīgs un ilgi nepalieciet frontē!

—    Esiet bez bēdām, — Šveiks atbildēja, — ar svešām zemēm vienmēr ir interesanti iepazīties, turklāt par velti.

Šveiks palika sēžam pie galda viens pats, un, kamēr viņš klusībā nodzēra augstsirdīgā labdara piecnieku, ļaudis, kas nebija dzirdējuši Šveika sarunu ar stacijas priekšnieku un tikai iztālēm redzējuši pūli uz perona, stāstīja cits citam, ka noķerts spiegs, kas fotografējis staciju. To apstrīdēja kāda kundze, apgalvodama, ka par spiegu nevarot būt ne runas, bet viņa dzirdējusi, ka dragūns sakapājis gabalos virsnieku, kas lauzies iekšā klozetā, sekodams dragūna sirdspuķītei, kura ieradusies izvadīt savu mī]o.

Šiem dēkainajiem nostāstiem, kas raksturoja kara laika nervozitāti, pārvilka svītru žandarmērija, iztīrot peronu. Bet Šveiks dzēra joprojām, ar maigumu pieminēdams savu virsleitnantu. Ko tas iesāks, kad iebrauks Čechu Budejovicē un visā vilcienā neatradīs savu kalpotāju?

Pirms pasažieru vilciena pienākšanas trešās klases bufete pildījās ar kareivjiem un civilajiem. Pārsvarā bija dažādu tautību un dažādu puiku kareivji, kurus kara vētra bija iemetusi Taboras slimnīcās un kuri tagad no jauna brauca uz fronti, lai gūtu jaunus ievainojumus, sakropļojumus un ciešanas un beidzot iemantotu vienkāršu koka krustu uz kapa, kur vēl pēc gadiem Austrumgalicijas drūmajos klajumos vējā un lietū karāsies austriešu kareivju cepures ar sarūsējušu nozīmi un uz tām lāgu lāgiem uzmetīsies vecs, nīgrs krauklis, kavēdamies atmiņās par kādreizējām bagātīgajām dzīrēm, kad viņam šeit bija klāts bezgalīgs galds ar cilvēku līķiem un zirgu maitām, kad tieši zem tādas cepures, uz kādas viņš patlaban sēž, atradās visgardākais kumoss — cilvēka acis.

Viens no šādiem ciešanu kandidatiem, kas nule bija pēc operācijās izlaists no slimnīcas ar dubļiem un asinīm notrieptā uniformā, piesēdās pie Šveika galdiņa. Viņš izskatījās ierāvies, izdilis, bēdīgs. Nolicis uz galda mazu sainīti, viņš izvilka no kabatas saplīsušu naudas maku un sāka pārskaitīt naudu.

Tad viņš palūkojās Šveikā un ievaicājās:

—   Magyarul? 1

—   Es esmu čechs, biedri, — Šveiks atbildēja. — Vai negribi iedzert?

—   Nem tudom, baratom.2

—   Vienalga, biedri, labāk iemet pa krietnam! — Šveiks uzmudināja, nolikdams skumīgajam kareivim priekšā savu pilno glāzi.

Tas saprata, iedzēra, pateicās: «Koszonom szivesen,»3 —

1   Ungārs (ung.).

2   Nesaprotu, biedri (ung.).

-1 Sirsnīgi pateicos (ung.).

pētīja tālāk sava maciņa saturu un beidzot nopūtās. Šveiks saprata, ka ungārs labprāt pasūtītu alu, bet nepietiek naudas, tāpēc lika atnest vēl vienu krūzi, par ko ungārs atkal pateicās un ar zīmju palīdzību sāka Šveikam kaut ko skaidrot, rādīdams savu cauršauto roku un piemetinādams starptautiskajā valodā:

—   Pif, paf, puc!

Šveiks līdzjūtīgi māja ar galvu, un klienais apārstētais, turēdams kreiso roku kādu metru no zemes un pēc tam paceldams trīs pirkstus, skaidroja, ka viņam esot mājās trīs mazi bērni.

—    Ninč am, ninč am, — viņš turpināja, tā gribēdams teikt, ka tiem mājās nav ko ēst, un ar sava netīrā šineļa piedurkni, kurai bija izrāvusi caurumu lode, kas ungāru ķēniņa labā bija ieurbusies viņa miesā, noslaucīja acis, no kurām ritēja asaras.

Nebija nekāds brīnums, ka tādā sarunā Šveikam pamazām aizgāja garu ceļu viņa piecnieks un ka viņš lēnām, bet droši attālinājās no Čechu Budejovices, jo ar katru alus glāzi, ar ko viņš pamieloja sevi un apārstēto ungāru, aizvien vairāk zuda iespēja nopirkt biļeti.

Atkal cauri stacijai izgāja vilciens uz Budejovici, bet Šveiks aizvien vēl sēdēja pie gaida un klausījās, kā ungārs atkārto:

—   Pif, paf, puc! Harom gyermek, ninč ara, ēljen! [51]

Pēdējo vārdu viņš izrunāja, saskandinot glāzes ar Šveiku.

—   Sukā tik dzert, ungāru knisli, — Šveiks atbildēja, —>met iekšā! Mūsējos jūs gan tā nemielojāt.. .

Pie blakus galda kāds kareivis sāka stāstīt, ka ungāri, kad čechu 28. pulks ieradies Segedinā, ņirgājušies par čechiem un cēluši rokas uz augšu, it kā padodamies gūstā.

Tā bija svēta patiesība, tomēr stāstītājs acīm redzcimi jutās aizskarts, kaut gan vēlāk padošanās gūstā kļuva par parastu parādību čechu pulkos, un beidzot tā rīkojās arī paši ungāri, kad tiem bija apnicis kauties ungāru ķēniņa dēļ.

Vēlāk arī šis kareivis piesēdās pie Šveika galdiņa un sāka stāstīt, kā viņi Segedinā piekāvuši ungārus un izmetuši tos no vairākiem krogiem. Turklāt viņš atzinīgi piebilda, ka ungāri protot kauties un viņš dabūjis naža dūrienu mugurā, tā ka aizsūtīts uz aizmuguri ārstēties.

Bet nu, pēc atgriešanās, bataljona komandieris droši vien likšot viņu ieslodzīt, jo viņam vairs neesot bijis laika pienācīgi atmaksāt ungaram par dūrienu, lai arī šim plukatam kas tiktu piemiņai un būtu saglabāts čechu pulka gods.

—   Ihre Dokumente, vaši tokument? — tik jauki Šveiku uzrunāja militārās patruļas priekšnieks, feldfebelis, ko pavadīja četri kareivji ar uzspraustiem durkļiem. — Man redz, sēdēt, nebraukt, sēdēt, dzert, pulka dzert, puiš!

—   Man dokumentu nav, mīlīt, — Šveiks atbildēja, — tos paņēma līdzi obrlajtnants Lukaša kungs no 91. pulka, bet es paliku stacijā.

—   Was ist das Wort: mīlīt? — feldfebelis uzrunāja kādu no saviem pavadoņiem, vecu zemessargu, kas likās visādi spītējam savai priekšniecībai, jo mierīgi atbildēja:

—   Mīlītis nozīmē to pašu, ko feldfebeļa kungs.

Feldfebelis turpināja sarunu ar Šveiku:

— Tokuments katrs kareivs, pez tokuments likt iekš Bahnhofs-Militarkommando den lausigen Bursch, wie einen tollen Hund.[52]

Šveiku aizveda uz stacijas komandantūru, kur sardzes telpā sēdēja kareivji, gluži līdzīgi tam vecajam zemessargam, kas savam iedzimtajam ienaidniekam, viņa feldfebeliskajai augstībai, tik jauki bija pārtulkojis vāciski vārdu «mīlītis».

Sardzes telpu rotāja litogrāfijas, kādas tolaik kara ministrija izsūtīja visām kancelejām, skolām un kazarmām.

Krietno kareivi Šveiku apsveica attēls, kas, spriežot pēc paraksta, rādīja, kā ķeizariskā un ķēnišķīgā 21. strēlnieku pulka vada komandieris Francis Hammels un kapraļi Paulharts un Bachmaiers mudina kareivjus izturēt līdz galam. Pie otras sienas karājās attēls ar parakstu: «5. honvedu huzaru pulka vada

komandieris Jans Danko izlūko ienaidnieka bateriju izvietojumu.»

Pa labi, drusku zemāk, karājās plakats: «Izcili drosmes piemēri.»

Ar tādiem piakatiem, kuru tekstu ar izdomātiem izcilas drosmes piemēriem kara ministrijas kancelejās sacerēja dažādi karadienestā iesaukti vācu žurnālisti, vecā, stulbā Austrija gribēja iedvesmot kareivjus, kuri tos nekad nelasīja, un, kad šādus lieliskus varonības piemērus viņiem nosūtīja uz fronti, iesietus grāmatās, viņi tina no lapām smēķi vai ari izlietoja tās vēl lietderīgāk, kas arī pilnīgi atbilda šo izdomāto drosmes piemēru vērtībai un garam.

Kamēr feldlebelis gāja sameklēt kādu virsnieku, Šveiks izlasīja plakatu:

Vezumnieks J o z e i s B o n g s Sanitarās vienības kareivji nesa smagi ievainotos uz ratiem, kas bija novietoti nomaļā ieplakā. Tiklīdz rati bija piekrauti, ievainotos aizveda uz pārsienamo punktu. Krievi, atklājuši sanitarās grupas atrašanās vietu, sāka apšaudīt to ar granatām. 3. ķ. un ķ. vezumnieku eskadrona kareivja Jozefa Bonga zirgu nogalināja kāda granatas šķemba. «Mans nabaga sirmīt, nu tev ir beigas!» nogaudās Bongs, bet tai pašā mirklī arī viņu ķēra granata. Tomēr viņš vēl izjūdza zirgu un aizvilka smagos ratus drošā paslēptuvē. Tad viņš atgriezās pēc nogalinātā zirga iejūga. Krievi nepārtraukti šāva. «Šaujiet vien, nolādētie negantnieki, iejūgu es jums neatstāšu!» — tā murminādams, viņš vāca kopā iejūglietas. Beidzot, savācis visu, viņš kopā ar iejūgu aizvilkās pie vezumniekiem. Te sanitari sagaidīja viņu ar bargiem pārmetumiem par ilgo prombūtni. «Es negribēju pamest tur iejūgu, tas ir gandrīz pavisam jauns. Tā mums celtos zaudējums, tā es domāju. Mums šādas mantas apkārt nemētājas,» taisnojās drošsirdīgais kareivis un tikai tagad devās uz pārsienamo punktu pieteikt savu ievainojumu. Vēlāk rotmistrs rotāja viņa krūtis ar sudraba medaļu par drošsirdību.

Kad Šveiks to bija izlasījis un feldfebelis vēl nebija atgriezies, viņš uzrunāja zemessargus, kas atradās sardzes telpā:

— Tas ir varen jauks varonības piemērs. Ja tā turpināsies, tad mūsu armijā vienmēr būs tikai jauni zirgu iejūgi; bet, kad es biju Prāgā, tad lasīju Pragas «Valdības Vēstnesī» vēl skaistāku piemēru par kādu brīvprātīgo Dr. Jozefu Vojnovu. Tas noticis Galicijā 7. jegeru pulkā. Kad sākusies durkļu cīņa, viņš dabūjis lodi galvā, bet, kad viņu nesuši uz pārsienamo punktu, viņš sācis brēkt, ka nieka skrambas dēļ neļaušoties pārsieties, un tūliņ ar savu vadu gribējis doties uzbrukumā, bet granata sadragājusi viņam potīti. Viņu atkal gribējuši nest projām, bet viņš, balstīdamies uz nūjas, steberējis vien uz frontes līniju un brucis virsū ienaidniekiem ar šo nūju, kamēr jauna granata norāvusi viņam roku. Viņš paķēris nūju otrā rokā, brēcis, ka to viņš šiem nepiedošot, un dievs vien zina, kas ar viņu būtu noticis, ja kāds šrapnelis nebūtu viņu galīgi nobeidzis. Iespējams, ka arī viņš būtu dabūjis sudraba medaļu par drošsirdību, ja nebūtu ticis nomaitāts. Kad viņam atrauta galva, tā vēl ripodama saukusi: «Kaut nāves salto elpu just jau vari, līdz galam savu pienākumu dari!»

—   Ko tais avīzēs gan visu nesaraksta! — kāds sardzes kareivis noteica. — Redzējis tāds rakstītājs savām acīm, kas te notiek, tad tiktu stulbs uz laiku laikiem.

Zemessargs nospļāvās:

—   Pie mums, Časlavas pulkā, bija kāds redaktors no Vīnes, vācietis. Dienēja kā jaunākais virsnieks. Nepagalam negribēja čechiski runāt, bet, kad viņu ieskaitīja kaujas rotā, kur bija tikai čechi, tad uzreiz prata čechiski.

Durvīs parādījās feldfebelis, nikni paskatījās un noburkšķēja:

—   Wenn man byt drei Minuten weg, da hort man nichts anderes als cesky, cesi.[53]

Iedams ārā, acīm redzot uz restorānu, viņš sacīja zemessargu kapralim, norādīdams uz Šveiku, lai šo utaino plukatu tūliņ aizvedot pie leitnanta, līdzko tas ierodoties.

—   Leitnanta kungs droši vien amizējas stacijā ar telegrāfisti, — sacīja kapralis, kad feldfebelis bija izgājis. — Viņš skrien tai pakaļ jau divas nedēļas un vienmēr atnāk pārskaities un saka: «Das ist aber eine Hure, sie will nicht mīt mir schlafen.» [54]

Laikam arī šoreiz leitnants atgriezās sliktā omā, jo pēc

brīža bija dzirdams, ka blakus istabā kāds svaida grāmatas pa galdu.

—    Neko darīt, puis, jāiet vien tev būs pie viņa, — kapralis līdzjūtīgi sacīja Šveikam. — Caur viņa rokām jau gājuši daudzi kareivji, gan veci, gan jauni.

Un viņš ieveda Šveiku kancelejā, kur aiz galda ar izsvaidītiem papīriem sēdēja jauns leitnants ar neganti niknu seju.

Ieraudzījis Šveiku kapraļa pavadībā, viņš ļoti izteiksmīgi nosacīja:

—   Ahā!

Kapralis raportēja:

—    Padevīgi ziņoju, leitnanta kungs, ka šis vīrs atrasts stacijā bez dokumentiem.

Leitnants palocīja galvu, it kā gribēdams teikt, ka viņš jau kopš gadiem paredzējis, ka tieši šai dienā un šai stundā Šveiku atradīs stacijā bez dokumentiem, jo, kas šai mirklī būtu uzmetis Šveikam skatienu, tam rastos iespaids, ka vispār nav iespējams, lai vīram ar tādu ārieni būtu kādi dokumenti. Šveiks šobrīd izskatījās kā nokritis no citas planētas un nu naivā izbrīnā aplūko jauno pasauli, kur viņam prasa tādas līdz šim nezināmas aplamības kā dokumentus.

Leitnants, raudzīdamies uz Šveiku, mirkli padomāja, kā sākt nopratināšanu, un tad jautāja:

—   Ko jūs darījāt stacijā?

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, ka gaidīju vilcienu uz Čechu Budejovici, lai varētu nokļūt savā 91. pulkā, kur esmu kalpotājs pie obrlajtnanta Lukaša kunga, ko biju spiests pamest tāpēc, ka mani aizveda pie stacijas priekšnieka, lai sodītu, jo mani turēja aizdomās, ka es ar trauksmes signālu esot apturējis mūsu ātrvilcienu.

—   Te jau trakam jākļūst! — leitnants iebrēcās. — Stāstiet īsi un sakarīgi un nežvankstiet visādas muļķības!

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, ka kopš tā brīža, kad mēs ar obrlajtnantu Lukaša kungu iesēdāmies šai ātrvilcienā, kam vajadzēja mūs labi drīz nogādāt uz mūsu 91. ķ. un ķ. kājnieku pulku, mums sāka brukt virsū viena ķeza pēc otras. Vispirms mums pazuda ceļasoma, tad, ja vien kaut ko nesajaucu, kāds ģenerālmajora kungs pavisam pliku pauri . . .

—   Himmelherrgott, — leitnants nopūtās.

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, ka no manis visam jālien ārā pakāpeniski kā no veca matrača, lai visa aina būtu pārskatāma, kā to mēdza sacīt nelaiķis kurpnieks Petrliks, kad viņš savam puikam lika novilkt bikses, iekams ķērās tam klāt ar siksnu.

Un, kamēr leitnants šņāca aiz dusmām, Šveiks turpināja:

—    Plikpaurim ģenerālmajora kungam es nezin kāpēc neiepatikos, un obrlajtnants Lukaša kungs, kura kalpotājs es esmu, izraidīja mani gaitenī. Tur mani vēlāk apvainoja, ka es esot izdarījis to, par ko jums jau ziņoju. Kamēr visu noskaidroja, es paliku uz perona viens. Vilciens bija projām, obrlajtnanta kungs ar visām somām, ar visiem saviem un maniem dokumentiem arī projām, un es te paliku sēžam bez dokumentiem kā bārenītis.

Šveiks pievērsa leitnantam tik aizkustinoši mīlīgu skatienu, ka tas pilnīgi noticēja: viss, ko runā šis puisis, kas izskatās pēc iedzimta idiota, ir svēta patiesība.

Nu leitnants uzskaitīja Šveikam visus vilcienus, kas pēc zināmā ātrvilciena gājuši uz Budejovici, un jautāja, kāpēc viņš šos vilcienus nokavējis.

—    Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, — Šveiks, labsirdīgi smaidīdams, atbildēja, — ka man, tā sēžot un gaidot vilcienu, atgadījās ķibele: es sāku dzert vienu alus kausu pēc otra.

—   Tāds ēzelis vēl nav redzēts, — leitnants nodomāja,

viņš atzīstas pats. Cik man tādu nav bijis, un visi liegušies,

bet šis mierīgi saka: «Nokavēju visus vilcienus, jo dzēru vienu alus kausu pēc otra.»

Šos apsvērumus viņš apkopoja vienā teikumā, ar ko uzrunāja Šveiku:

—   Jūs, puis, esat deģenerāts. Vai zināt, ko tas nozīmē, ja kādu nosauc par deģenerātu?

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, pie mums Bojištes un Kateržinkas ielas stūrī arī dzīvoja kāds deģenerāts. Tēvs viņam bija poļu grafs un māte — bērnu saņēmēja. Viņš slaucīja ielas, bet krogos pieprasīja, lai viņu godina par grafa kungu.

Leitnants atzina par labāku izbeigt sarunu un stingri noteica:

—   Tāpēc es jums saku: jūs aitasgalva., jūs stulbeni, ejiet uz kasi, nopērciet biļeti un brauciet uz Budejovici! Ja es jūs te vēlreiz ieraudzīšu, tad rīkošos ar jums kā ar dezertieri. Abtreten!

Tā kā Šveiks nekustējās un joprojām turēja roku pie cepures naga, leitnants uzbrēca:

—   Marsch hinaus, vai jūs nedzirdējāt, abtreten! Kapral Palanek, aizvediet šo muļķadesu pie kases un nopērciet viņam biļeti uz Budejovici!

Pēc brīža kapralis Palaneks atkal ienāca kancelejā. Pavērtajās durvīs aiz Palaneka lūkojās Šveika labsirdīgā seja.

—   Kas tad nu atkal noticis?

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, — kapralis Palaneks noslēpumaini čukstēja, — viņam nav naudas biļetei un man tāpat. Par velti viņu negrib vest, jo viņam nav dokumentu, kas apliecinātu, ka viņš brauc uz pulku.

Leitnants nelika ilgi gaidīt uz Zalamana spriedumu šai sarežģītajā jautājumā.

—   Lai iet kājām, — viņš izlēma, — un lai to idiotu viņa pulkā iesēdina arestā par nokavēšanos. Vai mums par viņu galva jālauza!

— Neko darīt, draugs, — kapralis Palaneks uzrunāja Šveiku, iznācis no kancelejas, •— tev, mīļais, jākāto uz Budejovici kājām. Tur, sardzes istabā, mums ir klaips kroņa maizes, to mēs iedosim tev līdzi.

Un pēc pusstundas, kad viņi Šveiku bija pamielojuši ar melnu kafiju un bez maizes iedevuši vēl ceļam astotdajmārciņu tabakas, Šveiks tumšā naktī atstāja Taboru, dziedot vecu karavīru dziesmu:

Kas negrib, lai netic, bet taisnība ta, Ka mājvieta šodien mums Jaromeršā …

Velns to zina, kā tas gadījās, taču krietnais kareivis Šveiks negāja vis uz dienvidiem, uz Budejovices pusi, bet taisnā virzienā uz rietumiem.

Ietinies savā šinelī, viņš aukstumā soļoja pa aizputināto lielceļu kā pēdējais no Napoleona gvardes, kad tā atgriezās no karagajiena uz Maskavu. Atšķirība bija tikai ta, ka Šveiks jautri dziedāja:

Uz špacieri es gāju Tai zaļā birztalā …

un piesnigušajos mežos nakts klusumā atskanēja tāda atbalss, ka ciematos sāka riet suņi.

Kad dziedāt apnika, Šveiks apsēdās uz akmeņu kaudzes ceļmalā, aizkūpināja pīpi, atpūtās un tad devās atkal tālāk, pretim jaunām Budejovices anabazes dēkām.

## II ŠVEIKA BUDEJOVICES ANABAZE

Seno laiku karavadonis Ksenofonts izstaigāja visu Mazaziju un nokļuva diezin kur bez kādas ģeografijas kartes. Tāpat senie goti devās savos sirojumos, nezinādami nenieka par topogrāfiju. Nepārtraukti soļot uz priekšu, pastāvīgi atrasties ienaidnieku aplenkumā, kuri gaida pirmo izdevību, lai apgrieztu pretiniekam kaklu otrādi, lauzties cauri nepazīstamiem apgabaliem — to sauc par anabazi. Ja kādam ir galva uz pleciem — kā Ksenofontam vai visām tām laupītāju ciltīm, kas saradās Eiropā nezin no kurienes, no Kaspijas vai Azovas jūras, — tas šādā gājienā var veikt īstus brīnumdarbus.

Kad Cezara romiešu leģioni tālu ziemeļos bija nokļuvuši pie Gallijas jūras (tāpat bez kādām ģeogrāfiskām kartēm), viņi

nolēma vēlreiz izmēģināt laimi un atgriezties Romā pa citu ceļu. Romu viņi ari sasniedza. Kopš tā laika, šķiet, ari radusies paruna, ka visi ceļi ved uz Romu.

Tāpat visi ceļi ved uz Čechu Budejovici, par to bija pilnīgi pārliecināts krietnais kareivis Šveiks, kad Budejovices vietā ieraudzīja kādu Milevsko novada ciematu.

Taču viņš braši soļoja tālāk, jo nekāda Milevsko nevar krietnu kareivi aizkavēt beidzot tomēr sasniegt Budejovici.

Un tā Šveiks iznira Kvjetovā, rietumos no Milevsko, kad jau bija izdziedājis visas karavīru dziesmas, tā ka pirms Kvjetovas bija spiests atsākt savu repertuāru no jauna:

Kad laiks bija pienācis projām mums iet, Tad meičiņas nebeidza asaras liet .. .

Ceļš no Kvjetovas uz Vražu iet taisnā virzienā uz rietumiem, un Šveiks te satika kādu večiņu, kas, nākdama mājup no baznīcas, sveicināja viņu kristīgā garā:

—   Dievs palīdz, zaldātiņ, uz kurieni dodaties?

—   Es, māmiņ, eju uz Budejovici pie sava pulka, — Šveiks atbildēja, — dodos karā.

—    Bet tad taču jūs ejat nepareizi, zaldātiņ, — večiņa izbijusies sacīja, — tā jūs savu mūžu tur nenokļūsiet. Ja jūs tāpat vien iesiet uz priekšu cauri Vražai, tad nonāksiet Klatovā.

—    Es domāju, — Šveiks ar cieņu sacīja, — ka arī no Klatovas iespējams nokļūt Budejovicē. Tiesa, gājiens nav mazais, sevišķi tad, kad cilvēks steidzas uz savu pulku un baidās, ka par spīti visām pūlēm ierasties laikā savā vietā viņš var piedzīvot nepatikšanas.

—    Pie mums arī bija viens tāds pārgalvis, viņu sauca Toničeks Mašeks, — večiņa nopūtās. — Viņš ir rada manai māsasmeitai. Viņam bija jābrauc uz Plzenu iestāties zemessargos, un viņš aizbrauca arī, bet pēc nedēļas viņu jau meklēja žandarmi, tāpēc ka neesot savā pulkā ieradies. Un vēl pēc nedēļas viņš pārradās civilā ancukā, jo esot dabūjis atvaļinājumu. Tad ciema vecākais aizgāja pēc žandarmiem, un tie viņam to atvaļinājumu iztaisīja pavisam īsu. Nu jau atrakstījis no frontes, ka esot ievainots, viena kāja nost.

Večiņa līdzcietīgi pavērās Šveikā:

—   Tur, tai mežiņā, pagaidiet mani, zaldātiņ, es jums atnesīšu strebjamus kartupeļus, lai jūs dabūjat sasildīties. Mūsu mājeli var jau no šejienes redzēt, tūliņ aiz mežiņa pa labi.

Cauri mūsu ciematam uz Vražu nevar iet, mums žandarmi kā vanagi. No mežiņa jums būs jāiet uz Malciņu. No Čižovas gan jāpiesargas, zaldātiņ. Tur žandarmi skaidri kā traki uz dezentieriem. Ejiet taisni cauri mežam uz Sedlecu pie Horaždovices. Tur dikti lādzīgs žandarms, tas laiž cauri visus. Vai jums kādi papīri ir uz rokas?

—   Nav, māmiņ.

—   Tad arī tur nav ko iet, ejiet labāk uz Radomišļu, tik raugiet nonākt tur pievakarē, kad visi žandarmi krogā. Tur Lejas ielā aiz svētā Floriana ieraudzīsiet mājiņu ar zilu apakšu, prasiet tur pēc saimnieka Melichareka. Tas ir mans brālis. Pasakiet viņam no manis labasdienas, un viņš jums parādīs, kā tikt uz to Budejovici.

Mežiņā Šveiks dabūja gaidīt kārtīgu pusstundu, bet, kad bija sasildījies ar kartupeļu viru, ko nabaga vecīte atnesa segā ievīstītā podiņā, lai vira neatdzistu, viņa izņēma no lakata apakšas šķēli taukuma un riku maizes, sabāza to visu Šveikam kabatā, pārmeta viņam krustu un sacīja, ka viņai tur esot divi mazdēli.

Tad viņa vēlreiz pamatīgi izstāstīja, caur kādiem ciematiem jāiet un no kādiem jāizvairās. Beidzot viņa izņēma no svārkiem piekārtās kabatas kronu, lai Šveiks nopērkot Malciņā degvīnu ceļam, jo līdz Radomišlai esot krietns gabals.

Apmetis Cižovai līkumu, Šveiks, sekojot vecītes padomam, devās uz austrumiem, uz Radomišļu, un prātoja, ka Budejovicē viņam jānokļūst vienalga no kādas debess puses.

Malciņā viņam piebiedrojās vecs muzikants, ko Šveiks sastapa krogā, pirkdams degvīnu tālajam ceļam uz Radomišļu.

Muzikants noturēja Šveiku par dezertieri un aicināja viņu līdzi uz Horaždovici, kur tam esot izprecēta meita, kuras vīrs arī esot dezertieris. Muzikants acīm redzot bija Malčinā pavairāk iemetis.

—   Viņa jau divus mēnešus slēpj savu vīru kūtī, — viņš stāstīja Šveikam, — tā viņa noslēps arī tevi, un tur jūs varēsiet palikt līdz kara beigām. Diviem jums tur nebūs garš laiks.

Kad Šveiks pieklājīgi noraidīja piedāvājumu, muzikants kļuva ļoti dusmīgs, nogriezās pa kreisi uz tīrumiem un piedraudēja Šveikam, ka iešot uz Čižovu un paziņošot par viņu žandarmiem.

Nonācis Radomišlā, Šveiks pievakarē atrada Lejas ielā aiz sv. Floriana saimnieku Melichareku. Kad viņš tam nodeva

labasdienas no māsas Vražā, tas Melichareku neietekmēja ne mazākā mērā.

Viņš neatlaidīgi pieprasīja Šveika dokumentus. Redzams, viņš bija cilvēks ar aizspriedumiem, jo vienā laidā runāja par klaidoņiem, laupītājiem un zagļiem, kas bariem vien klaiņojot pa Pisekas apriņķi.

—    No karaspēka mūk projām, dienēt negrib, dauzās apkārt un zog kur varēdami, — viņš runāja, zīmīgi raudzīdamies Šveikam acīs, — un tad vēl izliekas tik nevainīgi, it kā ne līdz pieci skaitīt neprastu.

—    Jā, jā, patiesība kož kaulā visvairāk, — viņš piemetināja, kad Šveiks piecēlās no soliņa, — kad cilvēkam tīra sirdsapziņa, tad viņš paliek sēžam un parāda savus papīrus. Bet ja viņam tādu nav . . .

—   Ardievu, vecotēv!

—    Ej ar to dieviņu un citureiz pameklē lielāku muļķi!

Šveiks jau sen bija ārā, bet vecais vēl ilgi sirdījās:

—   Tāds tev ejot uz Budejovici pie sava pulka! Un no Taboras! Un tad viņš, diedelnieks, vispirms iet uz Horaždovici un tad tikai uz Piseku. Tad jau viņš grib apceļot pasauli!

Šveiks nosoļoja gandrīz visu nakti un tad ieraudzīja Putimas tuvumā kādā tīrumā salmu kaudzi. Rakdamies salmos, viņš gluži līdzās izdzirda balsi:

—   No kura pulka? Uz kurieni iedams?

—• No 91., uz Budejovici.

—   Kas tev tur meklējams?

—   Tur ir mans obrlajtnants.

Nu varēja dzirdēt, ka blakus nesmejas vis viens, bet veseli trīs. Kad smiekli aprima, Šveiks iejautājās, no kāda pulka šie esot. Noskaidrojās, ka divi ir no 35. pulka un viens no artilērijas, tepat no Budejovices. Trīsdesmit piektā pulka vīri dezertējuši priekš mēneša, pirms kaujas rotas formēšanas, bet artilerists slapstoties jau kopš mobilizācijas dienas. Viņš esot tepat no Putimas, un tā esot viņa salmu kaudze. Nakti viņš vienmēr guļot te. Pārējos divus viņš vakar sastapis mežā un paņēmis līdzi.

Visi cerēja, ka pēc viena vai diviem mēnešiem karš beigsies. Viņi domāja, ka krievi jau esot šaipus Budapeštas un ieņēmuši Moraviju. Putimā visi tā runājot. No rīta pirms gaismiņas artilerista māte atnesīšot viņiem brokastis. Pēc tam 35. pulka vīri došoties uz Strakonici, kur vienam esot krustmāte, bet tai kalnos aiz Sušiccs kāds paziņa, kam piederot zāģētava, tur viņiem būšot droša paslēptuve.

—   Un tu, no deviņdesmit pirmā, vari nākt mums līdz, ja gribi, — viņi aicināja Šveiku. — Uzspļauj tam savam obrlajtnantam!

—   Tas nav tik viegli izdarāms, — Šveiks atbildēja un dziļi ierakās salmu kaudzē.

Kad viņš no rīta pamodās, visi jau bija projām, bet kāds (laikam artilerists) bija nolicis viņam kājgalī maizes doniņu ceļam.

Šveiks devās cauri mežam un pie Šteknas sastapa kādu klaidoni, pusmūža vīru, kas viņu apsveica kā vecu paziņu ar malku degvīna.

—   Tā tu apkārt nestaigā, — viņš pamācīja Šveiku, — šitāda uniforma tev var dārgi maksāt. Tagad visur čum un mudž no žandarmiem, un ubagot tādās drēbēs tu arī nevari. Mūs žandarmi pašlaik tā nevajā kā agrāk, tagad viņi meklē tikai dezentierus.

—    Jā, tagad viņi meklē tikai jūs, — viņš atkārtoja ar tādu pārliecību, ka Šveiks nolēma labāk nepieminēt 91. pulku. Lai klaidonis uzskata viņu, par ko grib. Kāpēc tādam lāga večukam sadragāt ilūzijas?

—   Uz kurieni tu tagad tēmē? — klaidonis apvaicājās pēc brīža, kad abi bija aizkūpinājuši pīpes un pamazām apmetuši ciematam līkumu.

—   Uz Budejovici.

—    Kungs Jēziņ! — klaidonis nobijās. — Tur viņi tevi nogrābs kā cāli. Nebūsi vēl ne nagus apsildījis. Nē, tev jāsameklē privātās drēbes, tādas labi noplīsušas, un jāizliekas par klibu. Bet tagad esi bez bēdu, mēs iesim uz Strakonici, Voliņu un Dubu. un velns lai parauj, ja mums neizdotos kur nospert privātās drēbes. Strakonicē vēl daudz tādu godīgu muļķu, kas pat nakti neslēdz durvis ciet, kur nu vēl dienu. Tagad, ziemā, dažs labs ieiet pie kaimiņa papļāpāt — un tev drēbes rokā. Kas tev vajadzīgs? Zābaki tev ir, tātad tikai kaut kas, ko uzvilkt mugurā. Vai šinelis vecs?

—   Vecs gan.

—    Tad lai tas paliek. Tādus uz laukiem tagad valkā. Tev vajag bikšu un svārku. Kad tas viss būs rokā, tavas drēbes pārdosim ebrejam Hermanim Vodņanos. Viņš uzpērk visas kroņa mantas un pēc tam pārdod lauciniekiem.

—    Tagad mēs iesim uz Strakonici, — viņš attīstīja tālāk savu plānu. — Četru stundu gājienā no šejienes ir vecā Švarcenberga aitu ferma. Tur man pazīstams aitu gans, večuks jau krietni gados, mēs pārgulēsim pie viņa pa nakti, rīta agrumā dosimies uz Strakonici un ievilksim tur kādas drēbes.

Aitu fermā Šveiks sastapa patīkamu sirmgalvi, kurš vēl atcerējās, ko viņa vectēvs stāstījis par franču kariem. Sirmgalvis bija gadus divdesmit vecāks par klaidoni, tāpēc uzrunāja tiklab to, kā Šveiku par zēnu.

—    Redziet, zēni, — viņš stāstīja, kad visi bija sasēdušies ap krāsni, kurā vārījās nemizoti kartupeļi, — mans vecaistēvs toreiz dezentierēja tāpat kā šis zaldātiņš. Bet Vodņanos viņu noķēra un tā noslānīja, ka no pakaļas driskas vien gāja pa gaisu. Un tomēr viņš vēl varēja teikties laimīgs. Jareša dēls no Ražicēs aiz Protivinas, vecā Jareša, dīķu sarga, vectēvs, dabūja par bēgšanu Pisekā pulveri un svinu. Un, pirms viņu

Pisekas nocietinājumos nošāva, viņš vēl dabūja skriet cauri kareivju rindai un saņēma sešsimt rungas, tā ka nāve viņam bija atvieglojums un atpestīšana. Un kad tad tu izmuld? — viņš asarainām acīm uzrunāja Šveiku.

—   Pēc mobilizācijas, kad mūs veda uz kazarmām, — atbildēja Šveiks, sapratis, ka uniforma nespēj satricināt vecā aitu gana paļāvību.

—   Pārkāpi pār sētu? — aitu gans ziņkāri iejautājās, acīm redzot atcerēdamies vectēva stāstus par kāpšanu pāri kazarmas sētai.

—   Citādi nevarēja, vecotēv.

—   Un sargu bija daudz, un viņi šāva?

—   Jā, vecotēv.

—   Un uz kurieni tu tagad gribi doties?

—   Viņam uznācis dullums, — klaidonis atbildēja Šveika vietā. — Par visu vari grib iet uz Budejovici. Pats redzi, cilvēks jauns, prāta nav daudz, skrien tīšuprāt savam postam pretī. Man viņš drusku jāpaskolo. Nospersim kādas privātās drēbes, tad viss būs kārtībā. Līdz pavasarim kaut kā izsitīsimies un tad nolīgsim pie kāda saimnieka. Šogad būs liels ļaužu trūkums un bads, un runā, ka visus klaidoņus likšot pie lauku darbiem. Es tad tā domāju, ka labāk būs jāpiesakās brīvprātīgi. Cilvēku būs maz. Tie būs izkauti.

—   Tad tu domā, ka šogad karš nebeigsies? — aitu gans jautāja. — Tev taisnība, manu zēn. Ir jau bijuši ilgi kari. Napoleona kari, pēc tam, kā mums stāstīts, zviedru kari, septiņu gadu kari. Bet cilvēki tos karus ir pelnījuši. Mīļais dieviņš taču to vairs nespēja noskatīties, cik viņi iedomīgi kļuvuši. Pat aitas gaļa viņiem nelīda vairs iekšā, zēni, pat tā viņiem bija par prastu. Agrāk viņi nāca bariem, lai pārdod zem rokas kādu auneli, bet uz beigām jau citu neko nerija kā cūkas gaļu, pīles un zosis un tad vēl visu ceptu sviestā vai taukos. Tāpēc arī mīļajam dieviņam dusmas uznākušas par tik lielu lepnību, bet viņi atjēgsies tikai tad, kad rīs balandas kā Napoleona karu laikos. Tāpat arī mūsu priekšniecība aiz augstprātības vairs nezināja, ko darīt. Vecais firsts Švarcenbergs, tas vēl brauca parastajos ratos, bet jaunais firsts, tas smurgulis, jau pa gabalu smird pēc sava automobiļa. Nu, gan viņam mīļais dieviņš to benzīnu salies aiz lūpas.

Kartupeļi vārījās krāsnī, ūdens burbuļoja, un vecais aitu gans pēc īsa klusuma pravieša balsī noteica:

—    Un viņš, mūsu kungs un ķeizars, šai karā neuzvarēs. Cilvēkos nav nekādas sajūsmas par šo karu, tāpēc ka viņš, kā saka skolotāja kungs no Strakonices, nav ļāvies kronēties. Nu viņš var triept medu uz lūpām, kam grib. Ja tu, vecais plukata, esi solījies kronēties, tad vajadzēja turēt vārdu.

—   Varbūt viņš tagad to uz ātru roku iztaisīs, — klaidonis ieteicās.

—   Uz to tagad ikviens uzspļaus, manu zēn, — aitu gans pikti atsaucās. — Tev vajadzētu būt klāt, kad lejā, Skočicē, salasās kaimiņi kopā. Ikvienam kāds ir t u r, un tev vajadzētu dzirdēt, kā viņi runā. Ka pēc šā kara būšot brīvība, ka nebūšot nekādu valdnieku galmu un pat ķeizariem un firstiem atņemšot viņu muižas. Par tādām runām žandarmi jau pievāca kādu Koržineku, lai nemusinot ļaudis. Jā, žandarmiem tagad liela vara.

—   Tāda viņiem vienmēr bijusi, — klaidonis sacīja. — Atceros, Kladno bija kāds žandarmērijas rotmistrs Rotera kungs. Tas bija sadomājis audzināt tā saucamos policijas suņus no vilku sugas, kas visu uzošņā, kad ir izmācīti. Un šim rotmistra kungam Kladno bija to skoloto suņu visi pasekšņi pilni. Viņiem bija sava īpaša mājiņa, kur tie dzīvoja kā tādi grafu bērni. Un pēkšņi rotmistram iešāvās prātā izmēģināt tos suņus pie mums, nabaga klaidoņiem. Viņš izlaida pavēli, lai žandarmi dzenā rokā klaidoņus pa visu Kladno apriņķi un nodod tieši viņam. Es tā vienreiz kājoju no Lanas un tā jau turos dziļi mežā, bet nekas nelīdzēja, līdz mežniecībai netiku, kur biju nodomājis iet, sagrāba mani un aizveda pie rotmistra kunga. Un to jūs, ļautiņi, ne sapnī nevarat iedomāties, kas viss man bija jāizcieš no rotmistra kunga suņiem. Vispirms viņš lika tiem mani apošņāt, tad man bija jārāpjas augšā pa trepēm, un, kad es biju uzrāpies, vienu no nezvēriem palaida vaļā, lai tas skrien man pakaļ; tas briesmeklis nostiepa mani zemē, uzgulās virsū, rūca un klabināja zobus man taisni pie rīkles. Tad to nezvēru aizveda prom un man lika noslēpties; es varot iet, kurp vien gribot. Es tad nu jozu uz Kačakas ieleju mežā un noslēpos gravā, bet pēc pusstundas divi suņi bija klāt, nogāza mani gar zemi, un, kamēr viens mani turēja aiz apkakles ciet, otrs aizskrēja uz. Kladno, un pēc stundas ieradās pats rotmistra kungs ar žandarmiem, atsauca suni, iedeva man piecas kronas un atļāva divas dienas Kladno ubagot. Bet kur nu, es aizdrāzu kā sasvilis uz Berounu un kopš tās reizes

Kladno nespēru ne kāju. No Kladno vairījās visi klaidoņi, jo rotmistra kungs visiem laida virsū savus suņus. Viņš vispār tos suņus ārkārtīgi mīlēja. Žandarmu posteņos stāstīja, ka viņš, ieradies uz inspekciju un ieraudzījis kādu vilku sugas suni, neko neesot revidējis, bet aiz prieka nožūpojis visu dienu kopā ar sardzes priekšnieku.

Un, kamēr aitu gans kāsa kartupeļus un lēja bļodā rūgušu aitas pienu, klaidonis joprojām dalījās savās atmiņās par žandarmu tiesībām:

— Lipnicē žandarmu posteņa priekšnieks dzīvoja lejā, pils pakājē, iemitinājies taisni virs sardzes telpām, bet es, vecais nelga, vienmēr turējos pie pārliecības, ka žandarmu postenim jābūt redzamā vietā, tirgus laukumā vai kur citur, nevis nomaļā ieliņā. Es sāku pilsētai no viena gala un neskatos ne uz kādiem uzrakstiem. Ņemu māju pēc mājas pa kārtai un vienā tādā namelī atveru durvis un saku: «Pazemīgi lūdzu nabaga klaidonim . . .» Jā, kundziņi mani, kājas man uzreiz bija stīvas kā mieti. Tas bija žandarmu postenis. Šautenes pie sienām, krucifikss uz galda, akti uz plauktiem, un pats kungs un ķeizars skatās man virsū taisni pāri galdam. Nepaspēju ne vārdiņu nomurmināt, te sardzes priekšnieks man klāt un turpat durvīs cirta man tādu pļauku, ka es notenterēju pa koka kāpieniem uz ielas un tā aizdrāzos, ka apstājos tikai Keižlicē. Jā, tādas ir žandarmiem tiesības.

Viņi stājās pie ēšanas un drīz likās gulēt siltajā istabā, izstiepušies uz soliem.

Nakti Šveiks klusām apģērbās un izgāja ārā. Austrumos cēlās augšup mēness, un tā pieaugošajā gaismā Šveiks sāka soļot uz austrumiem, daudzinādams: «Tad nu patiešām būtu jāsmejas, ja es nenokļūtu Budejovicē.»

Tā kā, izejot no meža, pa labi bija redzama kāda pilsēta, Šveiks nogriezās vairāk uz ziemeļiem un pēc tam uz dienvidiem, bet tur atkal ieraudzīja pilsētu. (Tie bija Vodņani.) Viņš veikli apmeta tai līkumu, iedams taisni pāri pļavām, un rīta saule apsveica viņu sniegotajos pakalnos pie Proti viņas.

«Arvien uz priekšu,» krietnais kareivis Šveiks uzmudināja sevi, «pienākums sauc. Man jātiek Budejovicē.»

Taču nelaimīgā kārtā Šveika kājas sāka nest viņu nevis uz dienvidiem no Protivinas, uz Budejovici, bet gan uz ziemeļiem, uz Piseku.

Ap pusdienas laiku Šveiks ieraudzīja kādu ciematu. Soļodams lejup no neliela uzkalniņa, viņš nolēma:

«Tā vairs tālāk nevar dzīties; apjautāšos, kur te iet ceļš uz Budejovici.»

Iegājis ciematā, viņš bija bezgala pārsteigts, kad uz staba pie pirmās mājas izlasīja: «Putimas ciems.»

—          Kungs Jēziņ, — Šveiks nopūtās, — tātad es atkal esmu Putimā, kur jau reiz pārgulēju salmu kaudzē.

Un viņš nemaz vairs nebija pārsteigts, kad otrpus dīķa no balti krāsotas mājiņas, virs kuras karājās vista (tā šur un tur dēvēja valsts ērgli), iznāca žandarms kā zirneklis, kas dodas pārlūkot savu tīklu.

Žandarms nāca taisni šurp pie Šveika un vairāk neko nejautāja kā tikai:

—   Uz kurieni?

—   Uz Budejovici, uz savu pulku.

Žandarms sarkastiski iesmējās:

—   Jūs taču nākat no Budejovices. Jūsu Budejovice jums jau aiz muguras. — Un viņš ievilka Šveiku žandarmērijā.

Putimas žandarmērijas vachtmistrs bija pazīstams visā apkārtnē ar savu taktisko un ātro rīcību. Viņš nekad nelamāja aizturētos vai apcietinātos, bet nopratinot tā samulsināja, ka pat nevainīgam bija jāatzīstas.

Abi žandarmi viņam piemērojās, un nopratināšanu pastāvīgi pavadīja visa žandarmērijas personālā smiekli.

—   Kriminālistikās pamats ir gudrība un laipnība, — vachtmistrs mēdza teikt saviem apakšniekiem, — uzbļaut kādam nav nekādas nozīmes. Ar noziedzniekiem un šaubīgiem cilvēkiem jāapietas laipni, bet pie tam jādara viss, lai tie noslīktu jautājumu plūdos.

—    Vesela būšana, kareivīt, — vachtmistrs teica, — apsēdieties labi ērti, jūs jau tā kā tā būsiet noguris ceļā, un pastātiet mums, uz kurieni ejat!

Šveiks atkārtoja, ka ejot uz Čechu Budejovici pie sava pulka.

—    Tādā gadījumā jūs tiešām esat nomaldījies, — vachtmistrs zobodamies sacīja, — jo jūs nākat no Čechu Budejovices, par ko es jūs varu pārliecināt. Virs jums karājas Čechijas karte. Tad nu paskatieties, kareivīt! Dienvidos no mums ir Protivina. Dienvidos no Protivinas atrodas Hluboka, bet dienvidos no Hlubokas — Čechu Budejovice. Tā, nu jūs redzat, ka nevis ejat, bet nākat no Čechu Budejovices.

Vachtmistrs laipni vērās Šveikā, kas mierīgi un cienīgi teica:

—  Un tomēr es eju uz Budejovici.

Tas bija vairāk nekā Galileja izteiciens: «Un tomēr tā griežas!» Jo pēdējais to droši vien izteica ļoti lielās dusmās.

—    Zināt ko, kareivi, — vachtmistrs sacīja tikpat laipni kā iepriekš, — es jūs brīdinu, ka katra liegšanās tikai apgrūtina atzīšanos! Par to jūs pats vēlāk pārliecināsieties.

—    Tur jums pilnīga taisnība, — Šveiks atbildēja, — ikkatra liegšanās apgrūtina atzīšanos un otrādi.

—    Redziet nu, kareivi, ka jūs pats nācāt pie tāda secinājuma. Atbildiet man vaļsirdīgi, no kurienes jūs iznācāt, kā īsti jūs gājāt uz to jūsu Budejovici! Es ar nolūku saku «jūsu» Budejovici, jo acīm redzot vajag būt vēl kādai citai Budejovicei, kas atrodas ziemeļos no Putimas un lidz šim nevienā kartē nav atzīmēta.

—   Es iznācu no Taboras.

—   Un ko jūs Taborā darījāt?

—   Es gaidīju vilcienu uz Budejovici.

—   Kāpēc tad jūs nebraucāt ar vilcienu uz Budejovici?

—   Tāpēc, ka man nebija biļetes.

—    Bet kāpēc tad jums kā kareivim nedeva kareivja biļeti par velti?

—   Tāpēc, ka man nebija nekādu dokumentu.

—    Paskat vien, — žandarmērijas vachtmistrs uzvarētāja apziņā sacīja vienam žandarmam, — viņš nav tāds muļķis, kā izliekas, viņš grib nojaukt pēdas.

Vachtmistrs iesāka no jauna, it kā nemaz nebūtu dzirdējis pēdējo atbildi par dokumentiem:

—    Tātad jūs iznācāt no Taboras. Uz kurieni jūs pēc tam gājāt?

—   Uz Budejovici.

Vachtmistra sejas izteiksme kļuva mazliet stingrāka, un viņa skatieni krita uz ģeografijas karti.

—    Vai jūs varat mums uz kartes parādīt, kā esat gājis uz Budejovici?

—    Visas vietas es neatceros, zinu tikai to, ka reiz es jau biju Putimā.

Viss žandarmērijas personāls zīmīgi saskatījās, bet vachtmistrs turpināja:

—    Tātad jūs bijāt Taboras stacijā. Vai jums kaut kas ir klāt? Dodiet to šurp!

Kad Šveiku pamatīgi izkratīja un neatrada nekā cita kā tikai pīpi un sērkociņus, vachtmistrs Šveikam jautāja:

—   Sakiet man, kāpēc jums nekā, itin nekā nav?

—   Tāpēc, ka man nekā nevajag.

—    Ak tu mans dievs, — vachtmistrs nopūtās, — ar jums gan ir mocība! Jūs taču teicāt, ka reiz jau esat Putimā bijis. Ko jūs toreiz šeit darījāt?

—   Es gāju cauri Putimai uz Budejovici.

—    Redziet nu, kā jūs pinaties pretrunās. Jūs pats sakāt, ka esat gājis uz Budejovici, bet mēs jums nupat pierādījām, ka jūs nākat no Budejovices.

—   Tādā gadījumā es būšu iztaisījis kādu līkumu.

Vachtmistrs atkal zīmīgi saskatījās ar visu žandarmērijas personālu.

—          Šāda līkumošana mani pavedina uz domām, ka jūs vienkārši blandāties apkārt. Vai jūs ilgi uzturējāties Taboras stacijā?

—   Kamēr aizgāja pēdējais vilciens uz Budejovici.

—   Un ko jūs tur darījāt?

—   Sarunājos ar kareivjiem.

Jauns visai zīmīgs vachlmistra acu uzmetiens personālām.

—   Un par ko jūs, piemēram, runājāt, ko viņiem jautājāt?

—   Es jautāju, no kāda pulka viņi ir un kurp brauc.

—          Lieliski. Un vai jūs vēl nejautājāt, piemēram, cik vīru pulkā ir un kā tas sadalīts?

—   To es nejautāju, tāpēc ka to jau sen zinu no galvas.

—          Tātad jūs esat pilnīgi informēts par mūsu armijas iedalījumu?

—   Protams, vachtmistra kungs.

Nu vachtmistrs izspēlēja savu pēdējo trumpi, uzvaroši noraudzīdamies savos žandarmos:

—    Vai krieviski protat?

—    Neprotu.

Vachtmistrs pamāja žandarmu uzraugam, un abi izgāja blakus istabā. Te viņš sacīja, priecīgi berzēdams rokas un garā ^Izbaudīdams savu galīgo uzvaru:

—   Vai jūs dzirdējāt? Viņš neprot krieviski! Re, cik slīpēts! Visur atzīstas, bet pašā svarīgākajā ne. Rīt mēs viņu nogādāsim pie apriņķa priekšnieka Pisekā. Kriminālistikā dibinās uz gudrību un laipnību. Jūs redzējāt, kā viņš pazaudēja galvu jautājumu krustugunīs. Kas to no viņa būtu domājis — no izskata pavisam stulbs, bet tieši ar tādiem cilvēkiem jābūt uzmanīgam. Pagaidām lieciet viņu aiz atslēgas, es iešu sastādīt protokolu.

Un vēl tai pašā dienā pret vakaru vachtmistrs ar laipnu smaidu pabeidza rakstīt protokolu, kur katrā teikumā bija vārds: «Spionageverdachtig» L

Jo tālāk žandarmu vachtmistrs Flanderka rakstīja savā dīvainajā kancelejiski vāciskajā valodā, jo skaidrāks viņam likās stāvoklis, un viņš nobeidza ar teikumu: «So meide ich gehorsamst, wird der feindliche Offizier heutigen Tages nach Bezirksgendarmeriekommando Pisek iiberliefert,»[55] — pasmaidīja par savu darbu un pasauca uzraugu.

—    Vai jūs ienaidnieka virsniekam devāt ko ēst?

—   Pēc jūsu rīkojuma, vachtmistra kungs, mēs izsniedzam uzturu tikai tiem, ko atved un nopratina līdz pulksten divpadsmitiem dienā.

—    Šoreiz būs jātaisa izņēmums, — vachtmistrs svarīgi noteica. — Tas ir kāds augstāks virsnieks, kāds no štaba. Jūs •saprotat, ka krievi te nesūtīs spiegot kaut kādu jefreitoru. Lai viņam atnes pusdienas no traktiera «Pie runča». Ja tur nekā vairs nav, lai pagatavo. Un tad lai uzvāra tēju ar rumu un arī atsūta šurp! Tikai nesakiet nevienam, kam tas būs! Vispār nestāstiet nevienam, ka mums te kāds ir! Tas ir kara noslēpums. Ko viņš tagad dara?

—    Viņš palūdza drusku tabakas un sēž tagad sardzes istabā tik mierīgi, it kā atrastos savās mājās. «Jums gan te silts,» viņš saka, '«bet vai krāsns jums labi velk? Man pie jums ļoti patīk. Bet, ja krāsns vairs nevelk, tad jāiztīra dūmenis. Tikai tas jādara pēc pusdienas un vienīgi tad, ja saule nestāv virs dūmeņa.

—    Cik rafinēts cilvēks! — vachtmistrs noteica apbrīnošanas pilnā balsī. — Viņš izturas tā, it kā tas uz viņu neattiektos, kaut gan labi zina, ka tiks nošauts. Tāds cilvēks jāciena, kaut viņš mūsu ienaidnieks. Tāds cilvēks taču dodas drošā nāvē. Nezinu, vai mēs būtu uz to spējīgi. Mēs varbūt sāktu svārstīties, zaudētu dūšu .. . Bet viņš mierīgi sēž un saka: «Jums gan ir silts, un krāsns labi velk.» Tas ir raksturs, uzrauga kungs. Tādam cilvēkam vajag tērauda nervu, pašaizliedzības, stingrības un sajūsmas. Ja pie mums Austrijā valdītu tāda sajūsma . .. bet labāk nerunāsim par to. Mums jau arī ir entuziasti. Vai jūs lasījāt, ko «Narodni Politika» rakstīja par to artilērijas virsleitnantu Bergeru, kas uzlīdis augšā eglē un ierīkojis tur novērošanas punktu? Kad mūsējie atkāpušies, viņš vairs nav varējis tikt zemē, jo citādi būtu saņemts gūstā. Tā nu viņš gaidījis, kamēr ienaidnieku aizdzīs. Bet tikmēr pagājušas veselas divas nedēļas, kamēr pienācis šis ilgotais brīdis. Veselas divas nedēļas viņš pavadījis kokā un, lai nenomirtu badā, apgrauzis visu egles galotni, pārtikdams no čiekuriem un skujām. Kad mūsējie atgriezušies, viņš bijis tik vārgs, ka nav varējis kokā noturēties, nokritis zemē un nosities. Viņš apbalvots pēc nāves ar zelta medaļu «Par drošsirdību».

Un vachtmistrs nopietni piemetināja:

—   Jā, tā ir pašuzupurēšanās, uzrauga kungs, tā ir varonībai' Nu paskat, kā mēs aizpļāpājāmies, steidzieties nu pēc pusdienām un pa to laiku iesūtiet viņu pie manis!

Uzraugs atveda Šveiku, un vachtmistrs, laipni pamājis tam un piedāvājis krēslu, apjautājās, vai viņam vecāki vēl dzīvi.

—   Nē.

Vachtmistram tūliņ iešāvās prātā, ka tas tiešām ir labi, jo tad vismaz pēc šā nelaimīgā neviens neraudās. Viņš nenovērsa acu no Šveika labsirdīgās sejas, uzsita tam pēkšņā sirsnības uzplūdumā uz pleca un, pieliecies tuvāk, apjautājās tēvišķīgā balsī:

—   Nu, kā jums patīk Čechi jā?

—   Man Cechijā visur patīk, — Šveiks atbildēja. — Ceļā visur gadījās ļoti labi ļaudis.

Vachtmistrs piekrītoši pamāja.

•— Jā, ļaudis mums tiešām ir krietni un jauki. Retu reizi gadās kāda zādzība vai kaušanās, to pat nav ko ņemt vērā. Es, piemēram, jau piecpadsmit gadu dzīvoju šajā apvidū, bet, ja saskaita visu, kā ir, tad gadā iznāk trīsceturtdajslepkavības.

—   Jūs domājat, nepilnīga slepkavība? — Šveiks jautāja.

—   Nē, tā es nedomāju. Bet piecpadsmit gadu laikā mums notikušas tikai vienpadsmit slepkavības. Piecas bija laupīšanas nolūkos, bet pārējās sešas pilnīgi parastas, tīrie nieki.

Vachtmistrs apklusa un tad atkal atgriezās pie savas nopratināšanas sistēmas.

—   Bet ko jūs gribējāt darīt Budejovicē?

—   Kalpot 91. puikā.

Vachtmistrs uzaicināja Šveiku atgriezties atkal sardzes istabā, lai pats neaizmirstu pierakstīt pie ziņojuma apriņķa žandarmērijas pārvaldei Pisekā: «Pilnīgi pārvalda čechu valodu. Nolēmis iestāties Budejovicē 91. kājnieku pulkā.»

Vachtmistrs sajūsmā berzēja rokas, priecādamies par savākto materialu un savas nopratināšanas metodes precīzajiem rezultātiem. Viņš atcerējās savu priekšgājēju, vachtmistru Birgeru, kas vispār nerunāja ar arestētajiem, neko tiem nejautāja, bet vienkārši nosūtīja tos pie apriņķa tiesneša ar īsu ziņojumu: «Aizturēts par klaidonību un ubagošanu uz žandarmu uzrauga liecības pamata.» Vai tā ir nopratināšana?

Un vachtmistrs pašapmierināti pasmaidīja, pāršķirstīdams sava ziņojuma lappuses, tad izņēma no rakstāmgalda Pragas apgabala žandarmērijas pārvaldes slepeno apkārtrakstu ar parasto atzīmi «Stingri diskrēti!» un pārlasīja to vēlreiz:

«Visiem žandarmērijas iecirkņiem loti stingri uzdots sevišķi uzmanīt visas personas, kas dodas cauri viņu rajonam. Mūsu karaspēka pārgrupēšana Austrumgalicijā devusi iespēju dažām krievu karaspēka vienībām, kas pārnākušas pāri Karpatiem, ieņemt pozīcijas pie mūsu valsts robežām, ]<āpēc fronte pārvietota tālāk uz impērijas rietumiem. Šī jaunā situācijā, ievērojot kaujas līniju kustīgumu, atvieglojusi krievu spiegiem dziļāku iespiešanos mūsu ķeizarvalsts aizmugurē, it sevišķi Silezijā un Moravijā, no kurienes saskaņā ar slepeniem ziņojumiem liela daļa krievu spiegu devusies uz Čechiju. Konstatēts, ka to vidū ir daudz Krievijas čechu, kas izglītojušies krievu ģenerālštābā karaskolās un ir visai bīstami spiegi, jo, pilnīgi pārvaldot čechu valodu, spējīgi vest čechu tautības iedzīvotāju vidū noziedzīgu propagandu, ko arī droši vien dara. Tāpēc apgabala žandarmērijas pārvaldēm pavēlēts aizturēt visus šaubīgos elementus un sevišķi palielināt uzmanību tanīs vietās, kur tuvumā garnizoni, karaspēka apmetnes vai dzelzceļa stacijas ar caurbraucošiem militarvilcieniem. Aizturētie nekavējoties jānoklaušina un jānosūta augstākām instancēm.»

Žandarmu vachtmistrs Flanderka atkal apmierināti pasmaidīja un novietoja šo «visai slepeno» apkārtrakstu pie citiem tamlīdzīgiem vākos ar uzrakstu «Slepeni rīkojumi».

To bija daudz, šo rīkojumu, ko bija izstrādājusi iekšlietu ministrija kopīgi ar aizsardzības ministriju, kuras pārziņā atradās žandarmērija.

Apgabala žandarmērijas pārvaldē Prāgā nespēja vien tos pavairot un nosūtīt pēc piederības. Tur bija:

Rīkojums: novērot vietējo iedzīvotāju noskaņojumu. Pamācība: kā ar sarunu palīdzību noskaidrot, kā vietējo iedzīvotāju noskaņojumu ietekmē ziņas no karalauka.

Anketa: kā vietējie iedzīvotāji izturas pret ziedojumiem karam un kara aizņēmumiem.

Anketa: kāds noskaņojums valda starp iesaucamajiem un tiem, kas vēl var tikt iesaukti.

Anketa: noskaņojums vietējās pašvaldības un inteliģences vidū.

Rīkojums: nekavējoties noskaidrot, pie kādām politiskām partijām pieder vietējie iedzīvotāji un cik stipra ir katra atsevišķa partija.

Rīkojums: novērot vietējo politisko partiju lideru darbību un noteikt lojalitates pakāpi vietējām politiskajām partijām, ko atbalsta vietējie iedzīvotāji.

Anketa: kādi laikraksti, žurnāli un brošūras tiek izplatīti attiecīgā žandarmērijas rajonā.

Instrukcija: kā noskaidrot, ar ko satiekas personas, ko tur aizdomās par nelojalitati, un kā šī nelojalitate izpaužas.

Instrukcija: kā piesaistīt algotus aģentus un ziņotājus no vietējo iedzīvotāju vidus.

Instrukcija par algotiem aģentiem un ziņotājiem no vietējo iedzīvotāju vidus, kuri sastāv žandarmērijas dienestā.

Katra diena nesa jaunas instrukcijas, direktīvas un rīkojumus, ar ko Austrijas iekšlietu ministrija bija tā pārplūdinājusi vachtmistru Flanderku, ka viņam bija uzkrājies liels daudzums neatbildētu rakstu un viņš tikai stereotipiski atbildēja uz pieprasījumiem, ka viņa iecirknī viss kārtībā un vietējo iedzīvotāju lojalitate atrodas Ia pakāpē.

Austrijas iekšlietu ministrija bija izgudrojusi šādas pakāpes, lai noteiktu iedzīvotāju lojalitati un padevību ķeizaram: Ia, Ib, Ic, Ila, Ilb, IIc, Illa, Illb, IIIc, IVa, lVb, IVc. Romiešu četri kopā ar «a» nozīmēja valsts nodevību un pakāršanu, kopā ar «b» — ieslodzīšanu koncentrācijas nometnē, kopā ar «c» — policijas uzraudzību vai apcietināšanu.

Žandarmu vachtmistra rakstāmgaldā glabājās visvisādas anketas un reģistri. Valdība gribēja skaidri zināt, ko par viņu domā katrs pilsonis.

Vachtmistrs Flanderka bieži lauzīja izmisumā rokas pie šiem iespieddarbiem, kuru krājumi nepielūdzami pieauga ar katru pasta sūtījumu. Tiklīdz viņš ieraudzīja pazīstamo aploksni ar spiedogu «Portofrei dienstlich», viņam uznāca sirdslēkme, un, kad dažreiz naktī viņš to visu pārdomāja, tad guva pārliecību, ka nepiedzīvos kara beigas, ka apgabala žandarmērijas pārvalde atņems viņam pēdējās prāta paliekas un viņš vairs nespēs priecāties par Austrijas ieroču uzvaru, jo tikmēr viņam galvā būs par dažu labu skrūvīti mazāk. Bet apgabala žandarmērijas pārvalde bombardēja viņu katru dienu ar pie-

72345

prasījumiem, kapec nav atbildes uz anketu Nr. -—d, kā

/ ā 1 a/1

88992

izpildīta instrukcija Nr. ———— z, kadi praktiskie rezultāti

612. gleh

123456

direktivai Nr. T^rTT" V utt.

1292 b/r

Visvairāk raižu sagādāja instrukcija par algotu aģentu un ziņotāju vervēšanu no vietējiem iedzīvotājiem. Tā kā vachtmistram likās neiespējami atrast tādu cilvēku Blatas apkaimē, kur ļaudīm tik cieti pauri, tad viņam ienāca prātā iesaistīt šajā darbā sādžas ganu, ko sauca «Pepiks-Hop». Šis Pepiks bija kretīns, kas vienmēr palēcās, kad viņam tā uzsauca, viens no tiem nožēlojamiem radījumiem, kam darījusi pāri ir daba, ir

cilvēki, turklāt vēl kroplis. Par pāris guldeņiem gadā un trūcīgu uzturu viņš ganīja sādžas lopus.

Šo cilvēku vachtmistrs atsauca un uzrunāja:

—    Pepik, vai tu zini, kas ir «vecais Stebere»

—   Mē-ē.

—    Nebiēj, bet atceries, ka tā sauc mūsu ķeizaru. Tu zini, kas ir mūsu ķeizars?

—   Mūtu ķeidart.

—    Labi, Pepik! Tātad atceries: ja tu, iedams no mājas uz māju pusdienās, kaut kur dzirdēsi, ka mūsu ķeizars ir ragulops vai kas tamlīdzīgs, tad tūliņ atnāc pie manis un paziņo. Par to tu dabūsi 20 helleru. Un, ja tu dzirdi kādu sakām, ka mēs neuzvarēsim karā, tad tu, saproti, nāc atkal pie manis un

[1] Austroungārijas ķeizara Franča Jozefa I palama.

pasaki, kurš tā runāja, — dabūsi atkal 20 helleru. Bet, ja es uzzināšu, ka tu ko esi noslēpis, tad tev klāsies slikti. Es tevi arestēšu un nosūtīšu uz Piseku. Un tagad — hop!

Kad Pepiks palēcās, viņš tam iedeva divus 20 helleru gabalus un mierīgi uzrakstīja raportu apgabala žandarmu pārvaldei, ka atradis ziņotāju.

Otrā dienā pie viņa ieradās mācītājs un noslēpumaini paziņoja, ka šorīt agri saticis sādžas ganu Pepiku-Hop un tas viņam sacījis: «Cienīgtēv, vachtmistra kungs vakar teica, ka mūsu ķeizars — ragulops un ka mēs karu zaudēsim. Mē, hop!»

Tā kā no mācītāja joprojām pienāca šādi ziņojumi, tad vachtmistrs Flanderka pavēlēja apcietināt sādžas ganu., kuram pēc tam Hradčanos piesprieda 12 gadu cietuma par pretvalstisku propagandu, musināšanu uz sacelšanos, majestates apvainošanu un virkni citu noziegumu un pārkāpumu.

Pepiks-Hop izturējās tiesā tā, it kā atrastos ganībās vai pie saviem kaimiņiem. Uz visiem jautājumiem viņš tikai blēja un pēc sprieduma pasludināšanas izsaucās: — Mē, hop! — un palēcās. Par to viņu disciplināri nosodīja ar cietu guļvietu, ieslodzīšanu viennīcā un trim gavēņa dienām nedēļā.

No tā laika žandarmu vachtmistrs palika bez ziņotāja un mierināja, sevi ar to, ka izdomāja neesošu ziņotāju, izgudroja tam vārdu un tā paaugstināja savus ienākumus par piecdesmit kronām mēnesī, kuras traktierī «Pie runča» nodzēra. Pēc desmitās glāzes viņu parasti sāka mocīt sirdsapziņa, alus šķita rūgts, bet no kaimiņiem viņš dzirdēja vienmēr to pašu: — Mūsu vachtmistra kungs šodien tāds sērīgs, nav nemaz labā omā. — Tad viņš devās mājup, bet pēc viņa aiziešanas kāds vienmēr sacīja: — Mūsējie bus dabūjuši Serbi jā pa biksēm, ja jau vachtmistrs tāds nolaidies.

Bet vachtmistrs mājās izpildīja atkal vienu anketu: «Vietējo iedzīvotāju'noskaņojums — Ia.»

Vachtmistra kungam bieži gadījās pavadīt garas naktis bez miega. Viņš pastāvīgi gaidīja kādu revīziju vai izmeklēšanu. Naktīs viņš sapņos redzēja cilpu, redzēja, ka viņu ved pakārt un ka pats aizsardzības ministrs vēl jautā viņam pie pašām karātavām: «Vachtmistr, kur ir atbilde uz apkārtrakstu 23792

Nr ' 1789678 XYZ? »

Bet tagad! Likās, it kā no visiem žandarmērijas iecirkņa stūriem skanētu senais mednieku sveiciens: «Ar labu lomu!» Un žandarmu vachtmistrs Flanderka nešaubījās, ka pats apgabala pārvaldes priekšnieks uzsitīs viņam uz pleca un teiks: «Ich gratuliere Ihnen, Herr Wachtmeister.» [56]

Vachtmistrs iztēlojās arī citas vilinošas ainas, kas radās kādā viņa birokrātā smadzeņu ielokā: atzinības zīme, paātrināta iecelšana nākamajā dienesta pakāpē, viņa kriminalistisko spēju atzīšana, kas viņam pavērs ceļu uz karjeru.

Viņš pasauca uzraugu un jautāja:

—   Vai pusdienas dabūjāt?

—   Viņam atnesa žāvētas ribiņas ar kāpostiem un knedHikiem. Viras vairs nebija. Viņš izdzēra tēju un prasa vēl.

—   Lai viņam tiek arī! — vachtmistrs augstsirdīgi atļāva. — Un, kad viņš izdzer tēju, atvediet viņu pie manis!

-— Nu, vai labi garšoja? — vachtmistrs jautāja, kad uzraugs atveda pēc pusstundas Šveiku, paēdušu un mierīgu kā vienmēr.

—   Varēja jau iztikt, vachtmistra kungs, tikai kāpostu derēja vairāk. Bet ko lai dara, es jau zinu, ka mani nebija gaidījuši. Ribiņas bija labi nožāvētas, tai vajadzēja būt mājās žāvētai gaļai no pašu cūkas. Tēja ar rumu man arī gāja pie sirds.

Vachtmistrs paskatījās uz Šveiku un ievaicājās:

—   Vai tiesa, ka Krievijā dzerot daudz tējas? Vai tur rums ari dabūjams?

—   Rumu var dabūt visā pasaulē, vachtmistra kungs.

«Skaties, kā izlokās,» vachtmistrs nodomāja. «Vajadzēja

■gan agrāk padomāt, ko runā.» Un, pieliecies tuvāk Šveikam, •draudzīgi ieprasījās: — Vai Krievijā glīti skuķi?

—    Glīti skuķi, visur atrodami, vachtmistra kungs.

«Ak tu blēdis!» vachtmistrs atkal nodomāja. «Viņš cer tā izkulties no klizmas.»

Un vachtmistrs laida darbā savu lielāko lielgabalu:

—    Ko iūs gribējāt darīt 91. pulkā?

—   Doties kopā ar to uz fronti.

Vachtmistrs apmierināts paskatījās uz Šveiku un noteica:

—   Tas ir lieliski. Pats labākais līdzeklis nokļūt Krievijā.

«Tiešām skaisti izdomāts,» vachtmistrs priecājās, vērodams, kā viņa vārdi ietekmēs Šveiku. Tomēr viņš neredzēja nekā cita kā pilnīgu mieru.

«Tas cilvēks pat acu nepamirkšķina,» vachtmistrs šausmās domāja. «Tā ir viņa militārā audzināšana. Ja es būtu viņa vietā un man kāds tā teiktu, es uz kājām nenoturētos …»

—   Rīt mēs jūs nosūtīsim uz Piseku, — viņš kā garāmejot piebilda. — Vai esat kādreiz bijis Pisekā?

—   Jā, 1910. gadā — ķeizariskajos manevros.

Vachtmistra smaids pēc šās atbildes kļuva vēl laipnāks un

starojošāks. Viņš juta savā sirdī, ka savā nopratināšanas sistēmā pārspējis pats sevi.

—   Vai jūs palikāt manevros līdz beigām?

—• Protams, vachtmistra kungs. Es biju kājnieks.

Un Šveiks atkal tikpat mierīgi noraudzījās vachtmistrā, bet tas vairs nevarēja rimties aiz prieka un nepacietības. Viņam gribējās ātrāk ierakstīt papildu ziņas savā raportā. Viņš pasauca uzraugu, lika aizvest Šveiku atpakaļ un papildināja savu raportu šādi: «Viņa plāns bija tāds: iekļūstot 91. kājnieku pulkā, doties kopā ar to uz fronti, lai pie pirmās iespējas nokļūtu Krievijā, jo viņš bija pārliecinājies, ka, ievērojot Austrijas varas orgānu modrību, cita ceļa, kā tikt atpakaļ, nav. Ka viņš būtu sekmīgi izvedis savu nodomu 91. kājnieku pulkā, tas pilnīgi skaidrs, jo pēc ilgākas nopratināšanas viņš atzinās, ka 1910. gadā piedalījies ķeizariskajos manevros Pisekas apkārtnē kā kājnieku pulka ierindnieks. No tā secināms, ka viņš savā nozarē ir liels speciālists. Atļaušos uzsvērt, ka pret viņu savāktie apvainojumi ir manas nopratināšanas sistēmas rezultāts.»

Durvīs parādījās uzraugs.

—   Vachtmistra kungs, viņš grib uz ateju.

—   Durkli augšā! — vachtmistrs izlēma. — Vai nē, pagaidiet! Atvediet viņu pie manis!

—   Jūs gribat iet uz ateju? — viņš laipni uzrunāja Šveiku.

—   Vai tik tur neslēpjas kas cits?

—   Nudien, nekas cits, tikai lielā vajadzība, vachtmistra kungs.

—   Nu, skatieties, lai tik nebūtu kas cits! — vachtmistrs nozīmīgi atkārtoja, piestiprinot pie jostas dienesta revolveri.

—   Es iešu jums līdzi.

—   Man ir ļoti labs revolveris, — viņš ceļā teica Šveikam.

—   Septiņas patronas — un šauj precizi.

Iekams viņi izgāja pagalmā, vachtmistrs piesauca uzraugu un klusām pavēlēja:

— Piespraudiet durkli un nostājieties aiz atejas, kamēr viņš tur sēdēs, lai viņš neizkļūst ārā caur mēslu bedri!

Ateja bija maza, parasta koka būda, kas bēdīgi stāvēja pagalma vidū pie bedres ar vircu, kura te saplūda no tuvējas mēslu kaudzes. Būda bija krietni veca, tanī vesela paaudze bija kārtojusi savas neatliekamās vajadzības. Tagad tanī sēdēja Šveiks, turēdams durvis ciet aiz aukliņas, bet no mugurpuses uzraugs raudzījās Šveikam dibenā, lai Šveiks neiedomātos rakties cauri mēslu bedrei.

Žandarmu vachtmistra vanaga acis visu laiku bija pievērstas durvīm. Viņš apsvēra, kurā kājā Šveikam šaut, ja tas mēģinātu bēgt.

Bet durvis mierīgi atvērās, apmierinātais Šveiks iznāca ārā un uzrunāja vachtmistru:

—   Vai es nesēdēju pārāk ilgi? Varbūt es jūs aizkavēju?'

—   O nē, nebūt ne, — vachtmistrs atbildēja, klusībā prātodams: «Kas par kārtīgiem, labi audzinātiem cilvēkiem! Viņš. taču zina, kas viņu gaida, bet visu cienību! Viņš uzvedaspriekšzīmīgi līdz pēdējam brīdim. Vai mūsējie tā izturētos, viņa vietā?»

Vachtmistrs nosēdās sardzes telpā blakus Šveikam uz žandarma Rampas tukšās guļvietas. Rampa bija norīkojumā līdz rītam, un viņam bija jāapstaigā sādža, bet viņš šajā brīdī gluži mierīgi sēdēja Protivinā traktierī «Pie melnā zirga» un spēlēja ar kurpniekiem sešdesmit seši, skaidrodams kāršu dalīšanas laikā, ka Austrijai noteikti jāuzvar.

Vachtmistrs aizsmēķēja pīpi, deva ari Šveikam iebāzt tabaku, uzraugs piemeta krāsnī malku, un žandarmērijas iecirknis pārvērtās par omulīgāko stūrīti zemes virsū, par klusu, patvērumu, siltu ligzdiņu, kur tik patīkami papļāpāt, iestājoties ziemas krēslai.

Tomēr visi klusēja. Vachtmistram nedeva miera kāda doma, un viņš beidzot griezās pie uzrauga:

—   Manuprāt, tas nav pareizi, ka spiegus kar. Cilvēkiem, kuri uzupurējas pienākuma vārdā, par savu, tā sakot, tēviju, vajadzētu piespriest godīgāka veida nāves sodu, caur svinu un pulveri. Kā jūs domājat, uzrauga kungs?

—   Protams, ka viņus vajadzētu šaut, nevis kārt, — uzraugs, piekrita, — jo pieņemsim, ka ari mūs sūtītu izlūkos un teiktu: «Uzziniet, cik krieviem ložmetēju viņu ložmetējnieku rotās!» Mums būtu jāpārģērbjas un jāiet, un par to lai mani pakārtu kā kādu laupītāju vai slepkavu?

Uzraugs tā uztraucās, ka uzlēca kājās un izsaucās:

—   Es prasu, lai mani nošautu un apglabātu ar militāru godu!

—   Tur ir viens mazs āķītis, — Šveiks piezīmēja. — Ja cilvēks b€is izveicīgs, tad tam neviens nekā nepierādīs.

—   Pierādīs gan, — vachtmistrs uzsvērti atbildēja, — pat ja cilvēks ir tik izveicīgs, ka izdomājis savu īpašu metodi. Gan jūs vēl par to pārliecināsieties. Jā, gan pārliecināsieties, — viņš atkārtoja mierīgāk, pavadīdams savus vārdus ar laipnu smaidu. — Pie mums nevienam neizdodas izlocīties, vai ne, uzrauga kungs?

Uzraugs piekrītot pamāja un piemetināja, ka dažiem cilvēkiem viņu lieta jau iepriekš paspēlēta un tad nelīdz nekāda ārēja miera maska. Jo cilvēks izskatās mierīgāks, jo tas vairāk liecina pret viņu.

—   Jūs esat apguvis manu metodi, uzrauga kungs, — vachtmistrs ar lepnumu noteica. — Miers, tas ir ziepju burbulis, bet liekuļots miers pats ir corpus delictiJ . — Bet tad viņš pārtrauca savas teorijas izklāstīšanu un griezās pie uzrauga:

—   Ko lai mēs ēdam vakariņās?

—   Vai jūs šovakar neiesiet uz traktieri, vachtmistra kungs?

Šis jautājums radīja vachtmistram jaunu grūtu problēmu, kas bija steidzami atrisināma.

Ja nu tas tur aizbēg, izmantodams šonakt viņa prombūtni? Uzraugs ir gan uzticams, uzmanīgs cilvēks, bet viņam tomēr aizbēga divi klaidoņi. Patiesībā gan uzraugs, negribēdams brist pa sniegu līdz Pisekai, bija tos abus palaidis vaļā pie Režices un formas pēc izšāvis gaisā.

—   Aizsūtīsim mūsu veceni pēc vakariņām, un alu lai viņa nes šurp krūzē, — vachtmistrs atrisināja grūto problēmu.

—   Lai vecā dabū drusku izkustēties!

Un vecā Peizleriene, kas viņus apkalpoja, tiešām dabūja izkustēties.

Pēc vakariņām ceļā starp žandarmērijas iecirkni un traktieri «Pie runča» valdīja nepārtraukta kustība. Vecās Peizlerienes lielo zābaku neparasti daudzās pēdas šinī satiksmes līnijā liecināja, ka vachtmistrs pilnā mērā atlīdzināja sev savu neierašanos «Pie runča».

Un, kad beidzot vecā Peizleriene ieradās traktierī un paziņoja, ka vachtmistra kungs sūta sveicienus un liek atsūtīt viņam pudeli kontušovkas, saimnieka ziņkāre vairs nebija valdāma.

—   Kas viņiem tur ir? — vecā Peizleriene pārvaicāja.

—   Kāds aizdomīgs cilvēks. Taisni kad es taisījos iet projām, viņi abi sēdēja apkampušies, bet vachtmistra kungs glaudīja viņam galvu un tik daudzināja: «Ak tu manu zelta slavu galviņ, manu mazo spiedziņ!»

Bija jau krietni pāri pusnaktij, un uzraugs, skaļi krākdams, gulēja izstiepies savā guļvietā pilnā formas tērpā. Vachtmistrs sēdēja viņam pretim, turēdams vienā rokā pudeli ar kontušov-

kas atliekām, ar otru apskaudams Šveika kaklu. Asaras ritēja pa vachtmistra iedegušajiem vaigiem, ūsas viņam bija salipušas no kontušovkas, un viņš tikko spēja mēli kustināt:

—    Nē, atzīsties, ka viņiem Krievijā nav tik labas kontušovkas, lai es varu mierīgi gulēt! Atzīsties, kā vīram klājas!

—   Viņiem nav gan.

Vachtmistrs smagi uzgūlās Šveikam uz pleca.

—   Tu man dari prieku, kad tu atzīsties. Tā arī vajag nopratināšanā. Ja jau vainīgs, ko tad vēl liegties?

Viņš piecēlās un, streipuļodams ar tukšo pudeli uz savas istabas pusi, šļupstēja:

—    Ja es nebūtu tūliņ uztr-rāpījis p-pareizo ceļu, tad viss būtu iznācis ci-citādi.

lekāms viņš ar visu apģērbu iekrita gultā, viņš izvilka no rakstāmgalda savu ziņojumu un mēģināja to papildināt ar šādiem datiem:

«Ich muss noch dažu beizufūgen, dass die russische Kontuszowka uz 56. § pamata …» 1

Uz papīra uzkrita tintes traips, ko viņš nolaizīja, tad iekrita, muļķīgi smaidīdams, gultā un aizmiga kā nosists.

Uz rīta pusi uzraugs, kas gulēja pie pretējās sienas, sāka tā krākt un svilpt caur degunu, ka Šveiks pamodās. Viņš piecēlās, sapurināja uzraugu un likās atkal gulēt. Gaiļi sen bija nodziedājuši un saule jau uzlēkusi, kad vecā Peizleriene, arī aizgulējušies aiz noskraidīšanās naktī, ienāca krāsni kurt. Viņa atrada durvis vaļā un visus iegrimušus dziļā miegā. Sardzes istabā vēl dūmoja petrolejas lampa. Vecā Peizleriene sacēla traci un izvilka uzraugu un Šveiku no gultas. Uzraugam viņa teica: — Kā jums nav kauna gulēt bez izģērbšanās kā dieva lopiņam! — bet Šveiku pamācīja, lai tas vismaz bikšu priekšu aiztaisot ciet, kad ieraugot sieviešus.

Beidzot viņa enerģiski uzaicināja samiegojušos uzraugu, lai tas modinot vachtmistra kungu, jo kas tā par kārtību tik ilgi vāļāties.

—   Jūs nu gan esat kritis labās rokās, — viņa sirdīgi teica Šveikam, kamēr uzraugs modināja vachtmistru, — viens lielāks žūpa par otru. Gatavi nodzert savu miesīgo tēvu. Man viņi parādā par apkopšanu jau trīs gadi, bet, tikko es to pieminu, tā. vachtmistrs vienmēr saka: «Stāviet labāk klusu, citādi es jūs iesēdināšu, mēs zinām, ka jūsu dēls ir malu mednieks un zog kunga mežā malku.» Tāpēc tad es mocos ar viņiem jau ceturto gadu.

Vecene smagi nopūtās un turpināja savu sirdīgo murmināšanu:

—   Galvenais — piesargieties no vachtmistra! Viņš ir tik glums un laipns, bet īstenībā liels nelietis. To vien gudro, kā tik saņemt kādu ciet.

Vachtmistru uzmodināt bija ļoti grūti. Uzraugam bija lielas pūles pārliecināt viņu, ka ir jau rīts.

Beidzot viņš pamodās, izberzēja acis un kā pa miglu sāka atcerēties pagājušo vakaru. Pēkšņi viņa smadzenēs iešāvās drausmīga doma, kuru viņš, uzmezdams nedrošu skatienu uzraugam, ietvēra vārdos:

—   Vai viņš aizbēga?

—   Kāpēc? Viņš taču kārtīgs cilvēks.

1 Man vēl šeit jāpiemetina, ka krievu kontušovka … (vāc.).

Uzraugs sāka staigāt pa istabu, paskatījās pa logu, atgāja nost, noplēsa uz galda guļošai avīzei stūrīti un sāka veidot pirkstos papīra lodīti. Varēja redzēt, ka viņš grib ko sacīt.

Vachtmistrs nedroši paskatījās uz viņu un beidzot sacīja, gribēdams iegūt pilnīgu skaidrību par to, ko jau paredzēja:

—   Es jums palīdzēšu, uzrauga kungs. Es laikam vakar būšu palaidis visādas muļķības, vai ne?

Uzraugs pārmetoši paskatījās uz savu priekšnieku:

—   Kaut jūs zinātu, vachtmistra kungs, ko jūs visu vakar sarunājāt, kādas valodas jūs ar viņu vedāt!

Un, pieliecies pie vachtmistra auss, viņš sāka čukstēt:

—   Ka mums, čechiem un krieviem, esot vienas slavu asinis, ka nākamo nedēļu Nikolajs Nikolajevičs jau būšot Pršerovā, ka Austrija ilgāk neizturēšot, — un lai viņš pie turpmākās nopratināšanas liedzoties un melojot, ko mākot, lai novilcinātu visu līdz tai dienai, kad kazaki viņu atbrīvošot, ka Austrija drīz sabrukšot, ka viss būšot tā kā husitu karā, kad zemnieki devušies ar spriguļiem uz Vīni… Ka mūsu kungs un ķeizars esot vārgs večuks, kas drīz vien atstiepšoties, ka ķeizars Vilhelms esot īsts zvērs … Ka jūs viņam sūtīšot uz cietumu naudu uzturam un sazin ko vēl ne .. .

Uzraugs atvirzījās nost no vachtmistra un piebilda:

—   To visu es atceros labi, jo sākumā vēl nebiju tik pilnā. Nu, bet tad es arī piesūcos un vairs nezināju ne rīta, ne vakara.

Vachtmistrs paskatījās uz uzraugu.

—   Bet es atkal atceros, — viņš teica, — ka jūs sacījāt, it kā mēs Krievijai netiekot līdzi, un ka jūs brēcāt, mūsu vecajai dzirdot: «Lai dzīvo Krievija!»

Uzraugs sāka nervozi soļot pa istabu.

—   Jā, jūs rēcāt tos vārdus visā rīklē, — vachtmistrs turpināja, — un tad jūs iegāzāties gultā un sākāt krākt.

Uzraugs apstājās pie loga un, bungodams pa rūti, sacīja:

—   Jūs jau arī mūsu vecās klātbūtnē ūdeni mutē vis neieņēmāt, vachtmistra kungs, un es atceros, ka jūs teicāt: «Ņemiet vērā, vecā, ka ikviens ķeizars un ķēniņš domā tikai par savu kabatu un tāpēc arī karo, kaut viņš arī būtu tik vecs kā mūsu Stebere, kuru nevar laist nost no naktspoda, lai viņš nepietaisa visu Šēnbrunu.»

—• Vai es tiešām tā runāju?

—     Jā, vachtmistra kungs, tā jūs tiešām runājāt pirms tam,

kad gājāt pagalmā āžus dīrāt, un vēl saucāt: «Vecen, iebāz man pirkstu rīklē!»

—   Nu, jūs arī jauki izrunājāties, — vachtmistrs viņu pārtrauca. — Kur jūs ķērāt tādas aplamības, ka Nikolajs Nikolajevičs būšot Čechijas ķēniņš?

—   Kaut ko tādu es gan neatceros, — uzraugs bikli atsaucās.

—   Kur nu jūs to atcerēsieties! Jūs jau bijāt pilns kā lūks, actiņas tik šauras kā cūkai, un, kad jūs gribējāt iziet ārā, tad durvju vietā līdāt krāsnī.

Abi brīdi klusēja, kamēr vachtmistrs pārtrauca klusēšanu:

—   Es taču jums esmu teicis, ka alkohols ir mūsu posts. Jūs nevarat daudz panest un tomēr dzerat. Kas tad būtu, ja viņš mums būtu aizbēdzis? Kā to varētu izskaidrot? Ak dievs, man galva plīst pušu.

—   Es jums saku, uzrauga kungs, — vachtmistrs turpināja, — taisni tāpēc, ka viņš nav aizbēdzis, ir pilnīgi skaidrs, ka viņš ir bīstams un rafinēts cilvēks. Kad viņu nopratinās, viņš sacīs, ka durvis bija visu nakti vaļā, ka mēs abi bijām piedzēruši un viņš būtu varējis tūkstoš reižu aizbēgt, ja būtu juties kur vainīgs. Laime vēl, ka tādam cilvēkam netic, un, ja mēs ar zvērestu apliecināsim, ka tas viss viņa izdomas un bezkaunīgi meli, tacl pats dievs kungs viņam nevarēs palīdzēt. Viņš tikai dabūs lieku paragrafu uz kakla. Protams, viņa stāvoklī tas bijis nebijis … Kaut jel man galva tā nesāpētu!

Klusums. Pēc mirkļa vachtmistrs ierunājās:

—   Pasauciet mūsu veco!

—   Klausieties, vecā, — viņš uzrunāja Peizlerieni, stingri raudzīdamies tai sejā, — dabūjiet kaut kur krucifiksu uz postamenta un atnesiet šurp!

LJn atbildei uz Peizlerienes jautājošo skatienu viņš uzbrēca:

—   Tā kā būtu tūliņ atpakaļ!

Vachtmistrs izņēma no galda divus sveču galiņus, uz kuriem vēl bija manāma laka, ar ko apzīmogoja dienesta sūtījumus. Kad beidzot vecene atnesa krucifiksu, viņš nostatīja to uz galda malas starp svecēm, aizdedzināja tās un nopietnā balsī sacīja:

—    Apsēdieties, vecā!

Pārbiedētā Peizleriene atslīga uz dīvana un apjukumā raudzījās uz vachtmistru, svecēm un krucifiksu. Viņa bija šausmu pārņemta, un viņas ceļi drebēja, tāpat kā rokas uz priekšauta..

Vachtmistrs svarīgiem soļiem pagājās šurp un turp, tad apstājās viņas priekšā un svinīgi sacīja:

—   Vakar vakarā jūs bijāt lieciniece lielam notikumam. Varbūt jūsu stulbais prāts to pat nespēja aptvert. Tas kareivis tur, vecā, ir izlūks, spiegs.

—   Jēzus Marija! — Peizleriene iekliedzās. — Svētā Skočices dievmāte!

—    Klusu, vecā! Lai mēs no viņa kaut ko uzzinātu, mums vajadzēja dažādi izrunāties. Jūs taču dzirdējāt, kādas jocīgas sarunas mums bija?

—   Dzirdēju gan, — Peizleriene trīcošā balsī atbildēja.

—   Visas šīs runas, vecā, bija vajadzīgas, lai viņš atzītos, lai viņš mums uzticētos. Tas mums izdevās. Mēs no viņa visu izdabū]ām. Viņš uzķērās uz ēsmas.

Vachtmistrs pārtrauca uz mirkli savu runu, lai sakārtotu sveču, degļus, un tad svarīgi turpināja, cieši raudzīdamies Peizlerienē:

—   Jūs tur bijāt, vecā, jūs esat šā noslēpuma, līdzzinātāja. Tas ir amata noslēpums. Par to jūs nedrīkstat nevienam minēt ne vārda. Pat uz nāves gultas ne, citādi jūs nedrīkstēs apglabāt kapsētā.

—   Jēzus, Marija, un Jāzeps! — Peizleriene vaimanāja. —• Kaut. es, nelaimīgā, te nebūtu kāju iespērusi!

—   Negaudojiet, vecā, nāciet šurp pie krucifiksa un uzlieciet uz tā divus labās rokas pirkstus! Jūs nodosiet zvērestu. Atkārtojiet, ko es jums teikšu!

Peizleriene, nepārtraukti vaimanādama, steberēja uz galda pusi.

—   Svētā Skočices dievmāte, kāpēc man te vajadzēja spert savu kāju!

No krucifiksa uz viņu raudzījās Kristus sagrauztā seja, sveces kūpēja, un viss tas Peizleriene! likās kaut kas spokains, pārdabisks. Viņa vairs neko nesajēdza, ceļi viņai grīļojās un rokas drebēja.

Viņa pacēla divus pirkstus uz augšu, un žandarmu vachtmistrs skaitīja viņai uzsvērti un svinīgi priekšā:

—   Es zvēru visuvarenā dieva un jūsu priekšā, vachtmistra kungs, ka par visu to, ko es te redzēju un dzirdēju, neteikšu nevienam ne pušplēsta vārda līdz pat savai nāves stundiņai, pat ja man kāds to prasītu. Lai clievs man uz to palīdz!

—     Tagad noskūpstiet krucifiksu, vecā! — vachtmistrs pavēlēja, kad Peizleriene, drausmīgi elsodama, bija nodevusi zvērestu un dievbijīgi pārkrustījusies.

—   Un tagad nesiet krucifiksu atpakaļ, no kurienes paņēmāt, un sakiet, ka man to vajadzēja nopratināšanā!

Pārbijusies vecene ar krucifiksu izgāja uz pirkstgaliem no istabas, un pa logu varēja redzēt, ka viņa pastāvīgi atskatījās uz žandarmērijas iecirkni, it kā gribētu pārliecināties, ka tas nav tikai sapnis, bet ka viņa tiešām priekš dažām minūtēm pārdzīvojusi kaut ko šausmīgu.

Vachtmistrs tikmēr pārrakstīja savu ziņojumu, ko nakti bija papildinājis ar tintes traipiem un tad nolaizījis kopā ar visu uzrakstīto, it kā uz papīra būtu marmelade.

Viņš pārstrādāja ziņojumu pilnīgi, bet tad iedomājās, ka nav vēl noskaidrojis vienu jautājumu. Tāpēc viņš lika atsaukt Šveiku un noprasīja tam:

—   Vai jūs protat fotografēt?

—   Protu.

—    Kāpēc jās nenēsājat sev līdzi fotoaparatu?

—   Tāpēc, ka man fotoaparata nav, — skanēja vaļsirdīga un skaidra atbilde.

—   Bet, ja jums būtu aparats, vai tad jūs fotografētu? — vachtmistrs jautāja.

—   Ja tantei būtu riteņi, tad viņa būtu tramvajs, — Šveiks vientiesīgi atbildēja, mierīgi izturēdams vachtmistra neizpratnes pilno skatienu. Vachtmistram atkal tā sāka sāpēt galva, ka viņš nevarēja izdomāt cita jautājuma kā tikai:

—   Vai jums būtu grūti nofotografēt staciju?

—   Vieglāk par visu citu, — Šveiks atbildēja, — jo stacija nekustas, bet stāv uz vietas un nav mācāma kā cilvēks, lai taisa smaidīgu ģīmi.

Tā vachtmistrs varēja papildināt savu raportu: «Zu dem Bericht Nr. 2172 melde ich …» [57]

Un vachtmistrs cītīgi turpināja: «Starp citu, viņš nopratināšanas laikā atzinās, ka prot fotografēt un labprāt fotografē stacijas. Fotoaparata gan pie viņa neatrada, bet ir aizdomas, ka viņš to kaut kur noslēpis un nenēsā tāpēc līdz, lai novērstu no sevis uzmanību, par ko liecina viņa paša atzīšanās, ka viņš fotografētu, ja tam būtu klāt aparats.»

Vachtmistrs, kam galva vēl bija smaga no paģirām, aizvien vairāk sapinās savās ziņās par fotografēšanu un rakstīja: «Skaidrs, ka tikai tas apstāklis, ka viņam nebija fotoaparata, aizkavēja viņu, pēc viņa paša atzīšanas, nofotografēt stacijas ēkas, kā arī vispār stratēģiski svarīgus punktus, jo tas ir neapstrīdams, ka viņš to būtu izdarījis, ja tam būtu bijis klāt fotoaparats, ko viņš bija noslēpis. Tikai aiz tā apstākļa, ka viņam nebija fotoaparata pie rokas, pie viņa neatrada neviena fotouzņēmuma.»

—   Ar to pietiks, — vachtmistrs sacīja un parakstījās.

Viņš bija pilnīgi apmierināts ar savu darbu un lepnuma

pilns izlasīja to uzraugam priekšā.

—   Tas man labi izdevies, — viņš teica uzraugam, — tātad redziet, kā raksta ziņojumus. Tur jābūt visam iekšā. Nopratināšana, mīļais, nav nekāds joks. Galvenais —■ ziņojumam jābūt tik smalki sastādītam, ka tiem tur augšā galva apreibst. Nu, ievediet mūsējo, lai tiekam ar viņu galā!

—   Tātad uzrauga kungs jūs tagad novedīs uz apriņķa žandarmērijas pārvaldi Pisekā, — viņš nopietni uzrunāja Šveiku. — Pēc priekšraksta jums jāsaslēdz rokas. Es tomēr domāju, ka jūs esat kārtīgs cilvēks, un tāpēc jums rokas nesaslēgs. Esmu pārliecināts, ka jūs arī ceļā nemēģināsiet bēgt.

Un, laikam Šveika labsirdīgās sejas aizkustināts, viņš piemetināja:

—   Un nepieminiet mani ar ļaunu! Uzrauga kungs, te jums ir mans ziņojums.

—   Palieciet ar dieva palīgu! — Šveiks laipni sacīja. — Paldies jums, vachtmistra kungs, par visu, ko jūs manā labā darījāt, un, ja vien būs izdevība, es jums atrakstīšu un, ja vien gadīšos šinī pusē, tad noteikti piestaigāšu.

Šveiks un uzraugs izgāja uz ielas, un katrs, kas redzētu, kā viņi, draudzīgi sarunādamies, iet, noturētu viņus par veciem paziņām, kas kopīgi dodas uz pilsētu, teiksim, uz baznīcu.

—   To es gan nebūtu domājis, — Šveiks stāstīja, — ka ceļš uz Budejovici saistīts ar tādām grūtībām. Tas man atgādina notikumu ar miesnieku Chauru no Kobilisiem. Tas reiz nakti bija nokļuvis Moranā pie Palacka pieminekļa un līdz pat rītam staigājis tam apkārt, jo nezin kāpēc viņam rādījies, ka margām ap pieminekli nav gala. Viņš bijis izmisumā un uz rīta pusi nav varējis izturēt, bet saucis pēc patruļas, un, kad atskrējuši policisti, viņš prasījis, kā tikt uz Kobilisiem, jo viņš jau piecas stundas ejot gar sētu un tai neesot gala. Tad viņi to pievākuši, bet viņš tiem kamerā visu sadauzījis.

Uzraugs neatbildēja ne vārda, tikai nodomāja:

«Ko viņš man pūš miglu acīs? Sāks atkal melst par Budejovici.»

Ejot garām kādam dīķim, Šveiks ievaicājās, vai šai pusē zivju zagļi arī esot.

—   Te visi no vietas ir zagļi, — uzraugs atbildēja, — agrāko vachtmistru bija gribējuši te noslīcināt. Dīķa sargs pie dambja gan šauj viņiem dibenos ar sakapātiem sariem, bet tas neko nepalīdz. Viņi nēsā biksēs skārda gabalu.

Uzraugs iesāka runāt par progresu, par to, kā cilvēki visu ko izdomājot un cenšoties cits citu pārspēt viltībā, turklāt viņš attīstīja pilnīgi jaunu teoriju, ka pasaules karš esot liela laime cilvēcei, jo kopā ar godīgiem cilvēkiem kaujās tikšot nogalināti arī nelieši un dienaszagļi.

—   Pasaulē jau tā par daudz cilvēku, — viņš sacīja, — viņi vairojas, ka šausmas, un cits citam, mācas virsū.

Viņi tuvojās iebraucamajai vietai.

—   Apdauzīts laiks, putina uz velna paraušanu, — uzraugs atkal ierunājās. — Domāju, ka kauss alus mums nekaitēs. Nesakiet tikai nevienam, ka es jūs vedu uz Piseku! Tas ir valsts noslēpums.

Uzraugam rēgojās acu priekšā instrukcija par aizdomīgām un neuzticamām personām un par katra žandarmērijas punkta pienākumiem «izolēt šādas personas, lai tās nenāk saskarē ar vietējiem iedzīvotājiem, un stingri sekot, lai to nosūtīšanas laikā pie augstākām instancēm nenotiktu liekas sarunas ar apkārtējiem».

—   Nedrīkst izpaust, kas jūs esat, — uzraugs atkal uzsāka. — Nevienam nav jāzina, ko jūs esat izdarījis. Nedrīkst celt paniku. Panika kara laikā ir bīstama lieta. Pateiksi kādu vārdu, un tas jau iet kā lavīna tālāk. Saprotat?

—   Labi, es paniku necelšu, — Šveiks apsolījās un izturējās arī pienācīgi, uzsvērti sacīdams iebraucamās vietas īpašniekam, kas sāka ar viņiem sarunāties:

—   Mans brālis domā, ka mēs pulksten vienos būšot Pisekā.

—   Vai jūsu brāļa kungam ir atvaļinājums? — saimnieks ziņkārīgi vaicāja uzraugam, kas, ne aci nemirkšķinot, bezkaunīgi atbildēja:

—   Šodien tas viņam izbeidzas!

—   Mēs viņu veikli apšmaucām, — uzraugs smiedamies sacīja Šveikam, kad saimnieks kaut kur izsteidzās. — Tikai necelt paniku. Tagad kara laiks.

Uzraugs, izsacīdamies pirms iegriešanās iebraucamajā vietā, ka viens kauss alus nevarot kaitēt, bija optimists, jo viņš nebija padomājis par daudzskaitli, bet, kad viņš bija izdzēris veselus divpadsmit, viņš noteikti paskaidroja, ka apriņķa žandarmērijas pārvaldes priekšnieks līdz pulksten trijiem ēdot pusdienas un tāpēc neesot nozīmes ierasties tur pirms šā laika, jo vairāk vēl tāpēc, ka sākot snigt. Ja viņi ieradīšoties Pisekā līdz četriem, arī tad vēl pietiekami agri. Viņiem laika līdz pulksten sešiem. Ārā jau tumstot, tāpēc galu galā viss viens, vai iet tagad vai vēlāk. Piseka neaizbēgs!

—   Priecāsimies, ka sēžam siltumā, —• skanēja viņa izšķīrējs vārds, — tiem tur ierakumos šādā laikā gan jāiztur vairāk nekā mums pie krāsns.

Lielā, vecā podiņu krāsns zvēroja aiz karstuma, un uzraugs apgalvoja, ka ārējo siltumu varot ar dažādu saldu un stipru dzērienu palīdzību izdevīgi papildināt ar iekšējo.

Saimniekam šajā aizstūrī bija astoņas dzērienu šķirnes; laiku īsinādams, viņš mēdza iedzert no visām pa kārtai, klausīdamies vēja gaudās, kurš trakoja ap māju.

Uzraugs neapnicis centās pierunāt saimnieku, lai tas turot viņam līdzi, un pārmeta tam, ka tas maz dzerot. Tie bija skaidri meli, jo saimnieks tikko turējās kājās, visu laiku grasījās ķerties pie kāršu spēles un apgalvoja, ka nakti dzirdējis austrumos lielgabalu kanonadi. Uzraugs žagodamies tūliņ atsaucās:

—   Tikai bez panikas! Mums ir instrukcijas.

Un viņš sāka skaidrot, ka instrukcijas esot pēdējo priekšrakstu sakopojums, un atklāja vairāku slepenu apkārtrakstu saturu. Saimnieks nekā vairs nesajēdza, tikai daudzināja, ka ar instrukcijām vien karā neuzvarēšot.

Bija jau tumšs, kad uzraugs nolēma, ka viņiem ar Šveiku jādodas ceļā uz Piseku. Putenī nevarēja redzēt ne soli uz priekšu, un uzraugs vienā gabalā atkārtoja:

—   Iet tik taisni vien līdz Pisekai!

Kad viņš to izsacīja trešo reizi, viņa balss vairs neskanēja no ceļa, bet kaut kur lejā, kur viņš bija novēlies pa noledojušo nogāzi. Viņš ar pūlēm uzrāpās augšā, balstīdamies uz šautenes. Šveiks dzirdēja, ka viņš klusām smējās: «īsta slido-

tava.» Pēc mirkļa viņa atkal vairs nebija uz ceļa, jo viņš bija novēlies lejā un rēca tur tā, ka pārkliedza vēju:

—   Kritu! Panika!

Uzraugs pārvērtās par nenogurstošu skudru, kas, kaut kur nokritusi, lien un lien augšup.

Viņš piecas reizes atkārtoja šādu lidojumu lejup un, kad atkal atgriezās pie Šveika, tad sacīja apmulsis un izmisis:

—   Tā taču es jūs viegli varu pazaudēt.

—   Esiet bez baiļu, uzrauga kungs! — Šveiks atteica. — Vislabākais būtu, ja mēs sasietos kopā, tad viens otru nevar pazaudēt. Vai jums roku dzelži ir līdzi?

—   Tie jānes katram žandarmam līdzi, — uzraugs svarīgi atbildēja, mīdīdamies ap Šveiku. — Tie ir mūsu dienišķā maize.

—   Nu, tad sasaistīsimies ar tiem! — Šveiks uzaicināja. — Pamēģiniet vien!

Uzraugs ar meistarisku paņēmienu aplika Šveikam roku dzelžus un piestiprināja otru galu pie savas labās rokas locītavas. Tagad viņi bija saistīti kopā kā dvīņi. Viņi gāja pa ceļu klupdami krizdami, bet vaļā vairs netika. Uzraugs uzskrēja virsū saskaldītu akmeņu grēdai, pakrita un norāva Šveiku sev līdzi. Dzelži dziļi griezās rokās, un uzraugs beidzot paziņoja, ka tā turpināties nevarot un dzelži atkal esot jānoņem. Taču pēc ilgām un veltīgām pūlēm atbrīvot sevi un Šveiku no dzelžiem viņš nopūtās:

—   Tagad mēs esam savienoti uz mūžību.

—   Amen, — piemetināja Šveiks, un viņi turpināja savu grūto ceļu.

Uzraugu pārņēma pilnīga apatija, un, kad viņi pēc neiedomājamām mocībām vēlu vakarā ieradās Pisckas žandarmērijas pārvaldē, viņš sagrauzts sacīja:

—   Nu būs kaut kas briesmīgs. Mēs netiekam vaļā.

Un tas tiešām bija kas briesmīgs, kad dežurants aizsūtīja pēc pārvaldes priekšnieka rotmistra Keniga.

Pirmie rotmistra vārdi bija:

—   Uzpūtiet man elpu!

—   Tagad es saprotu. — rotmistrs teica, noskaidrojis ar savu aso, pārbaudīto ožu neapstrīdamo situāciju, — rums, kontušovka, «zvērkāvis», ķiršu, pīlādžu, riekstu un vaniļas degvīns.

—   Vachtmistra kungs, — viņš uzrunāja dežurantu, — te

jums ir piemērs, kāds nedrīkst izskatīties žandarms. Šāda uzvešanās ir tāds pārkāpums, par ko būs jārunā kara tiesā. Sasaistās roku dzelžiem kopā ar arestantu, ierodas piedzēries, total besoffen Ievelkas iekšā gandrīz vai četrrāpus! Atbrīvojiet viņus!

—    Nu, kas ir? — viņš jautāja uzraugam, kas ar brīvo kreiso roku ačgārni salutēja.

—   Padevīgi ziņoju, rotmistra kungs, es atnesu raportu.

—    Par jums pašu iesniegs raportu tiesā, — rotmistrs strupi pārtrauca. — Vachtmistra kungs, ieslogiet šos abus divus, rīt agri atvediet uz nopratināšanu, izpētiet to Putimas raportu un atsūtiet man uz māju!

Pisekas rotmistrs bija ierēdnis no galvas līdz kājām, konsekvents savu apakšnieku vajāšanā un izcils birokrātisku paņēmienu lietošanā.

1 Galīgi piedzēries (vāc.).

Viņa apriņķa žandarmērijas iecirkņos nekad nevarēja sacīt, ka negaiss pāri. Tas atgriezās ar katru viņa parakstītu papīru, jo rotmistrs augu dienu sūtīja pa visu apriņķi rājienus, brīdinājumus un draudus.

Kopš kara sākuma pār Pisekas žandarmēriju bija savilkušies smagi mākoņi. Tā bija tiešām drausmīga atmosfēra. Birokrātismā pērkoni dārdēja un zibeņi ķēra gan žandarmu vachtmistrus, gan jefreitorus, gan ierindniekus un kalpotājus. Par katru nieku sekoja disciplinārs sods.

— Ja mēs gribam uzvarēt karā, — rotmistrs mēdza atkārtot, inspicējot žandarmērijas iecirkņus, — tad «a» jābūt «a», «b» jābūt «b» un uz «i» nekad nedrīkst trūkt punkta.

Visapkārt viņam rēgojās nodevība, un viņš bija stingri pārliecināts, ka katrs viņa apriņķa žandarms izdarījis kādu ar karu saistītu noziegumu un katram šajos grūtajos laikos ir kāds dienesta pārkāpums uz sirdsapziņas.

Bet no augšas viņu bombardēja ar rakstiem, kuros aizsardzības ministrija aizrādīja, ka pēc kara ministrijas ziņām Pisekas apriņķa kareivji pāriet ienaidnieka pusē.

Viņam pieprasīja, lai viņš noskaidro sava apriņķa lojalitati. Šai ziņā apriņķis bija šausmīgs. Sievas no visas apkārtnes nāca pavadīt savus mobilizētos vīrus, un viņš zināja, ka šie vīri stingri nosolījās savām sievām neļaut sevi nokaut kunga un ķeizara dēļ.

Melndzeltenajos apvāršņos sāka krāties revolūcijas tumšie mākoņi. Serbijā, Karpatos veseli bataljoni pārgāja ienaidnieka pusē. 28. pulks, 11. pulks. Pēdējā bija kareivji no Pisekas un apkārtnes. Šajā priekš revolūcijas tvanīgajā laikā no Vodņaniem ieradās rekrūši, piesprauduši no melna zīda taisītus neļķu ziedus. Pisekas stacijai brauca cauri Pragas kareivji, kuri svieda atpakaļ papirosus un šokolādi, ko viņiem lopu vagonos pasniedza Pisekas sabiedrības dāmas.

Tad brauca, cauri kāds triecienbataljons, un pāris Pisekas ebreju sāka brēkt: — Lai dzīvo! Nost serbus! — par ko dabūja no kareivjiem pāris tik spēcīgu pļauku, ka veselu nedēļu nevarēja rādīties uz ielas.

Un tajā laikā, kad notika visi šie incidenti, kas skaidri parādīja, ka himna «Dievs, sargi, mūsu ķeizaru», ko dziedāja visās baznīcās, ir tikai nožēlojama ārišķība un vispārēja liekulība, tajā laikā no žandarmērijas iecirkņiem ienāca tikai pazīstamās atbildes uz Putimas parauga anketām, ka viss ir labāka jā kārtībā, nekur nenotiek aģitēšana pret karu un ka iedzīvotāju noskaņojums ir Ia, sajūsma — Ia-b.

—    Jūs neesat nekādi žandarmi, bet naktssargi, — rotmistrs mēdza pukoties, izdarot apgaitas. — Jums vajadzētu palielināt savu modrību par tūkstoš procentiem, bet jūs pamazām noslīgstat ragulopu stāvoklī.

Pēc šā zooloģiskā atklājuma viņš vēl piemetināja:

—   Jūs tik omulīgi vārtāties pa gultu un domājat: «Lai nu viņi mums iepūš ar visu to karu!»

Tam sekoja visu nelaimīgo žandarmu pienākumu uzskaite, lekcija par pašreizējo stāvokli un par to, cik nepieciešami visu saņemt stingri rokās, lai būtu tiešām tā, kā jābūt, tad lieliska aina, kurā tēlots ideāls žandarms, kas apzinīgi strādā, lai stiprinātu Austrijas valsti, un beidzot draudi, disciplināri sodi, pārcelšanas un rājieni.

Rotmistrs bija stingri pārliecināts, ka viņš šeit stāv sardzē, ka viņš kaut ko glābj un ka visi viņam pakļauto iecirkņu žandarmi ir tīrie salašņas, egoisti, nelieši un blēži, kas ne par ko citu neinteresējas kā par degvīnu, alu un vīnu un, tā kā viņu algas nepietiek dzeršanai, tad ņem kukuļus un pamazām, bet droši ved Austriju pretī bojā ejai. Vienīgais cilvēks, kam viņš uzticējās, bija viņa paša žandarmērijas pārvaldes vachtmistrs, kas vienmēr mēdza traktierī stāstīt: — Šodien es atkal izspēlēju joku ar mūsu veco stulbeni…

Rotmistrs vērīgi izlasīja Putimas žandarmērijas vachtmistra «raportu» Šveika lietā. Viņa priekšā stāvēja paša žandarmērijas vachtmistrs Mateika, kas domās sūtīja rotmistru ar visiem raportiem ellē, jo «Otavā» viņu gaidīja uz kāršu partiju.

—    Es jums nesen sacīju, Mateika, — rotmistrs iesāka, — ka vislielākais idiots, ko es pazīstu, ir Protivinas vachtmistrs, bet Putimas vachtmistrs ar šo ziņojumu viņu pārspējis. Skaidrs, ka tas kareivis, ko atveda šis piedzērušais diedelnieks un ar ko viņi abi bija sasējušies kopā kā divi suņi, nav nekāds spiegs, bet pats parastākais dezertieris. Bet vachtmistrs te raksta tādas aplamības, ka pat mazs bērns sapratīs, ka rakstītājs bijis pilnā kā pāvesta prelats.

—    Atvediet to kareivi tūliņ pie manis! — viņš pavēlēja, kad vēl kādu brīdi bija lasījis ziņojumu. — Savu mūžu neesmu redzējis tādu muļķību kolekciju vienuviet. Un tad viņš vēl sūta ar tik aizdomīgu cilvēku tādu ragulopu kā šis uzraugs. Viņi mani vēl maz pazīst, es varu viņiem ievārīt lielas nepatikšanas. Bet, kamēr viņi trīs reizes dienā manā priekšā no bailēm nesaslapina bikses, viņi domā, ka var man uz galvas malku skaldīt.

Un rotmistrs sāka plaši klāstīt, cik tagad žandarmi vienaldzīgi izturas pret visiem rīkojumiem un pavēlēm; jau no viņu rakstītajiem ziņojumiem redzams, ka katrs tāds uzraugs to vien prot kā lietu vairāk sarežģīt. Kad no augšas dod norādījumu, ka zināmā apvidū nav izslēgta ienaidnieka spiegu parādīšanās, tad žandarmērijas vachtmistri sāk tos fabricēt vairumā, un, ja karš vēl kādu laiku turpināsies, tad žandarmērijas iecirkņi pārvērtīsies par trakonamu. No kancelejas tūlīt jāsūta telegrama uz Putirnu, lai vachtmistrs rit ierodas Pisekā. Gan tad viņam izdauzīs no galvas to «šausmīgo notikumu», par ko viņš. raksta sava raporta sākumā.

—   No kāda pulka jūs dezertējāt? — tā rotmistrs apsveica Šveiku.

—   Ne no kāda.

Rotmistrs paskatījās uz Šveiku un ieraudzīja viņa labsirdīgajā sejā tik daudz bezrūpības, ka ievaicājās:

—   Kā jūs tikāt pie formas tērpa?

—   Katrs kareivis saņem formas tērpu, kad to iesauc dienestā, — Šveiks, laipni smaidot, atbildēja. — Es kalpoju 91. pulkā un ne tikai neesmu dezertējis no sava pulka, bet taisni otrādi.

Šveiks tā uzsvēra vārdus «taisni otrādi», ka rotmistrs pavisam apmulsa un tikai ieprasījās:

—   Kā tā — otrādi?

—   Gluži vienkārši, — Šveiks paļāvīgi atbildēja. — Es eju uz savu pulku, es to meklēju, nevis bēgu no tā. Es neko tā nevēlos kā tikai ātrāk nokļūt savā pulkā. Esmu jau kļuvis gluži nervozs, kad iedomājos, ka tur viss pulks uz mani gaida un es laikam aizvien attālinos no Budejovices. Vachtmistra kungs man parādīja uz kartes, ka Budejovice atrodas dienvidos, bet pats mani atsūtīja uz ziemeļiem.

Rotmistrs atmeta ar roku, it kā gribēdams teikt, ka vachtmistrs spējīgs arī ko trakāku izdarīt nekā sūtīt cilvēku uz ziemeļiem.

—   Tātad jūs nevarat atrast savu pulku? Jūs gājāt to meklēt?

Šveiks noskaidroja viņam stāvokli. Viņš nosauca Taboru un visas vietas, caur kurām bija gājis, lai nokļūtu Budejovicē: Miļevsko — Kvjetova — Vraža — Malciņa — Cižova — Sedļeca — Horaždovice — Radomišla — Putima — Stekno — Strakonice — Volina — Dreba — Vodņani — Protivina un atkal Putima.

Ar neparastu daiļrunību Šveiks attēloja savu cīņu ar ļauno likteni un kā viņš ar visu sirdi, neraugoties uz šķēršļiem., centies nokļūt pie sava 91. pulka Budejovicē un kā viņa pūles palikušas bez panākumiem.

Viņš runāja dedzīgi, bet rotmistrs tikmēr mechaniski zīmēja uz papīra apburto loku, no kura nekā netika ārā krietnais kareivis Šveiks, kas centās nokļūt savā pulkā.

—   Tas ir bijis Herkulesa darbs, — viņš labvēlīgi teica, noklausījies Šveika apgalvojumos, ka tam esot ļoti nepatīkami tik ilgi būt prom no pulka. — Tam vajadzēja būt lieliskam skatam, kā jūs metāt lokus ap Putirnu.

—   Viss varēja jau agrāk noskaidroties, — Šveiks piemetināja, — ja šāds vachtmistra kungs nebūtu bijis tajā nelaimīgajā Putimā. Viņš taču man neprasīja ne pēc vārda, ne pulka, un viss viņam likās šausmīgi aizdomīgs. Viņam vajadzēja mani nosūtīt uz Budejovici, un tur kazarmās būtu pateikuši, vai es esmu tas Šveiks, kas meklē savu pulku, vai kāds aizdomīgs cilvēks. Šodien es jau otro dienu būtu savā pulkā un pildītu savus karavīra pienākumus.

—    Kāpēc jūs Putimā neaizrādījāt, ka tas ir pārpratums?

—   Es jau redzēju, ka ar viņu veltīgi runāt. Dažreiz cilvēkam uznāk tāds stulbums, ka viņš kļūst pret visu kurls kā stendere, tāpat kā traktiernieks Rampa Vinohrados, kad viņam kāds lūdza dot dzert uz parāda.

Rotmistrs ilgi nedomāja. Viņš nosprieda, ka cilvēks, kas, cenzdamies nokļūt savā pulkā, apceļo gandrīz vai. visu pasauli, ir pirmšķirīgs deģenerāts, un lika kancelejā noklabināt šādas rindas, ievērojot visus birokrātiskā stila noteikumus un košumus:

«Ķ. un ķ. 91. kājnieku pulka komandiera kungam Č e c hu Budejovicē.

Ar šo tiek nosūtīts Jozefs Šveiks, kurš, pēc viņa apgalvojuma, ir kājnieks augšminētajā pulkā un kurš, pamatojoties uz viņa liecību Putimā, Pisekas iecirknī, aizturēts no žandarmu posteņa kā varbūtējs dezertieris, kaut gan minētais Šveiks apgalvo, ka atrodas ceļā uz augšminēto pulku. Aizturētais ir pamaza auguma, plecīgs, seja un deguns samērīgi, acis zilas, sevišķu pazīmju nav. Pielikumā Nr. 1 tiek nosūtīts rēķins par izdevumiem minētā Šveikci uzturam, ko padevīgi lūdzam nosūtīt, aizsardzības ministrijai, apstiprinot tā saņemšanu. Pielikumā Nr. 2 tiek nosūtīts to kroņa mantu saraksts, kuras atradās pie aizturētā, viņa aizturēšanas brīdī, un šā saraksta saņemšanu arī lūdzam apstiprināt.»

Brauciens vilcienā no Pisekas uz Budejovici Šveikam aizritēja ātri kā sapnis. Šveika pavadonis bija jauns žandarms, iesācējs, kas nenolaida no Šveika acu vienās bailēs, ka tikai viņš neaizbēgtu. Visu ceļu žandarms lauzīja galvu ap grūto problēmu: «Ko darīt, ja man jāiet ārā lielās vai mazās vajadzības pēc?» Beidzot viņš izlēma, ka Šveikam tad būšot jāiet līdz.

Ceļā no stacijas līdz Marijas kazarmām Budejovicē viņš drudžaini iezidās ar skatieniem Šveikā un, tiklīdz viņi tuvojās kādam ielas stūrim vai šķērsielai, sāka stāstīt it kā starp citu, cik kaujas patronu saņefhot katrs žandarms, kad tam jāpavada arestētie, uz ko Šveiks atbildēja, — viņš esot pārliecināts, ka neviens žandarms uz ielas nešaušot, lai neiedzīvotos kādā ķibelē.

Žandarms cēla iebildumus, un tā viņi beidzot sasniedza kazarmas.

Kazarmās jau otro dienu dežurēja virsleitnants Lukašs. Viņš, neko nenojauzdams, sēdēja kancelejā pie galda, kad pie viņa ieveda Šveiku ar visiem papīriem.

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka esmu atkal klāt. — Šveiks svinīgu seju militāri sveicināja.

Šās ainas liecinieks bija apakšleitnants Kotjatko, kas vēlāk stāstīja, ka pēc Šveika raporta virsleitnants Lukašs palēcies, saķēris galvu un atmuguriski iekritis Kotjatko rokās. Kad viņu dabūjuši pie samaņas, Šveiks, kas visu laiku turējis roku pie cepures, atkārtojis: «Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka esmu atkal klāt.» Tad virsleitnants Lukašs, bāls kā drēbe, trīcošām rokām paņēmis Šveika papīrus, parakstījis tos un palūdzis visus iziet. 'Žandarmam viņš pateicis, ka viss kārtībā, un tad ieslēdzies kopā ar Šveiku kancelejā.

Tā beidzās Šveika Budejovices anabaze. Skaidrs, ka Šveiks pats būtu nokļuvis līdz Budejovicei, ja viņam būtu atstāta kustības brīvība, un, ja kaut kādi varas orgāni lielās, ka tie nogādājuši Šveiku dienesta vietā, tad tas ir vienkārši pārpratums. Pie Šveika enerģijas un nenogurstošā cīņas spara varas

orgānu iejaukšanās bija tikai sprunguļi viņam zem kājām.

*

Šveiks un virsleitnants Lukašs raudzījās viens otram acīs.

Virsleitnanta acīs dega niknums, draudi un izmisums, bet Šveiks raudzījās uz virsleitnantu ar maigumu un dziļu sirsnību kā uz pazaudētu un atkal atrastu iemīļoto.

Kancelejā bija klusu kā baznīcā, tikai gaitenī bija dzirdami šurpu un turpu ejošo soļi. Kāds apzinīgs brīvprātīgais, kas bija palicis mājās iesnu dēļ, ko varēja just no viņa balss, šņaukādamies mācījās no galvas: «Kā cietokšņos sagaida ķeizara ģimenes locekļus.» Varēja skaidri dzirdēt: «Sobald die

hochste Herrschaft iri der Nahe der Festung anlangt, ist das Geschūtz auf allen Bastionen und VVerken abzufeuern, der Platzmajor empfangt dieselbe mit dem Degen in der Hand zu Pferde und reitet sodann vor.» [58]

—■ Aiztaisiet savas slūžas, — virsleitnants iebrēca gaitenī, — un vācieties pie visiem velniem! Ja jums ir drudzis, tad liecieties gulēt.

Bija dzirdams, ka cītīgais brīvprātīgais attālinājās, un viņa šņākulīgā murmināšana atplūda no gaiteņa otra gala kā vāja atbalss: «In dem Augenblicke, als der Kommandant salutiert, ist das Abfeuern des Geschūtzes zu wiederholen, welches bei dem Absteigen der hochsten Herrschaft zum drittenmale zu geschehen ist.» [59]

Virsleitnants un Šveiks atkal klusēdami vērās viens otrā, kamēr beidzot virsleitnants ierunājās ar kodīgu ironiju:

—    Esiet sirsnīgi sveicināts Čechu Budejovicē, Šveik; kam jātiek pakārtam, tas nenoslīkst. Pavēle par jūsu uzmeklēšanu un apcietināšanu jau izdota, un rīt jums vajadzēs ierasties pie pulka komandiera. Es vairs neiešu ar jums nervus maitāt. Esmu ar jums jau diezgan izcieties, tagad manai pacietībai beigas. Ja vien padomā, ka es tik ilgi varēju dzīvot kopā ar tādu idiotu kā jūs … .

Viņš sāka soļot pa kanceleju.

—    Nē, tas ir šausmīgi. Brīnos, ka es jūs nenošāvu. Kas man par to būtu bijis? Nekas. Es būtu atbrīvojies. Sajēdzat?

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es to sajēdzu visā pilnībā.

—    Nesāciet atkal plātīties ar savām aplamībām, Šveik, citādi jums tiešām izies plāni. Mēs jums vēl uzliksim laužņus. Jūs esat kāpinājis savas muļķības līdz bezgalībai, tāpēc tās arī katastrofiski beidzās.

Virsleitnants Lukašs saberzēja rokas:

—   Jūsu dziesma izdziedāta, Šveik.

Viņš atgriezās pie rakstāmgalda, uzrakstīja pāris rindu uz

papīra gabaliņa, pasauca sargkareivi un lika tam aizvest Šveiku pie .profosa un nodot pēdējam šo papīru.

Šveiku aizveda pāri pagalmam, un virsleitnants ar neslēptu prieku noskatījās, kā profoss atslēdza durvis ar melndzelteno plāksni virsū: «Regimentsarrest»  kā Šveiks pazuda aiz šīm durvīm un pēc mi-r-kļa pa tām iznāca profoss viens pats.

«Paldies dievam!» virsleitnants skaļi nodomāja. «Viņš jau iekšā.»

Tumšajā Marijas kazarmu karceri Šveiku sirsnīgi apsveica resns brīvprātīgais, kas tur vāļājās uz salmu maisa. Viņš bija vienīgais arestētais un garlaikojās te jau otro dienu. Uz Šveika jautājumu, par ko viņš te sēžot, viņš atbildēja, ka par tīriem niekiem. Būdams iereibis, viņš nakti uz laukuma aiz pārskatīšanās iepļaukājis kādu artilērijas leitnantu. Patiesībā

nevis iepļaukājis, bet nositis tam cepuri no galvas. Tas gadījies tā: artilērijas leitnants stāvējis naktī uz laukuma pie apstādījumiem un laikam gaidījis kādu ielasmeitu. Viņš stāvējis ar muguru pret brīvprātīgo, un pēdējais noturējis to par savu paziņu, arī brīvprātīgo, Františeku Maternu.

—   Tas taisni tāds pats knislis no auguma, — viņš stāstīja Šveikam. — Nu, es viņam tā klusām piezagos, nositu cepuri no galvas un uzsaucu: «Šveiks, Franci!» Bet šis muļķis tūliņ svilpj pēc patruļas, un tā mani pievāca.

—    Var jau būt, — brīvprātīgais pieļāva, — ka visā tanī burzmā paspruka arī pāris pliķu, bet, manuprāt, tas neko negroza, jo viss dibinās uz skaidru pārpratumu. Viņš pats atzina, ka es esmu sacījis: «Šveiks, Franci!» — kamēr viņa kristīts vārds ir Antons. Tas taču pilnīgi skaidrs. Man tikai var kaitēt tas, ka esmu izšmaucis no hospitaļa un ka var nākt gaismā notikums ar «krankenbuchu».

—    Kad mani, tā sakot, iesauca, — viņš turpināja, — es vispirms noīrēju pilsētā istabu un centos dabūt reimatismu. Es trīs reizes piedzēros un, izgājis aiz pilsētas, likos grāvī lietus laikā un pat zābakus novilku, bet tas nepalīdzēja. Tad es ziemu veselu nedēļu peldējos pa naktīm Malšā, bet panācu taisni pretējus rezultātus. Jā, draugs, es tā norūdījos, ka varēju gulēt veselu nakti sniegā tās mājas pagalmā, kur dzīvoju, un, kad mani no rīta pamodināja, kājas man bija tik siltas kā zem pēļa turētas. Kaut jel kādu anginu būtu saķēris, bet nekā! Pat pašu vienkāršāko triperi — ir to nepratu dabūt. Katru dienu es gāju uz «Portarturu», daži mani kolēģi bija tur dabūjuši sēklvadu iekaisumu, viņus nācās operēt, bet es biju un paliku imūns. Neveicās man, draugs, ellīgi neveicās. Beidzot es «Rozē» iepazinos ar kādu invalidu no Hlubokas. Tas man teica, lai es viņu apciemojot mājās, tad man otrā dienā būšot tādas kājas kā no svina. Viņam mājās bija adata un šļirce, un es tiešām tikko varēju atvilkties no Hlubokas atpakaļ. Viņš mani nepiekrāpa, zelta dvēsele. Tādējādi es beidzot ieguvu savu locītavu reimatismu.

Tūliņ hospitālī — un vesels atkal. Bet tad man laime uzsmaidīja otrreiz. No Zižkovas uz Budejovici pārcēla manu svaini doktoru Masaku, un viņam es varu pateikties, ka tik ilgi noturējos slimnīcā. Viņš mani būtu arī izvadījis cauri medicīniskajai komisijai, bet es pats visu samaitāju ar to nelaimīgo «krankenbuchu». Ideja pati jau bija laba, lieliska. Es iegādājos lielu grāmatu, uzlīmēju tai papīra strēmeli un uzrakstīju: «91. pulka slimo žurnāls.» Ailes, iedalījumi — viss kārtībā. Es tur ierakstīju izdomātus vārdus, temperaturu, slimības un katru pēcpusdienu pēc ārstu apgaitas gāju bezkaunīgā kārtā ar grāmatu padusē uz pilsētu. Pie vārtiem dienu stāvēja zemessargi, tā ka no tās puses man briesmas nedraudēja. Es viņiem parādu grāmatu, un viņi mani vēl militāri sveicina. Tad es devos pie kāda pazīstama nodokļu pārvaldes ierēdņa, pārģērbos tur privātās drēbēs un gāju uz traktieri, kur mēs pazīstamu pulciņā teicām vissazvērnieciskākās runas. Vēlāk es kļuvu tik pārdrošs, ka pat nepārģērbos un staigāju pa traktieriem un pilsētu formas tērpā. Hospitālī es atgriezos tikai uz rīta pusi, un, kad patruļa mani aizturēja, es tikai parādīju savu 91. pulka slimo žurnālu; un tad man neko vairs neprasīja. Hospitaļa vārtos es atkal mēmi norādīju uz grāmatu un tā vienmēr laimīgi nokļuvu savā gultā. Mana bezkaunība pieņēma tādus apmērus, ka es iedomājos, ka man neviens vairs nekā nevar darīt, kamēr tad notika šī liktenīgā pārskatīšanās uz laukuma pie apstādījumiem — pārskatīšanās, kas gaiši parāda, biedri, ka ar degunu mākoņus nepastums. Pēc augstprātības nāk krišana. Laime ir tikai ziepju burbulis. Ikars sadedzināja sev spārnus. Cilvēks gribētu būt milzis, bet ir tikai mēsls, biedri. Nevajag paļauties uz nejaušību, bet rītos un vakaros iepļaukāt sevi, lai neaizmirstu, ka uzmanība ir gudrības māte un, kas par daudz, tas no ļauna. Bakchanalijām un orģijām vienmēr seko morāliskās paģiras. Tas ir dabas likums, mīļais draugs. Bet kad es tik iedomājos, ka medicīniskā komisija man ir vējā! Un es taču būtu atzīts par ierindai nederīgu! Tāda lieliska protekcija! Es būtu varējis sēdēt kaut kur kancelejā, rezerves daļā, bet mana neuzmanība iegāza mani postā.

Brīvprātīgais nobeidza savu grēksūdzi šādiem svinīgiem vārdiem:

Kur profoss? Miegs to padarījis rāmu, Līdz vēsts no Vīnes viņu kājās trauks, Ka atkal atstāts ir viens kaujas lauks, Tad viņš pret ienaidnieku bruņosies, No mūsu lāvām barikadi siies.

Putām lūpās sauks ar sparu Uzticamais varas balsts: «Kareivjiem būs ietriekt cīņas garu, Un lai mūžam dzīvo ķeizarvalsts!»

— Redziet, biedri, — turpināja resnais brīvprātīgais, — lai neviens vairs nesaka, ka tautā izzūd godbijība pret mūsu mīļoto ķeizaru! Ieslodzītais, kuram nav pat tabakas, kuru gaida, stāšanās pulka komandiera priekšā, sniedz lielisku pavalstnieciskas uzticības piemēru. Viņš slavina savās dziesmās savu plašo, no visām pusēm pēriena apdraudēto valsti. Viņam laupīta brīvība, bet no viņa mutes plūst nesatricināmas padevības pilnas vārsmas. Morituri te salutant, Caesar! Tie, kam jāmirst, tevi sveicina, ķeizar, bet profoss tomēr ir blēdis. Mums ir gan labi kalpi, neko teikt. Aizvakar es viņam iedevu piecas kronas, lai viņš man nopirktu cigaretes, bet šis nožēlojamais radījums šorīt saka man, ka te neesot brīv smēķēt, citādi viņam iznākšot nepatikšanas, un tās piecas kronas viņš man atdošot, kad saņemšot algu. Jā, biedri, tagad es vairs nekam neticu. Visskaistākie lozungi iemīti dubļos. Apzagt ieslodzītos! Un tad tas subjekts vēl dzied visu dienu. Wo man singt, da leg' dich sicher nieder, bose Lente haben keine Lieder! [62] Nelietis, huligāns, blēdis, nodevējs!

Beidzot brīvprātīgais vaicāja Šveikam, ko tas esot noziedzies. Meklējis savu pulku? Nu, tas ir jauks ceļojums. Tabora, Milevsko, Kvjetova, Vraža, Malčina, Čižova, Sedļeca, Horaždovica, Radomišla, Putima, Štekno, Strakonice, Volina, Duba, Vodņani, Protivina, Putima, Piseka, Budejovice. Ērkšķu ceļš. —• Un rīt jums jāierodas pie pulka komandiera? Brāli, tiesas priekšā mēs atkal tiksimies! Kas tas būs par prieku mūsu pulkvedim Šrēderam! Jūs nevarat iedomāties, kā šādas pulka afēras viņu ietekmē! Viņš šaudās pa pagalmu kā no ķēdes pasprucis, un mēle viņam izkaras kā nodzītam kleperim. Un viņa runas, pamācības — pie tam viņš spļaudās uz visām pusēm kā traks kamielis. Viņš tā ber vārdus, ka liekas, — Marijas kazarmas neizturēs un sabruks. Es viņu labi pazīstu, jo vienreiz jau esmu bijis pie viņa ar raportu. Es ierados dienestā garos zābakos, galvā man bija cilindrs, un, tā kā drēbnieks man laikā neatnesa formas tērpu, tad es sekoju pārējiem uz brīvprātīgo skolas apmācības laukumu privātās drēbēs, cilindra un zābakos, nostājos ierindā kreisajā flangā un maršēju kopā ar viņiem. Pulkvedis Šrēders auļoja man taisni virsū, gandrīz vai notrieca pie zemes. «Donnerwetter,» viņš bļāva tā, ka droši vien Šumavā varēja dzirdēt, «was machen Sie bier, Sie Zivilist?» 2 Es viņam pieklājīgi atbildēju, ka esmu brīvprātīgais un piedalos apmācībās. Nu, tad jums vajadzēja viņu redzēt! Viņš norunāja veselu pusstundu un tad tikai ievēroja, ka es turu roku pie cilindra. Tad viņš vēl uzsauca, ka man rīt jāierodas ar raportu, aizauļoja no dusmām sazin uz kurieni kā prātā jucis, atrikšoja atpakaļ, atkal izbrēcās, izrājās, sita sev pie krūtīm un pavēlēja aizvākt mani no laukuma un ieslodzīt. Pēc raporta nodošanas viņš man iegrieza četrpadsmit dienu karcera, piespieda uzvilkt pēdējās lupatas, ko atrada noliktavā, un piedraudēja noraut brīvprātīgā zīmotnes.

«Brīvprātīgie,» tā šis ēzelis pulkveža izskatā brēca, «tie ir augstākas būtnes, slavas, militārā goda, varonības iemiesojums. Brīvprātīgais Voltats, kas pēc izturēta pārbaudījuma bija paaugstināts par kaprali, labprātīgi pieteicās doties uz fronti un saņēma gūstā piecpadsmit ienaidnieku, kurus nododot viņu saplosīja granata. Pēc piecām minūtēm pienāca pavēle, ka brīvprātīgais Voltats paaugstināts par kadetu. Arī jūs varētu gaidīt tāda spoža nākotne, paaugstinājumi, apbalvojumi, un jūsu vārds būtu ierakstīts pulka zelta grāmatā.»

Brīvprātīgais nospļāvās.

—   Redziet, biedri, kādi kustoņi sastopami zem saules. Jānospļaujas par visām brīvprātīgo zīmotnēm un privilēģijām. «Jūs, brīvprātīgais, esat ragulops.» Cik tas jauki skan: «Jūs esat ragulops,» nevis vienkārši: «Tu esi ragulops.» Un pēcnāves es vēl varu dabūt uzslavas rakstu vai lielo sudraba medaļu. Ķ. un ķ. līķu piegādātāji ar un bez zvaigznītēm! Cik daudz laimīgāks gan vērsis! Viņam vienkārši pārgriež rīkli kautuvē, bet nedzen vispirms uz apmācības laukumu un nedīda šaušanā.

Resnais brīvprātīgais uzvēlās uz otra salmu maisa un turpināja:

—   Tas nu ir skaidrs, ka tā tas mūžīgi nevar vilkties, reiz jānāk sprādzienam. Lai kā cūka uzpūšas no lielības, reiz viņa pārsprāgs. Ja man būtu jādodas uz fronti, es uzrakstītu uz vagona:

Brangs mēslojums mēs karalaukam gan, Aclīt Pferde oder achtundvierzig Mann.[63]

Durvis atvērās, un ienāca profoss. Viņš atnesa svaigu ūdeni un ceturtdaļklaipa kroņa maizes par abiem.

Brīvprātīgais, nepieceldamies no sava salmu maisa, uzrunāja viņu šādiem vārdiem:

—    Cik tas ir cēli un skaisti — apmeklēt ieslodzītos, ak 91. pulka svētā Agnese! Esi sveicināts, tu labdarības eņģeli, kā sirds ir līdzcietības pilna! Tu esi salīcis zem ēdienu un dzērienu svara, kas domāti masu ciešanu remdināšanai. Nekad es neaizmirsīšu to labo, ko tu mums esi darījis. Tu esi gaismas stars mūsu tumsībā.

—   Pie pulka komandiera jūs vis nejokosiet, — profoss norūca.

—    Neuzpūties, tītar, — brīvprātīgais atsaucās, — saki labāk, ko tu darītu, ja tev būtu jāiesloga desmit brīvprātīgie! Netaisi tik stulbu ģīmi, Marijas kazarmu slēdzēj! Divdesmit tu

ieslodzītu un desmit atlaistu, āpsi. Jēzus Marija, ja es būtu kara ministrs, es tev parādītu, ko nozīmē karadienests! Vai tu zini teoremu, ka gaismas krišanas leņķis līdzīgs gaismas atstarošanās leņķim? Un vienu es tev lūdzu: dod man atbalsta punktu pasaules izplatījumā — un es pacelšu zemeslodi kopā ar tevi, tukšais pūsli!

Profoss izbolīja acis, nopurinājās un aizcirta durvis.

—   Savstarpēja palīdzības biedrība profosu iznīdēšanai, — brīvprātīgais sacīja, taisnīgi sadalīdams maizi divās dalās.

—   Saskaņā ar cietuma noteikumu 16. § kazarmās ieslodzītie jāapgādā līdz spriedumam ar karavīru devu, bet te valda prēriju likums: kas ātrāk aprīs arestantu devu.

Viņi abi apsēdās uz guļvietas un sāka grauzt maizi.

—   Pie profosiem vislabāk redzams, kā karš samaitā cilvēkus, — brīvprātīgais turpināja klāstīt savus novērojumus. — Droši vien mūsu profoss pirms iestāšanās armijā bija jauneklis ar ideāliem, gaišmatains ķerubs, maigs un līdzjūtīgs pret katru, īsts nelaimīgo aizstāvis, vienmēr gatavs izplūkties kāda skuķa dēļ baznīcas svētkos savā dzimtajā pusē. Nav šaubu, ka visi viņu cienīja, bet tagad — mans dievs, cik labprāt es viņam iedotu pa purnu, apdauzītu viņa pauri pret sienu, iemestu viņu uz galvas atejā . . . Arī tas, mīļais draugs, ir pierādījums, kā cilvēku demoralizē kareivja amats.

Viņš uzsāka dziesmu.

Tai baiļu nebija no paša velna, Tad lielgabalnieks ceļā gadījās. . .

—   Mīļais draugs, — viņš turpināja prātot, — ja mēs visu aplūkojam mūsu mīļotās ķeizarvalsts mērogā, tad neglābjami jāsecina, ka ar mūsu monarchiju ir tāpat kā ar Puškina tēvoci, par ko viņš rakstīja, ka tas esot saslimis ne pa jokam, un Pušķi nam cits neatlicis

Kā sevī nopūsties im gaust: Kad beidzot velns tak tevi raus!

Atslēgu grabēšana atskanēja no jauna, un profoss iededzināja gaitenī petrolejas lampu.

—   Gaismas stars tumsībā! — brīvprātīgais izsaucās. — Apgaismība iespiežas armijā!. Ar labu nakti, prof'osa kungs, pasveiciniet visus savējos un nosapņojiet ko jauku, piemēram, ka jūs man jau esat atdevis tās piecas kronas, ko es jums

iedevu papirosu pirkšanai un ko jūs nodzērāt uz manu veselību. Dusiet saldi, izdzimums!

Varēja dzirdēt, ka profoss kaut ko noburkšķ par rītdienas raportu.

— Taead es jums, biedri, pastāstīšu šo to par Dauerlingu, — brīvprātīgais turpināja, — visi 11. rotas kareivji runā par viņu tā, kā kāda pamesta vecīte vientuļā fermā pie Meksikas robežām runā par slaveniem Meksikas banditiem. Dauerlingu daudzina par īstu cilvēkēdēju, antropofagu no kādas Australijas cilts, kas aprij visus citu cilšu piederīgos, ja tie krīt viņam rokās. Viņa dzīves stāsts ir apbrīnošanas cienīgs. Neilgi pēc viņa piedzimšanas aukle viņu nejauši izmetusi, no rokām, un mazais Konrāds Dauerlings tā sadauzījis savu galviņu, ka vēl šodien, tur redzams tāds iespiedums, it kā kāda komēta būtu uzskrējusi virsū mūsu ziemeļpolam. Visi apšaubīja, ka no viņa kas iznāks, pat ja viņš pārciestu smadzeņu satricinājumu, tikai viņa tēvs, pulkvedis, nezaudēja cerības un apgalvoja, ka tas zēnam neko nekaitēšot, jo mazais Dauerlings, kad pieaugšot, pievērsīšoties militarai karjerai, kā tas pats par sevi saprotams.

Pēc niknas cīņas ar četru zemākās reālskolās klašu programu, ko viņš mācījās mājās, pie kam viens viņa mājskolotājs priekšlaikus nosirmoja un sajuka prātā, bet otrs izmisumā gribēja nolēkt no Vīnes Sv. Stefana baznīcas torņa, jaunais Dauerlings iestājās Hainburgas kadetu skolā. Te neviens nepievērsa uzmanību vispārējiem priekšmetiem, jo tie lielāko tiesu nav piemēroti aktivam Austrijas armijas virsniekam. Militārais ideāls bija veiksme kara spēlēs. Izglītība padara cēlāku dvēseli, bet karavīriem tas neder. Jo virsnieks rupjāks, jo labāk.

Kadets Dauerlings neuzrādīja sekmes arī tajos priekšmetos, kurus šā vai tā pārzina katrs skolēns. Arī kadetu skolā bija manāmas sekas no tā trieciena, ko bērnībā izturējusi Dauerlinga galva. Viņa atbildes pārbaudījumu laikā runāja par šo nelaimi skaidru valodu. Tās bija tik stulbas, ka muļķības un juceklības ziņā tās uzskatīja vai par klasiskām, un kadetu skolas skolotāji Dauerlingu citādi nesauca kā «unser braver Trottel» Viņa vairāk kā neapšaubāmais stulbums ļāva cerēt, ka pēc pāris gadu desmitiem viņš atradīsies Terezijas kara akadēmijā vai kara ministrijā.

Kad izcēlās karš un visus jaunos kadetus paaugstināja par apakšleitnantiem, Hainburgas skolas paaugstināto sarakstā atradās arī Konrādā Dauerlinga vārds. Tā Dauerlings nokļuva 91. pulkā.

Brīvprātīgais nopūtās un turpināja:

— Kara ministrijas apgāds izdevis grāmatu «Drill oder Erziehung» [67] , kurā Dauerlings izlasījis, ka kareivjus vajagot iebiedēt. Sekmes apmācībās atbilstot baiļu pakāpei. Šajā darba laukā viņam tiešām labi veicās. Kareivji, lai nebūtu jāklausās viņa bļaušanā, veseliem bariem pieteicās par slimiem, kaut 'gan tas vienmēr nevainagojās panākumiem. Kas pieteicās par slimu, dabūja trīs dienas «verscharft» Pie reizes, vai jūs zināt, kas ir «verscharft»? Jūs notrenkā visu dienu pa apmācību laukumu un nakti iesloga. Tā Dauerlings panācis, ka viņa rotā nav slimo. «Slimo kompānijā» sēž ūķl.

Apmācībās Dauerlings pastāvīgi ietur to neierobežoto kazarmu toni, kur katrs teikums sākas ar «cūku» un beidzas ar dīvainām zooloģiskām mīklām, kā «cūkas suns». Turklāt viņš vēl ir liberāls. Piemēram, viņš dod kareivjiem izvēles brīvību. Viņš jautā: «Ko tu, ēzeli, labāk gribi: pa purnu vai trīs dienas pastiprinātā apmācībā?» Ja kāds izvēlas «pastiprināto», tad viņš piedevām dabū divas pļaukas, ko Dauerlings motivē šādi: «Tu zaķapastala, tu trīci par savu purnu? Ko tu darīsi, kad sāks strādāt smagā artilērija?»

Dauerlinga iemīļotākais un ietekmīgākais paņēmiens ir savākt. čechu tautības kareivjus uz lekciju, kur viņš stāsta par Austrijas militārajiem uzdevumiem, pie tam noskaidrojot arī vispārējos militārās audzināšanas principus, sākot ar roku dzelžiem un beidzot ar nošaušanu un pakāršanu. Ziemas sākumā, pirms manas nokļūšanas hospitālī, mums bija apmācības laukumā reizē ar 11. rotu, un starpbrīdī Dauerlings turēja saviem čechu jaunkareivjiem šādu runu: «Es zinu, ka jūs esat nelieši un ka jums jāizdauza no paura visas aplamības. Ar savu čechu valodu jūs netiksiet pat līdz karātavām. Mūsu visaugstākais karavadonis arī ir vācietis. Vai dzirdat? Velns lai parauj, zemē!»

Visi nogulstas zemē, un, kad viņi nogulušies, Dauerlings staigā šurp un turp viņu priekšā un runā: «Kad zemē, tad zemē, kaut arī jums, sasodītajai bandai, būtu dubļos jānoslīkst. Komandu «zemē» pazina jau senajā Romā: tolaik karadienestā iesauca visus vīriešus no septiņpadsmit līdz sešdesmit gadiem, un ierindā bija jākalpo trīsdesmit gadu, nevis jāvārtās kā cūkai pa kazarmām. Tolaik visai armijai bija viena valoda un viena komanda. Romiešu virsniekiem gan būtu pārsteigums, ja viņu kareivji iedomātos runāt etrusku valodā. Tāpēc es arī gribu, lai jūs man atbildat vāciski, nevis savā nevalodā. Re, cik patīkami tā gulēt dubļos, bet padomājiet, kas būtu, ja kādam negribētos gulēt un viņš pieceltos! Ko es tad darītu? Es viņam pagarinātu muti no vienas auss līdz otrai, jo tā būtu priekšniecības pavēles neizpildīšana, sacelšanās, pretošanās valsts varai, godīga kareivja pienākuma pārkāpšana, kārtības un disciplinas graušana, dienesta priekšrakstu ignorēšana, kas nozīmē, ka tādu nelieti sen jau gaida cilpa un «Verv/irkung des Anspruchs aul" Achtung der Standesgenossen» [70] .

Brīvprātīgais uz brīdi apklusa un tad, acīm redzot pārdomājis šajā starpbrīdī jautājumu par kazarmu dzīves apstākļiem, turpināja:

— Tolaik par komandieri bija kapteinis Adamička, pilnīgi apatisks cilvēks. Kad viņš sēdēja kancelejā, tad raudzījās tukšā gaisā kā plānprātiņš un viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš gribētu sacīt: «Aprijiet tak mani, mušas!» Dievs zina, ko viņš domāja, kad nodeva bataljona komandierim raportu. Reiz kāds 11. rotas kareivis sūdzējās viņam, ka apakšleitnants Dauerlings nosaucis šo vakar uz ielas par čechu cūku. Šis kareivis bija agrāk nodarbojies ar grāmatu siešanu un bija apzinīgs nacionālists.

«Tad tādas tās lietas,» kapteinis Adamička klusu nosaka, jo viņš vienmēr runāja ļoti klusu, «viņš jūs tā nosauca vakar uz ielas. Būs jānoskaidro, vai jums bija atļauja atstāt kazarmas. Ejiet!»

Pēc kāda laiciņa kapteinis Adamička lika iesaukt sūdzētāju.

«Ir noskaidrots,» viņš tikpat klusu saka, «ka jūs vakar esat bijis atvaļināts līdz pulksten desmitiem vakarā. Tāpēc jūs arī netiksiet sodīts. Ejiet!»

Kopš šās reizes kapteini Adamičku sāka. daudzināt par taisnīgu cilvēku, tāpēc viņu aizsūtīja uz fronti, un viņa vietā nāca kapteinis Vencls. Tas briesmīgi necieta nacionalā naida kultivēšanu un uzlika laužņus pat apakšleitnantam Dauerlingam. Kapteiņa Vencla sieva bija čechiete, un viņš šausmīgi baidījās no visādām nesaskaņām, kas saistītas ar nacionalo jautājumu. Bet priekš pāris gadiem viņš bija kalpojis par kapteini Kutna kalnos un tur dzērumā nosaucis kādas viesnīcas virsviesmīli par «čechu salašņu». Pie tam jāteic, ka kapteinis Vencls tiklab sabiedrībā, kā arī savā ģimenē runāja tikai čechiski un viņa dēli mācījās čechu universitātē. Bet vārds bija izteikts, un to tūlīt uztvēra vietējās avīzes, bet kāds deputāts sakarā ar kapteiņa Vencla uzvešanos viesnīcā iesniedza pat interpelaciju Vīnes parlamentā. Venclam bija pietiekami ko izturēt, jo tas notika taisni tad, kad parlamentā apsprieda jaunu kredītu atvēlēšanu bruņošanās vajadzībām  un te nu iejaucas vidū kāds piedzēries kapteinis Vencls no Kutna kalniem.

Pēc tam kapteinis Vencls uzzināja, ka to visu viņam ievārījis kāds kadeta vietas izpildītājs Zitko no brīvprātīgajiem. Tas bija ziņojis par šo gadījumu avīzēm, jo starp viņu un kapteini Venclu pastāvēja naids kopš tā laika, kad Zitko kādā sabiedrībā, kapteinim klātesot, bija sācis dziļdomīgi spriedelēt, ka pietiekot paskatīties uz dieva dabu, paraudzīties, kā mākoņi krājas apvārsnī, cik augsti slejas pamalē kalni, kā mežos krāc ūdenskritumi, kā dzied putni, lai saprastu, cik niecīgs ir kaut kurš kapteinis, salīdzinot ar vareno dabu, — tāda pati nulle kā kurš katrs kadeta vietas izpildītājs!

Visi virsnieki bija toreiz piedzērušies un kapteinis Vencls tāpat, tāpēc viņš gribēja piekaut nelaimīgo filozofu kā suni. Vēlāk naids vēl pastiprinājās, un kapteinis Vencls piesējās Zitko kā mācēdams, sevišķi vēl tāpēc, ka Zitko izteiciens bija kļuvis par parunu. «Kas ir kapteinis Vencls, salīdzinot ar vareno dabu?» — to zināja visi Kutna kalni.

—    Es viņu, nelieti, novedīšu līdz pašnāvībai! — kapteinis Vencls daudzināja, bet Zitko jau aizgāja atvaļinājumā un nodarbojās mierīgi ar savu filozofiju. No tā laika sākās kapteiņa Vencla neiecietība pret jauniem virsniekiem. Pat leitnanti nejutās droši no viņa uzbrukumiem, nemaz nerunājot par kadetiem un apakšleitnantiem.

—   Es viņu nospiedīšu kā blakti! — kapteinis Vencls draudēja, un vai tam apakšleitnantam, kas kaut kādu nieku dēļ iesniedza raportu bataljona komandierim. Kapteinis Vencls atzina tikai ārkārtīgus, izņēmuma rakstura pārkāpumus, piemēram, ja sargkareivis aizsnaudies pie pulvera pagraba vai izdarījis vēl ko sliktāku vai ja kāds kareivis līdis nakti pāri Marijas kazarmu sētai un turpat uz sētas aizsnaudies vai atkal pieļāvis, ka viņu nakti aiztur zemessargu vai artilērijas pulka

patruļas, — vārdu sakot, izdarījis daudz ko tik šausmīgu, kas apkauno visu puiku.

«Kungs Kristus!» tā viņš reiz gaitenī brēca. «Tad viņu jau trešo reizi aizturējusi zemessargu patruļa! Metiet viņu ūķī, šo nelieti, un tad pārceliet no pulka uz vezumniekiem, lai ved mēslus! Un viņš pat nav ar tiem izkāvies! Tas jau nav kareivis, bet ielu tīrītājs! Rit viņam dodiet tikai pēc pāris dienām, atņemiet viņam salmu maisu un segu un ietupiniet viennīcā, diedelnieku!»

Un tagad, draugs, iedomājieties, ka šis stulbenis, apakšleitnants Dauerlings, tūlīt pēc savas iestāšanās pulkā bija iesniedzis raportu bataljona komandierim par kādu kareivi, kas viņu il kā tīšām neredzējis un nesveicinājis, kad viņš braucis ormanī svētdienas pēcpusdienā ar kādu dāmiņu. Kā man kāds apakšvirsnieks atstāstīja, toreiz, raportu nododot, uznākusi īsta pastardiena. Bataljona kancelejas feldfebelis izbēdzis gaitenī ar saviem papīriem, bet kapteinis Vencls uzbrēcis Dauerlingam:

«To nu es necietīšu, velns un elle, to es aizliedzu! Vai jūs zināt, apakšleitnanta kungs, kas ir raports bataljona komandierim? Tā nav nekāda cūkošanās! Kā viņš jūs varēja redzēt, kad jūs braukājāt pa laukumu? Vai jūs pašu nemācīja, ka sveicināšana izdarāma tad, kad jūs satiekat augstāk stāvošu personu, bet tas nenozīmē, ka kareivim jāgrozās kā vēja rādītājam, lai tikai nepalaistu neievērotu apakšleitnanta kungu, kas vizinās pa laukumu. Lūdzu nerunāt pretī! Raports bataljona komandierim ir ārkārtīgi svarīga lieta. Un, ja šis kareivis apgalvo, ka nav jūs redzējis, jo taisni tajā laikā sveicinājis uz bulvara mani, saprotiet, mani, kapteini Venclu, un nav varējis tajā pašā brīdī raudzīties uz ormani, kas jūs veda, tad, es domāju, viņam var ticēt. Un turpmāk lūdzu neapgrūtināt mani ar tādiem sīkumiem.»

No tā laika Dauerlings ir pārvērties.

Brīvprātīgais nožāvājās.

— Mums jāizguļas pirms rītdienas raporta. IZs tikai gribēju mazliet vēl raksturot stāvokli mūsu pulkā. Pulkvedis Šrēders necieš kapteini Venclu, viņš vispār ir ērmīgs tips. Kapteinis Zāgners, brīvprātīgo skolas vadītājs, uzskata Šrēderu par īstu karavīra paraugu, kaut gan pulkvedim Šrēderam ne no kā nav tādas bailes kā no nokļūšanas frontē. Zāgners ir slīpēts blēdis un, tāpat kā Šrēders, necieš rezerves virsniekus. Viņš

tos saukā par civilsmerdeļiem. Brīvprātīgos viņš uzskata par kaujamiem lopiņiem; tie jāiedīda kara mākslā, jāuzšuj tiem zvaigznītes un jāaizsūta uz fronti, lai tos nogalina dižciltīgo kadru virsnieku vietā, kuri jāatstāj rases turpināšanai.

—   Vispār, — brīvprātīgais nobeidza, tīdamies segā, —armijā viss ož pēc puvuma. Vēl tikai apstulbinātās masas nav nākušas pie prāta. Acis izbolījušas, tās ļaujas kapalies gabalos, un, ja kādu ķer lode, tad viņš tikai izdveš: «Mammiņ …» Nekādu varoņu nav, tikai kaujami lopiņi un miesnieki ģenerālštābos. Bet reiz tomēr visi sadumposies, un tad gan būs varens tracis! Lai dzīvo armija! Ar labu nakti!

Brīvprātīgais apklusa, bet drīz atkal saka grozīties zem segas un iejautājās:

—   Vai jūs guļat, biedri?

—   Neguļu vis, — Šveiks atsaucās no otras guļvietas, — es domāju.

—   Par ko?

—   Par gadījumu ar lielo sudraba medaļu «Par drošsirdību», ko saņēma kāds galdnieks no Vavras ielas Vinohrados, kāds Mličko, jo viņš bija savā pulkā kara sākumā pirmais, kam granata norāva kāju. Viņam iedeva protēzi, un nu viņš sāka vi ur lielīties ar savu medaļu un ar to, ka viņš vispār esot pirmais un ievērojamākais invalids savā pulkā visā kara laikā. Reiz viņš ieradās «Apollo» traktierī Vinohrados un sāka ķildoties ar miesniekiem no lopkautuves. Beidzot viens no tiem norāva viņam mākslīgo kāju un sadeva ar to viņam pa kaklu. Bet norāvējs nezināja, ka kāja mākslīga, un no bailēm paģība. Iecirknī Mličkam kāju atkal pielika, bet no tās reizes viņš tā noskaitās uz savu lielo sudraba medaļu «Par drošsirdību», ka gribēja to ieķīlāt lombardā, bet tur viņu aizturēja ar visu medaļu. Viņš iedzīvojās lielās nepatikšanās, jo ir tāda sevišķa goda tiesa kara invalidiem, un tā nolēma atņemt viņam lielo sudraba medaļu un vēlāk nolēma atņemt arī kāiu…

—   Kā tā?

—   Pavisam vienkārši. Kādu dienu pie viņa ieradās komisija, paziņoja, ka viņš neesot cienīgs lietot mākslīgu kāju, atņēma to un aiznesa.

—   Kādreiz atkal atgadās tādi joki, — Šveiks turpināja, — ka karā kritušā piederīgie saņem šādu medaļu ar paziņojumu, ka tā viņiem piešķirta turēšanai kādā goda vietā. Božetechas ielā Višehradā kāds karstasinīgs tēvs, kuram šķita, ka ierēdņi grib

viņu izzobot., pakāra šo medaļu atejā, bet kāds policists, kas izmantoja šo vietu kopā ar viņu, apsūdzēja viņu par valsts nodevību, un tā šis nabags iekrita gluži ne par koi

—   No tā var secināt, ka laimei un stiklam ir īss mūžs, — brīvprātīgais piezīmēja. — Bet Vīnē ir izdota «Brīvprātīgā rokasgrāmata», kur atrodamas šādas aizgrābīgas vārsmas čechu tulkojumā:

Reiz brīvprātīgais cildens dzīvoja,

Par ķeizini viņš nāvē devas braši.

Cēls piemērs tiem, kas dzīvi palika,

Lai visi krīt par godu tikpat knaši.

Uz lafetes tam pēd'jā atdusa.

Un spoža medaļa tā krūtis rotā,

Katrs sirdi augšup ceļ par viņu lūgšanā,

Un biedru asarās mirkst krūts tam izpušķotā.

—    Man tā šķiet, — brīvprātīgais teica pēc īsa klusuma brīža, — ka pie mums sāk mazināties kareiviskais gars. Tāpēc, dārgais draugs, es ieteicu nodziedāt mūsu cietuma klusumā un nakts tumsībā dziesmu par lielgabalnieku Jabureku. Tas stiprinās kareivisko garu. Bet mums jābrēc tā, lai to dzirdētu visās Marijas kazarmās, tāpēc es ieteicu nostāties pie pašām durvīm.

Drīz vien no aresta telpām atskanēja tāda aurošana, ka gaitenī logu rūtis drebēja:

… Viņš stāv pie lielgabala Un tik lādē vien, Viņš stāv pie lielgabala Un tik lādē vien. Aša lode tam no tiesas Rokas norauj nost no miesas, Bet pie lielgabala Viņš stāv un lādē vien. Viņš stāv nie lielgabala Un tik lādē vien.

Pagalmā bija dzirdami soļi un balsis.

—   Tas ir profoss, — brīvprātīgais teica, — un viņam līdzi nāk leitnants Pelikans, kas šodien dežurē. Viņš ir rezerves virsnieks, es ar viņu iepazinos čechu klubā. Pirms kara viņš bija grāmatvedis kādā apdrošināšanas sabiedrībā. No viņa mēs dabūsim papirosus. Aurosim tik tālāk!

Un atkal atskanēja:

Viņš stāv pie lielgabala…

Kad durvis atvērās, profoss, redzami uztraucies dežurvirsnieka klātbūtnē, asi uzsauca:

—   Te nav nekāds zvēru dārzs!

—    Piedodiet, — brīvprātīgais atsaucās, — te ir «Rūdolfimiima» [71] filiāle. Koncerts ieslodzītajiem. Programas pirmā daļa «Kara simfonija» nupat kā beidzās.

—    Jokus pie malas! — leitnants Pelikans māksloti stingri noteica. — Domāju, jums būtu jāzina, ka pulksten deviņos jāguļ, nevis jātrokšņo. Jūsu koncerta numuru varēja dzirdēt pat uz laukuma.

—   Padevīgi ziņoju, leitnanta kungs, — brīvprātīgais sacīja,

— ka mēs vēl neesam sadziedējušies, un ja mūsu priekšnesumā bija kāda disharmonija …

—   Tā viņš rīkojas katru vakaru, — profoss mēģināja iekost savam ienaidniekam. — Nemaz neizturas kā inteliģents cilvēks.

—   Atļaujiet, leitnanta kungs, — brīvprātīgais viņu pārtrauca, — es vēlētos runāt ar jums zem četrām acīm. Lai profoss pagaida aiz durvīm!

Kad šī vēlēšanās bija izpildīta, viņš familiari uzprasīja:

—   Iedod mums cigaretes, Franci! «Sports»? Vai tev kā leitnantam tiešām nav labāku? Nu, pateicos par tām pašām. Sērkociņus arī.

—    «Sports», — viņš nievājoši norūca, kad leitnants bija aizgājis. — Arī nabadzībā nevajadzētu lepnumu zaudēt. Uzsmēķējiet, biedri, lai labāks miegs! Rīt mūs gaida pastarā tiesa.

Bet pirms aizmigšanas viņš neaizmirsa nodziedāt."

Kalni, lejas, klinšu sienas draugi vienīgi,

kopš ik dienas domas vienas mani māc par manu meiteni.

Kad brīvprātīgais attēloja pulkvedi Šrēderu kā kāda izdzimteni, tad viņš maldījās, jo pulkvedim Šrēderam bija ari zināma taisnības sajūta, kas jo gaiši izpaudās pēc tām naktīm, kuras viņš bija omulīgi pavadījis savā sabiedrībā kādā restorānā. Bet, ja tās nebija omulīgi pavadītas, tad .. .

Kamēr brīvprātīgais tik asi kritizēja apstākļus kazarmās, pulkvedis Šrēders sēdēja restorānā virsnieku sabiedrībā un klausījās, kā virsleitnants Krečmanis, kas bija atgriezies no Serbijas ar ievainotu kāju (viņu bija sabadījusi govs), stāstīja, kā viņš no štaba, kam bijis piekomandēts, novērojis uzbrukumu serbu pozicijārn.

—   Jā, un tad viņi izlec no ierakumiem. Viņi lien caur dzeloņstiepļu aizžogojumiem divu kilometru garā joslā un metas virsū ienaidniekam. Viņi ir gāzmaskās, rokas granatas aia jostas, šautenes pār plecu, viņi gatavi šaut, gatavi durt. Apkārt svilpo lodes. Krīt kāds kareivis, tikko izlēcis no ierakumiem, otrs nokrīt uz uzmestā vaļņa, trešais pēc pāris soļiem, bet biedru stāvi trauc tālāk ar «urā» saucieniem, tālāk dūmos un putekļos. Ienaidnieks šauj no visām pusēm, no ierakumiem, no šāviņu bedrēm, vērš pret mums savus ložmetējus. Kareivji atkal krīt. Kāds vads cenšas izlauzties pie naidnieka ložmetēja. Visi krīt. Bet biedri tomēr dodas uz priekšu. Urā! Krīt kāds virsnieks. Šautenes nav vairs dzirdamas, gatavojas kas briesmīgs. Krīt atkal vesels vads, un ienaidnieka ložmetēji tarkšķ: ra-ta-ta-ta-ta … Tad krīt… Piedodiet, es vairs tālāk nevaru, es esmu piedzēries .. .

Virsnieks ar ievainoto kāju apklusa un stulbu seju atlaidās krēslā. Pulkvedis Šrēders žēlīgi pasmaidīja un sāka klausīties, kā pretimsēdošais kapteinis Spiro dauzīja ar dūri galdu, it kā vēlēdamies uzsākt ķildu, un atkārtoja vienā laidā kaut ko galīgi nesakarīgu, no kā neviens nevarēja izlobīt, ko viņš grib sacīt:

—    Laipni lūdzu uzmanību! Mums atrodas zem ieročiem Austrijas zemessargu ulani, Austrijas zemessargi, Bosnijas jegeri, Austrijas jegeri, Austrijas kājnieki, Ungarijas kājnieki, Tiroles ķeizariskie strēlnieki, Bosnijas kājnieki, ungāru honvedu kājnieki, ungāru huzari, zemessargu buzari, kavalerijas jegeri, dragūni, ulani, artileristi, vezumnieki, sapieri, sanitari, jūrnieki. Vai jūs saprotat? Un Beļģija? Pirmā un otrā iesaukuma karavīri sastāda aktivo armiju, trešais iesaukums izpilda dienestu aizmugurē …

Kapteinis Spiro uzsita dūri uz galda.

—   Zemessargi miera laikā gādā par valsts iekšējo kārtību.

Viņam blakus kāds jauns virsnieks, cenzdamies pārliecināt

pulkvedi Šrēderu par savu militāro stingrību, uzsvērti skaļi stāstīja savam kaimiņam:

—    Arī diloņslimie sūtāmi uz fronti, tas tiem nāks tikai par labu, un bez tam labāk, ja krīt slimie nekā veselie.

Pulkvedis pasmīnēja, bet tad viņa seja apmācās, un viņš uzrunāja kapteini Venclu:

—    Es brīnos, kāpēc virsleitnants Lukašs it kā vairās no mums. Kopš viņš ieradās, viņš vēl ne reizi nav bijis mūsu sabiedrībā.

—    Viņš raksta dzejas, — kapteinis Zāgners ironiski atsaucās. — Tiklīdz viņš atbrauca, tā iemīlējās inženiera Šreitera kundzē, ar ko bija iepazinies teātrī.

Pulkvedis drūmi raudzījās sienā.

—   Stāsta, ka viņš dziedot kuplejas.

—    Viņš jau kadetu skolā mūs lieliski uzjautrināja ar savām kuplejām, — kapteinis Zāgners atbildēja, — un anekdotes viņš zina tādas, ka prieks klausīties. Bet, kāpēc viņš no mums vairās, to es nezinu.

Pulkvedis grūtsirdīgi nogrozīja galvu.

—    Diemžēl, mūsu vidū nav vairs īsta biedriskuma. Agrāk, es atceros, katrs no mums, virsniekiem, centās klubā uzstāties ar ko jautru. Piemēram, kāds virsleitnants Dankls izģērbās gluži kails, nogulās uz grīdas, iesprauda dibengalā siļķes asti un attēloja jūras vāravu. Kāds cits, leitnants Šleisners, prata kustināt ausis, zviegt kā zirgs, lieliski atdarināt kaķu ņaudēšanu un kameņu dūkšanu. Es atceros arī kapteini Skodaju. Viņš katrreiz, kad tikai mums iegribējās, atveda uz klubu skuķus. Tās bija trīs māsas, un viņš tās bija izdresējis kā šuneļus. Viņš nostādīja tās uz galda, un viņas pēc takts izģērbās mūsu priekšā. Viņam bija tāds mazs taktszizlis, un, gods kam gods, kapelmeistars viņš bija lielisks. Un ko viņš ar tām neizdari jās uz dīvana! . . . Reiz viņš lika ienest istabā vannu ar siltu ūdeni, un mums citam pēc cita vajadzēja izpeldēties kopā ar šiem skuķiem, bet viņš mūs nofotografēja.

Un pulkvedis Šrēders svētlaimīgi pasmaidīja pie šīm atmiņām.

—   Un kādas derības mēs slēdzām vannā! — viņš turpināja, pretīgi klakšķinādams mēli un nemierīgi grozīdamies sēdeklī.

—    Bet tagad? Vai tā ir jautrība? Pat tas kupleju dziedātājs nerādās. Un jaunie virsnieki pat iedzert neprot! Vēl nav divpadsmit, bet, kā jūs redzat, pieci jau apdzērušies snauž pie galda. Bija laiki, kad mēs divas dienas sēdējām pie galda un, jo vairāk dzērām, jo skaidrāki kļuvām, kaut gan nepārtraukti lējām iekšā degvīnu, vīnu un liķieri. Tagad vairs nav īstā kareiviskā gara. Velns zina, kas tur par iemeslu. Neviena joka, tikai tā bezgalīgā, apnicīgā pļāpāšana. Paklausieties vien, kā tur galda galā runā par Ameriku!

No galda otra gala atskanēja kāda pašapzinīga balss:

—   Amerika nevar iejaukties karā. Amerika ar Angliju ir uz nažiem. Amerika vēl nav sagatavojusies karam.

Pulkvedis Šrēders nopūtās.

—   īsta rezerves virsnieku muldēšana. Velns viņus uzgrūda mums uz kakla! Vakar vēl tāds cilvēks grauza spalvaskātu kādā bankā vai taisīja papīra maisiņus un tirgojās ar pipariem, kanēli vai zābakziežu, vai atkal skaidroja bērniem skolā, ka bads dzen vilkus ārā no meža, bet šodien viņš jau grib mērolies ar kadru virsniekiem, visu saprast un visur bāzt savu degunu. Un, kad pie mums nokļūst kāds kadru virsnieks, kā tas pats virsleitnants Lukašs, tad virsleitnanta kungs nerāda mūsu sabiedrībā ne acu.

Pulkvedis Šrēders aizgāja mājup ļoti nelāgā omā, un, kad viņš no rīta pamodās, viņa oma vēl pasliktinājās, jo avīzē, ko viņš parasti lasīja gultā, viņš vairākkārt frontes ziņās sastapa teikumu, ka mūsu pulki atkāpušies agrāk sagatavotās pozīcijās. Austrijas armijai tās bija slavas pilnas dienas, kuras līdzinājās kā ola olai Šabacas notikumu dienām.

Un šādā noskaņojumā pulkvedis Šrēders stājās pie to savu dienesta pienākumu pildīšanas, ko brīvprātīgais pareizi apzīmēja par pastardienas tiesu.

Šveiks ar brīvprātīgo jau stāvēja pagalmā un gaidīja pulkvedi. Bez viņiem šeit vēl atradās dežurvirsnieks, pulka adjutants un pulka kancelejas feldfebelis ar vainīgo sarakstu, pār kuriem bija pacelts taisnās tiesas zobens.

Beidzot parādījās sadrūmušais pulkvedis kapteiņa Zāgnera pavadībā, kurš nervozi sita ar steku pa savu garo zābaku stulmiem.

Pieņemot raportu, pulkvedis vairākas reizes, mēms kā kaps, nosoļoja garām Šveikam un brīvprātīgajam, kuri grozīja «acis uz labo» vai «acis uz kreiso» atkarībā no tā, kurā pusē pulkvedis patlaban atradās. To viņi darīja ar neparastu cītību, tā ka gandrīz izmežģīja kaklus, jo tas turpinājās diezgan ilgi.

Beidzot pulkvedis nostājās brīvprātīgā priekšā, kurš ziņoja:

—   Brīvprātīgais tāds un tāds . . .

—   Zinu, — pulkvedis strupi noteica, — brīvprātīgo pabira jūs esat. Ar ko jūs nodarbojāties priekš iestāšanās karadienestā? Studējāt klasisko filozofiju? Tātad inteliģents žūpa. Kapteiņa kungs, — viņš griezās pie Zāgnera, — atvediet šurp visu brīvprātīgo komandu.

—   Tātad jūsu godība, ar ko mums rokas jātraipa, ir klasiskās filozofijas students, — viņš atkal uzrunāja brīvprātīgo. — Apkārt! Tā jau es domāju. Mēteļa krokas nekārtībā. It kā nupat būtu atgriezies no skuķiem vai vazājies pa atklātiem namiem. Es jums iemācīšu disciplinu, mīļais.

Brīvprātīgo komanda iesoļoja pagalmā.

—   Četrstūrī! — pulkvedis komandēja. Viņi ielenca pulkvedi un abus vainīgos ciešā kvadratā.

—     Apskatiet labi šo tipu! — pulkvedis brēca, rādīdams ar steku uz brīvprātīgo. — Viņš ir nodzēris savu brīvprātīgā godu, bet no brīvprātīgajiem jāizaug kārtīgu virsnieku kadriem, kas vedīs savus kareivjus pretī slavai kaujas laukā. Bet kur viņš būtu vedis savus kareivjus, šis žūpa? No viena traktiera uz otru. Viņš būtu gatavs izdzert visu rumu, ko kareivjiem izsniedz uz rokas. Vai jūs varat ko teikt savā labā? Nevarat. Nu, paskatieties uz viņu! Cilvēks neprot ne vārda pateikt sev par labu, bet pirms dienesta esot studējis klasisko filozofiju. Patiešām klasisks gadījums!

Pulkvedis izrunāja pēdējos vārdus sevišķi uzsvērti un nospļāvās.

—   Klasisks filozofs, kas dzērumā sit naktīs virsniekiem cepures no galvas nost. Nejēga! Labi vēl, ka tas bija tikai tāds artilērijas virsnieks!

Šajos pēdējos vārdos izpaudās viss 91. pulka naids pret Budejovices artileristiem. Vai tam artileristam, kas nakti krita kājnieku patruļas rokās — un otrādi! Tas bija mežonīgs, neizdzēšams naids, vendeta, asins atriebība, ko viens gadagājums mantoja no otra un ko abās pusēs nostiprināja tradicionālie nostāsti par to, kā kājnieki iesvieduši artileristu VItavā vai, otrādi, kā viņi kāvušies «Portarturā», «Rozē» un citās Dienvidčechijas metropoles uzjautrināšanās vietās.

—   Tomēr, — pulkvedis turpināja, — šāds pārkāpums ir pienācīgi jāsoda. Sis subjekts jāizslēdz no brīvprātīgo komandas, morāli jāiznīcina. Mums armijā tā jau diezgan šādu inteliģentu! Pulka rakstvedi!

Pulka kancelejas feldfebelis svinīgi iznāca priekšā ar aktiem un zīmuli.

Iestājās klusums it kā tiesas sēdē, kad tiesā kādu slepkavu un tiesas priekšsēdētājs saka: «Uzklausiet spriedumu.»

Taisni tādā balsī paziņoja arī pulkvedis:

—   Brīvprātīgo Mareku ieslodzīt uz 21 dienu stingrā karcerī un pēc soda izciešanas nosūtīt uz virtuvi pie kartupeļu tīrīšanas.

Pēc tam pulkvedis nokomandēja brīvprātīgajiem doties atpakaļ. Varēja dzirdēt, kā brīvprātīgie ātri sastājās pa četri un aizsoļoja, pie kam pulkvedis aizrādīja kapteinim Zāgneram, ka komanda neesot precīzi izpildīta un kapteinim nākšoties tiem pēc pusdienas pamācīt pagalmā soļošanu.

—   Zemei vajag rībēt, kapteiņa kungs. Jā, vēl kaut kas. Gandrīz būtu aizmirsis. Pasakiet viņiem, ka visai brīvprātīgo komandai uz piecām dienām noliegts atvaļinājums, lai viņi vienmēr atcerētos savu bijušo draugu, šo diedelnieku Mareku.

Bet diedelnieks Mareks stāvēja blakus Šveikam un izskatījās visai apmierināts. Neko labāku viņš nevarēja sagaidīt. Mizot virtuvē kartupeļus, mīcīt ķiļķcnus un sadalīt gaļu ir taču nesalīdzināmi labāk nekā ar pilnām biksēm kliegt ienaidnieka viesuļugunī: «Einzeln abfallen! Bajonett auf!» [72]

Novērsies no kapteiņa Zāgnera, pulkvedis Šrēders apstājās Šveika priekšā un vērīgi aplūkoja viņu. Šveiku šajā mirklī vislabāk raksturoja viņa apaļā, smaidīgā seja ar lielajām ausīm, kas spraucās ārā no dziļi uzvilktās cepures. Viņa bezrūpīgais izskats pauda, ka Šveiks neapzinās nekādu vainu. Viņa acis it kā jautāja: «Lūdzu, ko es esmu nodarījis?» Viņa skatiens taujāja: «Lūdzu, ar ko varu pakalpot?»

Un pulkvedis formu'ēja savus novērojumus jautājumā, ar ko viņš griezās pie puika kancelejas feldfebeļa:

—   Plānprātiņš?

Un tad pulkvedis ieraudzīja, ka šās labsirdīgās sejas mute atveras vina priekšā.

—   Padevīgi ziņoju, pulkveža kungs, — plānprātiņš, — Šveiks atbildēia feldfebeļa vietā.

Pulkvedis Šrēders pamāja adjutantam un pagāja sānis. Pēc tam viņi pasauca feldfebeli un izskatīja Šveika lietu.

—   Ahā, — pulkvedis Šrēders sacīja, — tas taču ir virsleitnanta I.ukaša kalpotājs, kas saskaņā ar virsleitnanta raportu atpalicis no pulka Taborā. Manuprāt, virsnieku kungiem gan vajadzētu pašiem izmācīt savus kalpotājus. Ja jau virsleitnants I.ukaša kungs izvēlējies sev par kalpotāju tādu pirmšķirīgu idiotu, tad lai viņš pats tiek ar to galā. Brīva laika viņam diezgan, jo viņš taču nekur nerādās. Vai kāds viņu kaut reizi redzējis mūsu sabiedrībā? Nu, tāpēc jau es saku! Laika viņam pietiekami, lai viņš varētu izdresēt savu kalpotāju …

Pulkvedis Š'ēders piegāja pie Šveika un, skatīdamies viņa labsirdīgajā sejā, noteica:

—   Muļķa lops! Trīs dienas stingrā karcerī un pēc soda izciešanas pieteicieties pie virsleitnanta Lukaša.

Tā Šveiks atkal satikās karcerī ar brīvprātīgo, un virsleit-

nants Lukašs varēja justies ļoti iepriecināts, kad pulkvedis Šrēders atsauca viņu pie sevis un paziņoja:

—    Virsleitnanta kungs, kādu nedēļu pēc jūsu ierašanās pulkā jūs man iesniedzāt lūgumu dot jums kalpotāju, jo jūsējais esot noklīdis Taboras stacijā. Tā kā viņš ir atgriezies…

—    Pulkveža kungs, — virsleitnants Lukašs lūdzoši ierunājās.

—    … tad es nolēmu, — pulkvedis uzsvērti turpināja, — iesēdināt viņu uz trim dienām un tad nosūtīt pie jums . . .

Virsleitnants Lukašs satriekts iztenterēja no pulka kancelejas.

Tās trīs dienas, ko Šveiks pavadīja brīvprātīgā Mareka sabiedrībā, viņam aizritēja ļoti jautri. Katru vakaru viņi abi sarīkoja savā mītnē patriotiskas manifestācijās.

Vakaros vienmēr no karcera skanēja «Dievs, sargi mūsu ķeizaru» un «Princis Eižens, cēlais bruņnieks». Viņi dziedāja ari veselu virkni kareivju dziesmu, un, kad paradijas profoss, tad viņš saņēma apŠveikumu:

Lai nāve mūsu profosam

Nenāk tuvumā,

Lai pats velns uz elli to

Dzīvu aizvada!

Ved to vecos mēslu ratos,

Lai pa elles grambām kratās,

Līdz pie lielā katla klāt,

Sāk tam taukus tecināt.

Brīvprātīgais uzzīmēja virs guļvietas profosa ģīmetni un parakstīja vecās dziesmiņas tekstu:

Kad gāju uz Prāgu pēc cīsiņiem, Kāds ēzelis pretī liek teciņiem. Ne ēzelis, profoss tas bija šo reizi, Ja nebūtu izšmaucis, klātos man greizi.

Bet, kamēr viņi tā kaitināja profosu, kā Seviļas arēnā ar sarkanu lakatu kaitina Andaluzijas vērsi, virsleitnants Lukašs ar bailēm gaidīja Šveika ierašanos un ziņojumu, ka viņš atkal stājies pie savu pienākumu pildīšanas.

## III ŠVEIKA DĒKAS KIRALIHIDA

91. pulku pārcēla uz Mostu pie Litavas uz Kiralihidu.

Taisni tad, kad Šveikam no karcerī pavadāmajām trim dienām iztrūka tikai trīs stundas, viņu kopā ar brīvprātīgo aizveda uz virssardzi un tad kareivju eskorta pavadībā uz staciju.

— Tas jau sen bija zināms, — brīvprātīgais stāstīja viņam ceļā, — ka mūs pārvietos uz Ungāriju. Tur sastādīs kaujas bataljonus, kareivji apmācīsies šaušanā, izkausies ar ungāriem

[1] Cechu apzīmējums Brukai pie Leitas.

un dosies jautrā garā uz Karpatiem. Uz Budejovici pārcels ungāru garnizonu, un tā notiks rasu sajaukšanās. Pastāv tāda teorija, ka citas tautības jaunavu izvarošana ir vislabākais līdzeklis pret deģenerāciju. To jau darījuši zviedri un spānieši trīsdesmit gadu karā un franči Napoleona laikā, un tagad to darīs ungāri Budejovices apgabalā. Tā nebūs nekāda rupja varmācība. Viss notiks gluži dabiski! Tā būs vienkārša apmaiņa. Čechu kareivis gulēs kopā ar ungāru meiču, nabaga čechu meitēns pieņems klātgulēt ungāru honvedu, un pēc dažiem gadsimtiem antropologiem būs interesants pārsteigums, sastopot Malšas krastos cilvēkus ar izspiestiem vaigu kauliem.

— Pie tādas savstarpējas pārošanās vispār atgadās daudz, kas interesants, — Šveiks piezīmēja. — Prāgā ir kāds viesmīlis Kristiāns, nēģeris. Viņa tēvs bija kaut kāds abesiņu karalis un uzstājās Štvanicē cirkā. Tajā Kristiānā iemīlējās kāda skolotāja, kas rakstīja «L.cidā» 1 dzejoļus par ganiņiem un strautiņiem. Viņa aizgāja tam līdzi uz viesnīcu un, kā svētos rakstos sacīts, piekopa ar viņu apgrēcību, un tad ļoti brīnījās, ka viņai piedzima pilnīgi balts puika. Labi. Bet pēc pāris nedēļām puika sāk kļūt aizvien tumšāks un pēc mēneša bija jau pavisam melns. Pēc pusgada viņš bija tikpat melns kā viņa vectēvs, tas abesiņu karalis. Skolotāja aizgāja ar bērnu uz kādu ādas slimību klīniku, lai viņu tur kaut kā izbalinātu, bet tur viņai atbildēja, ka tā ir īsta melna nēģerāda un tur nekā nevar līdzēt. Viņa pavisam sajuka prātā un sāka žurnālos prasīt padomu, kādus līdzekļus lietot pret nēģeriem, tā ka viņu nācās ievietot Katržinkā[73] , bet nēģerēnu nodeva patversmē, kur ar viņu bija diezgan ko noņemties. Vēlāk viņš izmācījās par viesmīli un bieži ieradās izdejoties nakts kafejnīcās. Tagad no viņa ļoti sekmīgi dzimst čechu mulati, kuri nav vairs tik tumši kā viņš. Kāds mediķis, kas bieži apmeklēja «Kausu», paskaidroja mums, ka tas nemaz neesot tik vienkārši. Tāds jauktenis laižot pasaulē atkal citus jaukteņus, ko beidzot vairs nevarot atšķirt no baltajiem, bet tad kādā paaudzē atkal parādoties nēģeris. Iedomājieties tikai tādu traģēdiju! Jūs apprecat kādu jaunkundzi. Viņa, blēdniece, ir pavisam balta, bet pēkšņi ņem un dzemdē jums nēģerēnu, un, ja nu viņa pirms deviņiem mēnešiem jūsu prombūtnē gājusi uz varietē paskatīties atietu sacīkstes, kur uzstājies arī kāds nēģeris, tad, man šķiet, jums gan galva sāktu griezties.

—   Gadījums ar jūsu nēģeri Kristiānu, — brīvprātīgais piebilda,— jāaplūko arī no militārā viedokļa. Iedomāsimies, ka šo nēģeri mobilizē. Viņš ir no Pragas, tātad viņš nokļūtu 28. puikā. Bet jūs laikam būsiet dzirdējis, ka šis pulks pārgājis krievu pusē. Kā gan krievi brīnītos, sagūstījuši nēģeri Kristiānu! Krievu laikraksti noteikti rakstītu, ka Austrija dzen karā arī savu neesošo koloniju karaspēku un jau ķērusies pie nēģeru rezervēm.

—   Es tomēr esmu dzirdējis, — Šveiks ierunājās, — ka Austrijai esot kolonijas kaut kur ziemeļos. Kaut kada ķeizara Franča Jozefa zeme.

—   Lai nu paliek, puikas! — kāds no eskorta kareivjiem teica. — Šajos laikos nav droši runāt par visādām ķeizara Franča Jozeia zemēm. Nejauciet nevienu vārdā, tas būs labāk.

—   Nu, tad paskatieties kartē, — brīvprātīgais viņu pārtrauca, — ka patiešām ir tāda mūsu visžēlīgā Ķeizara un imperatora Franča Jozefa zeme. Pēc statistikas dai-iem, tur viss ir viens vienīgs ledus, ko izved ar Pragas saldētavām piederošiem ledlaužiem. Šo ledus industriju ārkārtīgi ciena un augsti vērtē ari ārzemēs, jo tas ir ienesīgs, kaut arī riskants pasākums. Vislielākās briesmas draudot, ledu pārvedot pār polāro loku. Vai jūs to varat iedomāties?

Kareivis norūca kaut ko nesaprotamu, bet kapralis, kas pavadīja eskortu., pienāca tuvāk un sāka klausīties turpmākajos brīvprātīgā skaidrojumos, kurš svarīgi turpināja:

—   Šī Austrijas vienīgā kolonija var apgādāt ar ledu visu Eiropu un ir ievērojams tautsaimniecisks faktors. Kolonizācijā gan norit palēnām, jo kolonisti vai nu nerodas, vai, tur ieradušies, nosalst. Tomēr ir cerības, ka, ietekmējot turienes klimatiskos apstākļus, par ko ļoti interesējas tirdzniecības un ārlietu ministrijas, izdosies pilnīgi izmantot milzīgo ledus kalniem segto platību. Uzceļot vairākas viesnīcas, cer pievilkt veselu masu turistu. Protams, turistu dēļ vajadzēs ierīkot ceļus un takas starp ledus blāķiem un uzkrāsot uz ledus kalniem turistu zīmes. Vienīgais šķērslis ir eskimosi, kas padara vietējo orgānu darbu gandrīz neiespējamu.

—   Šie slaisti negrib mācīties vācu valodu, — brīvprātīgais turpināja, kamēr kapralis ieinteresēts klausījās. Viņš bija aktīvā dienesta kareivis, agrāk strādājis par algādzi, aprobežots un rupjš cilvēks. Viņš kāri uztvēra visu, kas viņam likās papildinām zināšanas; viņa ideāls bija palikt virsdienestā.

—   Izglītības ministrija, kapraļa kungs, uzcēla viņu vajadzībām skolu, nerēķinoties ar lielajiem izdevumiem un cilvēku upuriem, jo nosala pieci architekti…

—   Bet mūrnieki izglābās, — Šveiks pārtrauca, — viņi sildījās pie savām pīpēm.

—    Visi gan ne, — brīvprātīgais pārlaboja. — Diviem gadījās liksta: viņi aizmirsa ievilkt dūmus, pīpes apdzisa, un viņus pašus nācās apglabāt ledū. Bet galu galā skolu tomēr uzcēla no ledus un dzelzsbetona, kas kopā rada ļoti izturīgu masu, tomēr eskimosi no ledū iesalušo tirdzniecības kuģu koka daļām sakūra tai visapkārt milzu sārtus un panāca savu. Ledus, uz kā bija uzcelta skola, izkusa, un tā iegāzās jūrā ar visu pārzini un valdības pārstāvi, kam otrā dienā vajadzēja piedalīties skolas svinīgajā atklāšanā. Varēja tikai dzirdēt, ka valdības pārstāvis, būdams jau līdz kaklam ūdenī, iesaucās: «Gott, strafe England!» [74] tagad uz turieni sūtīs karaspēku, lai nodibinātu pie eskimosiem kārtību. Skaidrs, ka ar viņiem būs grūta karošana. Visvairāk posta mūsu karaspēkam nodarīs dresētie ledus lāči.

—   Tā tik vēl trūka! — kapralis gudri piezīmēja. — It kā vēl nepietiktu visādu izgudrojumu karošanai. Piemēram, gāzmaskas noindēšanai ar gāzi. Uzvelc tādu galvā, un tu esi noindēts. Mums to izskaidroja apakšvirsnieku skolā.

—   Viņi jūs tikai biedējuši, — Šveiks sacīja, — bet kareivis nedrīkst ne no kā bīties. Pat ja viņš kaujas laikā iegāžas atejā, viņam tikai jāaplaizās un jācīnās tālāk. Un pie indīgām gāzēm jau katrs pieradis kazarmās, kad deva kroņa maizi un zirņu viru. Bet krievi esot ko izgudrojuši pret tiem, kam augstākas dienesta pakāpes.

—   Tā ir kāda sevišķa elektriskā strāva, — brīvprātīgais steidzās papildināt. — Tā savienojas ar zvaigznītēm uz apkakles, un tās eksplodē, jo pagatavotas no celuloida. Tā būs atkal jauna katastrofa.

Kaut gan kapralim priekškara dzīvē bija darīšanas tikai ar vēršiem, viņš galu galā tomēr saprata, ka viņu izjoko, tāpēc pameta viņus un aizgāja patruļas priekšgalā.

Viņi tuvojās stacijai, kur Budejovices iedzīvotāji sarīkoja

savam pulkam izvadīšanu. Tai nebija oficiālā rakstura, tomēr laukums stacijas priekšā bija pilns ļaužu, kuri gaidīja ierodamies kareivjus.

Šveika uzmanību piesaistīja rindās stāvošā publika. Kā tas vienmēr bijis, tā notika arī šoreiz: godīgie kareivji nāca nopakaļ, bet pa priekšu soļoja nosodītie. Pēc tam godīgos kareivjus sabāza lopu vāģos, bet Šveiku ar brīvprātīgo iesēdināja atsevišķā arestantu vagonā, ko militārā vilciena sastāvā piekabina staba vagonam. Šādā arestantu vagonā vietu ir pārpārēm.

Šveiks nevarēja noturēties, neuzsaucis publikai: «Nazdar!» 1 — un nepavicinājis cepuri. Tas visus tā suģestēja, ka pūlis skaļi atkārtoja: «Nazdar!» Šis sauciens plūda tālāk un sasniedza staciju, kur jau bija dzirdamas balsis: «Nāk, nāk!»

Sardzes priekšnieks, kapralis, bija galīgi nelaimīgs un uzbrēca Šveikam, lai tas turot muti. Tomēr apŠveikuma kliedzieni pieņēmās plašumā kā lavīna. Žandarmi spieda pūli atpakaļ un lauza sardzei ceļu, bet ļaudis joprojām kliedza: «Nazdar!» — un māja ar platmalēm un cepurēm.

Tā bija īsta manifestācijā. No viesnīcas logiem stacijai pretī dāmas māja ar kabatas lakatiņiem un kliedza: «Heil!» 2 Šo saucienu uztvēra arī publikā, bet kādam entuziastam, kas izmantoja gadījumu, lai uzsauktu: «Nicder mit den Serben!» 3 — paspēra kāju priekšā tā, ka viņš pakrita, un prasmīgi radītajā burzmā drusku pamīcīja viņu.

Un it kā elektriska dzirksts viscaur izskrēja sauciens: «Nāk, nāk!»

Un viņi nāca, pie kam Šveiks, soļodams starp durkļiem, laipni māja publikai ar roku, bet brīvprātīgais svinīgi turēja roku pie cepures.

Tā viņi iegāja stacijā un devās pie vilciena, kas bija jau gatavs atiešanai; strēlnieku pulka kapela, kuras kapelmeistaru biia galīgi samulsinājusi negaidītā manifestācijā, tik tikko nesāka spēlēt himnu. Par laimi īstā brīdī parādījās 7. jātnieku divīzijas vecākais feldkurats Lacina savā melnajā, cietajā katliņā un ķērās pie kārtības nodibināšanas.

Viņa ierašanās vēsture bija ļoti vienkārša. Šis nepiepildāmais rīma un žūpa, ko ar šausmām pieminēja visos virsnieku

1   Lai dzīvo! (Čech.)

2   Lai dzīvo! (Vāc.)

337

3   Nost serbus! (Vāc.)

22 708

klubos, bija tikko vakar ieradies Budejovicē un it kā nejauši nokļuvis mazajā banketā, ko rīkoja aizbraucējam pulkam. Viņš tur ēda un dzēra par desmitiem, un, būdams vēl cik necik skaidrā prātā, devās uz virsnieku virtuvi, lai izspiestu no pavāriem šo to no pārpalikuma. Viņš iztukšoja bļodas ar mērcēm un knedlikiem, plēsa kā meža kaķis gaļu no kauliem un beidzot atrada virtuvē rumu, ko tā sadzērās, ka sāka žagoties. Tad viņš devās atpakaļ uz atvadīšanās banketu, kur joprojām pārsteidza visus ar savu prasmi dzert. Šinī nozarē viņam bija bagātīgi piedzīvojumi, un 7. jātnieku divīzijas virsniekiem vienmēr nācās samaksāt viņa tēriņu. No rīta viņš pēkšņi iedomājās, ka viņam jāgādā par kārtību, pulkam aizbraucot, un tāpēc viņš mētājās gar publikas rindām un uzvedās stacijā tā, ka virsnieki, kas kārtoja pulka aizbraukšanu, slēpās no viņa stacijas priekšnieka kancelejā.

Tā gadījās, ka viņš īstā brīdī parādījās uz perona un izrāva kapelmeistaram taktszizli, kad tas jau gribēja diriģēt himnu.

—   Stāt! — viņš uzsauca. — Vēl ne, gaidiet, kamēr es došu signālu. Pagaidām — brīvi! Es tūliņ atgriezīšos.

Viņš iegāja stacijā un metās pakaļ eskortam, ko apturēja ar skaļu «stāt».

— Uz kurieni? — viņš stingri uzrunāja kaprali, kas nesaprata, kā rīkoties šādā situācijā.

Šveiks labsirdīgi atbildēja viņa vietā:

—   Mūs ved uz Mostu, un, ja gribat, virsfeldkurata kungs, jūs varat braukt mums līdzi.

Braukšu arī, — paters Lacina paziņoja un, pagriezies pret eskortu, noprasīja: — Kas saka, ka es nevaru braukt? Uz priekšu! Marš!

Kad vecākais feldkurats nokļuva arestantu vagonā, viņš izlaidās uz sola, bet labsirdīgais Šveiks novilka savu mēteli un palika viņam zem galvas, pie kam brīvprātīgais klusu piezīmēja kapralim par lielām šausmām:

—    Feldkurati jāapkalpo.

Paters Lacina, omulīgi izstiepies uz sola, sāka stāstīt:

—   Ragū ar sēnēm, kungi, ir jo garšīgāks, ja tajā vairāk sēņu, bet sēnes vispirms jāizsautē kopā ar sīpoliem, tad jāpieliek lauru lapas un sīpoli . . .

—   Sīpolus jūs atļāvāties jau sākumā pielikt, — brīvprātīgais aizrādīja. Kapralis uzmeta tam izmisušu skatienu, jo viņš

pateru Lacinu, kaut ari piedzērušu, tomēr uzskatīja par savu priekšniecību.

Kapraļa stāvoklis tiešām bija neapskaužams.

—   Nekas, — piezīmēja Šveiks, — virsfeldkurata kungam tomēr taisnība. Jo vairāk sīpolu, jo labāk. Pakomeržicē dzīvoja kāds aldaris, kas pat pie alus lika sīpolus, jo tie vairojot -lāpes. Sīpoli vispār ir ļoti derīga manta. Ar ceptiem sīpoliem ārstē pat tulznas . . .

Paters Lacina tikmēr pusbalsī runāja, it kā laizdamies miegā:

—   Visam pamatā ir garšvielas. Vispirms — kādas garšvielas lieto un tad — kādā daudzumā. Nekad nedrīkst pārmērīgi pārpiparot, pārpaprikot.. .

Viņš runāja aizvien gausāk un klusāk.

—   Pārnagliņot, pārcitronot, pāringverot, pārmuska . . .

Viņš nepabeidza un aizmiga, šad un tad krākšanas starpbrīžos iesvilpdamies caur degunu.

Kapralis nenolaida no viņa acu, kamēr sargkareivji savos solos klusu sasmējās.

—   Tas tik drīz nemodīsies, — Šveiks pēc brīža konstatēja,,

—   tas ir galīgi pilnā.

—   Vienalga, — Šveiks turpināja, kad kapralis viņam bailīgi meta ar roku, lai viņš klusētu. — Te nekas nav grozāms, viņš piedzēries pēc visiem likumiem. Viņam ir kapteiņa dienesta pakāpe. Katram no šiem feldkuratiem, augstākam vai zemākam, ir tāds dieva dots talants, ka viņš pie katras izdevības pierijas un pietempjas līdz acīm. Es pats esmu kalpojis pie feldkurata Kaca, un tas bija gatavs sev matus no galvas nodzert. Tas, ko šis te dara, ir tīrais nieks pret to, ko izstrādāja Kacs. Mēs nodzērām kopā ar viņu svētā vakarēdiena trauku un būtu nodzēruši arī pašu dievu to kungu, ja kāds mums būtu pret viņu ko aizdevis.

Šveiks piegāja pie patera Lacinas, pagrieza viņu pret sienu un lietpratīgi noteica:

—   Viņš krāks līdz pašai Mostai.

Šveiks atgriezās savā vietā. Nelaimīgais kapralis pavadīja viņu ar izmisuma pilnu skatienu un vilcinādamies ierunājās:

—   Varbūt vajadzētu viņu pieteikt.

—   Par to labāk nedomājiet! —• brīvprātīgais atsaucās.

—   Jūs taču esat sardzes priekšnieks, un jūs nedrīkstat atkāpties no mums ne soli. Pēc reglamenta jums nav tiesības sūtīt ari kādu no sardzes ar ziņojumu, kamēr jums nav atvietotāja. Kā redzat, stāvoklis nav vieglais. Izšaut gaisā, lai pievērstu uzmanību un kāds ierastos, ari nedrīkst, jo nekas sevišķs nav noticis. No otras puses, priekšrakstos sacīts, ka arestantu vagonā bez arestantiem un sardzes nedrīkst atrasties neviena sveša persona. Nepiederošām personām ieeja pilnīgi aizliegta. Noslēpt sava pārkāpuma pēdas, izmetot feldkuratu neuzkrītošā veidā no ejoša vilciena, jūs arī nevarat, jo te ir liecinieki, kas redzēja, ka jūs viņu ielaidāt vagonā, kur viņam nepienākas atrasties. Tas nozīmē drošu pazemināšanu dienesta pakāpē, kapraja kungs.

Kapralis apmulsis taisnojās, ka viņš neesot feldkuratu laidis vagonā, bet tas pats iekāpis un ka feldkurats tomēr esot priekšniecība.

—    Šajā vagonā jūs esat vienīgā priekšniecība, — brīvprā-* tīga.is noteikti apgalvoja, un Šveiks papildināja:

—    Pat ja viņa majestate kungs un ķeizars gribētu te iekāpt, jūs viņu nedrīkstat ielaist. Tas ir tāpat kā sardzē, kad pie kāda jaunkareivja pienāk dežurvirsnieks un saka, lai viņš aizejot pēc papirosiem, un viņš vēl apjautājas, kādu šķirni atnest. Par tādiem jokiem draud cietoksnis.

Kapralis nedroši iebilda, ka taisni Šveiks esot pirmais teicis feldkuratam, ka tas varot braukt kopā ar viņiem.

—    Es to varu atļauties, kapraļa kungs, — Šveiks atbildēja, — jo es esmu plānprātiņš, bet no jums to neviens gan negaidīja.

—    Vai jūs jau sen esat aktivā dienestā? — brīvprātīgais iejautājās it kā starp citu.

—   Trešais gads. Drīz mani paaugstinās par seržantu.

—    Tam var pārvilkt krustu, — brīvprātīgais ciniski noteica. — Kā jau sacīju, drīzāk gaidāma pazemināšana.

—    Viss viens pīpis, — Šveiks atsaucās, — vai nu tu krīti kā apakšvirsnieks, vai kā vienkāršs kareivis. Tiesa gan, degradētos iedala pirmajās rindās.

Feldkurats sakustējās.

—    Krāc, — Šveiks paziņoja, kad bija pārliecinājies, ka ar feldkuratu viss pienācīgā kārtībā. — Droši vien sapņo par ko ēdamu. Es tikai baidos, ka viņš kaut ko neizstrādā. Mans feldkurats Kacs vienmēr ko tādu izdarīja pa miegam, kad bija piedzēries. Reiz viņš . ..

Un Šveiks sāka tik pamatīgi un interesanti attēlot savas

dēkas ar feldkuratu Oto Kacu, ka viņi nemaz nepamanīja vilciena atiešanu. Tikai skaļa rēkšana paka]ējos vagonos pārtrauca Šveika stāstu. 12. rota, kur bija tikai vācieši no Krumlovas un Kašparkalniem, auroja:

Warm ich kuram, warm ich kumra, Wann ich wieda, wieda kumm! [75]

Kādā citā vagonā brēca kāda izmisusi sirds, Budejovicei attālinoties:

Und du, mein Schatz, bleibst hier.

Holarjo, holarjo, holo! [76]

Tā bija tik šaušalīga bļaustīšanās un rēkšana, ka biedriem vajadzēja viņu atraut nost no vaļējām lopu vagona durvīm.

—   Es tikai brīnos, — brīvprātīgais griezās pie kapraļa, — ka pie mums vēl nav ieradusies kontrole. Pēc priekšrakstiem jums vajadzēja mūs tūliņ stacijā pieteikt vilciena komandantam, nevis noņemties ar visādiem piedzērušiem feldkuratiem.

Nelaimīgais kapralis stūrgalvīgi klusēja un raudzījās pretim skrejošos telegrāfā stabos.

—   Ja tā padomā, ka mēs nekur neesam pieteikti, — brīvprātīgais ar ļaunu viltību turpināja, — un ka tuvākā stacijā pie mums noteikti ieradīsies komandants, tad manas karavīra asinis sāk vārīties. Vadā mūs kā tādus . . .

—   Čigānus, — Šveiks pārtrauca, — vai blandoņas. Man tā vien liekas, ka mums jābaidās no dienas gaismas un ka mēs nedrīkstam pat nekur pieteikties, lai mūs neiesēdinātu.

—   Bez tam, — brīvprātīgais no jauna uztvēra, — uz 1879. gada 21. novembra rīkojuma pamata, arestētus karavīrus pārvadājot vilcienā, jāievēro šādi noteikumi: vispirms, arestantu vagonam jābūt aizrestotam. Tas ir skaidrs kā diena un šeit arī izpildīts pēc priekšrakstiem. Mēs atrodamies aiz simtprocentīgām restēm. Tas būtu kārtībā. Otrkārt: pēc papildinātā 1879. gada 21. novembra ķ. un ķ. rīkojuma katrā arestantu vagonā jābūt atejai. Ja tādas nav, tad vagonā jāatrodas segtam traukam arestantu un sardzes lielo un mazo vajadzību nokārtošanai. Šajā gadījumā nemaz nevar runāt par arestantu vagonu, kurā varētu būt ateja. Mēs vienkārši atrodamies atsevišķā kupejā, nošķirti no visas pasaules. Un tā kā šeit nav attiecīgā trauka . . .

—   Jūs varat izdarīt visu pa logu, — nomocītais kapralis iebilda.

—   Jūs aizmirstat, ka arestants nedrīkst iet pie loga, — Šveiks pamācīja.

—   Un, treškārt, — brīvprātīgais turpināja, — vagonā jābūt traukam ar dzeramo ūdeni. Par to jūs neesat parūpējies. Pie reizes: vai jums ir zināms, kurā stacijā izsniegs uzturu? Nav? Es jau tā domāju, ka jūs nebūsiet par to painformējies . . .

—   Kā redzat, kapraļa kungs, arestantus pārvadāt nav joks, — Šveiks rezumēja. — Par mums ir jārūpējas, mēs neesam parastie kareivji, kas paši gādā par sevi. Mums viss jāpienes klāt, jo tā noteic visādi rīkojumi un paragrafi, kuri visiem jāizpilda, jo citādi nebūtu nekādas kārtības. Arestēts cilvēks ir kā bērns šūpulī, tā mēdza teikt kāds pazīstams klaidonis. Par viņu jāgādā, lai viņš nesasaldējas, lai neuztraucas, lai ir mierā ar savu likteni, un jāskatās, lai viņam, nabadziņam, nenodara pārestību.

—   Starp citu, — Šveiks pēc brītiņa atkal ierunājās, draudzīgi raudzīdamies uz kaprali, — kad būs vienpadsmit, tad esiet tik laipns un pasakiet man to.

Kapralis jautājoši pavērās viņā.

—   Jūs, kapraļa kungs, laikam gribētu jautāt, kāpēc man jāzina, kad būs vienpadsmit. Pēc pulksten vienpadsmitiem mana vieta ir lopu vagonā, — Šveiks uzsvērti sacīja un svinīgā balsī turpināja: — Saskaņā ar pulka komandiera pavēli mani nosodīja ar trim dienām aresta. Es sāku izciest savu sodu pulksten vienpadsmitos dienā, un šodien pulksten vienpadsmitos mani vajag atbrīvot. Nevienu kareivi nedrīkst turēt ieslodzījumā ilgāk par noteikto laiku, jo kara lietās jābūt disciplīnai un kārtībai, kapraļa kungs.

Satriektais kapralis ilgi nevarēja attapties no šā sitiena. Beidzot viņš iebilda, ka neesot saņēmis nekādus papīrus.

—   Mīļais kapraļa kungs, — brīvprātīgais atsaucās, — papīri paši neierodas pie sardzes priekšnieka. Ja kalns nenāk pie Muhameda, tad sardzes priekšniekam pašam jāiet pēc papīriem. Padomājiet, kāds tagad radies stāvoklis! Skaidrs, ka jūs nedrīkstat aizturēt cilvēku, kas jāatbrīvo. No otras puses, pēc pastāvošajiem noteikumiem nevienu nedrīkst izlaist no

arestantu vagona. Tiešām nezinu, kā jūs izkļūsiet no tik sarežģīta stāvokļa. Jo tālāk, jo ļaunāk. Patlaban ir pusvienpadsmit.

Brīvprātīgais iebāza pulksteni atpakaļ kabatā.

—          Mani ļoti interesē, kapraļa kungs, ko jūs darīsiet pēc pusstundas.

—          Pēc pusstundas man jābūt lopu vagonā, — Šveiks sapņaini atkārtoja, kamēr galīgi satriektais un iznīcinātais kapralis mēģināja viņu pierunāt:

—           Ja jums nav iebildumu, tad man šķiet, ka te taču daudz ērtāk nekā lopu vagonā. Es domāju . . .

Viņu pārtrauca feldkurats, kas pa miegam iebrēcās:

—   Vairāk mērces!

—          Guli vien, — Šveiks labsirdīgi noteica., pabāzdams viņam zem galvas nokārušos mēteļa stūri, — un sapņo par labu izēšanos!

Bet brīvprātīgais sāka dziedāt:

Laiks tev dusēt iet, Vēri acis ciet,

Dieviņš blakus gulsies pupās, Eņģelīši mī]i šūpos, Veri acis ciet!

Izmisuma pārņemtais kapralis vairs ne uz ko nereaģēja. Viņš truli raudzījās logā un ļāva dezorganizacijai vagonā pilnu vaļu.

Pie starpsienas sargkareivji spēlēja «aizdošanu», un uz viņu sēžamvietām krita smagas un spēcīgas pļaukas. Kad kapralis paskatījās uz to pusi, viņā izaicinoši vērās kāda kājnieka dibengals. Kapralis nopūtās un pagriezās atkal pret logu.

Brīvprātīgais uz brīdi iegrima domās un tad uzrunāja kaprali:

—   Vai zināt žurnālu «Dzīvnieku Pasaule»?

—   Šo žurnālu, — kapralis atbildēja priecīgs, ka saruna novirzās uz citu pusi, — pasūtīja mūsu ciema traktiernieks, jo viņš ļoti mīlēja Angoras kazas, bet viņam tās visas nobeidzās. Tad viņš griezās pie žurnālā pēc padoma.

—   Mīļais draugs, — brīvprātīgais sacīja, — mans stāsts, kas tūlīt sekos, jums ārkārtīgi skaidri parādīs, ka katru darbu gaida atmaksa. Es esmu pārliecināts, kungi, ka arī jūs pārtrauksiet savu spēli, jo tas, ko es jums pastāstīšu, būs visai interesants kaut vai tāpēc vien, ka daudzus specifiskus apzīmējumus jūs pat nesapratīsiet. Es jums izstāstīšu gadījumu ar šo «Dzīvnieku Pasauli», lai mēs aizmirstu mūsu ikdienišķās rūpes un raizes.

Kā es patiesībā kļuvu par šā tik ļoti interesantā žurnālā redaktoru, tas man ilgu laiku palika neatminama mīkla, līdz beidzot es secināju, ka tas ar mani noticis apziņas aptumšošanās brīdī, kurā esmu ļāvies pierunāties aiz draudzības pret savu veco paziņu Hajeku, kas līdz tam bija šo žurnālu godīgi rediģējis, bet tad iemīlējies izdevēja meitā. Šis izdevējs, vārdā Fukss, bija viņu uz pēdām padzinis ar noteikumu, lai Hajeks sameklē viņam kārtīgu redaktoru. Kā redzat, toreiz bija diezgan dīvainas dienesta attiecības.

Zurnala izdevējs, kad mans draugs Hajeks mūs iepazīstināja, saņēma mani visai laipni, jautāja, vai man vispār ir kāda jēga par dzīvniekiem, un bija ļoti apmierināts ar manu atbildi, ka esmu vienmēr mīlējis dzīvniekus, jo redzu tajos pārejas stadiju uz cilvēku, un vienmēr cienījis viņu tieksmes un vēlēšanās no dzīvnieku aizsardzības viedokļa. Neviens dzīvnieks, pirms tas nav apēsts, nevēlas neko citu kā tikai to, lai viņu nokauj, ja iespējams, bez sāpēm.

Karpa jau no pašas dzimšanas pārliecināta, ka ir ļoti neglīti, ja virēja uzšķērž viņai dzīvai vēderu. Pret paradumu apgriezt vistām kaklus uzstājas dzīvnieku aizsardzības biedrība, pieprasot, lai mājputnus kautu iepraktizējušies cilvēki. Ceptu grunduļu sarāvušies ķermeņi liecina par to, ka viņi mirdami protestējuši pret Podolā pastāvošo paražu cept viņus dzīvus margarinā. Tītari. . .

Te viņš mani pārtrauca, jautādams, vai es pārzinot putnkopību, suņu audzēšanu, truškopību, biškopību, dzīvnieku valsts īpatnības, vai pratīšot izgriezt no citiem žurnāliem uzņēmumus reproducēšanai, pārtulkot no ārzemju žurnāliem speciālus rakstus par dzīvniekiem, atrast ko noderīgu Brēmā, uzrakstīt ievadrakstus, smeļoties vielu no dzīvnieku valsts un pielāgojot to katoļu svētkiem, laika maiņām, sacīkstēm, medībām, policijas suņu audzēšanai, nacionaliem un baznīcas svētkiem, vārdu sakot, vai pratīšot aptvert situāciju un izteikt savas domas īsā, saturīgā ievadrakstā.

Atbildēju, ka esmu jau bieži pārdomājis jautājumu par tāda žurnālā kā «Dzīvnieku Pasaule» vadīšanu un pilnīgi spēju aizpildīt visas tā nodaļas un apakšnodaļas, jo minētos tematus pārzinu. Centīšos pacelt žurnālu nebijušos augstumos, reorganizējot to tiklab formas, kā ari satura ziņā. Gribu ievest jaunas nodaļas, piemēram, «Dzīvnieku jautrais stūrītis», «Dzīvnieki par dzīvniekiem», turklāt paturot prātā pašreizējo politisko situāciju; gribu sniegt lasītājiem pārsteigumu pēc pārsteiguma, lai viņi nemaz nedabū attapties, lasīdami dažādu dzīvnieku aprakstus. Nodaļa «Diena dzīvnieku valstī» jāaizstāj ar «Jaunu programu mājlopu jautājuma atrisināšanā» un «Ragulopu kustību».

Viņš mani atkal pārtrauca, teikdams, ka pagaidām pilnīgi pietiekot un, ja es veikšot kaut pusi no solītā, tad viņš man iedāvāšot pāri pundurbaložu, kuri pēdējā Berlines putnkopības izstādē dabūjuši pirmo godalgu un kuru īpašniekam piešķirta zelta medaļa par priekšzīmīgu sugu krustojumu.

Jāteic, ka es tiešām centos realizēt žurnālā savu programu, cik vien to atļāva manas spējas, un turklāt pat secināju, ka mani raksti pārsniedz manas spējas. Tā kā es gribēju iepazīstināt publiku ar kaut ko pavisam jaunu, tad es sāku izdomāt dzīvniekus. Es vadījos no tā principa, ka, piemēram, ziloni, tīģeri, lauvu, mērkaķi, kurmi, zirgu, sivēnu utt. visi «Dzīvnieku Pasaules» lasītāji jau sen pazīst un ka viņiem jāsniedz jauni atklājumi šinī nozarē, tāpēc es izgudroju skābjvēderi valzivi. Šī jaunā valzivju suga bija delfīna lielumā, izvadkanalā tai bija sevišķs ar skudrskābi pildīts pūslis, no kā mana valzivs ar troksni izšļāca uz mazajām zivtiņām, ko gatavojās aprīt, apdullinošu nāvējošu skābi, kuru vēlāk kāds angļu zinātnieks — neatceros, kādu vārdu es viņam devu — nosauca par valzivs skābi. Valzivs trānu visi zināja, bet jaunā skābe ieinteresēja dažus lasītājus, un tie apvaicājās, kāda firma pagatavojot šo skābi. Vispār man jāsaka, ka «Dzīvnieku Pasaules» lasītāji bija visai ziņkārīgi ļaudis.

Drīz pēc «skābjvēderes valzivs» es atklāju veselu virkni citu dzīvnieku. Nosaukšu no tiem tikai «slīpēto labdabi», zīdītāju no ķenguru sugas, «ēdamo vērsi», mūsu govs ciltstēvu, un «sēpijas infuzoriju», ko es pieskaitīju klejotājām žurkām.

Ar katru dienu radās jauni dzīvnieki. Es pats biju pārsteigts par saviem panākumiem šinī nozarē. Nekad nebūtu domājis, ka kādreiz vajadzēs tādos apmēros palielināt dzīvnieku skaitu un ka Brēms savā «Dzīvnieku valstī» atstājis neievērotus tik daudzus dzīvniekus. Vai Brēms un visi viņa sekotāji kaut ko zināja par manu Islandes sikspārni, tā saucamo «aizjūras sikspārni», vai arī par manu māju kaķi no Kilimandžaro kalna virsotnes ar nosaukumu «briežu pačueha, negantā»? Vai dabas pētniekiem bija līdz tam kāda jēga. par «inženiera Kūna blusu», ko es atradu dzintarā un kas bija pilnīgi akla, jo bija mitinājusies tikpat akla aizvēsturiskā kurmja ādā, bet pēdējais, kā es rakstīju, bija. mantojis savu aklumu no savas ciltsmātes pārošanās ar kādu aklu «alu proteju» no Postojenas grotes, kas tajos laikos sniegusies līdz tagadējam Baltijas okeanam?

Šis īstenībā neievērojamais gadījums izraisīja lielu polemiku starp laikrakstiem «Čas» un «Čech» jo pēdējais kādā no saviem feļetoniem citēja manu rakstu par manu jaunatklāto blusu, piezīmēdams: «Dievs labi dar' ko darīdams.» «Čas» turpretim no tīri reālistiskā viedokļa satrieca drupās ir manu blusu, ir cienījamo «Cech», un no tā laika mana jaunu būtņu atklājēja un izgudrotāja zvaigzne sāka dzist. «Dzīvnieku Pasaules» abonenti kļuva nemierīgi.

Šā nemiera iemesls bija daži mani raksti par biškopību un putnkopību; tajos es attīstīju jaunas teorijas, kas radīja veselu paniku, jo pēc dažiem maniem gluži vienkāršiem padomiem pazīstamo biškopi Pazureku ķēra trieka un biškopība Šumavā un Krkonošu kalnu apvidū sāka iznīkt. Mājputnus piemeklēja mēris, un tie visi nobeidzās. Abonenti rakstīja draudu vēstules un uzteica abonementu.

Es pievērsos brīvā dabā dzīvojošiem putniem un vēl tagad atceros, kāds piedzīvojums man bija ar laikraksta «Sclsky Obzor» [77] redaktoru, klcrikaļu deputātu, direktoru Jozefu M. Kadlčaku.

Es izgriezu no angļu žurnālā «Country Life» 2 . kāda lazdu krūmā sēdoša putna attēlu. Šo putnu es nosaucu par riekstrozi, tāpat kā es gluži loģiski būtu nosaucis kadiķu krūmā sēdošu putnu par kadiķrozi vai vismaz kadiķrozieni.

Un, re, kas notika. Kadlčaka kungs uzbruka man atklātā vēstulē, ka šis putns esot sīlis, nevis kaut kāds riekstrozis, un vāciski to saucot «Eichelhāher».

Es atbildēju ar vēstuli, kurā izklāstīju visas savas teorijas par riekstrozi, iepīdams tur visādus apvainojumus un izdomātus citātus no Brēma. Deputāts Kadlčaks savukārt atbildēja ar laikrakstā «Selsky Obzor» ievietotu ievadrakstu.

Mans šefs Fuksa kungs sēdēja kā parasti kafejnīcā un lasīja provinces laikrakstus, jo pēdējā laikā viņš tur bieži meklēja atsauksmes par maniem aizrautīgajiem rakstiem «Dzīvnieku Pasaulē») kad es ierados, viņš man norādīja uz «Selsky Obzor», kas atradās uz galda, un, vērdamies manī ar sērīgu skatienu, kas pēdējā laikā pie viņa bija parasts, lūdza lasīt skaļi.

Es skaļi izlasīju visas kafejnīcas publikas priekšā:

«Godājamā redakcija!

Esmu jau aizrādījis, ka jūsu žurnāls ievieš neparastu un nepamatotu terminoloģiju, nerūpējas par čeclīu valodas tīrību, izdomā visādus dzīvniekus. Kā piemēru jau minēju, ka jūsu redaktors vecā parastā apzīmējuma «sīlis» vietā

1 «Lauku Apskats». * «Lauku Dzīve».

saka lielot «riekstrozis», kaut gan pat vācu valoda šis vārds «Eichelhāher» nozīmē «sīli».»

—    Sīlis, — izmisis nopūtās žurnālā izdevējs. Es mierīgi lasīju tālāk:

«Pēc tam es saņēmu no «Dzīvnieku Pasaules» redaktora neiedomājami rupju, personisku aizskārumu un nepieklājību pilnu vēstuli, kur mani nosauc par nosodāmu nejēgu un ragulopu, pret ko enerģiski protestēju. Tā neatbild pieklājīgi cilvēki uz lietišķi zinātniskiem iebildumiem. Es labprāt gribētu zināt, kurš no mums ir lielāks ragulops. Varbūt taisnība, ka man nevajadzēja aizrādījumus rakstīt uz atklātnēm, bet nosūtīt slēgtā vēstulē, tomēr, būdams aizņemts darbā, es tādiem sīkumiem nepievērsu uzmanību, bet tagad, pēc tik zemiska uzbrukuma, es gribu «Dzīvnieku Pasaules» redaktoru pienaglot pie kauna staba.

Jūsu redaktora kungs ļoti maldās, domādams, ka es esmu neaptēsts muļķis, kam nav jēgas par to, kā sauc vienu vai otru putnu. Es jau gadiem ilgi nodarbojos ar ornitoloģiju, smeļot savas zināšanas ne tikai no grāmatām, bet no dabas, un man būros ir vairāk putnu, nekā jūsu redaktors, šis Pragas traktieru un krogu iemītnieks, redzējis visā savā mūžā.

Protams, tas nav tik svarīgi, tomēr jūsu «Dzīvnieku Pasaules» redaktoram nekaitētu iepriekš pārliecināties, ko viņš nosauc par muļķi, iekams atļaujas uzrakstīt tādas bezkaunības, kuras varētu pagadīties acīs lasītājiem Moravijā, Fridlandē un Mistekā, kur pirms šā raksta jūsu žurnalam arī bija abonenti.

Protams, šeit nav domāts personīgi polemizēt ar šo prātā vājo tipu, bet jautājums jāizšķir būtībā, tāpēc no jauna atkārtoju, ka ir pilnīgi nepieļaujami izdomāt jaunus nesaprotamus nosaukumus, ja mums ir vispār pazīstams un ieviesies nosaukums «sīlis».»

—   Tātad sīlis, — mans šefs izrunāja vēl vairāk izmisušā balsī.

Es lasīju mierīgi tālāk, neļaudamies traucēties:

«Ja nespeciālists un pļēgurs ķeras pie nepiemērota uzdevuma, tad tā ir nekaunība no viņa puses. Kurš kādreiz saucis sīli par riekstrozi? Grāmatā «Mūsu putni» 148. Ipp.

ir ari latiņu apzīmējums — Garrulus glandarius B. A. Tātad šis putns ir sīlis.

Jūsu žurnālā redaktoram būs jāatzīst, ka es pazīstu putnus labāk nekā kaut kurš nespeciafisis. Riekstroz.i Dr. Baijers nosauc «Nuciiraga carycatcctes B.», pie kam «B» nebūt nenozīmē, kā to apgalvo jūsu redaktors, pirmo burtu no vārda «bulduris». Čechu ornitologi vispār pazīst tikai parastos sījus, nevis visādus riekstrožus, ko izgudrojis tas kungs, kam, pēc viņa paša teorijas, ir ļoti piemērots pirmais burts «B». Tas ir neveikls personīgs uzbrukums no viņa puses, kas stāvokli nemaina.

Silis paliks sīlis, kaut arī «Dzīvnieku Pasaules» redaktors no dusmām ap… Tas tikai lieks pierādījums, cik vieglprātīgi un aplami cilvēks var rakstīt, kaut arī viņš nebūtu tik rupjā kārtā atsaucies uz Brēmu. Šis aprobežotais subjekts raksta, ka sīlis, pēc Brēma, piederot pie krokodiļu sugas, kaut gan viņa minētajā 452. lpp. runa ir par sirmo čaksti (Lanius minor L).

Tālāk šis nejēga, lai neteiktu vairāk, atkal atsaukdamies uz Brēmu, apgalvo, ka sīlis piederot piecpadsmitajai kraukļveidīgo putnu dzimtai, kaut gan Brēms pašus kraukļus pieskaita septiņpadsmitajai dzimtai, kurai tiešām pieder kraukji un kovārņi, bet šis rupjais radījums pat mani nosaucis par kovārni (colaeus) no žagatu cilts, par zilo vārnu no tukšu salmu kūlēju apakšdzimtas, kaut gan minētajā lappusē ir runa tikai par meža sīļiem un raibajām žagatām.»

—   Meža sīļi, — nopūtās izdevējs, taustīdams savu galvu. — Dodiet, es lasīšu tālāk!

Es sabijos, jo viņa balss skanēja gluži aizsmakusi, kad viņš lasīja:

«Kolibri jeb turku zīlītes arī čechu valodā būs kolibri, tāpat kā pelēkais strazds — pelēkais strazds (Turdus pilaris).»

—   Pelēko strazdu vajadzētu saukt par kadiķu strazdu vai strazdeni, šefa kungs, — es iebildu, — jo viņš pārtiek no kadiķu ogām.

Fuksa kungs uzsvieda laikrakstu uz galda un pats palīda zem biljarda, aizsmacis atkārtojot pēdējos izlasītos vārdus:

—   Turdus, kolibri.

—   Nav nekādu siļu, — viņš sāka kliegt zem biljarda galda,

—   riekstrozis kož, kungi!

Beidzot viņu izvilka no pagaldes, un pēc trim dienām viņš nomira savas ģimenes klēpī ar smadzeņu iekaisumu.

Viņa pēdējie vārdi pēdējā skaidras apziņas mirklī bija šādi:

—   Man nav svarīgas personīgās intereses, bet sabiedrības labums. No šā viedokļa noklausieties manu lēmumu, kas ir tik objektīvs, cik … — te viņam aptrūka elpas.

Brīvprātīgais apklusa un tad kodīgi piemetināja, paskatīdamies uz kaprali:

—    Ar to es tikai gribēju sacīt, ka katrs kādreiz nokļūst nelāgā situācijā un kļūdās.

Kapralis no visa saprata tikai to, ka viņš kaut kur ir kļūdījies, tāpēc atkal aizgriezās pie loga un turpināja drūmi raudzīties pretim skrejošajā ainā.

Sargkareivji truli noraudzījās viens otrā, Šveikā stāsts modināja lielāku interesi.

—   Jā, pasaulē nekā nevar noslēpt, — viņš ierunājās.

—   Reiz viss nāk gaismā un, kā jūs dzirdējāt, pat tas, ka tāds muļķa sīlis nav nekāds riekstrozis. Tas ir tiešām ļoti interesanti, ka cilvēki uzķeras uz tādām blēņām. Izdomāt dzīvniekus, tas, nudien, ir grūti, bet iepazīstināt ar tādiem izdomātiem dzīvniekiem — nesalīdzināmi grūtāk. Priekš pāris gadiem Prāgā dzīvoja kāds Mesteks, kas bija atradis jūras vāravu un rādīja to Havličeka ielā Vinohrados aiz priekškara. Priekškaram bija caurums, un pa to katrs varēja pustumsā saskatīt parastu dīvānu, uz kura bija izlaidusies kāda sieviete no Zižkovas. Kājas viņa bija ietinusi zaļā gāzes audumā, kam vajadzēja atgādināt asti, mati bija nokrāsoti zaļi, rokās cimdi ar piestiprinātām papes peldspurām, ari zaļā krāsā, un uz muguras viņai bija uzsiets kaut kas stūrei līdzīgs. Jauniešiem līdz sešpadsmit gadiem ieeja bija aizliegta, bet tie, kam bija pāri sešpadsmit gadiem un kas samaksāja ieejas maksu, ļoti lielīja jūras vāravas lielo dibengalu, pie kura bija pielikts uzraksts: «Uz redzēšanos!» No krūtīm, jāsaka, viņai gan nekā nebija, tās viņai nokārās līdz pašai nabai kā vecai kazai. Pulksten septiņos vakarā Mesteka kungs slēdza savu panoramu un teica.: «Vārava, varat iet mājās!» Viņa apģērbās, un ap pulksten desmitiem viņu varēja satikt Tabora ielā, kur viņa neuzkrītoši uzrunāja katru pretimnācēju: «Jaunkungs, iesim papriecāties!» Bet, tā kā viņai nebija grāmatiņas, tad komisārs

Drašnera kungs saņēma viņu ciet kopā ar citām daiļavām, un Mesteka uzņēmums izputēja.

Šajā brīdī feldkurats nokrita no sola un palika guļam uz grīdas. Kapralis stulbi noskatījās viņā un tad vispārējā klusumā uzcēla pats viņu uz sola bez citu palīdzības. Varēja redzēt, ka viņš zaudējis katru autoritati, sargkareivji tikai stīvi pavērās viņā un pat nedomāja pakustēties, kad viņš sacīja vājā, bezcerīgā balsī:

—   Jūs man gan būtu varējuši palīdzēt.

—   Vajadzēja ļaut viņam nošņākties turpat, kur viņš bija,— Šveiks aizrādīja. — Es ar savu feldkuratu nekad citādi nerīkojos. Reiz viņš nakti pārgulēja atejā, citreiz atkal nokrācās uz plaukta vai veļas baļļā kādā svešā mājā un diezin kur vēl ne.

Kapralim pēkšņi uzradās apņēmība. Viņam gribējās parādīt, kas te ir kungs, un viņš rupji uzsauca:

—   Turiet muti un nemelsiet blēņas! Katrs zābaku tīrītājs sāks vēl visādi izrunāties. Utubunga tāds!

—   Taisni tā, kapraļa kungs, bet jūs esat pats dievs! — Šveiks nesatricināmi atbildēja kā īsts filozofs, kas gribētu visā pasaulē nodibināt mieru un tāpēc ielaižas visniknākajos strīdos. — Jūs esat cietēja dievmāte!

—   Dievs kungs, — izsaucās brīvprātīgais, salicis rokas, — pildi mūsu sirdis ar mīlestību pret visiem mūsu priekšniekiem, lai mēs neraugāmies uz viņiem ar pretīgumu! Svētī šo mūsu kopējo sanākšanu šajā arestantu ūķī uz riteņiem!

Kapralis pietvīka un uzlēca kājās.

—   Brīvprātīgais, es jums aizliedzu visādas piezīmes.

—   Jūs jau tur neesat atbildīgs, — brīvprātīgais nomierinādams turpināja, — ka daba daudzām dzīvu radījumu sugām un veidiem nav piešķīrusi ne mazāko saprātu. Vai esat kādreiz dzirdējis stāstām par cilvēka muļķību? Vai nebūtu daudz labāk, ja jūs būtu piedzimis kā kādas citas zīdītāju sugas pārstāvis un uz jums neattiektos tādi muļķīgi nosaukumi kā cilvēks un kapralis? Tie ir galīgi maldi, ja jūs domājat par sevi, ka esat vispilnīgākā un attīstītākā būtne. Ja atņems jūsu zvaigznītes, tad jūs būsiet nulle, ko nogalina bez skaita visos ierakumos, visās frontēs. Bet, ja jums pieliks vēl vienu zvaigznīti un pārvērtīs jūs par to radījumu, ko sauc par ādu dīrātāju, arī tad no jums nekas labs neižnāks. Jūsu garīgais apvārsnis vēl vairāk sašaurināsies, un, ja jūsu kulturas ziņā

greizie kauli ari paliks uz dusu kaujas laukā, visā Eiropā par to neviens ne asaru nenobirdinās.

—    Es jūs ieslodzīšu karceri, •— satracinātais kapralis iebrēcās.

Brīvprātīgais iesmējās.

—    Jūs laikam gribat mani ieslodzīt tāpēc, ka es jūs esmu apvainojis. Bet tad jums būs jāmelo, jo jūsu garīgā bagaža ir tik niecīga, ka nespēj apvainojumu pat aptvert, un bez tam esmu gatavs derēt ar jums, uz ko gribat, ka jūs no visas mūsu sarunas nekā vairs neatceraties. Ja es jūs nosauktu par embriju, tad jūs ne tikai nespētu to atcerēties līdz tuvākajai stacijai, bet aizmirstu, iekāms vēl parādītos tuvākais telegrāfā stabs. Jūsu smadzenes ir atmiršanas stadijā. Es vispār nevaru iedomāties, ka jūs varētu cik necik sakarīgi atstāstīt to, ko dzirdējāt runājam. Bez tam jūs varat jautāt, kam gribat, vai manos vārdos bija kaut vismazākais norādījums uz jūsu garīgo apvārsni un vai es jūs esmu kaut kā apvainojis.

—    Protams, — Šveiks apstiprināja, — neviens jums nav teicis ne vārdiņa, ko jūs varētu saprast kā apvainojumu. Un tas vienmēr slikti beidzas, ja kāds ātri apvainojas. Reiz es sēdēju nakts kafejnīcā «Tunelis», un mēs sākām runāt par orangutāniem. Pie mums bija piesēdies arī kāds jūrnieks, un tas stāstīja, ka orangutanu bieži vien grūti atšķirt no viena otra bārdaina pilsoņa, jo šāds orangutans, kam purns apaudzis spalvām, izskatās kā . . . «Kā, piemēram,» viņš saka, «tur tas kungs pie blakus galdiņa!» Mēs visi pagriezāmies uz to pusi, bet bārdainais kungs pienāca pie jūrnieka un iekrāva tam pa ģīmi, un šis atkal iezvēla viņam pa galvu ar alus kausu tā, ka bārdainais kungs kā pakrita, tā arī palika guļot bez samaņas. No jūrnieka mums, protams, vajadzēja šķirties, jo viņš tūliņ devās projām, kad redzēja, ka to otru tā iedauzījis. Pēc tam mēs dabūjām to kungu pie samaņas, bet to mums gan nevajadzēja darīt, jo viņš, tikko atjēdzies, izsauca patruļu uru mūs visus, kas nebijām vainīgi ne par naga melnumu, aizveda uz komisariatu. Tur viņš tik mala vienu un to pašu, ka mēs viņu esot noturējuši par orangutanu un ne par ko citu neesot runājuši kā tikai par viņu, un tā bez sava gala. Mēs atkal — nē, ka. viņš nav orangutans. Bet viņš, ka jā, ka viņš pats to dzirdējis. Tad es lūdzu komisārā kungu, lai tas viņam šo lietu paskaidro. Tas arī paskaidroja visu ar labu, bet šis vēl tad nelikās mierā un teica, ka viņš nekā nesaprotot un ka komisārā

kungs esot ar mums uz vienu roku. Tad komisārā kungs lika viņu ieslodzīt, lai nāk pie prāta, un mēs jau gribējām atgriezties «Tunelī», bet nekas neiznāca, jo arī mūs iesēdināja. Tātad redziet, kapraļa kungs, ka no viena nieka pārpratuma iznāk tādas aplamības, par kurām ij runāt negribas. Okruhlicē atkal kāds pilsonis bija apvainojies par to, ka vācu Brodā viņu esot nosaukuši par tīģerčūsku. Vai mazums tādu vārdu, par kuru lietošanu sods nav paredzēts? Piemēram, ja mēs jums sacītu, ka jūs esat baznīcas žurka, vai tad jūs varētu tāpēc ļaunoties?

Kapralis ierēcās. To nevarēja nosaukt par cilvēcīgu valodu. Niknums, naids, izmisums — viss tas izlauzās spēcīgu skaņu virknē, un šo koncerta numuru papildināja aizmigušā feldkurata svilpšana caur degunu.

Pēc rēciena iestājās atkal nomākts garastāvoklis. Kapralis nosēdās uz sola, un viņa neizteiksmīgās ūdenskrāsas acis blenza tālumā uz mežiem un kalniem.

—    Kapraļa kungs, — brīvprātīgais uzrunāja viņu, — kad jūs tā noraugāties uz krāšņajiem kalniem un smaržīgajiem mežiem, jūs man atgādināt Dantes tēlu. Tas pats apgarotais izskats kā dzejniekam, cilvēkam ar cēlu sirdi un prātu, kam nav svešs nekas cildens. Palieciet, lūdzami, tādā pozā, tā jums tik jauki piestāv. Ar kādu aizgrābtību, cik nepiespiesti, bez kādas klīrības jūs bolāt acis uz dabas ainavu! Jūs droši vien domājat, cik tas būs koši, kad pavasarī šo tuksnesīgo klajumu segs raibu pļavu puķu paklājs …

—[78] Un šo paklāju apskalos strautiņš, — Šveiks iekrita valodā, — un kapraļa kungs apslapinās mutē zīmuli, nosēdīsies uz kāda celma un rakstīs dzejoli žurnalam «Mazie Lasītāji».

Kapralis iegrima pilnīgā apatijā. Nelīdzēja pat brīvprātīgā apgalvojums, ka viņš jau sen redzējis kapraļa galvu kādā skulpturu izstādē.

—    Atļaujiet jautāt, kapraļa kungs, — vai jūs neesat bijis par modeli skulptoram Stursam 1 ?

Kapralis tikai paskatījās uz brīvprātīgo un skumji atbildēja:

—   Nē.

Brīvprātīgais apklusa un izstiepās uz sola.

Kareivji un Šveiks sāka spēlēt kārtis, kapralis aiz izmisuma sāka noraudzīties spēlē un beidzot atļāvās piezīmi, ka Šveiks

velti esot izspēlējis dūzi. Viņam neesot vajadzējis likt trumpi galdā, tad viņam būtu palicis septiņacis pēdējam metienam.

—   Traktieros senāk bija izliktas tādas labas pamācības kārtīs glūnētājiem, — Šveiks sacīja. —• Es atceros vienu: «Ja negribi, lai greizi iet, tad turi savu muti ciet!»

Militarvilciens pienāca stacijā, kur vagonus vajadzēja kontrolēt. Vilciens apstājās.

—   Nu re, — brīvprātīgais nepielūdzami noteica, nozīmīgi uzlūkodams kaprali, — kontrole ir jau klāt.

Kontrole tiešām ienāca vagonā.

Par militarvilciena komandantu štābs bija iecēlis rezerves virsnieku doktoru Mrazu. Tādam muļķa darbam vienmēr izraudzījās rezerves virsniekus. Doktors Mrazs bija no tā jau kļuvis stulbs. Vagonus saskaitot, viņam pastāvīgi viens iztrūka, kaut gan pirms kara viņš bija mācījis matematiku realģimnazijā. Bez tam pēdējā piestātnē sniegtās ziņas par cilvēku skaitu nesaskanēja ar to skaitli, kādu atzīmēja Budejovices stacijā, pulkam iekāpjot vagonos. Kad viņš ieskatījās papīros, tad viņām šķita, ka diezin no kurienes radušās divas liekas karalauka virtuves. Konstatējums, ka arī zirgu skaits neizprotamā veidā palielinājies, lika pār viņa muguru pārskriet nepatīkamām tirpām. Virsnieku sarakstā viņš nevarēja sameklēt divus kadetus. Priekšējā vagonā, pulka kancelejas apmešanās vietā, nepārtraukti meklēja rakstāmmašīnu. Visā šajā juceklī viņam sāka sāpēt galva, viņš bija ieņēmis trīs aspirīna pulverus un nu kontrolēja vilcienu ar sāpīgu izteiksmi sejā.

Ienācis ar savu pavadoni arestantu kupejā, ieskatījies papīros, pieņēmis satriektā kapraļa raportu, ka tas ved divus arestantus un tā rīcībā ir tik un tik sargkareivju, viņš vēlreiz salīdzināja pēc papīriem ziņu pareizību un pārlaida acis kupejai.

—   Ko jūs vēl vedat līdzi? — viņš stingri noprasīja, norādot uz feldkuratu, kurš gulēja uz vēdera un kura sēžamvieta izaicinoši vērsās pret kontrolētājiem.

—   Padevīgi ziņoju, leitnanta kungs, — kapralis stomījās,

—   ka mēs, man jāsaka . . .

—   Kas par — man jāsaka! — doktors Mrazs norūca.

—   Izsakieties skaidri!

—     Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, — Šveiks atsaucās kapraļa vietā, — ka tas kungs, kas tur guļ uz vēdera, ir kāds piedzēries feldkurata kungs. Viņš mums pievienojās un iekāpa mūsu vagonā, un, tā kā viņš mums ir priekšniecība, tad mēs viņu nevarējām vienkārši izmest ārā, jo tā būtu padotības noteikumu pārkāpšana. Viņš laikam štaba vagonu būs samainījis ar arestantu vagonu.

Doktors Mrazs nopūtās un paskatījās atkal savos papīros. Par kaut kādu feldkuratu, kas varētu braukt ar šo vilcienu līdz Mostai, sarakstā nebija ne vārda. Viņš nervozi samirkšķināja acis. Pagājušajā stacijā pēkšņi bija radušies klāt zirgi un tagad kā no zila gaisa feldkurats arestantu kupejā.

Doktoram Mrazam neatlika nekas cits kā pavēlēt kapralim apgriezt gulētāju ar seju uz augšu, jo pašreizējā stāvoklī nebija iespējams noteikt viņa identitāti.

Kapralim ar lielām pūlēm izdevās apgriezt feldkuratu uz muguras. Feldkurats pamodās un, ieraudzījis virsnieku, iesaucās:

—   Eh, servus, Fredy, was gibt's Neues? Abendessen schon fertig? [79]

Tad viņš atkal aizvēra acis un pagriezās pret sienu.

Doktors Mrazs tūlīt pazina viņā rīmu no vakardienas banketa, izdaudzināto visu virsnieku saimniecību izēdāju, un tikai klusu nopūtās.

—   Par to jūs dabūsiet nodot, raportu, — viņš sacīja kapralim un gribēja jau iziet, kad Šveiks to apturēja.

—   Padevīgi ziņoju, lajtnanta kungs, ka man te vairs nav jābūt. Man vajadzēja palikt arestā līdz pusvienpadsmitiem, jo šodien mans termiņš izbeidzas. Tā kā vienpadsmit sen jau garām, tad es lūdzu, lajtnanta kungs, izsēdināt mani uz līnijas vai pārvietot lopu vagonā, kur man tagad jābūt, vai nogādāt pie virslajtnanta Lukaša kunga.

—   Kā jūs sauc? — doktors Mrazs jautāja, atkal šķirstīdams savus papīrus.

—    Padevīgi ziņoju, Šveiks, Jozefs, lajtnanta kungs.

—   Ahā, tad jūs esat tas pazīstamais Šveiks, — doktors Mrazs noteica. — Tiesa, jūs vajadzēja atbrīvot pusvienpadsmitos, bet virsleitnants Lukaša kungs man lūdza, lai jūs pirms Mostas neizlaižot ārā. Viņš grib būt drošs, ka jūs ceļā neko neizstrādāsiet.

Kad pārbaude bija galā, kapralis nevarēja nociesties, kodīgi nepiezīmējis:

—■ Redziet nu, Šveik, ka jums neko nelīdzēja griešanās pie augstākām instancēm. Un, ja es būtu gribējis, tad būtu sakūris jums abiem labu pirti.

—   Kapraļa kungs, — brīvprātīgais iejaucās, — šķendēšanās pieder pie vismazāk ticamiem argumentiem, un inteliģents cilvēks nedrīkst ņemt tādus vārdus mutē, kaut viņš arī uztraucies vai grib kādam uzbrukt. Turklāt jūsu draudi, ka jūs mums varētu pirti sakurināt, ir vienkārši smieklīgi. Kāpēc tad, pie visiem velniem, jūs to nedarījāt, ja jums bija tāda izdevība? Te noteikti izpaudās jūsu lielais garīgais nobriedums un neparastā smalkjūtība.

—   Diezgan! — kapralis aizsvila. — Es jums abiem varu piesiet krimināllietu!

—   Kādu tad, mīlulīt? — brīvprātīgais nevainīgi ievaicājās.

—   Tā ir mana darīšana! — kapralis mēģināja sadūšoties.

—   Jūsu darīšana, — brīvprātīgais smīnēja, — un mūsu arī. Tas ir kā kāršu spēlē: kas tavs, tas būs mans. Es gan teiktu, ka jūs ietekmējusi piezīme par raporta iesniegšanu, tāpēc jūs sākat mums piesieties, izmantojot savu dienesta stāvokli.

—   Jūs esat rupji tēviņi! — kapralis uzkliedza, ar pēdējiem spēkiem mēģinādams iedvest bailes.

—   Es jums ko pastāstīšu, kapraļa kungs, — Šveiks iesāka. — Es esmu vecs kareivis, biju dienestā jau pirms kara un varu teikt, ka ar šādu lamāšanos tālu netiek. Atceros, ka mūsu rotā bija tāds ādu dīrātājs Sreiters. Viņš bija virsdienestā, kaut gan sen varēja atstāt dienestu ar kapraļa pakāpi, bet viņam, kā saka, vienas skrūves trūka. Un, lūk, šis cilvēks uzsēdās mums, kareivjiem, uz kakla, ieķērās kā ērce govij ādā: te viņam tas nav pareizi, te atkal tas pret priekšrakstiem, vārdu sakot, jāja mūs kā kaimiņu āzi un vēl lamāja: «Jūs neesat nekādi kareivji, jūs esat naktssargi!» Vienreiz man sanāca dusmas un es iesniedzu raportu rotas komandierim. «Ko tu gribi?» kapteinis jautā. «Padevīgi ziņoju, kapteiņa kungs, ka man ir sūdzība par mūsu feldfebeli Šreitera kungu, jo mēs esam viņa ķeizariskās majestates kareivji, nevis kaut kādi naktssargi. Mēs kalpojam mūsu kungam un ķeizaram, bet nevis sargām sakņu dārzus.» Bet kapteinis uzbrēc: «Ārā, lupata, lai manas acis tevi vairs neredzētu!» Es atkal atbildu, ka padevīgi lūdzu atļaut iesnegt raportu bataljona komandierim. Kad es, iesniedzot raportu, paskaidroju lajtnantam, ka mēs esam ķeizara kareivji, nevis naktssargi, viņš lika mani iesēdināt uz divām dienām, bet es pieprasīju, lai atjauj iesniegt raportu pulka komandierim. Pulkveža kungs, pieņēmis raportu, uzbrēca man, ka es esot idiots, un pasūtīja mani pie visiem velniem. Es atkal uz to atbildu: «Padevīgi ziņoju, pulkveža kungs, ka vēlos iesniegt raportu brigādes komandierim.» Tad viņš drusku nobijās, lika iesaukt kancelejā mūsu ādģēri Šreiteru, un tam vajadzēja visu virsnieku klātbūtnē atvainoties man par vārdu «naktssargs». Vēlāk Šreiters noķēra mani pagalmā un piedraudēja, ka no šās dienas viņš mani vairs nesaukāšot, bet piešūšot man garnizona arestu. Es nu sāku ārkārtīgi uzmanīties, bet tas tomēr nelīdzēja. Reiz es stāvēju sardzē pie noliktavas, un tur uz sienas katrs sargkareivis bija kaut ko atstājis par piemiņu. Cits bija uzzīmējis kaut ko no sieviešu lietām, cits atkal uzrakstījis kādu pantiņu. Māri nekas neienāca prātā, un tā es aiz gara laika uzrakstīju: «Adģēris Šreiters ir draņķis.» Bet šis nelieša Šreiters tūlīt ņēma mani nosūdzēt, jo viņš bija visu laiku mani izsekojis kā beidzamais suns. Nelaimīgā kārtā virs šā uzraksta atradās kāds cits: «Mēs karā neiesim, mēs tam uzspļausim.» Tas bija palicis no 1912. gada, kad mums konsula Prochaskas dēļ tikko neiznāca doties uz Serbiju. Mani tūlīt nosūtīja uz Terezinu un nodeva apgabala kara tiesai. Reizes piecpadsmit kara tiesas kungi fotografēja noliktavas sienu ar visiem uzrakstiem, desmit reizes man vajadzēja uzrakstīt, lai rokrakstus var salīdzināt: «Mēs karā neiesim, mēs tam uzspļausim,» — piecpadsmit reizes es dabūju rakstīt: «Adģēris Šreiters ir draņķis,» — un beidzot vēl ieradās kāds grafologs un lika man rakstīt: «Tas notika 1897. gada 29. jūnijā, kad Kralovdvura pie Labas dabūja iepazīties ar Labas pārplūšanas šausmām.» — «Ar to vēl nepietiek,» izmeklētājs sacīja, «vēl kaut ko vajag par spļaušanu. Diktējiet viņam tādus teikumus, kur daudz «p» un «ļ»! Tad viņš man diktēja: «Pļauka, pļēgurs, peļķe, pļaušana, pļāpa.» Patiesībā šis tiesas grafologs bija jau no visa tā galīgi apdullis un atpakaļ vien raudzījās, kur stāvēja kareivis ar durkli. Beidzot viņš man lika vēl trīsreiz uzrakstīt: «Arī saulīte sāk jau spīdēt, karstums visai pieņemas,» — un sacīja, ka tas viss jāsūta uz Vīni. Tā arī izdarīja, un tur beidzot atzina, ka pārējie uzraksti nav manis rakstīti, izņemot vienu, ko es arī nenoliedzu. Par to mani iesēdināja uz sešām nedēļām, jo es biju rakstījis, stāvēdams sardzē, un, kamēr rakstīju uz sienas, nevarēju izpildīt savus sargkareivja pienākumus.

—   No tā var redzēt, — kapralis apmierināts piezīmēja,

—   ka noziegums bez soda tomēr nepaliek. Ja es būtu tās kara tiesas vietā, es jums būtu iegriezis nevis sešas nedēļas, bet sešus gadus, jo jūs esat īsts karātavu putns.

—   Neesiet jel tik cietsirdīgs, — brīvprātīgais iejaucās,

—   un padomājiet labāk, kāds gals jūs gaida! Jums taču nesen komandants sacīja, ka jums būs jāierodas ar raportu. Jums vajadzētu tam ļoti nopietni gatavoties un pārdomāt par kapraļa dzīves nīcību. Jo kas jūs esat pret visumu, ja padomā, ka šim vilcienam tuvākā stāvzvaigzne atrodas no tā 275.000 reižu tālāk nekā saule un ka tās paralakse var izveidot tikai vienu loka sekundi. Ja jūs atrastos visumā kā stāvzvaigzne, tad jūs noteikti būtu par niecīgu, lai jūs varētu saskatīt ar vislabāko astronomisko ierīču palīdzību. Jūsu nenozīmība pasaules izplatījumā ir vienkārši neaptverama. Pusgada laikā jūs izveidotu tik mazu lociņu un gada laikā tik maziņu elipsi, ko pat ar skaitļiem nevarētu izteikt, tik neievērojama tā būtu. Bet jūsu paralaksi nemaz nebūtu iespējams izmērīt.

—   Tādā gadījumā, — Šveiks piebilda, — kapraļa kungs varētu lepoties ar to, ka viņš ir neizmērojams.v'ja viņš iekristu ar raportu, kā tas mēdz būt, arī tad viņam jāpaliek mierīgam un nav jāuztraucas, jo katrs uztraukums kaitīgs veselībai, bet kara laikā veselība jātaupa, jo kara grūtības no katra prasa, lai viņš nebūtu nekāds mīkstčaulis.

—   Ja jūs arī iesēdinās, kapraļa kungs, — Šveiks viņam draudzīgi uzsmaidīja, — ja jums vispār nodarīs kādu pārestību, tad jūs nedrīkstat zaudēt galvu, un, ja viņiem ir kaut kas aiz ādas, tad neatklājiet jūs arī savas kārtis. Es pazinu kādu ogļu iznēsātāju Františeku Škvoru, ar ko kara sākumā sēdēju kopā policijas pārvaldē Prāgā. Viņu apvainoja par valsts nodevību un vēlāk arī pakāra nez kādas pragmatiskās sankcijas [80] dēļ. Kad šim cilvēkam nopratināšanā jautāja, vai viņam ir kādi iebildumi pret protokolu, tad viņš atbildēja: «Lai būtu, kā būtu, kaut kā taču būtu, jo nekad tā nav bijis, ka nekā nav bijis.» Par to viņu iesēdināja tumšā kamerā, nedeva divas dienas ne ēst, ne dzert un atkal aizveda uz nopratināšanu, bet viņš palika pie sava: «Lai būtu, kā būtu, kaut kā taču būtu, jo nekad tā nav bijis, ka nekā nav bijis.» Varbūt viņš ar tiem vārdiem arī gāja pie karātavām, kad viņu vēlāk nodeva kara tiesai.

— Tagad daudz šaujot un karot, ■—■ kāds no sargkareivjiem ierunājās. — Nesen mums apmācības laukumā nolasīja pavēli, ka Motolā nošāvuši rezervistu Kudrnu, jo kapteinis iesitis ar zobenu viņa puikam, ko viņa sieva turējusi uz rokas, kad gribējusi no vīra Benešovas stacijā atvadīties, un Kudrna par to dikti uzt-raucies. Nu, bet politiskos — tos ņem ciet no vietas. Moravijā nošāvuši jau kādu redaktoru. Un mūsu kapteinis teica, ka citiem arī drīz pienākšot kārta.

—   Visam ir savas robežas, — brīvprātīgais divdomīgi noteica.

—   Tur jums taisnība, — kapralis atsaucās, — tādam redaktoram tā arī vajag. Viņi tikai musina tautu. Aizpagājušā gadā, kad es vēl biju jefreitors, man tur arī bija viens tāds redaktors, kas mani citādi nesauca kā par «visas armijas krustu», bet, kad es viņam mācīju brīvās kustības, tā ka viņam sviedri lija, tad viņš vienmēr teica: «Es lūdzu cienīt manī cilvēku.» Nu, es viņam tādu cilvēku parādīju, ka labāk nevajadzēja: viņš dabūja likties garšļaukus katrreiz, kad kazarmu laukums bija vienās peļķēs. Es viņu pievedu pie tādas peļķes, un viņam vajadzēja tur likties iekšā, ka īīdens šķīda uz visām pusēm kā peldbaseinā. Bet pēc pusdienām visam vajadzēja atkal spīdēt un laistīties, ir apģērbam, ir apavam, un viņš tīrīja, stenēja un rūca, bet otrā dienā no jauna izskatījās pēc cūkas, kas vārtījusies dubļos. Un tad es viņam pieeju klāt un saku: «Nu, redaktora kungs, kas ir stiprāks: armijas krusts vai jūsu «cilvēks»?» Jā, tas bija gan īsts inteliģents.

Kapralis uzvaras apziņā paskatījās uz brīvprātīgo un turpināja:

—   Taisni savas inteliģences pēc viņš arī pazaudēja brīvprātīgā uzplečus, jo sāka rakstīt avīzēs par nežēlīgu izturēšanos pret kareivjiem. Bet kā tad lai pret viņiem izturas, ja tāds mācīts cilvēks neprot izjaukt šauteni, kaut viņam to vai desmit reižu parāda, un, kad viņam liek skatīties pa kreisi, tad viņš kā par spīti pagriež savu pauri uz labo pusi un blisina acis kā ūpis, un apmācībās ar šauteni viņš nesaprot, pie kā vispirms ķerties, pie siksnas vai patronu somas, un blenž kā teļš uz jauniem vārtiem, kad tu, cilvēks, viņam rādi, kā rokai jāslīd pa siksnu. Viņš pat nezināja, uz kura pleca jānes šautene, un salutēja kā mērkaķis, bet pagriezienos soļojot — lai dievs stāv klāt, kas tik tur nenotika! Kad vajadzēja pagriezties, tad viņam bija vienalga, ar kuru kāju. Viņš vēl so|us sešus nogāja uz priekšu — cap, cap, cap — un tarl apgriezās kā alus mucas krāns, bet soļojot viņš tā lika kājas kā reimatisma apsēsts vai skrēja teciņus kā veca meita uz baznīcas iesvētīšanu.

Kapralis pat nospļāvās.

—    Es tīšām izmeklēju viņam īsti sarūsējušu šauteni, lai viņš iemācītos tīrīt, un viņš berza to neapnicis, bet, ja viņš būtu iegādājis kaut divi kilogrami pakulu, arī tad netiktu nekādā galā. Jo vairāk viņš to spodrināja, jo tā trakāk rūsēja, un apskatē tā gāja no rokas rokā, un visi brīnījās, kā tas var būt, ka tā tik sarūsējusi. Mūsu kapteinis viņam vienmēr sacīja, ka no viņa neiznāks nekāds kareivis un ka viņam labāk vajadzētu iet un pakārties nekā velti ēst kroņa maizi, bet viņš tikai mirkšķināja acis aiz savām brillēm. Tie viņam bija lieli svētki, kad viņam nebija pastiprinātas apmācības vai karcera. Tādās dienās viņš parasti taisīja savus rakstus avīzēm par nežēlīgu izturēšanos pret kareivjiem, kamēr vienreiz izrevidēja viņa lādi. Ļautiņi, kas viņam tur bija grāmatu! Un visas par atbruņošanos, par mieru starp tautām. Par to viņš nonāca garnizona cietumā, un mums bija miers no viņa, kamēr viņš atkal neparādījās kancelejā, kur viņu pielika pie devu izrakstīšanas, lai viņam nav nekādas darīšanas ar kareivjiem. Tādu bēdīgu galu ņēma šis inteliģents. No viņa būtu iznācis pavisam cits kungs, ja aiz sava stulbuma viņš nebūtu zaudējis brīvprātīgā tiesības. Būtu jau bijis leitnants.

Kapralis nopūtās.

—   Pat mētelim krokas viņš neprata turēt kārtībā. Un no Pragas viņš izrakstīja visādus šķidrumus un ziežas pogu tīrīšanai, bet tomēr viņa pogas bija no rūsas spurainas kā Ēsavs. Bet uz pļāpāšanu gan viņš bija meistars un kancelejā cita nekā nedarīja kā tikai noņēmās ar filozofēšanu. Uz to viņam vienmēr bija patika. Viņš, kā jau es teicu, bija kā ķerts no tās «cilvēcības». Reiz, kad viņš tā domīgs apstājās pie kādas peļķes, kur viņam pēc komandas vajadzēja likties iekšā, es viņam teicu: «Jūs tik daudz runājat par cilvēku un dubļiem, ka man ienāk prātā, ka cilvēks no dubļiem radīts un tāpēc tam dubļos vajag labi justies.»

Dabūjis no sirds izrunāties, kapralis jutās ļoti apmierināts un gaidīja, konu atbildēs brīvprātīgais. Atsaucās tomēr Šveiks.

—   Par šitādām pašām padarīšanām, par tādu vajāšanu pirms pāris gadiem kāds Koničeks no 35. pulka bija nodūris kaprali un pats sevi. Par to bija rakstīts «Kurjerā» Kapralim bija ap trīsdesmit ievainojumu, no tiem kādi divpadsmit nāvīgi. Kareivis pēc tam bija nosēdies uz mirušā kapraļa un tāpat sēdēdams nodūries. Dalmacijā pirms pāris gadiem bija kādam kapralim pārgriezuši rīkli, un vēl šodien neviens nezina, kas to izdarījis. Tas viss palika noslēpums, zināms tikai tas, ka kaprali sauca Fials un ka viņš agrāk dzīvojis Drabovā pie Turnovas. Un tad es vēl zinu par kādu kaprali no 75. pulka, kādu P.eimaneku . ..

Šo uzmundrinošo stāstu pārtrauca skaļa stenēšana, kas atskanēja no sola puses, uz kura gulēja paters I.acina.

Paters pamodās visā savā daiļumā un cienībā. Šo mošanos pavadīja tādas pašas parādības kā jaunā milža Gargantuā mošanos, ko apraksta vecais jautrais Rablē. Feldkurats skaļi atbrīvojās no gāzēm, žagojās un trokšņaini žāvājās visā rīklē. Beidzot viņš piecēlās sēdus uz sola un izbrīnījies noprasīja:

—    Sasodīts, kur es atrodos?

Kapralis, redzēdams augsto priekšniecību pamostamies, pazemīgi atbildēja:

—   Padevīgi ziņoju, virsfeldkurata kungs, ka jums labpaticis atrasties arestantu vagonā.

Feldkurata sejā pazibēja pārsteigums. Viņš sēdēja brītiņu klusēdams un saspringti domāja. Starp to, ko viņš bija pārdzīvojis nakti un no rīta, un starp šo pamošanos vagonā ar aizrestotajiem logiem izpletās vesela neziņas jūra.

Beidzot viņš vaicāja kapralim, kas joprojām goddevīgi stāvēja viņa priekšā:

—    Un uz kā pavēli es, kas . . .

—   Padevīgi ziņoju, bez pavēles, virsfeldkurata kungs.

Paters piecēlās un sāka staigāt pa solu starpu, ņurdēdams,

ka nekā nesaprotot.

Viņš apsēdās atkal un jautāja:

—   Uz kurieni tad mēs īsti braucam?

—   Padevīgi ziņoju, ka uz Mostu.

—   Un kāpēc mēs braucam uz Mostu?

—    Padevīgi ziņoju, ka uz turieni pārceļas viss mūsu 91. pulks.

Paters atkal sāka cītīgi pārdomāt, kas ar viņu noticis, kā viņš nokļuvis arestantu vagonā, kāpēc īsti viņš brauc uz Mostu kopā ar 91. pulku un vēl eskorta pavadībā.

Viņš bija jau tiktāl atžilbis, ka pamanīja brīvprātīgo, un tāpēc uzrunāja to:

—   Jiis esat inteliģents cilvēks, paskaidrojiet man bez aplinkiem un bez noklusēšanas, kā es esmu pie jums nokļuvis!

—   Ar lielāko prieku, — brīvprātīgais biedriski atteica.

—   Jūs šorīt, vilcienam atejot, pievienojāties mums stacijā, jo jums galva nebija skaidra.

Kapralis uzmeta viņam bargu skatienu.

—   Jūs iekāpāt mūsu vagonā, — brīvprātīgais turpināja,

—    un darīts. Apgulāties uz sola, un, lūk, tur Šveiks palika jums zem galvas savu šineli. Kad vilcienu iepriekšējā stacijā kontrolēja, jūs ieveda ešelona virsnieku sarakstā. Jūs esat, tā sakot, oficiāli atklāts, un par mūsu kaprali tāpēc iesniegšot raportu.

—   Tā, tā, — paters nopūtās, — tad man nākamajā stacijā jāpāriet štaba vagonā. Vai nezināt, kad mums izsniegs pusdienas?

—   Pusdienas izsniegs tikai Vīnē, feldkurata kungs, — kapralis atkal tika pie vārda.

—   Tad jūs man palikāt zem galvas savu šineli? — paters griezās pie Šveika. — Es jums sirsnīgi pateicos.

—   Man nekāda pateicība nepienākas, — Šveiks atbildēja.

—     Es rīkojos tā, kā rīkotos katrs kareivis, redzēdams, ka priekšniecībai nav nekā pagalvī un ka tā ir kunga prātā. Katram kareivim jāciena sava priekšniecība, kaut arī tai nav visi pieci mājās. Man ir daudz piedzīvojumu ar feldkuratiem, jo es biju par kalpotāju pie feldkurata Oto Kaca kunga. Tie ir jautri un labsirdīgi ļaudis.

Feldkurata paģiras izpaudās demokrātismā lēkmē.

Viņš izņēma cigareti un pasniedza Šveikam:

—   Uzvelc dūmu!

—     Un par tevi manis dēļ iesniegšot raportu? — viņš uzrunāja kaprali. — Nebaidies, es tev palīdzēšu, tev nekas nenotiks.

Viņu pārņēma jauni augstsirdības uzplūdi, un viņš sāka apgalvot, ka visiem izdarīšot ko labu. Brīvprātīgajam viņš solījās nopirkt šokolādi, sargkareivjiem rumu, kaprali pārcelt uz 7. jātnieku divīzijas štaba fotografēšanas nodaļu, visus atbrīvot un neviena neaizmirst.

Viņš izvilka cigaretes no kabatas un sāka tās dalīt visiem no vietas, turklāt paziņoja, ka atļaujot smēķēt arī arestantiem un ka viņš parūpēšoties, lai tiem sodu mīkstinātu un tie atkal varētu atgriezties normālā karavīru dzīvē.

—    Es negribu, — viņš teica, — ka jūs mani pieminētu ar ļaunu. Man ir daudz labu sakaru, un jūs ar mani nekad nepazudīsiet. Jūs vispār liekaties esam kārtīgi cilvēki, kādus dievs tas kungs mīl. Par to, ko jūs esat nogrēkojušies, jums jāsaņem savs sods, un es redzu, ka jūs ar prieku un labprātību paciešat, ko dievs jums ir uzlicis.

—   Par ko jūs nosodīja? — viņš griezās pie Šveika.

—   Dievs man uzlika sodu ar pulka komandiera pavēli, •— Šveiks dievbijīgi atbildēja, — par to, ka es no manis neatkarīgu apstākļu dēļ laikā neierados pulkā.

—   Dievs ir žēlsirdīgs un taisnīgs, — feldkurats svinīgi noteica, — viņš zina, ko sodīt, jo ar to viņš parāda savu gaišredzību un visvarenību. Un par ko jūs sēžat, brīvprātīgais?

—   Tāpēc, ka žēlīgajam dievam labpatika man uzsūtīt reimatismu, — tas atbildēja, — un es kļuvu iedomīgs. Pēc soda izciešanas mani nosūtīs darbā uz virtuvi.

—    Dievs labi dar' ko darīdams, — paters pacilātā balsī atsaucās, izdzirdējis pieminam virtuvi, — arī tur kārtīgs cilvēks var tikt uz priekšu. Inteliģentus cilvēkus taisni vajadzētu sūtīt virtuves darbos, lai ēdienos rastos dažādība, jo galvenais nav vis vārīšana pati, bet tā mīlestība, ar kādu ēdienus pagatavo un visādi sakombinē. Ņemsim, piemēram, mērces. Ja kāds inteliģents cilvēks taisa sīpolu mērci, tad viņš ņem visādus dārzeņus un sasautē tos sviestā, pēc tam pieliek piparus, virces, drusku muskata, ingvera, kamēr parastais vienkāršais pavārs novāra sīpolus un pielej klāt melni piedegušus liellopu taukus. Jūs es tiešām labprāt redzētu drīzumā kādā virsnieku virtuvē. Ja cilvēkam trūkst inteliģences, tad šādā tādā vienkāršā amatā tas viņam nekaitē un viņš tiek dzīvei cauri, bet virtuvē to tūlīt mana. Vakar vakarā Budejovicē mums pasniedza virsnieku klubā nieres a la madeira. Kas tās bija gatavojis, tam tiešām dievs atlaidis visus grēkus, tas bija īsts inteliģents, un viņiem patiešām esot virtuvē kāds skolotājs no Skučas. Šādas pašas nieres a la madeira es tiku ēdis 64. zemessargu pulka virsnieku klubā. Tām bija piemestas ķimenes, nu, tā, kā parastos traktieros pieber piparus. Un kas tās bija gatavojis? Ko tas pavārs bija pirms karadienesta darījis? Barojis lopus kādā zemnieku ciemā.

Feldkurats apklusa uz mirkli un tad novirzīja sarunu uz virtuves problēmām vecajā un jaunajā derībā un paskaidroja, ka arī tajos laikos lielu uzmanību veltījuši garšīgiem ēdieniem pēc dievkalpojuma un citiem baznīcas godiem. Pēc tam viņš uzaicināja visus kaut ko uzdziedāt, un Šveiks kā vienmēr nevietā uzvilka:

Iet Marina staigāt pa miestiņu, Klāt cientevs ar vīna muciņu.

Tomēr feldkurats neapvainojās.

—   Nemaz jau nevajadzētu muciņas vīna, būtu tik bijis kaut drusciņ ruma, — viņš sacīja, visai draudzīgi smaidīdams, —■ un no Marinām arī labāk atsacīties, tās tikai noved pie grēkošanas.

Kapralis uzmanīgi pataustījās pa šineli un izvilka no turienes plakanu pudeli ar rumu.

—   Padevīgi ziņoju, virsfeldkurata kungs, — viņš klusu teica, un varēja redzēt, kāds upuris tas viņam bija, — ja vien jūs neņemat ļaunā …

—   Kas tur ko ļaunā ņemt, puis, — jautrā balsī atsaucās iepriecinātais paters. — Nu, tad es uzdzeršu uz mūsu ceļa laimīgām beigām!

—   Jēzus Marija, — kapralis nopūtās, redzēdams, ka pēc pamatīga malka pudele noplaka līdz pusei.

—   Re, kāds jūs esat! — feldkurats padraudēja viņam ar pirkstu un zīmīgi pameta ar acīm brīvprātīgajam. — Jūs sākat dieva vārdu nelietīgi velti valkāt. Par to jās dievs tas kungs bez soda neatstās.

Paters vēlreiz pielika plakano pudeli pie mutes un tad pasniedza to Šveikam, pavēlēdams:

—   Pabeidz!

—   Pavēle paliek pavēle, — Šveiks labsirdīgi sacīja, pasniegdams tukšo pudeli kapralim, un tas atbildēja ar tik dīvaini zvērojošu skatienu, kāds piemīt tikai vājprātīgam.

—   Līdz Vīnei es vēl drusku nošņākšos, — feldkurats noteica, — bet, tiklīdz iebrauksim Vīnē, pamodiniet mani.

—   Bet jūs, — viņš griezās pie Šveika, — jūs aizejiet uz mūsu virsnieku virtuvi, paņemiet paplāti un atnesiet man pusdienas! Sakiet, ka tās ir virsfeldkuratam Lacinas kungam. Raugieties, lai jūs dabūtu dubultu porciju! Ja būs knedliki, tad neņemiet galiņu, tā var viegli iepirkties. Tad atnesiet no virtuves pudeli vīna un paņemiet līdzi katliņu, lai jums tur ielej rumu!

Paters L.acina pagrābstījās pa kabatām.

—   Klausieties, — viņš teica kapralim, — man nav sīkas naudas, aizdodiet man vienu guldeni! Tā, te jums būs. Kā jūs sauc?

—   Šveiks.

—   Te jums, Šveik, būs guldenis ceļam. Kapraļa kungs, aizdodiet man vēl vienu guldeni! Redziet, Šveik, šo otru guldeni

jūs dabūsiet, ja būsiet visu izpildījis, kā nākas. Tad vēl paņemiet man papirosus un cigārus. Ja izsniedz šokolādi, tad paķeriet dubultu porciju, ja dod konservus, tad raugiet dabūt žāvētu mēli vai zosu aknas. Ja dod Ementales sieru, tad uzmanieties, ka jums nenogriež malas gabalu, bet, ja ir ungāru desas, tad es negribu nekādus galus, bet tā glīti no paša vidus, lai būtu sulīgāk.

Feldkurats izstiepās uz sola un pēc brīža iemiga.

—   Man šķiet, — brīvprātīgais sacīja kapralim, kamēr paters krāca, — jūs varat būt pilnīgi apmierināts ar mūsu atradeni. Puika kā nagla.

—    Viņš ir, kā mēdz teikt, atšķirts no krūts, — Šveiks piezīmēja, — viņš jau dzer no pudelītes.

Kapralis brīdi cīnījās pats ar sevi, tad pēkšņi pazaudēja visu apakšnieka goddevību un skarbi noteica:

—    Uz cita rēķina viegli būt labam.

—   Ar to sīknaudu, kuras viņam nav, — Šveiks turpināja, — viņš man atgādina kādu Mličko, mūrnieku no Deivicas. Tam arī nekad nebija sīknaudas, kamēr viņš iekrita līdz kaklam parādos un viņu apcietināja par krāpšanu. Lielas sumas viņš vienmēr nodzēra, bet sīknaudas viņam nebija.

—   75. pulkā, — kāds no sargkareivjiem ierunājās, — kapteinis pirms kara nodzēra visu pulka kasi, un viņam bija jāaiziet no pulka, bet tagad viņš ir atkal kapteinis, un kāds feldfebelis, kas kronim bija nozadzis atlokiem domāto vadmalu — pāri par divdesmit baķu, tagad ir štaba feldfebelis, bet kādu kājnieku nesen nošāva Serbijā par to, ka viņš bija apēdis vienā reizē visus konservus, ar ko viņam bija jāiztiek trīs dienas.

—   Tas nepieder pie lietas, — kapralis pārtrauca, — bet tiesa kas tiesa: izspiest no nabaga kapraļa divus guldeņus dzeramnaudai .. .

—   Saņemiet savu guldeni, ■— Šveiks noteica, •— es negribu uz jūsu rēķina iedzīvoties. Un, ja viņš man iedos to otro guldeni, tad es jums to arī atdošu, lai jūs negaustos. Jums taču vajadzētu priecāties, kad jūsu priekšniecība aizņemas no jums naudu iesviķošanai. Jūs esat liels egoists. Te ir runa par nožēlojamiem diviem guldeņiem, bet es labprāt gribētu jūs redzēt, kad jums būtu jāupurē sava dzīvība sava priekšnieka labā, kad viņš gulētu ievainots kaut kur pie ienaidnieka ierakumiem un jums vajadzētu viņu izglābt un aiznest drošībā uz

savām rokām, bet jums drāztu virsū gan šrapneļus, gan visu pārējo.

—   Jums jau gan būtu bikses pilnas, plātausis tāds, — kapralis aizstāvējās.

—   Neviena kauja nepaiet bez tādiem gadījumiem, — atsaucās atkal kāds no sargkareivjiem. — Nesen mums kāds ievainots biedrs stāstīja Budejovicē, ka tad, kad viņi gājuši uz priekšu, ar viņu tas atgadījies trīs reizes. Pirmo reizi, kad viņi atstājuši ierakumus un aizlīduši līdz dzeloņstiepļu aizžogojumiem, otru reizi, kad sākuši tos griezt pušu, un trešo reizi viņš pielaidis bikses, kad krievi metušies ar durkļiem viņiem virsū un klieguši «urā». Tad mūsējie likušies skriešus uz saviem ierakumiem, un no visa vada nav bijis neviena, kam biksēs būtu skaidrība. Bet kāds kritušais, kas bijis palicis guļot virs ierakumiem ar kājām lejup un kam šrapnelis bijis norāvis pusgalvu, nu taisni kā ar nazi nogriezis, — tas pēdējā brīdī vēl paspējis tā aptaisīties, ka no viņa biksēm viss tecējis pāri zābakiem kopā ar asinīm ierakumos. Un taisni tur apakšā gulējusi vina galvas otrā puse ar visām smadzenēm. Jā, cilvēks gan nevar paredzēt, kas ar viņu notiks.

—   Dažreiz atkal cilvēkam kaujā kļūst nelabi, kad viņš ierauga ko pretīgu, — Šveiks sacīja. — Prāgā, Pohorželecas ielā, «Panoramā» mums reiz stāstīja kāds slims kareivis no Pržemišļas, kurš vēl nebija gluži atlabis, kā viņam gadījies durkļu cīņā pie kāda cietokšņa. Viņam priekšā pēkšņi parādījies kāds krievs laba kalna lielumā un brucis viņam virsū ar durkli, un tam krievam bijusi liela pile deguna galā. Kā viņš paskatījies uz šo pili, uz šito lāsteku, tā viņam kļuvis tik nelabi, ka bijis jāskrien uz pārsienamo punktu, kur konstatēts, ka viņš saslimis ar koleru. Tad viņu aizsūtījuši uz koleras baraku Peštā, un tur viņš saķēris koleru no tiesas.

—   Vai tas bija vienkāršs ierindnieks vai kapralis? — brīvprātīgais ievaicājās.

—   Tas bija kapralis, — Šveiks mierīgi atbildēja.

—   Nu, tas varētu notikt arī ar katru brīvprātīgo, — kapralis savā muļķībā atsaucās, pie tam uzvaroši paskatīdamies uz brīvprātīgo, it kā teikdams: «Re, kā es tev sadevu, ko nu tu sacīsi?»

Bet brīvprātīgais klusēja un atgulās uz sola.

Vilciens tuvojās Vīnei. Tie, kas negulēja, vēroja pa logiem stiepļu žogus un nocietinājumus ap Vīni, kas visam vilcienam iedvesa nospiestības sajūtu. Pat Kašperkalnu aitu ganu nerimstošo rēkšanu: «Wann ich kumm, wann ich kumm, wann ich wieda, wieda kumm,» — apklusināja nepatīkamais iespaids no dzeloņstieplēm, kas apjoza visu Vīni.

—   Viss kārtībā, — Šveiks sacīja, vērodams ierakumus,

—    viss pilnīgā kārtībā, tikai vīnieši, dodamies zaļumos, var uz šim stieplēm saplēst bikses. Te cilvēkam jābūt ļoti uzmanīgam.

—   Vīne vispār ir visai svarīga pilsēta, — viņš turpināja,

—    cik daudz plēsīgu zvēru gan nav vienā pašā Šenbrunas zvēru dārzā! Kad es pirms vairākiem gadiem biju Vīnē, tad man vislabāk patika apskatīt pērtiķus, bet, kad kāda augsta persona izbrauca no Šenbrunas pils, tad sardze nevienu nelaida cauri. Es biju kopā ar kādu drēbnieku no desmitā iecirkņa, un viņu arestēja, jo viņš par katru cenu gribēja tos pērtiķus redzēt.

—   Vai jūs pilī arī esat bijis? — kapralis jautāja.

—   Tur ir gan skaisti, — Šveiks atbildēja, — pats es neesmu bijis, bet man stāstīja kāds, kas tur bijis. Vislepnākais — tā ir pils sardze. Tiem jābūt divi metri gariem, un pēc izdienas viņi dabū trafiku Un princešu tur ir, ka biezs.

Viņi izbrauca cauri kādai stacijai, un aiz viņiem noskanēja Austrijas himna, ko spēlēja kāda laikam aiz pārpratuma atsūtīta kapela., jo tikai pēc laba laika viņi iebrauca citā stacijā, kur vilciens pieturēja, kur izsniedza uzturu un bija sagatavota svinīga sagaidīšana.

Tomēr tās vairs nebija kara pirmās dienas, kad kareivji, braukdami uz fronti, pārēdās katrā stacijā, kur viņus sagaidīja idiotiskās baltās drēbēs tērptas jaunavas ar vēl idiotiskākām sejām, ar neiedomājami muļķīgiem puķu pušķiem un vēl muļķīgāku kādas kundzītes uzrunu, kuras vīrs tagad tēloja pārliecināta patriota un republikaņa lomu.

Svinīgā delegācijā sastāvēja no trim Austrijas Sarkanā Krusta locekļiem, divām kaut kādas Vīnes sieviešu kara savienības loceklēm un oficiāliem pārstāvjiem no Vīnes maģistrata un komandantūras.

Viņu sejās izpaudās nogurums. Militārie vilcieni traucās cauri dienu un nakti, sanitarvilcieni ar ievainotajiem brauca

1 Trafika — bodīte, kur pārdod zīmogmarkas, papirosus un tabaku, uz ko Austroungārijā bija valsts monopols. Koncesiju uz trafiku mēdza piešķirt invalidiem, izdienējušiem kareivjiem utt.

cauri katru stundu, stacijās gandrīz nepārtraukti bīdīja vagonus ar gūstekņiem no vienām sliedēm uz otrām, un visur tur vajadzēja būt klāt šo dažādo korporāciju un savienību locekļiem. Tā tas gāja dienu pēc dienas, un sākotnējo sajūsmu aizstāja žāvas. Gan šie sagaidītāji nomainīja cits citu dežūrās, bet katrs, kam bija pienākums parādīties kādā Vīnes stacijā, izskatījās tikpat noguris kā tie, kas šodien saņēma Budejovices pulku.

No lopu vagoniem raudzījās ārā kareivji ar tādu bezcerības izteiksmi sejā, it kā viņiem tūlīt būtu jāiet pie karātavām.

Viņiem tuvojās dāmas un izdalīja cepumus ar cukura burtu uzrakstiem: «Sieg und Rache», «Gott, strafe England», «Der Osterreicher hat ein Vaterland. Er liebt's und hat auch Ursache fūrs Vaterland zu kampfen».[81]

Varēja redzēt, kā kalnieši no Kašperkalniem piebāž pilnas mutes ar cepumiem, bet bezcerīgā izteiksme viņu sejās nenozuda.

Tad katrai rotai bija jāiet pēc pusdienām uz karalauka virtuvēm, kas bija novietotas aiz stacijas.

Tur atradās arī virsnieku virtuve, uz kurieni devās Šveiks izpildīt feldkurata uzdevumu, kamēr brīvprātīgais palika gaidīt, lai viņu pabaro, jo divi sargkareivji aizgāja pēc pusdienām visam arestantu vagona personālām.

Šveiks izpildīja uzdoto ļoti labi un, nākdams pāri sliedēm, ieraudzīja virsleitnantu I.ukašu, kas pastaigājās pa sliežu ceļu, gaidīdams, ka viņam arī kas atliks no virsnieku virtuves.

Viņa stāvoklis bija visai neapskaužams, jo pagaidām viņam kopā ar virsleitnantu Kiršneru bija viens kalpotājs. Sis radījums rūpējās tikai par savu kungu un pilnīgi sabotēja virsleitnantu Lukašu.

—   Kam jūs to nesat, Šveik? — nelaimīgais virsleilnants ievaicājās, kad Šveiks nolika zemē veseiu grēdu dažādu mantu, ko bija izspiedis virsnieku virtuvē un nesa, ietinis savā šinelī.

Šveiks uz mirkli sastomījās, bet tūliņ atkal apķērās. Viņa sejā bija lasāms prieks un sirdsmiers, kad viņš atbildēja:

—   Tas ir jums, padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs. Es tikai nezinu, kur ir jūsu kupeja un vai vilciena komandanta

kungam nebūs kas pretī, ka es eju jums lidzi. Man liekas, ka viņš ir liels cūka.

Virsleitnants Lukašs jautājoši pavērās Šveikā, bet tas tikpat labsirdīgi un uzticības pilns turpināja:

—   Viņš tiešām ir cūka, obrlajtnanta kungs. Kad viņš ienāca pārbaudīt vagonu, es viņam tūlīt sacīju, ka pulkstenis ir jau vienpadsmit, ka es savu sodu esmu izcietis un ka mani vajag vai nu pārvest uz lopu vagonu, vai pie jums, bet viņš man rupji noteica, ka man esot jāpaliek turpat, kur es esot, lai es jums, obrlajtnanta kungs, vismaz ceļā neiztaisot kādu nesmukumu.

Šveiks pieņēma īstu mocekļa izskatu.

—    It kā es jums, obrlajtnanta kungs, vispār būtu kādu nesmukumu iztaisījis.

Virsleitnants Lukašs tikai nopūtās.

—    Nesmukumu, — Šveiks turpināja, — es jums tiešām nekādu neesmu iztaisījis, bet, ja kas ir noticis, tad tā ir nejaušība, paša dieva pirksts, kā teica vecais Vaničeks no Pelchržimovas, kad bija atsēdējis savu trīsdesmit sesto reizi. Es nekad neesmu tīšu prātu ko sliktu darījis, obrlajtnanta kungs, vienmēr esmu gribējis izdarīt ko kārtīgu un labu, un es nekā nevaru lidzēt, ja mums abiem no tā nav atlēcis nekāds labums, vienīgi viens posts un bēdas.

—   Neraudiet taču, Šveik! — virsleitnants Lukašs laipni sacīja, kad viņi tuvojās staba vagonam. — Es visu nokārtošu, lai jūs atkal paliktu pie manis.

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es neraudu. Man tikai pēkšņi tā apsāpējās sirds par to, ka mēs abi esam tie nelaimīgākie cilvēki šajā karā un vispār zemes virsū un pasi tur nekā nevaram darīt. Tas ir briesmīgs liktenis, kad tā padomā vien, cik es no laika gala. esmu bijis rūpīgs…

—   Nu, apmierinieties, Šveik!

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es gan sacītu, ja tas nebūtu pret disciplīnu, ka es vispār nevaru apmierināties, bet tagad man jāsaka, ka, paklausot jūsu pavēlei, esmu jau pilnīgi mierīgs.

—   Tad rāpieties vien vagonā, Šveik!

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es jau rāpjos.

Kara nometnē Mostā valdīja nakts klusums. Kareivji drebēja savās barakās no aukstuma, bet virsnieku barakās vēra logus vaļā, jo tur bija pārkurināts.

Šad tad bija dzirdami soļi, jo pie atsevišķiem objektiem nostādītā sardze staigāja uz priekšu un atpakaļ, lai aizdzītu miegu.

Lejā, Mostā pie Litavas, spīguļoja ķ. un ķ. gaļas konservu fabrikas ugunis, kur darbs ritēja dienu un nakti, pārstrādājot dažādus atkritumus. Tā kā vējš pūta no tās puses, tad kara nometne oda pēc pūstošām dzīslām, nagiem un kauliem, no kā gatavoja viras konservus.

No pamestā paviljona, kur miera laikos fotogrāfi uzņēma kareivjus, kas te pavadīja savu jaunību šaujamlaukumā, varēja saredzēt Litavas ielejā sarkano elektrisko spuldzi pie prieka mājas «Kukuruzas vārpa». Šajā mājā, ko 1913. gadā, lielo Šopronas manevru laikā, pagodināja ar savu apmeklējumu erchercogs Stefans, katru dienu salasījās virsnieku sabiedrība.

Tas bija visvairāk izdaudzinātais lokāls, ko vienkārši kareivji un brīvprātīgie nedrīkstēja apmeklēt. Tie gāja uz «Rožu mājiņu», kuras zaļo spuldzi arī varēja redzēt no pamestā fotoateljē.

Te bija spēkā tas pats kārtu iedalījums kā vēlāk frontē, kad ķeizarvalsts nevarēja savam karaspēkam ne ar ko citu palīdzēt kā ar ceļojošām prieka mājām pie brigādes staba, tā saucamajiem «pufiem».

Tajos laikos bija ķ. un ķ. virsnieku pufs, ķ. un ķ. apakšvirsnieku un ķ. un ķ. kareivju pufs.

Mosta pie Litavas staroja ugunīs, un otrā pusē tiltam mirdzēja Kiralihida. Cisleitanija un Transleitanija. Austrija un Ungārijā. Abās pilsētās, tiklab Ungārijas, kā Austrijas, spēlēja čigānu kapelas, gaiši laistījās kafejnīcu un restorānu logi, iekšā dzēra un dziedāja. Vietējie pilsoņi un ierēdņi apmeklēja šīs kafejnīcas un restorānus kopā ar savām sievām un pieaugušajām meitām, un Mosta pie Litavas un Kiralihida nebija nekas cits kā viens liels prieka nams.

Kādā no nometnes virsnieku barakām Šveiks gaidīja pārnākam virsleitnantu Lukašu, kas bija vakarā aizgājis uz teātri un vēl nebija atgriezies. Šveiks sēdēja atsegtajā virsleitnanta gultā, bet viņam pretim uz galda sēdēja majora Vencla kalpotājs.

Majors bija atkal atgriezies pulkā, kopš Serbijā pie Drinas bija konstatēta viņa galīgā nespējība. Stāstīja, it kā viņš licis izjaukt un iznīcināt pontonu tiltu, kad puse viņa bataljona vēl atradusies otrā krastā. Tagad viņš bija iecelts par Kiralihidas komandantu, un viņam bija arī darīšanas ar nometnes intendanturu. Virsnieki runāja savā starpā, ka tagad majors Vencls tikšot atkal uz zaļa zara. Lukaša un Vencla istabas atradās vienā gaitenī.

Majora Vencla kalpotājs Mikulašeks, maza auguma bakurētains cilvēciņš, svaidījās kājām un šķendējās:

—    Es tikai brīnos, ka tas vecais spoks vēl nenāk. Nudien, es gribētu zināt, kur cilvēks viņa gados var visu nakti noblandīties. Būtu vismaz atstājis man istabas atslēgu, tad es varētu likties garšļaukus un tempt. Vīna man tur, cik nevajag.

—    Viņš to zogot, — pārtrauca Šveiks, kas omulīgi smēķēja sava virsleitnanta cigaretes, jo pēdējais savā istabā bija tam aizliedzis kvēpināt pīpi — Tev taču droši vien zināms, no kurienes jūs to visu dabūjat?

—   Es eju turp, kurp viņš man pavēl, — Mikulašcks atbildēja sīka balstiņā, — viņš man iedod rakstu, lai es saņemu slimniekiem vīnu, un es nesu to uz māju.

—   Un, ja viņš tev pavēlētu, lai tu aplaupi pulka kasi, vai to tu arī izdarītu? Te pie manis tu lamājies, bet viņa priekšā drebi kā jēra ļipa.

Mikulašeks pablisināja mazās ačeles.

—   Lika nu pagaidīt.

—   Kas tev ko gaidīt, pienapuika tāds! — Šveiks viņam uzbrēca, bet tūlīt apklusa, jo durvis atvērās un ienāca virsleitnants Lukašs. Viņš, kā tūliņ varēja redzēt, bija ļoti labā omā, jo cepuri bija uzlicis otrādi.

Mikulašeks tā pārbijās, ka aizmirsa nolēkt no galda. Viņš militāri sveicināja tāpat sēžot, nemaz neiedomādamies, ka viņam nav cepures galvā.

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka te viss ir kārtībā, — Šveiks raportēja, militāri saslējies pēc visiem priekšrakstiem, kaut gan cigarete viņam joprojām bija mutē.

Virsleitnants Lukašs to tomēr neievēroja un devās taisni pie Mikulašeka, kas, acis izbolījis, sekoja katrai virsleitnanta kustībai, bet pats vēl vienmēr sēdēja uz galda un turēja roku pie iedomātās cepures.

—   Virsleitnants Lukašs, — virsleitnants sacīja, pienākdams diezgan nedrošiem soļiem pie Mikulašeka, — un kā jūs sauc?

Mikulašeks klusēja. Lukašs paņēma krēslu, apsēdās pie galda Mikulašekam priekšā, apskatīja viņu un tad sacīja Šveikam:

—   Šveik, izņemiet no manas somas dienesta revolveri!

Visu laiku, kamēr Šveiks meklēja pa somu, Mikulašeks

klusēja un, aiz bailēm kā pamiris, raudzījās virsleitnantā. Ja viņš arī apjēdza, ka sēž uz galda, tad tas viņa šausmas tikai pavairoja, jo viņa kājas skārās pie sēdošā virsleitnanta ceļiem.

—   Ei, kā jūs sauc, cilvēka gabals? — virsleitnants viņam uzsauca.

Mikulašeks joprojām klusēja. Kā viņš vēlāk paskaidroja, viņu, virsleitnantam negaidīti ierodoties, ķēris kaut kas triekai līdzīgs. Viņš gribējis nolēkt no galda, bet nav varējis, gribējis atbildēt, bet nav varējis, gribējis pārtraukt salutēšanu, bet nekas nav iznācis.

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, — Šveiks raportēja, — ka revolveris nav pielādēts.

—   Tad pielādējiet to, Šveik!

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka mums nav patronu, un to tur būs arī pagrūti nošaut nost no galda. Es atļaušos piebilst, obrlajtnanta kungs, ka tas ir Mikulašeks, majora Vencla kunga kalpotājs. Viņš pastāvīgi pazaudē valodu, tiklīdz ierauga kādu no virsnieku kungiem. Viņš vispār kaunas runāt. Viņš, kā jau es teicu, vispār ir tāds drusku apdauzīts, mazliet ķerts. Majors Vencla kungs atstāj viņu vienmēr gaitenī, kad pats aiziet uz pilsētu, un tad viņš tā mētājas pa barakām pie citiem kalpotājiem. Un ja nu vēl būtu bijis iemesls tā pārbaidīties, bet nekas tāds taču nav noticis.

Šveiks nospļāvās, un no viņa balss varēja skaidri nojaust, cik dziļi viņš nicina majora Vencla kalpotāja gļēvulību un kareivim nepiedienīgo izturēšanos.

—   Atļaujiet, — Šveiks turpināja, — ka es viņu paostu!

Viņš novilka zemē Mikulašeku, kas joprojām idiotiski

blenza uz virsleitnantu, nostādīja to uz kājām un paostīja viņa bikses.

—   Vēl ne, — viņš ziņoja, — bet drīz būs. Vai lai izvācu viņu ārā?

—   Izvāciet viņu, Šveik!

Šveiks izveda trīcošo Mikulašeku gaitenī, aizvēra durvis un sacīja viņam:

—   Tātad es tev esmu izglābis dzīvību, jēra dvēsele. Par to tu man pa kluso pusi atnesīsi pudeli vīna, kad majors Vencla kungs atgriezīsies. Bez jokiem. Es tev patiešām izglābu dzīvību. Kad mans obrlajtnants piedzeras, tad vairs nav labi. Tad tikai es protu tikt ar viņu galā, neviens cits.

—   Es esmu . . .

—   Zaķapastala tu esi, — Šveiks nicinoši izmeta, — sēdi nu uz sliekšņa un gaidi, kamēr tavs majors Vencls pārnāk!

—   Beidzot jūs ienācāt gan, — virsleitnants Lukašs sagaidi i a Šveiku. — Es gribu ar jums parunāt. Nestāviet nu atkal tik muļķīgi izstiepies! Sēdiet, Šveik, lai paliek visi priekšraksti! Turiet muti un klausieties labi uzmanīgi! Vai jūs zināt, kur Kiralihidā atrodas Šoproni iela? Metiet pie malas savu: «Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, es nezinu.» Ja nezināt, tad sakiet: «Nezinu,» — un pietiek. Uzrakstiet uz papīra: «Šoproni iela Nr. 16.» Tanī mājā ir dzelzslietu tirgotava. Vai jūs zināt, kas ir dzelzslietu tirgotava? Dieva dēļ, nesakiet: «Padevīgi ziņoju.» Sakiet: «Zinu,» — vai: «Nezinu.» Tātad jūs zināt, kas

ir dzelzslietu tirgotava? Zināt, labi. Šī tirgotava pieder kādam ungaram Kakonijam. Jūs zināt, kas ir ungārs? Sasodīts, zināt vai nezināt? Zināt, labi. Virs tirgotavas ir otrais stāvs, un tur viņš dzīvo. Vai jums tas ir zināms? Nav zināms? Nu, velns lai sasper, es taču jums saku, ka viņš tur dzīvo. Vai jums ar to pietiek? Pietiek, labi. Ja jums ar to nepietiktu, tad es liktu jūs iesēdināt. Vai jūs pierakstījāt, ka to subjektu sauc par Kakoniju? Labi, tad rīt agri, ap pulksten desmitiem, jūs iesiet uz pilsētu, uzmeklēsiet šo namu, uzkāpsiet otrajā stāvā un nodosiet Kakonija kundzei šo vēstuli.

Virsleitnants Lukašs atpogāja krūšu kabatu un žāvādamies pasniedza Šveikam vēstuli baltā aploksnē bez adreses.

— Tas ir ļoti svarīgs uzdevums, Šveik, — viņš turpināja. — Uzmanība nekad nav par ļaunu, un tāpēc, kā redzat, vēstule ir bez adreses. Es uz jums pilnīgi paļaujos, ka jūs nodosiet vēstuli īstajās rokās. Atzīmējiet vēl, ka to dāmu sauc Etele,

tātad pierakstiet: «Etele Kakonija kundze.» Es jums vēlreiz atkārtoju, ka vēstule jānodod katrā ziņā un slepeni un tad jāgaida atbilde. Ka jūs gaidīsiet atbildi, tas ir vēstulē rakstīts. Vai jums vēl kas vajadzīgs?

—   Ko tad lai dara, obrlajtnanta kungs, ja man atbildes nedod?

—   Tad atgādiniet, ka atbilde jums vajadzīga, lai tur lūst vai plīst, — virsleitnants atbildēja, no .jauna nožāvādamies visā rīklē. — Tagad gan es iešu gulēt, šodien tiešām esmu noguris. Ko tikai es neesmu dzēris… Es domāju, ka ikviens būtu noguris pēc tāda vakara un tādas nakts.

Virsleitnantam Lukašam sākumā nebija nodoma tik ilgi palikt ārpus mājas. Viņš pievakarē bija aizgājis uz pilsētu un iegriezies Kiralibidā ungāru teātrī, kur rādīja kādu ungāru opereti ar resnām ebrejietēm galvenajās lomās. Viņas valdzināja skatītājus visvairāk ar to, ka dejojot augstu svaidīja kājas un nenēsāja ne triko, ne biksīšu un virsnieku kungiem par lielāku kairinājumu bija kā tatarietes noskuvušas ķermeņa apakšdaļā visus matiņus. Tiesa, galerijai no tā bija maz prieka, bet toties jo lielāks artilērijas virsniekiem, kas sēdēja parketā un, lai nepalaistu garām neviena sīkuma no šā jaukā skata, ņēma līdzi teātrī savus artilērijas tālskatus.

Virsleitnantu Lukašu tomēr neieinteresēja šī interesantā cūcība, jo noīrētais teātra binoklis nebija achromatisks un gurnu vietā viņš saredzēja pavīdam tikai violetus plankumus.

Pirmā cēliena starpbrīdī viņa uzmanību saistīja kāda dāma, kas vedināja uz garderobi savu pavadoni, kungu vidējos gados, un paskaidroja tam, ka viņa tūlīt došoties mājup un tādas cūcības neskatīšoties. Viņa runāja vāciski un diezgan skaļi, bet viņas pavadonis atbildēja ungariski:

—   I.,abi, sirsniņ, iesim, es esmu ar mieru. Tas tiešām ir nepieklājīgi.

—   Es ist ekelhaft,[82] — dāma sašutusi atbildēja, kamēr kungs viņai aplika vakara mēteli. Viņas acis liesmoja no dusmām par šādām bezkaunībām — lielas, melnas acis, kas tik labi piederējās viņas staltajam augumam. Viņa paskatījās uz virsleitnantu Lukašu un vēlreiz sašutumā atkārtoja:

—   Ekelhaft, wirklich ekelhaft![83]

Garderobiste informēja Lukašu, ka tas esot Kakoniju laulātais pāris. Vīram piederot dzelzslietu tirgotava Šoproni ielā 16. — Viņš dzīvo ar Eteles kundzi otrajā stāvā, — garderobiste stāstīja ar vecas savedējas valodīgumu, — viņa ir vāciete no Šopronas pilsētas, un viņš ir ungārs. Mums jau te visi sajaukušies.

Virsleitnants Lukašs paņēma tūliņ garderobē mēteli un devās uz pilsētu, kur lielā restorānā «Pie erchercoga Albrechta» satika vairākus 91. pulka virsniekus.

Viņš nerunāja daudz, toties vairāk dzēra un pārdomāja, ko varētu uzrakstīt stingrajai, morāliskajai, daiļajai dāmai, kas viņu noteikti vairāk pievilka nekā visas tās pērtiķienes, kā virsnieki mēdza dēvēt operetes mākslinieces.

Viņš devās ļoti labā omā uz mazo kafejnīcu «Pie sv. Stefana krusta», kur paņēma atsevišķu kabinetu, izdzinis no turienes kādu rumanieti, kas piedāvājās izģērbties kaila un nodoties pilnīgi viņa rīcībā, pasūtīja tinti, spalvu, vēstuļpapīru un pudeli konjaka un pēc pārdomām un apsvērumiem sacerēja šādu vēstuli, kas viņam likās visskaistākā no visām, ko viņš jebkad uzrakstījis:

«Godātā kundze!

Vakar es biju vietējā teaira izrādē, kura jūs tā sadusmoja. Es visa pirmā cēliena laikā vēroju Jūs un Jūsu vira kungu. Cik varu spriest…»

«Viņu nav ko žēlot,» virsleitnants Lukašs nodomāja. «Kādas tiesības šādam subjektam uz tādu skaistu sievu? Viņš pats taču izskatās pēc noskūta paviana.» Viņš rakstīja tālāk:

«… Jūsu vīra kungs ar vislielāko aizrautību noraudzījās tanīs nepieklājībās, ko rādīja uz skatuves un kas Jūsos, godātā kundze, modināja tikai pretīgumu, jo tā nebija māksta, bet zemiska spekulēšana uz cilvēku intīmākajām jūtām.»

«Kas tai sievietei par krūtīm!» virsleitnants Lukašs iedomājās. «Drošāk uz priekšu!»

«Piedodiet, godātā kundze, ka es, Jums svešs cilvēks, Iedrošinos tik atklāti ar Jums runāt! Esmu redzējis savā mūžā daudz sieviešu, bet neviena nav mani ietekmējusi tā kā Jūs, jo Jūsu spriedumi un dzīves uzskati pilnīgi sakrīt ar manējiem. Esmu pārliecināts, ka Jūsu vīra kungs ir liels patmīlis, kas velk Jūs sev līdz…»

«Tas neder,» virsleitnants Lukašs noteica, pārsvītroja «velk Jūs sev līdz» un tā vietā uzrakstīja:

«. .. kas savu interešu dēj ved Jūs, godātā kundze, uz tādām teatra izrādēm, kas atbilst vienīgi viņa gaumei. Es mīlu atklātību. Es negribu nekādi iejaukties Jūsu privātā jā dzīvē, bet vēlētos tikai parunāt ar Jums vienatnē par tīro mākslu …»

«Te viesnīcās nekas neiznāks, būs jābrauc ar viņu uz Vīni,» virsleitnantam ienāca prātā. «Vajadzēs dabūt komandējumu.»

«Tāpēc es iedrošinos, godātā kundze, lūgt Jūs noteikt vietu un laiku, lai mēs godīgā kārtā varētu tuvāk iepazīties, ko Jūs taču neatteiksiet cilvēkam, kuru tuvākajā laikā gaida smagās karci gaitas un kurš Jūsu laipnās piekrišanas gadījumā arī kaujas versmē uzglabās visskaistākās atmiņas par kādu dvēseli, kas viņu tāpat sapratusi, kā viņš to sapratis. Jūsu lēmums būs man ceļa rādītājs, Jūsu atbilde —izšķīrējs mirklis manā dzīvē.»

Viņš parakstījās, izdzēra konjaku, pasūtīja vēl vienu pudeli un, tukšodams vienu glāzi pēc otras, pie katra teikuma patiešām apraudājās, kad lasīja sava sacerējuma pēdējās rindas.

Pulkstenis bija jau deviņi, kad Šveiks uzmodināja virsleitnantu Lukašu.

— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka jūs esat nogulējis apmācību sākumu un man jādodas ar jūsu vēstuli uz Kiralihidu. Es jūs jau modināju pulksten septiņos, tad pusastoņos, beidzot astoņos, kad mūsējie gāja garām uz apmācībām, bet jūs tikai pagriezāties uz otriem sāniem. Obrlajtnanta kungs … Ei, obrlajtnanta kungs!

Virsleitnants Lukašs gribēja tūliņ, kaut ko nomurminādams, uzgriezt Šveikam muguru, bet tas viņam neizdevās, jo Šveiks sāka viņu nežēlīgi purināt un saukt: — Obriajtnanta kungs, es tad eju ar to vēstuli uz Kiralihidu.

Virsleitnants nožāvājās.

— Ar vēstuli? Jā, ar to manu vēstuli tā ir diskrēta padarīšana, saprotiet, tas ir noslēpums mūsu starpā. Varat iet. ..

Virsleitnants atkal ietinās segā, kuru Šveiks viņam bija novilcis, un gulēja tālāk, kamēr Šveiks devās svētceļojumā uz Kiralihidu.

Atrast Soproni ielu Nr. 16 nebūtu nemaz tik grūti, ja viņš nejauši nebūtu saticis veco sapieri Vodičku, kas bija ieskaitīts Stirijas pulkā, kura kazarmas atradās tālāk nometnē. Vodička pirms vairākiem gadiem bija dzīvojis Prāgā, Bojišti ielā, un tāpēc, šādi satiekoties, bija pilnīgi skaidrs, ka abiem jāiegriežas Mostā «Pie melnā jēra», kur bija pazīstama viesmīle

Ruženka, čechiete, kurai bija parādā visi čechu brīvprātīgie, kas vien kādreiz bija ieradušies Mostas kara nometnē.

Sapieris Vodička, vecs blēdis, bija uzņēmies pēdējā laikā viņas kavaliera lomu, stāvēja nomodā pār visiem kaujas bataljoniem, kas atstāja nometni, un īstā laikā atgādināja katram čechu brīvprātīgajam, ka viņš nedrīkst pazust kara virpuli, nenomaksājis savus parādus.

—    Uz kurieni tu īsti dodies? — Vodička uzprasīja, kad abi bija iebaudījuši pa malkam laba vīna.

—   Tas ir noslēpums, — Šveiks atbildēja, — bet tev kā vecam biedram es to uzticēšu.

Viņš izstāstīja visu līdz beidzamajam sīkumam, un Vodička paziņoja, ka viņš esot vecs sapieris un nevarot Šveiku pamest vienu, tāpēc vēstule esot jānes abiem.

Viņi omulīgi izrunājās par pagājušiem laikiem, un, kad ap pulksten divpadsmitiem atstāja «Melno jēru», viss viņiem likās saprotams un viegls. Turklāt viņiem bija radusies stingra pārliecība, ka viņi ne no kā nebaidās. Vodička visu ceļu līdz Šoproni ielai Nr. 16 nemitējās izrādīt briesmīgu naidu pret ungāriem un nepiekusis stāstīja, kā viņš ar tiem kaujas, kad un kur viņš ar tiem izkāvies un kad un kur viņam kaut kas šo kautiņu izjaucis.

—   Vienreiz Pausdorfā, kur mēs, sapieri, mēdzām iegriezties iedzert, es jau turēju vienu tādu ungāru lempi aiz rīkles un gribēju zvelt viņam tumsā ar jostu pa pauri, jo, tiklīdz kautiņš sākās, mēs ar pudeli sasitām griestu spuldzi, bet viņš pēkšņi sāk brēkt: «Tonda, tas taču esmu es, Purkrabeks no 16. zemessargu pulka!» Jā, te gandrīz būtu notikusi pārskatīšanās. Nu, bet toties mēs krietni samizojām šos ungāru vazaņķus pie Neizideras ezera, ko mēs bijām aizgājuši apskatīt priekš kādām nedēļām trim. Tur kādā ciemā, netālu no ezera, bija apmetusies kāda. honvedu pulka ložmetēju rota, un mēs tur nejauši iegriezāmies traktierī, kur viņi lēca savu čardašu kā nepilnā prātā un, mutes ieplētusi līdz ausīm, brēca savu «Uram, uram, biro uram» vai «Lanyok, lanyok, lanyok a faluba.» [84] . Mēs nosēdāmies viņiem pretī, bet jostas jau nolikām uz galda un domājām: «Gan mēs jums, salašņas, rādīsim!» Kāds mūsējais, Meistržiks, kam bija tādas dūres kā Baltais kalns, tūliņ pieteicās, ka viņš iešot dejot un nocelšot kādam ungāru utubungam viņa meiču pašā dejas vidū. Meičas viņiem bija sasodīti glītas, resniem ikriem, platām gūžām, pilnīgām krūtīm un lielām acīm, un, kad tie ungāru salašņas viņas spaidīja, tad varēja redzēt, ka meičām krūtis stingras kā gumijas bumbas un ka viņām tāda pieķeršana patīk. Mūsu Meistržiks metas pašā vidū un grib vienam honvedam noņemt to pašu iznesīgāko; šis sāk kaut ko ņurdēt, bet Meistržiks tūlīt met viņam vienreiz tā, ka šis gar zemi. Mēs arī tūdaļ paķērām jostas, aptinām galus ap rokām, lai durkļi nepazustu, likāmies barā, un es vēl uzsaucu: «Vainīgs vai ne, dod tik visiem pa kārtai!» — un tad gāja kā pa taukiem. Šie sāka lēkt pa logiem ārā, bet mēs saķeram aiz kājām un velkam zālē atpakaļ. Visi dabūja sutu, kas nebija mūsējie. Ciema vecākais ar žandarmu arī saņēma savu tiesu, tiklīdz gribēja iejaukties. Pat traktiernieks neizgāja Šveikā, jo viņš sāka vāciski bārties, ka mēs jaucot omulību. Pēc tam vēl mēs notvērām ciemā tos, kas bija gribējuši no mums paslēpties. Tā vienu seržantu mēs atradām labi tālu no ciema ierakušos kādā siena kaudzē. Viņu mums parādīja viņa paša skuķe, jo viņš tur bija dejojis ar kādu citu. Skuķe atkal bija ieķērusies mūsu Meistržikā un vadījusi to pa ceļu uz Kiralihidu, kur mežmalā stāv siena šķūņi. Viņa bija šo ievilkusi vienā šķūnī un tad pieprasījusi no šā piecas kronas, bet viņš tai iedevis reiz pa kaklu. Viņš mūs panāca pie pašas nometnes un sirdījās, ka esot gan turējis ungārietes par dedzīgākām, bet šī aita tikai gulējusi kā malkas pagale un kaut ko murkšķējusi.

—    īsi sakot, visi ungāri ir neliešu banda, — vecais sapieris Vodička nobeidza, uz ko Šveiks piezīmēja:

—   Viens otrs ungārs gan nav vainīgs, ka viņš ir ungārs.

—    Kā — nav vainīgs? — Vodička iekarsa. — Kas par blēņām, katrs par sevi atbildīgs. Būtu tu dabūjis tādu pašu sutu kā es, kad pirmo dienu ierados kursos. Tūlīt pēc pusdienas mūs sadzina klasē kā lopu baru, un viens ērms sāka kaut ko zīmēt un stāstīt, kas ir blindaža, kā tai liek pamatus, kā mērī, un, kas rītā nebūšot to uzzīmējis, ko viņš tagad skaidrojot, to ieslodzīšot un sasiešot. «Velns lai sasper!» es nodomāju. «Vai es tāpēc pieteicos šajos kursos, lai izvairītos no frontes, vai arī tāpēc, lai pa vakariem zīmētu bildītes kā skolas puika?» Mani pārņēma tādas dusmas, ka es vairs nosēdēt nevarēju, pat paskatīties nevarēju uz to ķēmu, kas mums to visu skaidroja.

Es ar prieku būtu visu samalis miltos, tāds niknums mani bija sagrābis. Pat kafiju es negaidīju, bet devos tūlīt no barakas uz Kiralihidu un aiz niknuma ne par ko citu nevarēju domāt kā tikai — kur atrast kādu klusu vietiņu, kurā var labi piedzerties, sataisīt pamatīgu traci, sadot kādam pa purnu un tad mierīgā garā atgriezties mājās. Bet cilvēks domā, dievs dara. Upmalā starp dārziem es tiešām uzgāju piemērotu lokālu, klusu kā baznīcu, taisni kā radītu kārtīgam tracim. Tur gan sēdēja divi apmeklētāji un sarunājās ungariski, kas mani vēl vairāk nokaitināja, un, tā kā es drīz vien biju vairāk iedzēries, nekā pats domāju, tad, šitā žūpodams, nemaz nepamanīju, ka blakus atrodas vēl viens lokāls, un, kamēr es krāju spēkus, te bija ienākuši kādi astoņi huzari, kuri man tūlīt bruka virsū, līdz es tiem diviem viesiem biju iekrāvis pa fizionomiju. Tie pagāna huzari, tie mani tā apstrādāja un notrenkāja pa dārziem, ka es netiku mājās līdz pat rītam, un tad man tūlīt bija jāiet uz slimnīcu, kur es sastāstīju, ka esmu iekritis ķieģeļu ceplī. Veselu nedēļu mani turēja ietītu slapjos palagos, lai man mugura neiekaistu. Es tev novēlētu gan, kundziņ, izbaudīt viņu nagus. Tie jau nav cilvēki, tie ir zvēri.

— Kā mežā sauc, tā atskan, — Šveiks atteica. — Tur nemaz nav ko brīnīties, ka viņi bija noskaitušies, ja viņiem bija jāpamet vīns uz galda un jādzenas tev tumsā pakaļ pa dārziem. Viņi gan varēja piekaut tevi uz vietas turpat lokālā un tad izmest ārā. Viņiem tas būtu bijis izdevīgāk un tev ari, ja ar tevi noslēgtu rēķinus pie galda. Es pazinu kādu krodzinieku Paroubeku Libnos. Reiz pie viņa kāds peļu slazdu taisītājs dzēra kadiķogu degvīnu un sāka lamāties, ka tas esot atšķaidīts, ka tam pieliets ūdens un ka viņš, ja taisītu savus slazdus vēl simt. gadu un par visu ieņemto naudu nopirktu šādu degvīnu un vienā paņēmienā izdzertu, arī tad vēl varētu noiet pa virvi ar Paroubeku uz rokām. Viņš vēl nosauca Paroubeku par suņa gabalu un slīpētu blēdi, bet mans mīļais Paroubeks grāba viņu ciet, sadeva viņam pa galvu ar viņa peļu slazdiem un stieplēm, izsvieda viņu pa durvīm un trenca pa ielu līdz Invalidu laukumam, dauzīdams ar koku, ar kuru novilka lejup logu aizlaidņus. No Invalidu laukuma Paroubeks savā niknumā aiztrieca viņu pa Karlinu uz Žižkovu, tad gar Ebreju cepļiem [85] līdz Malešicai, kur beidzot salauza savu

sitamo un tātad varēja nākt atpakaļ uz Libnicm. Jā, bet uztraukumā viņš bija piemirsis, ka visi citi apmeklētāji palika krodziņā un ka tie nelieši nu tur saimnieko pēc savas patikas. Par to viņš arī dabūja pārliecināties, kad beidzot ieradās krogā. Aizlaidņi bija līdz pusei nolaisti, pie tiem stāvēja divi policisti, abi krietni iemetuši, kamēr iekšā nodibinājuši kārtību. Puse no viņa krājumiem bija izdzerta, uz ielas gulēja, tukša ruma muciņa, bet zem letes Paroubeks atrada divus viesus galīgi pilnā, tos policisti nebija pamanījuši, un tie viņam gribēja samaksāt pa divi kreiceri katrs, jo par lielāku sumu neesot dzēruši. Tā atriebjas pārsteidzība. Karā tas ir tāpat. Sākumā mēs sakaujam ienaidnieku un nu tik skrienam un skrienam viņam pakaļ, līdz beidzot paši nespējam pietiekami ātri laist ļekas vaļā …

—    Es tos diedelniekus labi paturēju prātā, — Vodička nerimās, — ja man kāds no šiem huzariem pagadīsies ceļā, tad viņš mani pieminēs. Ar mums, sapieriem, nav joki, kad mēs noskaišamies. Mēs neesam ar pliku roku ņemami. Kad mēs stāvējām frontē pie Pržemišļas, tad mūs komandēja kapteinis Jecbachers, tāds cūka, kādu otru grūti atrast. Viņš mūs tā mācēja spīdzināt, ka kāds Biterlichs no mūsu rotas — vācietis, bet tiešām goda vīrs — viņa dēļ nošāvās. Tad mēs arī apņēmāmies, ka, tiklīdz krievu lodes sāks svilpot, tā mūsu kapteinim Jecbacheram pēdējā stundiņa būs klāt. Un, tikko krievi atklāja uguni, tā mēs tanī burzmā pamielojām viņu ar pieciem šāvieniem. Bet tādam nešķīstenam sīksta dzīvība kā kaķim, un. vajadzēja vēl divas reizes izšaut, lai lieta būtu kārtīgi nodarīta. Viņš tikai ierēcās vien, un tas iznāca tik smieklīgi — es saku, tīrie joki!

Vodička iesmējās.

—    Tādas lietas frontē ir dienas kārtībā. Man stāstīja kāds draugs, kas arī tagad ir mūsu pulkā, ka viņu rota, kad viņš bijis kājnieku puikā pie Belgradas, nošāvusi kaujā savu obrlajtnantu. Tas arī bijis īsts suns un pats nošāvis gājienā divus kareivjus, kas vairs nav varējuši paiet. Kad viņu nolaiduši no kājas, viņš pēkšņi sācis svilpt atkāpšanās signālu. Visi smējušies. vai pie zemes krizdami.

Šo saistošo un pamācīgo sarunu laikā Šveiks ar Vodičku. tomēr atrada Kakonija kunga dzelzslietu tirgotavu Šoproni ielā Nr. 16.

—     Labāk būtu, ja tu te uzgaidītu, — Šveiks sacīja Vodič-

kam pie mājas ieejas, — es uzskriešu otrajā stāvā, nodošu vēstuli, pagaidīšu atbildi un tūlīt būšu atkal atpakaļ.

—   Un lai es tevi atstāju? — Vodička nobrīnījās. — Tu nepazīsti ungārus, es tev vēlreiz saku. Mums te jābūt ļoti uzmanīgiem.

—   Klausies, Vodička, — Š veiks nopietni sacīja, — te nav runa par ungāru, bet par viņa kundzi. Es tak tev visu izskaidroju, kad mēs sēdējām pie tās čechu viesmīles, ka es nesu sava obrlajtnanta vēstuli un ka tas ir liels noslēpums. Mans obrlajtnants jau man lika pie sirds, ka par to nedrīkst zināt neviena dzīva dvēsele, un tava čechu viesmīle arī piekrita, ka tā ir gluži pareizi, jo tas ir diskrēts uzdevums. To taču neviens nedrīkst zināt, ka obrlajtnanta kungs raksta vēstules precētai sievai. Un tu pats arī tam piekriti un meti tik ar galvu. Es jums abiem paskaidroju, kā nākas un piederas, ka es gribu precizi izpildīt sava obrlajtnanta pavēli, un tu uzreiz gribi nākt man ar varu līdzi augšā.

—   Tu mani vēl nepazīsti, Šveik, — vecais sapieris Vodička atbildēja tikpat nopietni, — ja. es reiz esmu teicis, ka tevi pavadīšu, tad zini, ka viens mans vārds ir simta vērts. Kad iet divi, tad tomēr ir drošāk.

—   Tās domas es tev gan izdzīšu no galvas, Vodička. Vai tu zini, kur Višehradā atrodas Neklana iela? Tur bija darbnīca atslēdzniekam Vobornekam. Viņš bija goela vīrs un reiz, kad atgriezās no pastaigas, atveda līdzi vēl otru tādu staigātāju pārgulēt. Pēc tam viņš dabūja nogulēt krietnu laiku, un katru dienu, kad viņa sieva pārsēja tam galvu, viņa atkārtoja: «Redzi nu, Toniček, ja jūs nebūtu atnākuši divi, tad arī kautiņš būtu bijis tikai viens un es nebūtu tev iesviedusi pa galvu ar decimalsvariem.» Un viņš, kad jau sācis runāt, arī teicis: «Tev taisnība, māt, kad es citreiz kur iešu, tad nevākšu neviena vairs līdz uz māju.»

—   Tā tikai vēl trūka, — Vodička sirdījās, — lai šis ungārs mums kaut ko uzsviestu uz galvas. Es viņu. saķeršu pie apkakles un nolaidīšu pa kāpnēm lejā, tā ka viņš noripos kā bumba. Ar tādiem jārīkojas stingri, tur nav ko ceremonijas taisīt.

—   Vodička, tu taču nemaz neesi tik daudz dzēris. Es iemetu divas glāzītes vairāk par tevi. Apdomā, ka mēs taču nedrīkstam traci taisīt. Es esmu par to atbildīgs. Te lieta grozās ap sieviešiem.

—   Es arī sieviešiem varu iekraut, Šveik, man tas vienalga,

tu vēl veco Vodičku nepazīsti. Reiz Zabehlicē, «Rožu salā», viena tāda grezele negribēja nākt ar mani dejot, jo man esot uztūcis ģīmis. Tiesa, ģīmis man bija uztūcis, jo es patlaban nācu no kādas ballītes Hostivaržā, bet, iedomājies, šādu apvainojumu no kuras katras planckas! «Tad saņemiet arī savu tiesu, godātā jaunkundz,» es teicu, «lai jums nav žēl.» Kad es viņai vienreiz iekrāvu, viņa apgāza dārzā galdiņu ar visām glāzēm, pie kura viņa sēdēja ar savu papiņu, mammiņu un pat diviem brāļiem, bet man jau nebija bailes ne no visas «Rožu salas». Man gadījās paziņas no Vršovices, un tie man palīdzēja. Mēs tur iekaustījām kādas piecas ģimenes ar visiem bērniem. Troksni varēja dzirdēt līdz pat Michlai, un tad viss tas joks iekļuva avīzēs: tādas un tādas pilsētas tādas un tādas labdarības biedrības sarīkotajos dārza svētkos . . . Un tāpēc, kā jau sacīju, tāpat kā man citi palīdzējuši, tā es vienmēr palīdzu katram biedram, ja kaut kas atgadās. Es tevi nepametīšu ne sitams. Tu vēl ungārus nepazīsti. .. Un to taču tu nedarīsi, ka mani atstumsi, kur mēs atkal esam satikušies pēc tik ilgiem gadiem un vēl tādos apstākļos.

—   Nu labi, nāc līdzi, — Šveiks izšķīrās, — tikai ievēro, ka jārīkojas uzmanīgi, lai neiedzīvotos nepatikšanās.

—   Nebaidies, draugs, — Vodička klusu atbildēja, kad viņi jau devās augšup pa kāpnēm, — kad es viņam reiz gāzīšu . ..

Un klusāk piemetināja:

—   Tu redzēsi, ka šis ungāru kucēns mums nekādas rūpes nesagādās.

Un, ja kāds būtu bijis kāpņu telpā un pratis čechiski, tad tas būtu dzirdējis jau skaļāk izteikto Vodičkas lozungu: «Tu šos ungārus vēl nepazīsti,» — lozungu, kas bija radies klusajā lokālā pie Litavas, daudzinātās Kiralihidas dārzos, kuras apkārtējos kalnus kareivji vienmēr pieminēs ar lāstiem, kad atcerēsies, kā viņus te dresēja pirms pasaules kara un pasaules kara laikā, teoretiski sagatavojot praktiskai cilvēku apkaušanai un masu slepkavībām.

*

Šveiks ar Vodičku apstājās pie Kakonija kunga dzīvokļa durvīm. Šveiks vēlreiz uzrunāja Vodičku, pirms nospieda zvana pogu: — Vodička, vai tu esi dzirdējis, ka uzmanība ir visas gudrības māte?

—   Es par to galvu nelauzu, — Vodička atbildēja, — viņš nepaspēs ne iepīkstēties . ..

—   Es ne ar vienu netaisos tā. rīkoties, Vodička.

Šveiks piezvanīja, bet Vodička skaļi noteica:

—   Viens divi — un viņš būs pa kāpnēm lejā.

Durvis atvērās, un kalpone ungariski vaicāja, ko viņi vēloties.

—   Nem tudom, [86] — Vodička nicinoši noteica, — mācies, skuķi, čechiski.

—   Verstehen Sie deutsch? — Šveiks jautāja.

—   A pischen.

—Also sagcn Sie die Frau, ich will die Frau. sprechen, sagen Sie, dass ein Brief ist von einem Herr, draussen in Kong. [87]

—   Es gan par tevi brīnos, — Vodička teica, sekodams Šveikam priekšistabā, — ka tu vēl ar tādu maitu runā.

Viņi ienāca priekšistabā, aizvēra durvis uz gaiteni, un Šveiks piezīmēja:

—   Nekas, tīri glīti iekārtojušies, pat divi lietussargi uz pakaramiem, un mūsu kunga Kristus bilde arī nav zemē metama.

No blakus istabas, kur skanēja trauku šķindoņa, iznāca atkal kalpone un sacīja Šveikam:

—   Frau ist gesagt, dass sie hat kcin Zeit, wenn was ist, das hier gebcn un sagen.

—   Also, — Šveiks svinīgi noteica, — der Frau ein Brief, aber halten Kuschen!

Viņš izņēma virsleitnanta Lukaša vēstuli.

—   Ich, — viņš rādīja ar pirkstu uz sevi, — Antwort warten hier in die Vorzimmer. [88]

—   Kāpēc tu nesēdi? — jautāja Vodička, kas jau sēdēja uz krēsla pie sienas, — sēdekļi te taču ir. Nestāvi kā ubags, ne

pazemojies šo ungāru priekša! Gan redzesi, ka mums būs ar viņiem saskriešanās, bet tad es tā mērcēšu . ..

—   Klau, — viņš pēc brītiņa atkal ierunājās, — kur tu iemācījies vāciski?

—   Pats no sevis, — Šveiks atbildēja. Brīdi atkal viss bija klusu. Tad no istabas, kur kalpone ienesa vēstuli, atskanēja liels troksnis un kliedzieni. Kāds nosvieda ko smagu uz grīdas, tad varēja skaidri dzirdēt, ka plīsa glāzes un šķīvji un kāds skaļi auroja: — Baszom az anyat, baszom az istenet, baszom a Kristus Marjat, baszom az atyadot, baszom a vilagot! [89]

Durvis spēji atvērās, un priekšistabā ieskrēja kāds kungs labākajos gados, ar salveti ap kaklu, vicinādams rokā tikko atnesto vēstuli.

Vecais sapieris Vodička sedeja tuvāk pie durvīm, tapec saniknotais kungs griezās tūlīt pie viņa.

—   Was soli das heissen, wo ist der verfluchte Kerl, welcher diesen Brief gebracht hat? [90]

—    Rāmu garu, — Vodička noteica pieceldamies, — nebļausties kā mežā, ka neizlido ārā, un, ja tu gribi zināt, kas ctnesa vēstuli, tad pavaicā tur tam kamrādam. Tikai runā ar viņu pieklājīgi, citādi būsi aiz durvīm kā likts.

Tagad bija Šveika kārta pārliecināties, cik apbrīnojami daiļrunīgs ir kungs ar salveti ap kaklu: viņš bēra no vietas visādas aplamības, nemitīgi atkārtodams, ka viņi nupat sākuši pusdienot.

—   Mēs arī dzirdējām, ka jūs pusdienojat, — Šveiks lauzītā vācu valodā piekrita, čechiski piebilzdams: — Mums gan vajadzēja saprast, ka mēs traucēsim jūsu pusdienas, bet ko lai dara.

—   Nepazemojies! — Vodička viņu apsauca.

Saniknotais kungs, kam no straujajām kustībām salvete

tikko vairs turējās ap kaklu, turpināja kliegt, ka viņš esot domājis, it kā vēstulē būšot pieprasītas telpas karaspēkam šinī namā, kas piederot viņa sievai.

—   Te jau varētu novietot daudz karaspēka, — Šveiks sacīja, — bet vēstulē gan par to nebija runas, kā jūs pats pārliecinājāties.

Kungs saķēra galvu abām rokām un sāka atkal bērt savus pārmetumus. Viņš pats esot bijis rezerves leitnants un arī tagad labprāt ietu armijā, ja neslimotu ar nierēm. Viņa laikā virsnieki neesot bijuši tik bezkaunīgi, ka mēģinātu postīt citu ģimenes mieru. Viņš sūtīšot šo vēstuli pulka .komandierim, kara ministrijai, publicēšot laikrakstos.

—    Kungs, — Šveiks ar cieņu ierunājās, — šo vēstuli rakstīju es. Ich geschrieben, kein Oberleutnant. Paraksts un uzvārds, tas viss ir izdomāts. Unterschrift, Name falsch. Ich liebe Ih^e Frau. Man jūsu kundze ļoti iepatikās. Es esmu iemīlējies jūsu kundzē līdz ausīm, kā mēdza teikt Vrchlickis. Kapitales Frau.

Uztrauktais kungs gribēja brukt virsū Šveikam, kas stāvēja viņa priekšā mierīgs un pašapmierināts, bet vecais sapieris Vodička, kas vēroja katru kunga kustību, pašāva viņam kāju priekšā, izrāva no rokas vēstuli, ko tas vicināja, un iebāza savā kabatā, un, kad Kakonija kungs uzslējās stāvus, Vodička sagrāba viņu, aiznesa līdz durvīm, atvēra tās ar vienu roku, un tad bija dzirdams, ka pa kāpnēm kaut kas noveļas.

Tas viss gāja tik ātri kā pasakā, kur velns ierodas pievākt kādu cilvēku.

No aizkaitinātā kunga palika pāri tikai salvete. Šveiks pacēla to un uzmanīgi pieklauvēja pie istabas durvīm, no kurienes pirms minūtēm piecām bija iznācis Kakonija kungs un kur tagad bija dzirdamas sieviešu raudas.

— Es jums ienesu salveti, — Šveiks smalkjūtīgi uzrunāja dāmu, kas raudāja dīvana stūrī, — ka vēl nesamin. Man ir tas gods.

Viņš sasita papēžus, militāri sveicināja un izgāja gaitenī. Kāpnēs nebija manāmas nekādas citas pēdas — kā jau Vodička bija paredzējis, viss bija noritējis gludi. Tikai pie vestibila durvīm Šveiks atrada norautu apkaklīti. Acīm redzot te bija noslēdzies traģēdijas pēdējais cēliens, kad Kakonija kungs bija izmisumā ieķēries durvju stenderē, lai viņu neizsviež uz ielas.

Toties uz ielas valdīja rosība. Kakonija kungu bija ievilkusi pretējā namā un aplēja viņu ar ūdeni, bet ielas vidū stāvēja vecais sapieris Vodička kā lauva un viņam pretim — vairāki honvedi un huzari, kas nāca savam tautietim palīgā. Vodička meistariski aizstāvējās, izlietodams jostā iesieto durkli kā spriguli. Un viņš nebija viens. Viņam blakus cīnījās vairāki dažādiem pulkiem piederoši čechu kareivji, kuriem tajā brīdī bija gadījies nākt pa ielu.

Šveiks, kā viņš vēlāk apgalvoja, pats nezināja, kā bija iejaucies kautiņā un — tā kā viņam nebija durkļa līdzi — kā viņam bija gadījusies rokās kāda pārbiedēta skatītāja nūja.

Tas vilkās krietni ilgi, bet visam skaistajam reiz pienāk gals. Ieradās patruļa un pievāca visus.

Šveiks gāja blakus Vodičkam ar savu nūju, ko patruļas priekšnieks bija atzinis par corpus delieti[91] .

Viņš soļoja mierīgi, nesdams nūju uz pleca kā šauteni. Vecais sapieris Vodička tiepīgi klusēja visu ceļu.

Tikai tad, kad viņi nonāca pie virssardzes, viņš grūtsirdīgi sacīja Šveikam:

— Nu, vai es tev neteicu, ka tu ungārus vēl nepazīsti?

## IV JAUNAS CIEŠANAS

Pulkvedis Šrēders ar labpatiku vēroja virsleitnanta Lukaša bālo seju ar lieliem lokiem zem acīm. Apmulsušais virsleitnants neraudzījās uz pulkvedi, bet pazagšus meta skatienus, it kā ko meklēdams, uz nometnes karaspēka dislokācijas plānu, kas bija vienīgais pulkveža kancelejas izrotājums.

Pulkveža Šrēdera priekšā uz galda atradās vairākas avīzes ar zilu zīmuli apvilktiem rakstiem, kuriem pulkvedis vēlreiz aši pārlaida acis un tad sacīja, skatīdamies uz virsleitnantu Lukašu:

— Tātad jūs jau zināt, ka jūsu kalpotājs Šveiks atrodas apcietinājumā un droši vien tiks nodots divizijas tiesai?

•— Taisni tā, pulkveža kungs.

—   Bet ar to vēl šī lieta nebeigsies, — pulkvedis uzsvērti sacīja, tīksminādamies ap virsleitnanta Lukaša bālo seju. — Ir skaidrs, ka vietējo iedzīvotāju prātus ļoti satraucis šis incidents ar jūsu kalpotāju un šinī afērā iepīts arī jūsu vārds, virsleitnanta kungs. No divīzijas štaba mums jau atsūtīti pārbaudīti materiali. Mums te ir dažas avīzes, kas arī nodarbojas ar šo notikumu. Jūs varat man tās vietas izlasīt priekšā.

Viņš pasniedza virsleitnantam Lukašam dažas avīzes ar atzīmētiem rakstiem, un virsleitnants sāka lasīt monotonā balsī it kā ābecnieks, kas skaita no galvas teikumu: «Medus ir daudz barojošāks un vieglāk sagremojams nekā cukurs.»

«Kur garantija mūsu nākotnei?»

—   Vai tas ir «Pcster Lloyd»? — pulkvedis jautāja.

—   Taisni tā, pulkveža kungs, — virsleitnants Lukašs atbildēja un turpināja lasīt:

«Kara vešana prasa visu Austroungārijas monarehijas iedzīvotāju slāņu līdzdalību. Ja mēs gribam, lai mūsu valsts stāvoklis būtu drošs, tad vienai tautībai jāatbalsta otra, jo mūsu nākotnes garantija meklējama tanīs spontānā jās cieņas jūtās, kas vienai tautībai ir pret otru. Mūsu varonīgo kareivju lielie upuri visās frontēs, kur viņi neatlaidīgi virzās uz priekšu, būtu veltīgi, ja aizmugurē, kas ir mūsu slaveno armiju barotāja un politiskā artērija, nebūtu vienotības, ja mūsu armijām aiz muguras darbotos elementi, kas grauj valsts vienotību un ar savu ļaunprātīgo aģitaciju cenšas satricināt mūsu valsts autoritati un radīt šķelšanos mūsu valsts tautu saimē. Šajā vēsturiskajā momentā mēs nevaram vienaldzīgi noraudzīties uz kādu ļaužu grupu, kas aiz šauri nacionaliem motīviem mēģina jaukt visu mūsu. valsts laulību vienoto sadarbību un cīņu par to noziedznieku taisnīgu sodīšanu, kuri bez iemesla uzbrukuši mūsu zemei, lai tai nolaupītu visas kulturas un civilizācijās bagātības. Mēs nevaram klusēdami paiet garām šādu slimu dvēseļu pretīgajiem izvirdumiem, jo to mērķis ir iznīcināt vienprātību tautas sirdī. Mums jau vairākkārt ir nācies norādīt mūsu laikraksta slejās uz to, ka kara tiesas spiestas izturēties ar visu stingrību pret tiem indivīdiem čechu pulkos, kuri, neņemot vērā pulku slavenās tradīcijas, kūda ar savu neapzinīgo rīcību mūsu ungāru pilsētās uz naidu pret

visu čechu tautu, kas kā vesela vienība nav nekur vainojama, jo vienmēr enerģiski aizstāvējusi šās valsts intereses, par ko liecina vesela virkne izcilu čechu tautības karavadoņu, no kuriem atcerēsimies tikai feldmaršala Radecka vareno tēlu un citus Austroungārijas monarchijos aizstāvjus. Šīm gaišajām parādībām pretim stāv daži no čechu tautas padibenēm nākuši necienīgie, kas izmanto pasaules karu, lai brīvprātīgi iestātos armijā un varētu jaukt monarehijas tautību vienprātību, ncaizmirsdami apmierināt pie tam arī savas viszemiskākās tieksmes. Mēs jau reiz aizrādījām uz N. pulka nepiedodamo uzvešanos Dcbrečinā. Sos izlēcienus apsprieda un nosodīja Feštas parlaments, un

šā pulka karogs vēlāk frontē…. (cenzūras svītrojums).

Uz kā sirdsapziņas guļ šis briesmīgais grēks (cenzūras

svītrojums). Kas provocēja čechu kareivjus.. (cenzūras

svītrojums). Kā svešinieki rīkojas mūsu ungāru dzimtenē, to vislabāk liecina notikums Kiralihidā, ungāru saliņā pie Litavas. Kādai tautībai piederēja kareivji no tuvumā esošās karaspēka nometnes Mostā pie Litavas, kuri uzbruka vietējam komersantam Gjulam Kakonija kungam un nodarīja viņam miesas bojājumus? Vietējo iestāžu pienākums ir izmeklēt šo noziegumu un pieprasīt atbildi karaspēka vadībai (kas droši vien jau stājusies pie šās afēras noskaidrošanas), kāda loma šinī nepiedzīvotajā kūdīšanā pret Ungarijas ķēniņvalsts pavalstniekiem bijusi virsleitnantam Lukašam, kura vārdu pilsēta daudzina sakarā ar pēdējo dienu notikumiem, kā to ziņo mūsu vietējais korespondents, kas jau savācis bagātīgus materialus par visu šo afēru, kura šajos nopietnajos laikos tiešām brēc pret debesīm. «Pester Lloyd» lasītāji, bez šaubām, ar interesi sekos izmeklēšanas gaitai, un mēs uzskatām par savu pienākumu paziņot, ka sniegsim viņiem sīkas ziņas par šo ārkārtīgi svarīgo notikumu. Patlaban mēs gaidām oficiālu ziņojumu par noziegumu Kiralihidā, kas vērsts pret visu ungāru tautu. Arī Peštas parlamentam būs jāieņem stāvoklis šinī lietā, lai reiz būtu skaidri pateikts, ka čechu kareivji, kas dodas caur Ungārijas ķēniņvalsti uz fronti, nedrīkst ieņemt galvā domu, ka sv. Stefana kronim piederošā zeme būtu viņiem uz nomu izdota. Un ja vēl tad dažas tai tautībai piederošas personas, kura Kiralihidā tik nožēlojami demonstrēja mūsu monarehijas tautību sadraudzību, neaptver

pašreizējo situāciju, tad lai tās ir mierīgas: kara laikā tādus cilvēkus lode, durklis un virve ātri iemāca paklausīt un pakļauties māsu kopīgās tēvijas augstākām interesēm.»

—   Kas parakstījis šo rakstu, virsleitnanta kungs?

—   Bela Barabašs, redaktors un deputāts, pulkveža kungs.

—   Tas .ir pazīstams blēdis, virsleitnanta kungs, bet šis raksts pirms «Pester Llovd» bija iespiests avīzē «Pešti Iiirlap». Tagad izlasiet man kāda ungāru raksta oficiālo tulkojumu Šopronas laikrakstā «Šopronyi Naplo»!

Virsleitnants Lukašs skaļā balsī nolasīja rakstu, kura. autors izrādīja neparastu cītību operēšanā ar šādu frāžu mistrojumu: «valstiskā saprāta prasības», «valsts kārtība», «samīdīta cilvēciska cieņa un jūtas», «kanibalu dzīres», «nomocītā sabiedrība», «laupītāju un slepkavu banda», «aiz kulisēm jūs redzēsiet viņu īsto seju» un tā tālāk, it kā ungāri būtu savā zemē visvairāk vajātais elements. Tā vien likās, ka čechu kareivji bijuši ielauzušies redakcijā, nogāzuši raksta autoru gar zemi un spārdījuši kājām, bet viņš brēcis aiz sāpēm un kāds šos brēcienus stenografējis.

—   Tikpat mīļi, virsleitnanta kungs, — pulkvedis Šrēders piebilda, — raksta par jums Kiralihidas nedēļas avīze un Presburgas avīzes. Tas jūs vairs neinteresēs, jo visi tie raksti ir pēc viena parauga. No politiskā viedokļa to visu nav grūti izskaidrot, jo mēs, austrieši, tiklab vācieši, kā čechi, attiecībā pret ungāriem esam tomēr . . . Jūs jau saprotat, virsleitnanta kungs. Te izpaužas noteikta tendence. Jūs varbūt vairāk interesētu kāds rakstiņš «Komornas Vakara Avīzē», kur apgalvots, ka jūs esot mēģinājis izvarot Kakonija kundzi taisni ēdamistabā pusdienu laikā, viņas vīram klātesot. Jūs, draudot ar zobenu, esot piespiedis vīru aizbāzt ar dvieli savas laulātās draudzenes muti, lai viņa nekliegtu. Tās ir pēdējās jaunākās ziņas par jums, virsleitnanta kungs.

Pulkvedis iesmējās un turpināja.

—   Vietējās iestādes nav izpildījušas savu pienākumu. Šejienes laikrakstu iepriekšējā cenzūra atrodas ungāru rokās, un tie dara ar mums, ko grib. Mūsu virsnieki nav pasargāti no šāda cūkas civilā, no šāda ungāru redaktora apvainojumiem, un tikai tad, kad asi uzstājāmies, resp. pēc divizijas tiesas telegramas Peštas valsts prokuratura bija spiesta izdarīt vienu otru arestu visās minētajās redakcijās. Visvairāk gan nāksies izturēt «Komornas Vakara Avīzes» redaktoram, viņš savu avīzi pieminēs līdz nāvei. Divizijas tiesa uzticēja man kā jūsu priekšniekam nopratināt jūs un atsūtīja arī visus jūsu lietai piederīgos aktus. Viss būtu noritējis gludi, ja te nebūtu iepīts tas nelaimīgais Šveiks. Kopā. ar viņu apcietināts kāds sapieris Vodička, pie kura, kad to pēc kautiņa nogādāja virssardzē, atrada jūsu vēstuli, ko jūs bijāt sūtījis Kakonija kundzei. Šveiks nopratināšanā apgalvoja, ka tā neesot jūsu vēstule un ka viņš pats to esot rakstījis, bet, kad viņam parādīja vēstuli un uzaicināja to pārrakstīt, lai varētu salīdzināt rokrakstus, tad viņš šo vēstuli norija. Tad no pulka kancelejas atsūtīja uz divizijas tiesu jūsu ziņojumus, lai varētu tos salīdzināt ar Šveika rokrakstu, un te nu jums ir rezultāts.

Pulkvedis pašķirstīja aktis un norādīja virsleitnantam Lukašam uz šādu vietu protokolā: «Apsūdzētais Šveiks atsacījās rakstīt diktētus teikumus, motivēdams atteikšanos ar to, ka pa nakti aizmirsis, kā jāraksta.»

—   Vispār es tam nepievēršu nekādu uzmanību, virsleitnanta kungs, ko jūsu Šveiks vai tas sapieris sacījuši divizijas tiesā. Šveiks un sapieris apgalvojuši, ka tas ir bijis tikai mazs joks, kas ticis pārprasts, ka viņiem pašiem uzbrukušas privātpersonās un viņi aizstāvējušies, glābdami savu kareivja godu. Izmeklēšanā noskaidrojies, ka šis Šveiks vispār ir dīvains putns. Piemēram, uz jautājumu, kāpēc viņš neatzīstas, viņš, kā protokolā redzams, atbildējis: «Es esmu taisni tādā pašā stāvoklī kā akadēmiķa gleznotāja Panuškas sulainis kādas jaunavas Marijas svētbildes dēļ. Tas arī, kad runāts par svētbildēm, ko tas grasījies ievilkt, neko citu nav varējis atbildēt kā tikai: «Vai jūs gribat, lai es pakaros?» Protams, es pulka vadības vārdā parūpējos, lai visos laikrakstos tiktu publicēts vietējo avīžu zemisko rakstu atspēkojums ar divizijas tiesas parakstu. Šodien mēs to izsūtīsim, un man liekas, ka esmu darījis visu, lai vērstu par labu to, kas noticis aiz šo ungāru skribentu, aiz šo civilo diedelnieku negodīgās rīcības.

Man šķiet, ka atspēkojums man labi izdevies stila ziņā:

«N. divizijas tiesa un N. kājnieku pulka vadība ar šo paziņo, ka vietējos laikrakstos publicētais raksts par it kā N. pulka kareivju sarīkotiem ekscesiem nepavisam nesaietas ar patiesību, ir izdomāts no sākuma līdz galam un ka pret minētajiem laikrakstiem ierosinātajai lietai sekos stingra vainīgo sodīšana.»

—   Divizijas tiesa, — pulkvedis turpināja, — savā ziņojumā mūsu pulka vadībai secina, ka viss šis tracis nenozīmē neko citu kā organizētu kūdīšanu pret tām karaspēka daļām, kas no Cisleitanijas ierodas Transleitanijā. Turklāt salīdziniet, cik daudz mūsējo atrodas frontē un cik ungāru! Es jums teikšu, ka man čechu kareivis patīk daudz labāk nekā tādi ungāru salašņas. Kad es tik atceros, kā pie Belgradas ungāri sāka šaut uz mūsu otro kaujas bataljonu, kas nezināja, ka šāvēji ir ungāri, un savukārt atklāja uguni pret deičmeistariem [93] labajā flangā, un deičmeistari tā apjuka, ka sāka apšaudīt blakus stāvošo Bosnijas puiku! Tā bija gan situācijā, neko teikt! Es taisni

Pulkvedis nospļāvās.

— Tagad jūs pats arī pārliecinājāties, cik lieliski viņi izmantojuši jūsu dēku Kiralibidā.

Virsleitnants Lukašs apmulsis ieklepojās.

—   Virsleitnanta kungs, — pulkvedis draudzīgi uzrunāja viņu, — lieciet roku uz sirds un atzīstieties, cik reižu jau esat bijis Kakonija kundzes gultā.

Pulkvedis Srēders bija šodien ļoti labā omā.

—   Nestāstiet man, virsleitnanta kungs, ka tikko esat sācis ar viņu sarakstīties. Kad es biju jūsu gados, man nācās pavadīt trīs nedēļas Jagrā topogrāfijas kursos, un jums vajadzēja redzēt, ka es tās trīs nedēļas nekā cita nedarīju kā tikai gulēju pie ungārietēm. Katru dienu pie citas. Jaunas, vecākas, neprecētas, precētas, kā kuru reizi gadījās, — es viņām visām tik sirsnīgi pakalpoju, ka, atgriezies pulkā, tikko varēju kājas cilāt. Visvairāk mani nostrādināja kāda advokata kundze. Viņa man pierādīja, ko spēj ungārietes. Koda man degunā, neļāva visu nakti ne aci aizvērt.

—   Tikko iesācis sarakstīties … — pulkvedis familiari uzsita virsleitnantam Lukašam uz pleca. — Tādus jokus mēs pazīstam. Nesakiet labāk nekā, man jau šī aina ir skaidra. Jums ar viņu bija romāns, viņas vīrs uznāca nelaikā, un šis jūsu stulbenis Šveiks .. Bet ziniet, virsleitnanta kungs, šim Šveikam tiešām ir raksturs, citādi viņš nebūtu tā rīkojies ar jūsu vēstuli. Tādu cilvēku žēl pazudināt, Es saku, te tūliņ redzama audzināšana. Man viņa izturēšanās ļoti patīk. Izmeklēšana šajā virzienā noteikti jāpārtrauc. Jūs, virsleitnanta kungs, esat sakompromitēts presē. Jūsu uzturēšanās šeit ir pilnīgi nevajadzīga. Sinī nedēļā jādodas uz krievu fronti vienai kaujas rotai. Jūs esat 11. rotas vecākais virsnieks, jūs dosieties tai līdz kā rotas kamandieris. Brigādes štābā viss jau nokārtots. Sakiet mantzinim, lai viņš jums pameklē citu kalpotāju Šveika vietā!

Virsleitnants Lukašs pateicīgi uzlūkoja pulkvedi, kas turpināja:

—   Šveiku es piekomandēju par jūsu rotas raitnieku.

Pulkvedis piecēlās un, sniegdams nobālušajam virsleitnantam roku, sacīja:

—   Tātad viss ir nokārtots. Novēlu jums daudz laimes un labus panākumus austrumu kaujas laukos. Un, ja varbūt kādreiz redzēsimies, tad neaizmirstiet mūsu sabiedrību. Neizvairieties no mums kā toreiz Budejovicē …

Virsleitnants Lukašs mājupceļā visu laiku domās atkārtoja:

—   Rotas komandieris, rotas raitnieks.

Un viņa acu priekšā spilgti atausa Šveika tēls.

Kad virsleitnants Lukašs pavēlēja mantzinim Vanekam sameklēt viņam citu kalpotāju, tas sacīja:

—   Es tak biju iedomājies, virsleitnanta kungs, ka jūs ar Šveiku esat pilnīgi apmierināts.

Bet,, kad viņš dzirdēja, ka pulkvedis iecēlis Šveiku par 11. rotas raitnieku, tad izsaucās:

—   Lai dievs stāv mums klāt!

Divizijas tiesas aresta telpās, ēkā ar aizrestotiem logiem;.. cēlās pēc priekšrakstiem pulksten septiņos no rīta un sakārtoja guļvietas, kas atradās uz dubļainās grīdas. Lāviņu nebija. Garā telpā aiz šķērssienas nolika pēc priekšrakstiem salocītās segas un salmu maisus, un, kas ar šo darbu bija galā, tie nosēdās uz sola gar sienu un vai nu ķēra utis (tie, kas bija ieradušies no frontes), vai īsināja laiku, stāstīdami dažādus piedzīvojumus.

Šveiks ar veco sapieri Vodičku sēdēja uz sola pie durvīm kopā ar vairākiem dažādu ieroču šķiru un pulku kareivjiem.

—   Paskatieties, puiši, tur uz to ungāru lempi pie loga! — Vodička ierunājās. — Re, kā viņš skaila lūgšanu, lai viņam viss labi izdotos! Vai jums negribētos likt viņam vienreiz pa ausi, ka viņam mute plata paliktu?

—• Bet tas taču ir godīgs cilvēks, — Šveiks atsaucās, — jo viņš te atrodas tāpēc, ka izvairījies no mobilizācijas. Viņš ir pret karu, laikam pieder kādai sektai, un viņu iesēdinājuši par to, ka viņš turas pie dieva baušļiem un negrib nevienu nokaut, bet gan te viņam iemācīs citu bauslību. Priekš kara Moravijā dzīvoja kāds Nemrava, kas pat šautenei negribēja ķerties klāt, kad viņu iesauca karadienestā, jo ieročus nēsāt o-ļot pret viņa pārliecību. Par to viņš dabūja krietni nosēdēties, un tad viņam atkal lika nodot zvērestu. Bet viņš tik atbild, ka zvērēšana ir pret viņa pārliecību, un palika pie sava.

—   Tas gan ir bijis muļķis, — vecais sapieris Vodička noteica. — Viņš taču varēja zvērēt mierīgu prātu un pēc tam uz visu nospļauties.

—    Es jau trīs reizes esmu nodevis zvērestu, — ieteicās kāds kājnieks, — un arī par dezertēšanu sēžu šeit trešo reizi, bet, ja man nebūtu ārsta apliecības, ka es pirms piecpadsmit gadiem prāta aptumšošanās brīdī esmu nositis savu krustmāti, tad mani varbūt jau trīs reizes būtu frontē nošāvuši. Bet tagad mana nelaiķa krustmāte man vienmēr palīdz izkulties no ķibeles, un varbūt man beidzot izdosies atgriezties no šā kara dzīvam mājās.

—   Un par ko tu, draugs, nositi savu krustmāmiņu? —• Šveiks ieinteresējās.

—    Par ko tad vispār cilvēkus nogalina? — šis patīkamais sarunu biedrs atbildēja. — Taču skaidrs, ka naudas dēļ. Tai vecenei bija piecas krājkases grāmatiņas, un, kad es izbadējies un noplīsis ierados pie viņas ciemā, viņai taisni tajā bridī atsūtīja procentus. Atskaitot viņu, man nebija neviena rada gabala visā pasaulē. Es sāku lūgties, lai viņa pieņem mani pie sevis, bet šī, ragana, tikai skandina, lai ejot strādāt, es tak 'asot jauns, stiprs un vesels cilvēks. Tā vārds pa vārdam, un .es viņai pāris reižu sadevu ar krāsns urķi pa galvu un tā biju viņu apstrādājis, ka pats vairs nepazinu. Nosēdos viņai blakus *uz grīdas un gudroju: «Vai. tā ir krustmāte vai nav?» Tā kaicniņi bija mani atraduši otrā dienā. Tad mani aizsūtīja uz vājprātīgo slimnīcu Slupā, bet, kad pirms kara mani izmeklēja ārstu komisija Bohnicē  tad mani atzina par izveseļojušos un tūliņ iesauca karadienestā nokalpot nokavētos gadus.

Garām pagāja garš, kalsnējs kareivis nomāktu izskatu, ar slotu rokā.

—   Tas ir kāds skolotājs no mūsu pēdējās kaujas rotas, — Šveikam blakus sēdošais strēlnieks pastāstīja. — Viņš iet izslaucīt savu stūri. Ārkārtīgi tīrīgs cilvēks. Viņu te iesēdinājuši par kādu dzejoli, ko viņš-sacerējis.

—    Ei, skolotāj, panāc šurp! — viņš uzsauca cilvēkam ar slotu, kurš nopietnā gaitā pienāca pie viņiem. — Noskaiti mums to par tām utīm!

Kareivis ar slotu nokāsējās un iesāka:

Viss utu pilns, gan frontē, aizmugurē, It visur milzu uts mums virsū lien, Pat ģenerālis kasa pavēderē Un veļu maina katru mīļu dien'. Ja, utīm armijā gan labas dieniņas. Uz virsniekiem tās brangi atēdas. Skat, prūšu uts kā priekā pārojas Ar veco utu tēviņu no Austrijas!

Kaulainais kareivis, bijušais skolotājs, nosēdās uz sola un nopūtās.

—   Tas ir viss. Bet par to mani auditora 2 kungs nopratinājis jau četras reizes.

—   Par tādām blēņām tiešām nebūtu vērts runāt, — Šveiks atklāti izteica savas domas, — vienīgais jautājums, kā tiesa sapratīs to veco Austrijas utu tēviņu, l.abi vēl, ka jūs pieminējāt pārošanos, tā viņiem galīgi sajauks galvas. Jūs tikai viņiem labi ieskaidrojiet, ka utu tēviņš ir utu vīriešu kārtas pārstāvis un ka ar uti pāroties var tikai utu tēviņš. Citādi jūs vaļā netiksiet. Jūs taču nerakstījāt to dzejoli tāpēc, ka gribējāt kādu apvainot, tas ir skaidrs. Sakiet tikai auditora kungam, ka jūs rakstījāt sev par patikšanu un, kā vīriešu kārtas cūku sauc par kuili, tā vīriešu kārtas uti visur sauc par utu tēviņu.

Skolotājs tikai nopūtās.

•— Ko tas līdz, ja auditora kungs labi nemāk čechu valodu.

Es jau mēģināju viņam tamlīdzīgi visu noskaidrot, bet viņš man uzbrēca, ka utu tēviņu čechu valodā saucot «utis».

«Nevis utu tēviņš,» viņš man saka, «bet utis. Sieviešu kārta, mīļo inteliģent, ir «tā uts», tātad vīriešu kārtai jābūt «tas utis». Nedomājiet mani apvest ap stūri!»

—    īsi sakot, jūsu izredzes ir plānas, — Šveiks piekrita, — bet jums nevajag zaudēt cerību, jo viss vēl var griezties uz labu, kā teica čigāns Janečeks Plzenā, kad viņam 1879. gadā par divu cilvēku noslepkavošanu uzmeta cilpu kaklā. Un viņam bija taisnība, jo pēdējā brīdī viņu aizveda no karātavām, tāpēc ka nedrīkst nevienu kārt kunga un ķeizara dzimšanas dienā, un tā bija iekritusi taisni tanī dienā, kad viņu vajadzēja pakārt. Viņu pakāra tikai otrā dienā, kad dzimšanas diena bija garām, un šim cilvēkam vēl bija tāda laime, ka vēl pēc vienas dienas viņu apžēloja un lietu vajadzēja izmeklēt no jauna, jo visi apstākļi norādīja uz to, ka slepkavību izdarījis kāds pavisam cits Janečeks. Tātad viņu nācās izrakt no noziedznieku kapiem un apglabāt Plzenas katoļu kapsētā, bet tad noskaidrojās, ka viņš ir luterānis, un viņu pārveda uz luterāņu kapiem un pēc tam …

—   Pēc tam tu dabūsi pāris pļauku, — vecais sapieris Vodička viņu pārtrauca, — ko viņš gan tikai neizdomā! Cilvēkam jālauza galva, ko stāstīt divizijas tiesā, bet šis nožēlojamais nelga vakar, kad mūs veda uz nopratināšanu, stāstīja man visu ceļu, kas ir Jerikas roze.

—   Tie jau nebija mani vārdi, — Šveiks aizstāvējās, — tā gleznotāja Panuškas sulainis Matvejs bija paskaidrojis kādai vecenei, kas viņam bija jautājusi, kāda izskatās Jerikas roze. Viņš tai bija atbildējis: «Ņemiet sausus govs mēslus, uzlieciet uz šķīvja un uzlejiet ūdeni, tad tas nokrāsosies skaisti zaļš, un tā arī ir Jerikas roze.» Es pats tādas blēņas neesmu izdomājis, un mums taču vajadzēja kaut ko runāt, kad gājām uz nopratināšanu. Es gribēju tevi mierināt, Vodička.

—   Tad ta mierinātājs! — Vodička nicīgi nospļāvās. — Cilvēkam vai galva griežas, domājot, kā izkulties no ķibeles un tikt uz brīvām kājām, lai izrēķinātos ar šiem ungāru dauzoņām, un viņš mani mierinās ar govju mēsliem. Bet kā lai es tagad atmaksāju tiem nolāpītajiem ungāriem, kad man jāsēž aiz atslēgas un vēl jāizliekas un jāstāsta tiesnesim, ka man pret ungāriem nav nekāda naida? Suņa dzīve, nudien! Nu, bet, kad es dabūšu kādu ungāru nagos, es viņu nomiegšu kā kucēnu, es viņam parādīšu «istem aldmeg a magyart»  es viņiem tā sadošu, ka viņi mani ilgi pieminēs.

—    Nevajag tikai padoties bailēm, — Šveiks sacīja, — viss vēl var mainīties. Galvenais, tiesā nekad nevajag taisnību teikt. Kas ļaujas pierunāties un atzīstas, tas ir pazudis cilvēks. No tā nekas labs neiznāks. Kad es reiz strādāju Moravijas Ostravā, tad tur bija tāds gadījums: kāds kalnracis bija zem četrām acīm piekāvis kādu inženieri, un neviens to nebija redzējis. Advokāts, kas viņu aizstāvēja, visu laiku apgalvoja, ka viņam nekas nenotiks, ja viņš liegsies, bet tiesas priekšsēdētājs atkal gribēja pierunāt atzīties, jo atzīšanās esot vainu mīkstinātājs apstāklis. Nu, bet viņš palika pie sava, ka viņam nav ko atzīties, un viņu attaisnoja, jo viņš pierādīja savu alibi, ka. tanī pašā dienā bijis Brno.

—    Jēzus Marija! — Vodička saskaitās. — Tas vairs nav izturams. Tiešām nevaru saprast, kāpēc viņš mums visu to stāsta. Vakar nopratināšanā arī bija viens tāds ērms. Kad viņam auditors prasīja, ar ko viņš agrāk nodarbojies, tad viņš atbildēja: «Pūtu pie krusta,» — un pagāja kāda pusstunda, kamēr beidzot noskaidrojās, ka viņš pūtis plēšas pie kalēja Krusta. Un, kad viņam beidzot noprasīja: «Tātad jūs pirms iesaukšanas bijāt dienas strādnieks?», tad viņš atteica: «Kāpēc tad viens strādnieks, Franta Hibšs bija otrs.»

Gaitenī atskanēja soļi un sardzes uzaicinājums pieņemt jaunatnācējus.

—   Mūsu skaits atkal pavairosies, — Šveiks priecājās. — Varbūt šie būs pacēluši kādu cigara galu.

Durvis atvērās, un pa tām iestūma to pašu brīvprātīgo, ar ko Šveiks bija sēdējis kopā Budejovices karcerī un kas pēc tam bija sūtīts darbā kādas kaujas rotas virtuvē.

—   Lai slavēts Jēzus Kristus! — viņš sacīja ienākot, uz ko Šveiks visu vārdā atbildēja:

—   Mūžīgi mūžos, āmen!

Brīvprātīgais apmierināts saskatījās ar Šveiku, nolika līdzatnesto segu zemē un piebiedrojās čechu kolonijai uz sola. Tad viņš uzlocīja gamašu atlokus un izņēma no turienes prasmīgi noglabātās cigaretes, pēc tam vēl izvilka no stulma gabaliņu no sērkociņu kārbiņas sāna un vairākus sērkociņus, kas bija veikli pāršķelti gareniski.

Viņš uzrāva sērkociņu, aizdedzināja cigareti, deva visiem aizsmēķēt un vienaldzīgi noteica:

—   Mani apvaino par dumpošanos.

—    Tas nav nekas, — Šveiks mierinoši atsaucās, — tas tikai joks vien.

—    Protams, — brīvprātīgais atteica, — ja mēs gribam uzvarēt šādi, ar dažādu tiesu palīdzību. Ja viņi par visu vari grib ar mani tiesāties, lai tiesājas. Viena šāda tiesas prāva taču nevar grozīt tagadējo stāvokli.

—    Kā tad tu dumpojies? — vecais sapieris Vodička ievaicājās, ar simpātijām raudzīdamies uz brīvprātīgo.

—    Atteicos tīrīt virssardzē atejas, — tas atbildēja, — un par to mani aizveda pie pulkveža. Nu, tas ir īsts cūka. Viņš sāka brēkt, ka. es esot apcietināts pēc pulka vadības pavēles, ka es esot pats pēdējais arestants, ka viņš vispār brīnoties, kā zeme vēl ciešot manu svaru un neapstājoties savā gaitā aiz

kauna, ka armijā parādījies cilvēks ar brīvprātīgā tiesībām un pretenzijām uz virsnieka dienesta pakāpi, kurš ar savu uzvešanos modinot savos priekšniekos tikai riebumu un nicināšanu. Es atbildēju, ka zemeslodes griešanos nevar pārtraukt tāda brīvprātīgā parādīšanās kā es, jo dabas likumi stiprāki par brīvprātīgā uzplečiem, un ka es labprāt gribētu zināt, kas mani var piespiest tīrīt ateju, ko es pats neesmu pieķēzījis, kaut gan man uz to būtu tiesības pulka cūcīgās virtuves dēļ, kur citu neredz kā sapuvušus kāpostus un iesmakušu aitas gaļu. Vēl es viņam sacīju, ka viņa brīnīšanās, kāpēc zeme vēl cieš manu svaru, ir mazliet dīvaina, jo manis dēļ taču nevar izcelties zemestrīce. Kamēr es runāju, pulkveža kungs nekā cita nedarīja kā tikai klabināja zobus, it kā ķēve, kad tā iekampusi mutē sasalušus rāceņus, bet pēc tam uzbļāva: «Tad jūs tīrīsiet atejas vai ne?» — «Padevīgi ziņoju, ka nekādas atejas netīrīšu.» — «Jūs tīrīsiet, brīvprātīgais, saprotat?» — «Padevīgi ziņoju, ka netīrīšu.» — «Velns un elle, jūs tīrīsiet nevis vienu, bet simt ateju!» — «Padevīgi ziņoju, ka netīrīšu ne vienu, ne simt ateju!» Un tā visu laiku: «Tīrīsiet?» — «Netīrīšu.» Vārds «atejas» tika skandināts līdz apnikumam kā Paulas Mudras sacerētie bērnu pantiņi. Pulkvedis skraidīja pa kancelejn kā nepilnā prātā. Beidzot viņš apsēdās un teica: «Pārdomājiet šo lietu labi, jo es jūs nodošu divizijas tiesai par dumpošanos. Nedomājiet, ka jūs būsiet pirmais brīvprātīgais, ko šajā karā nošaus! Serbi jā mēs pakārām divus brīvprātīgos no 10. rotas un vienu no 9. nošāvām kā cāli. Un par ko? Par viņu stūrgalvību. Tie divi, kurus pakāra, biia atsacījušies pie Šabacas nodurt kāda turienieša sievu un bērnu, bet brīvprātīgo no 9. rotas nošāva tāpēc, ka viņš bija atsacījies iet tālāk, jo viņam esot plakanā pēda un uztūkušas kājas. Nu, vai tad jūs tīrīsiet atejas vai ne?» — «Padevīgi ziņoju, ka netīrīšu.» Tad pulkvedis paskatījās uz mani un jautāja: «Klausieties, vai jūs tikai neesat slavofils?» — «Padevīgi ziņoju, ka neesmu.» Pēc tam mani izveda ārā un paziņoja, ka es esmu apvainots par dumpošanos.

— Vislabākais būtu, — Šveiks sacīja, — ja tu uzdotos par idiotu. Kad es reiz sēdēju garnizona arestā, tad tur kopā ar mums bija ieslodzīts kāds gudrs, izglītots cilvēks, profesors no kādas komercskolas. Viņš bija dezertējis no frontes, un no viņa lietas gribēja iztaisīt lielu prāvu, kur viņu citiem par biedināšanu notiesātu un pakārtu, bet viņš izmānījās no šās .likstas loti vienkārši. Viņš sāka izlikties, ka viņam plānprātība jau iedzimta, un paskaidroja štaba ārstam, kas viņu izmeklēja, ka nebūt neesot dezertējis, ka no mazotnes labprāt ceļojot, ka viņu vienmēr ilgas velkot tālumā, ka viņš reiz pēkšņi atradies Hamburgā un otrreiz Londonā, pats nezinādams, kā viņš tur nokļuvis. Viņa tēvs esot bijis alkoholiķis un izdarījis pašnāvību pirms viņa dzimšanas, māte bijusi prostitūta un dzērāja un mirusi no delirija, jaunākā māsa noslīcinājusies, vecākā metusies zem vilciena, brālis Višehradā ielēcis no dzelzceļa tilta upē, vectēvs nogalinājis savu sievu, aplējies ar petroleju un pielaidis sev uguni. Otra vecāmāte klaiņojusi līdzi čigāniem un noindējusies cietumā ar sērkociņiem, viens brālēns vairākkārt sodīts par dedzināšanu un pārgriezis sev ar stikla gabalu kakla artēriju, māsīca no tēva puses izlēkusi Vīnē pa sestā stāva logu, viņš pats ticis ļoti slikti audzināts un līdz desmitajam dzīvības gadam nav varējis runāt, jo, kad viņš bijis seši mēneši vecs, viņu reiz satītu atstājuši uz galda un paši izgājuši, bet kaķis novilcis viņu zemē, un viņš krītot sasitis galvu. Tagad viņam laiku pa laikam esot stipras galvas sāpes, un tādos brīžos viņš nezinot, ko darot. Šādā stāvoklī viņš devies no frontes uz Prāgu un tikai tad atjēdzies, kad žandarmi viņu «Flekā» apcietinājuši. Puikas, jums vajadzēja redzēt, ar kādu prieku šie viņu atlaida no karadienesta uz mājām! Kādi pieci parastie kareivji, kas ar viņu kopā sēdēja, tūlīt atzīmēja katram gadījumam:

Tēvs alkoholiķis. Māte prostitūta.

I   māsa (noslīcinājusies).

II   māsa (vilciens).

P>rālis (no tilta).

Vectēvs -j~ sieva (petroleja, aizdedzinājies).

II vecāmāte (čigāni, sērkociņi) utt.

Un, kad viens bija sācis celt to priekšā štaba ārstam, tad viņš vēl nebija lāgā ticis līdz brālēnam, kad ārsts (jo tas jau bija trešais gadījums) viņu pārtrauca: «Zinu, zinu, tava māsīca no tēva puses izlēca Vīnē pa sestā stāva logu, tu pats esi ļoti slikti audzināts, un to var izlabot tikai arestantu rota.» Bet, kad viņu tur aizveda un saslēdza dzelžos, tad viņam tūlīt izkūpēja no galvas ir sliktā audzināšana, ir tēvs-alkoholiķis un māteprostituta un viņš labprātīgi pieteicās doties uz fronti.

— Armijā tagad neviens vairs netic iedzimtai plānprātībai, — brīvprātīgais sacīja, — jo citādi visus ģenerālštābus vajadzētu ieslodzīt vājprātīgo namā.

Dzelzīm apkaltajās durvīs nograbēja atslēga, un ienāca

profoss:

—    Kājnieks Šveiks un sapieris Vodička pie auditora kunga!

Viņi piecēlās, un Vodička sacīja Šveikam:

—   Skaties, nelieši tādi, pratina katru dienu, un jēgas nekādas. Velns parauj, kaut viņi mūs labāk būtu notiesājuši nekā tā vazājuši. Tā mēs te noslaistāmies augu dienu, kamēr tie ungāru salašņas dzīvo, cepures kuldami…

Ceļā uz divizijas tiesas kanceleju, kas atradās kādas citas barakas otrā galā, Šveiks un sapieris Vodička pārsprieda, kad ssii viņus sauks kārtīgas tiesas priekšā.

—   Nopratināšana pēc nopratināšanas, — Vodička sirdījās,

—    un kad jel no tā kas prātīgs iznāktu! Pieraksta par katru cilvēku vai vezumu papīra, bet tiesa vēl aiz kalniem. Tā mēs te sapūsim aiz restēm. Nu, saki godīgi, — vai tā vira ir ēdama? Un tie sasalušie kartupeļi? Sasodīts, tik stulbu pasaules karu es nekur vēl neesmu redzējis! Es to biju iedomājies pavisam citādu.

—    Es gan esmu pilnīgi apmierināts, — Šveiks atzinās.

—   Toreiz, kad biju aktīvajā armijā, mūsu feldfebelis Solpera mēdza teikt, ka katram kareivim skaidri jāapzinās savi pienākumi, un pēc tam tā gāza tev pa purnu, ka tu ir kapā to nepiemirstu. Vai atkal nelaiķis obrlajtnants Kvaizers — kad tas nāca pārbaudīt šautenes, tad vienmēr skaidroja mums, ka kareivim jābūt stipram garā, jo kareivji ir tikai lopu bars, ko valsts uztur, dod tiem ēst, dod kafiju dzeršanai un tabaku pīpošanai, un par to tiem jāstrādā kā vēršiem.

Sapieris Vodička kļuva domīgs un pēc brīža sacīja:

—   Kad tevi iesauks pie auditora, Šveik, tad nesapinies tikai un atkārto to pašu, ko pagājušo reizi, citādi tu mani iegāzīsi. Galvenais, tu esi redzējis, ka tie nelieša ungāri man uzbruka. Pēc tam mēs rīkojāmies kopīgi.

—   Esi bez baiļu, Vodička, — Šveiks viņu drošināja, — tikai mieru, nekādas uztraukšanās! Kas tur nu liels no tādas divīzijas tiesas? Tev būtu vajadzējis redzēt, cik aši tādas kara tiesas agrāk strādājušas! Pie mums reiz aktivajā dienestā bija kāds skolotājs Herals, un tas mums vienreiz, kad bijām atstāti bez atvaļinājuma un vāļājāmies pa lāviņām, stāstīja, ka Pragas muzejā esot kāda grāmata, kur aprakstītas šādas kara tiesas

Marijas Terezas laikā. Katram pulkam bijis savs bende, kas izpildījis nāves sodu sava pulka kareivjiem un kāris citu pēc cita par dālderi gabalā. Dažu dienu šis bende, kā grāmatā rakstīts, nopelnījis pa pieci dālderi.

—   Tas arī ir saprotams, — Šveiks nopietnā garā piemetināja, — jo tolaik pulkos bija vairāk cilvēku un katrā ciemā to skaitu papildināja.

—   Kad es biju Serbi jā, — Vodička teica, — tad mūsu brigādē varēja pieteikties, kas grib kārt turieniešus par cigaretēm. Par vīrieša pakāršanu deva desmit «Sportus», par sievietes vai bērna — piecus. Pēc tam intendantura likās uz laupīšanu un sāka tos apšaut veseliem bariem uzreiz. Reizē ar mani dienēja kāds čigāns. Labu laiku mēs par viņu nekā nezinājām, tikai dīvaini bija, ka viņu bieži izsauc nakti uz kanceleju. Toreiz mēs stāvējām pie Drinas. Reiz naktī, kad viņš bija projām, kādam ienāca prātā parakņāties pa viņa mantām, un tad viņa mugursomā atrada veselas trīs kārbas «Sporta», pa simt cigarešu katrā. Kad viņš rīta agrumā atgriezās mūsu šķūnī, mēs viņam sarīkojām ātru tiesu. Nosviedām gar zemi, un kāds mūsējais, Belouns, nožmiedza viņu ar siksnu. Sīksta dzīvība gan viņam bija kā kaķim.

Vecais sapieris Vodička nospļāvās.

—   Viņu nekādi nevarēja nožmiegt, bikses viņam bija jau pilnas, acis izspiedušās, bet viņš ķepurojās kā puskauts gailis. Tad viņu sāka raut pušu kā kaķi. Divi pie galvas, divi pie kājām, kamēr apgrieza kaklu. Pēc tam viņam uzmauca galvā paša mugursomu ar visām cigaretēm un smuki ielaida Drinā. Tādas cigaretes neviens taču nebūtu smēķējis. No rīta viņu visur izmeklējās.

—   Jums vaiadzēja teikt, ka viņš dezertējis, — Šveiks pārliecinoši piebilda, — ka viņš jau sen uz to gatavojies un katru dienu stāstījis, ka laidīsies lapās.

—   Kam tad tas nāca prātā? — Vodička atteica. — Mēs savu darbu bijām padarījuši un par citu galvas nelauzījām. Tur tā biia vienkārša lieta. Katru dienu kāds pazuda, un viņus pat nezvejoja no Drinas ārā. Uztūcis serbs peldē i a kopā ar nosistu zemessargu itin glīti pa Drinu uz Donavu. Pāris jaunajiem. kas tādus jokus redzēja pirmo reizi, tūlīt piemetās drudzis.

—   Tiem vajadzēja iedot chininu, — Šveiks piezīmēja.

Viņi iegāja barakā, kur atradās divizijas tiesas kanceleja, un patruļa tūlīt ieveda viņus astotajā istabā, kur aiz gara, papīru grēdām apkrauta galda sēdēja auditors Rullers.

Viņam priekšā atradās likumu grāmata, uz kuras stāvēja pusdzerta tējas glāze. Galda labajā pusē bija neīsta ziloņkaula krucifikss ar noputējušu Kristu, kas izmisis noraudzījās uz sava krusta pakāji, kur mētājās papirosu gali un pelni.

Auditors Rullers, krustā sistajam dievam par jaunām ciešanām, patlaban nobirdināja no sava papirosa pelnus krusta pakājē un ar otru roku satvēra tējas glāzi, kas bija pielipusi pie likumu krājuma.

Atbrīvojis glāzi no šiem apkampieniem,, viņš turpināja šķirstīt kādu grāmatu, ko bija paņēmis virsnieku klubā. Tā bija Fr. S. Krausa grāmata ar daudzsološu virsrakstu: «Forschungcn zur Entwicklungsgeschichte der geschlechtl.ic.hen Moral.» [96]

Viņš aplūkoja naivos vīriešu un sieviešu dzimumorgānu zīmējumus ar piemērotiem pantiņiem, ko augsti, mācītais Fr. S. Krauss bija atklājis uz Berlines rietumu stacijas ateju sienām, un tāpēc nemaz neievēroja ienākušos.

Šinī nodarbībā viņu iztraucēja Vodičkas ieklepošanās.

—   Was geht los? [97] — viņš uzprasīja, joprojām šķirstīdams grāmatu un meklēdams naivo zīmējumu un uzmetumu turpinājumu.

—   Padevīgi ziņoju, auditora kungs, — Šveiks atsaucās, — ka mans biedrs Vodička ir saaukstējies un klepo.

Tagad auditors Rullers pacēla acis uz Šveiku un Vodičku un pūlējās piešķirt savai sejai bargu izteiksmi.

—   Beidzot taču jūs atvilkāties, — viņš teica, rakņādamies papīru grēdā uz galda, — es jūs liku atsaukt pulksten deviņos, un tagad ir gandrīz vienpadsmit.

—   Kā tu stāvi, teļš? — viņš uzsauca Vodičkam, kas bija atļāvies pieņemt brīvu stāiu. — Kad es teikšu: «Brīvi,» tad tu varēsi darīt ar saviem papēžiem, ko gribi.

—   Padevīgi ziņoju, auditora kungs, — Šveiks iebilda, — ka viņam ir reimatisms.

—   Tu labāk turi muti! — auditors Rullers pamācīja. — Kad es tev ko jautāšu, tad varēsi atbildēt. Trīs reizes jau esi bijis

uz nopratināšanu, un izdabūts no tevis nav ne tik, cik vistas kājā gaļas. Vai es atradīšu jūsu lietu vai ne? Tā man te jānoņemas ar jums, sasodītajiem nelgām. Tikai nedomājiet, ka par veltīgu tiesas traucēšanu tiksiet Šveikā cauri!

—    Nu, tad klausieties, diedelnieki, — viņš sacīja, izvilcis no papīriem biezas aktis ar uzrakstu: «Šveiks un Vodička», — nedomājiet, ka kaut kādas muļķīgas plūkšanās dēļ jūs varēsiet slaistīties pa divizijas tiesu un izvairīties no došanās uz fronti! Jūsu dēļ man pat vajadzēja zvanīt uz armijas tiesu, aitasgalvas tādi!

Viņš nopūtās.

—    Netaisi tik svētu seju, Šveik, — viņš turpināja, — gan tev frontē pāries kāre plūkties ar honvediern. Izmeklēšana jūsu lietā pārtraukta, un katram jādodas uz savu daļu, kur viņš saņems disciplināru sodu un tad ar kaujas rotu dosies uz

fronti. Ja jūs man vēlreiz nāksiet nagos, tad es jums, huligāniem, sakuršu kārtīgu pirti. Te jums ir atlaišanas zīme, un uzvedieties turpmāk godīgi! Aizvest viņus uz otru istabu!

—   Padevīgi ziņoju, auditora kungs, — Šveiks sacīja, — ka mēs abi ņemsim jūsu vārdus vērā un ka mēs daudzkārt pateicamies jums par jūsu laipnību. Ja es nebūtu karadienestā, tad uzdrošinātos teikt, ka jūs esat zelta cilvēks. Un pie tās pašas reizes mēs jums lūdzam piedošanu, ka jums mūsu dēļ vajadzēja tik daudz pūlēties. Mēs to tiešām neesam pelnījuši.

—   Nu, tad vācieties pie visiem velniem! — auditors uzkliedza Šveikam. — Ja pulkvedis Šrēdera kungs nebūtu par jums aizlicis vārdu, tad es nezinu, kā tas vēl būtu beidzies.

Vodička tikai gaitenī tā īsti attapās, kad patruļa veda viņus uz otru istabu. Sargkareivis, kas viņus pavadīja, baidījās nokavēt pusdienas un tāpēc teica;

—    Pielieciet taču,soli, puiši, jūs jau velkaties kā utis.

Vodička tūlīt atsaucās, lai šis pievaldot muti un pateicoties dievam, ka esot čechs. Ja viņš būtu ungārs, tad Vodička viņu pārplēstu kā siļķi.

Tā kā kancelejā visi rakstveži bija aizgājuši pusdienās, tad sargkareivim vajadzēja nogādāt abus arestantus uz divizijas tiesas aresta telpām, kas nenotika bez ienīstajai kara rakstvežu sugai adresētiem lāstiem,

—    Biedri man atkal nosmels visus taukus no viras, — sargkareivis traģiski žēlojās, — un gaļas vietā atstās tikai cīpslas. Vakar es vedu divus uz nometni, un pa to laiku kāds bija aprijis pusi desas, ko man izsniedza.

—    Jūs te pie divizijas tiesas par citu gan nedomājat kā tikai par ēšanu, — Vodička atsaucās, juzdamies jau pilnīgi savā ādā.

Kad viņi pastāstīja brīvprātīgajam, kā viņiem izgājis, tas izsaucās:

—    Tātad kaujas rota, draugi! Tad jāsaka kā čechu turistu laikrakstā: «Labu ceļa vēju!» Sagatavošanās darbi ceļojumam ir jau pabeigti, jo augstā armijas valdība par visu ir parūpējusies. Arī jūs esat uzaicināti piedalīties izbraucienā uz Galiciju. Dodieties ceļā ar jautru prātu un vieglu, līksmu sirdi! Izturieties ar sirsnīgu mīlestību pret to apvidu, kurā jūs iepazīstinās ar ierakumiem! Tā būs skaista un ārkārtīgi interesanta vieta. Jūtieties tālajā svešumā kā mājās, kā pazīstamā pusē, jā, gandrīz kā savā mīļajā dzimtenē. Speriet savu kāju paci-

lātā garā tanī zemē, par kuru jau vecais Humbolts sacījis: «Es visā pasaulē neesmu redzējis nekā lieliskāka par šo stulbo Galiciju.» Bagātīgie un dīvainie atklājumi, ko sakrājusi mūsu uzvarētāja armija, atkāpjoties no Galicijas, noderēs mums par lielisku ceļa rādītāju, sastādot otrā karagājiena programu. Tātad pagrieziet degunu uz Krievijas pusi un izšaujiet no prieka visas patronas gaisā!

Kad Šveiks un Vodička taisījās pēc pusdienas doties iz kanceleju, pie viņiem pienāca nelaimīgais skolotājs, kas bija sacerējis dzejoli par utīm, pavilka abus sānis un noslēpumaini sacīja:

— Neaizmirstiet uzsaukt krieviem, kad tiksiet krievu pusē: «Zdravstvujte, ruskije bratja, my bratja čechv, my net austrijci.»

Atstājot baraku, Vodička, gribēdams demonstrēt savu

naidu pret ungāriem un parādīt, ka ieslodzīšana nav satricinājusi vai sašķobījusi viņa pārliecību, uzmina pret karu noskaņotajam ungaram uz kājas un uzbrēca: — Uzvelc zābakus, muļ|a!

—   Lai tik viņš man būtu ko atbildējis, — sapieris Vodička sašutis sacīja pēc tam Šveikam, — lai tik viņš būtu iepīkstējies, tad es viņa ungāru šņukuri pataisītu divreiz tik lielu. Bet tas stulbais gnīda cieš klusu un ļauj sevi kājām spārdīt. Nudien, Šveik., man ir tādas dusmas, ka mūs nenosodīja. Izskatās tā, it kā viņi smietos par mums, it kā par visu to lietu ar ungāriem nebūtu vērts pat runāt. Bet mēs taču cīnījāmies kā lauvas. Tā ir tava vaina, ka mūs nenotiesāja, bet izdeva tādu apliecību, it kā mēs pat lāgā izkauties nemācētu. Ko viņi īsti par mums domā? Tas taču bija pavisam kārtīgs konflikts.

—   Cilvēk mīļais, — Šveiks labsirdīgi teica, — es gan nesaprotu, kāpēc tu nepriecājies, ka divizijas tiesa mūs oficiāli atzinusi par godīgiem cilvēkiem, pret kuriem nekā nevar iebilst. Protams, nopratināšanā es visādi mēģināju izlocīties, bet tas jau ir jādara, melot ir pienākums, kā advokats Bass mēdza teikt saviem klientiem. Kad auditora kungs man jautāja, kāpēc mēs esam ielauzušies šā Kakonija kunga dzīvoklī, es viņam vienkārši atbildēju: «Es domāju, ka mēs tā vislabāk iepazīsimies ar Kakonija kungu, ja ieradīsimies pie viņa viesos!» Auditora kungs tad man vairs nekā nejautāja, jo viņam ar to pietika.

—   Un to tu ievēro, — Šveiks turpināja attīstīt savu domu, — ka kara tiesā nekad nedrīkst atzīties. Kad es sēdēju garnizona cietumā, tad blakus kamerā kāds kareivis atzinās, un, kad citi to dabūja zināt, tad uzlika viņam «bankas» un piespieda atsaukt savu atzīšanos.

—   Ja es būtu izdarījis ko negodīgu, tad neatzītos, — sapieris Vodička atbildēja, — bet, ja man tāds nolāpīts auditors tieši jautā: «Vai jūs esat kāvies?» •— tad man jāatbild: «Jā, esmu.» — «Vai esat kādu piekāvis?» — «Protams, auditora kungs.» — «Vai esat kādam nodarījis miesas bojājumus?» — «Skaidrs, ka esmu., auditora kungs.» Lai viņš zina, ar ko viņam darīšana! Un nu jāpiedzīvo tāds kauns, ka mūs attaisno. Iznāk tā, it kā viņš negribētu ticēt, ka man pat josta pārtrūka, velējot šos ungāru lempjus, ka es viņus pataisīju zilus un sakapāju gabalos. Tu taču pats redzēji, ka vienu brīdi es sitos viens pats pret trim un pēc mirkļa tie jau vārtījās pa zemi un

es viņus spārdīju kājām. Un pēc visa tā šāds nosmurgājies auditors izbeidz izmeklēšanu! Man tā vien šķiet, ka viņš man būtu pateicis: «Ko nu stāstāt, vai tad jūs mākat kauties!» Lai tikai paiet karš un es atkal tieku uz brīvām kājām., tad es viņu, slīmestu, sadzīšu rokā un parādīšu, vai es māku kauties. Tad es atbraukšu uz Kiralihidu un sataisīšu te tādu jandāliņu, kāds vēl pasaulē nav redzēts, tā ka visi slēpsies pagrabos, kad dabūs zināt, ka es esmu ieradies apraudzīt šos Kiralihidas vanckarus, šos lempjus, šos smurguļus!

*

Kancelejā visu nokārtoja neparasti ātri. Kāds feldfebelis, kam mute vēl spīdēja no pusdienas viras taukiem, ar ārkārtīgi stingru seju izsniedza Šveikam un Vodičkam viņu papīrus un

nepalaida garām gadījumu, nenoturējis runu, kurā tas apelēja pie viņu kareiviskā gara. Tā kā viņš bija Mazurijas polis, tad iepina runā sava apvidus gleznainākos izteicienus, kā «marekvium», «glupi rolmopsie», «krajcova sedmina», «svina porypana» un «dum vam bane na miesjnuckovy vaschi gzichty» [98] .

Kad Šveiks un Vodička atvadījās viens no otra, jo katram vajadzēja doties uz savu da]u, Šveiks teica:

—    Kad karš beigsies, tad tu mani apmeklē. Tu mani sastapsi katru vakaru no pulksten sešiem «Kausā», Bojišti ielā.

—   Protams, ka atnākšu, — Vodička atbildēja, — bet vai tur iet jautri?

—   Tur katru vakaru kaut kas atgadās, — Šveiks apgalvoja, — bet, ja tur būs par klusu, tad mēs paši kaut ko izstrādāsim.

Viņi šķīrās, bet, kad bija jau dažus soļus viens no otra, vecais sapieris Vodička nosauca Šveikam pakaļ:

—   Tātad skaties, lai tur būtu ko papriecāties, kad ieradīšos!

Šveiks atsaucās:

—    Nāc tikai noteikti, tiklīdz karš beigsies!

Tad viņi attālinājās viens no otra, bet pēc kāda brītiņa aiz otras baraku rindas stūra kļuva dzirdama Vodičkas balss:

—   Šveik, kāds alus ir «Kausā»?

Un kā atbalss atskanēja Šveika atbilde:

—   Lielpopovices!

—   Un es domāju, ka Smichovas! — Vodička tālumā atsaucās.

—   Meičas tur arī ir! — Šveiks kliedza.

—   Tātad pēc kara, pulksten sešos vakarā!

—   Nāc labāk ap pusseptiņiem — gadījumā, ja es kur nokavējos.

Tad vēl iztālēm atskanēja Vodičkas balss:

—   Tātad sešos tu nevari būt?

—   Labi, es būšu sešos, — Vodička vēl sadzirdēja biedra atbildi.

Tā šķīrās krietnais kareivis Šveiks no vecā sapiera Vodičkas. «Wenn die Leute auseinander gehen, so sagen sie auf Wiedersehen!» 1

1 Kad cilvēki šķiras, tad viņi saka: «Uz redzēšanos!» (Vāc.)

## V NO MOSTAS PIE LITAVAS UZ SOKALU

Virsleitnants Lukašs saniknots soļoja pa 11. kaujas rotas kanceleju. Tā bija tumša ala rotu barakā, atdalīta no gaiteņa ar dēļu šķērssienu. Galds, divi krēsli, krūka ar petroleju un lāviņa.

Virsleitnanta priekšā stāvēja mantzinis Vaneks, kas sastādīja algu sarakstus, veda kareivju provianta uzskaiti, bija visas rotas finansu ministrs un pavadīja šinī migā augu dienu. Tepat viņš arī gulēja.

Pie durvīm stāvēja drukns kājnieks, noaudzis ar bārdu kā rūķi pasakās. Tas bija Baluns, virsleitnanta jaunais kalpotājs, agrāk dzirnavnieks kaut kur no čechu Krumlovas.

— Jūs man tiešām esat sameklējis lielisku kalpotāju, —

virsleitnants Lukašs uzrunāja mantzini, — es jums sirsnīgi pateicos par tādu jauku pārsteigumu. Pirmajā dienā, kad es viņu sūtu uz virsnieku virtuvi pēc pusdienām, viņš jau pusi aprij.

—   Piedošanu, man izlija, — resnais milzis taisnojās.

—   Nu labi, izlija. Bet izlīt varēja tikai vira vai mērce, nevis cepetis. Tu taču neatnesi ne tik daudz, cik pirkstos var saņemt. Un kur tu liki ābolu ruleti?

—   Es . . .

—   Nedomā liegties, tu to visu aprij i.

Virsleitnants Lukašs izrunāja pēdējos vārdus tik nopietni un tik bargā balsī, ka Baluns neviļus atkāpās divus soļus.

—    Es jau pavaicāju virtuvē, kas šodien bija pusdienās. Izrādījās, ka vira ar aknu klimpām. Kur tu liki tās klimpas? Izvilki visas pa ceļam un apēdi, tā tu izdarīji. Tad bija vērša gaļa ar gurķiem. Ko tu ar to izdarīji? Tāpat apriji. Divi šķēles cepeša! Un vai tu man atnesi kaut pusšķēli, ko? Divi gabali ābolu ruletes! Kur tu tos liki? Pats savā vēderā, cūka tāds, rīma! Nu saki, — kur palika rulete? Dubļos iekrita? Sasodīts nelietis! Vai tu vari man parādīt to vietu, kur tā dubļos guļ? Ak tā, piepeši pieskrēja suns, it kā to kāds būtu saucis, paķēra un aiznesa. Jēzus Kristus, es tev tā savelēšu purnu, ka tev galva būs kā spainis! Viņš vēl liegsies, cūka gatavais! Tu zini, kas to redzēja? Re, tur mantzinis Vaneks. Viņš atnāca pie manis un teica: «Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka jūsu Baluns, tas lops, apēd jūsu pusdienas. Es redzēju pa logu, ka viņš rija, it kā nedēļu nebūtu ēdis.» Klausieties, mantzini, vai jūs tiešām nevarējāt bez šā ragulopa nevienu citu atrast?

—   Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka Baluns man likās no visas mūsu triecienrotas vispiemērotākais. Viņš ir tik stulbs, ka nepagalam nevar iegaumēt, kā jāapietas ar ieročiem, un, ja viņam iedos šauteni rokā, tad vēl var notikt kāda nelaime. Pēdējo reizi, kad apmācīja šaut ar tukšām patronām, viņš tikko neizšāva savam kaimiņam aci. Tāpēc es domāju, sak, varbūt viņš šādā veidā noderēs.

—   Lai pastāvīgi apēstu sava kunga pusdienas, — Lukašs sacīja, — it kā savas porcijas viņam nepietiktu. Vai tu badā esi, vai?

•— Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, es vienmēr esmu izbadojies. Ja kādam atliek maize, es to iemainu pret papirosiem, bet ar to arī nepietiek. Es tāds esmu jau no dzimšanas. Vienmēr man liekas, ka nupat esmu pieēdis, bet kas to deva!

Pēc brītiņa sāk atkal rūkt vēders kā pirms ēšanas, un, skaties, viņš jau prasa atkal. Dažreiz es domāju, ka nu gan esmu tik pilnā, ka nekā vairs iekšā neiedabūšu, bet nekā tamlīdzīga. Tiklīdz redzu, ka citi ēd, vai saožu ko ēdamu, tā vēders kā izslaucīts. Un, kad viņš sāk prasīt pēc tā, kas viņam pienākas, esmu gatavs rīt vai naglas. Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es jau lūdzu, lai man izsniedz dubultporciju; es pat griezos šinī jautājumā pie pulka ārsta Budejovicē, bet viņš mani ielika uz trim dienām slimnīcā un parakstīja man tasīti tīra buljona dienā. «Es tev, nelieti, iemācīšu badoties,» viņš teica. «Panāc tik vēlreiz man tuvumā, tad tu aiziesi no šejienes tievs kā apīņu maikste.» Es pat paskatīties nevaru uz garšīgām lietām, obrlajtnanta kungs, jo no paša vienkāršākā ēdiena man jau tek siekalas. Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka es pazemīgi lūdzu, lai man piešķirtu vēl otru porciju. Ja arī gaļas nebūtu, tad vienmēr taču atradīsies kāds kartupelis vai knedliks, kāds nieks mērces — tādas mantas pastāvīgi paliek pāri. ..

—   Pietiek, Balun, diezgan esmu klausījies tavās bezkaunībās, — virsleitnants Lukašs pārtrauca. — Vai esat dzirdējis, mantzini, ka agrāk kāds kareivis būtu bijis pēc visa tā tik pārdrošs kā šis subjekts? Viņš aprij man visas pusdienas un tad vēl grib, lai viņam piešķir dubultporciju. pagaidi, Balun, es tev parakstīšu labu porciju!

—   Mantzini, — viņš griezās pie Vaneka, — aizvediet viņu pie kapraļa Veidenhofera, lai tas viņu uz divām stundām piesien sētā pie staba pretim virtuvei, kamēr sāk izsniegt vakariņas. Un lai viņu piesien augstāk, tā, lai viņš stāv uz pirkstgaliem un noskatās, kā katlā vārās gul ašs. Un norīkojiet tā, lai šis izdzimtenis paliktu piesiets tik ilgi, kamēr virtuvē izsniedz gulašu, lai viņam tecētu siekalas kā izsalkušam sunim, kad tas apošņā desinieka slieksni. Un pavāram sakiet, lai tas viņa porciju atdod citiem!

•— Klausos, obrlajtnanta kungs. Iesim, Balun!

Kad viņi gāja ārā, virsleitnants vēl tos apturēja durvīs un, raudzīdamies Baluna baiļu pilnajā sejā, uzvaras priekā izsaucās:

—   To tu pats sev ievārīji, Balun! Labu ēstgribu! Un, ja tu man vēlreiz izspēlēsi tādu joku, tad es tevi bez žēlastības nodošu kara tiesai.

Kad Vaneks atgriezās un paziņoja, ka Baluns jau piesiets, virsleitnants Lukašs sacīja:

—    Jūs mani pazīstat, Vanek, jūs zināt, ka man nav nekādas patikas tā rīkoties, bet citādi te līdzēt nevar. Vispirms, jūs zināt, ka pat suns rūc, ja tam atņem kaulu. Es neciešu neliešus savā tuvumā, un, otrkārt, tas fakts, ka Baluns piesiets pie staba, stiprā mērā ietekmēs visu rotu ir morāli, ir psicholoģiiki. Pēdējā laikā, kopš viņi iedalīti kaujas rotā un zina, ka rīt vai parīt dosies uz fronti, visi dara, kas katram ienāk prātā.

Virsleitnants Lukašs izskatījās visai noguris un turpināja klusā balsī:

—    Aizvakar, kā jūs zināt, mums nakts manevru laikā vajadzēja uzbrukt brīvprātīgo komandai, kas bija novietojusies aiz cukurfabrikas. Pirmais vads, avangards, vēl diezgan klusu gāja pa ielu, jo to es pats vedu, bet otrs, kam bija jānogriežas pa kreisi un jāizsūta izlūki uz cukurfabriku, uzvedās tā, it kā brauktu zaļumos. Viņi dziedāja un tā sita kājas pret zemi, ka to varēja dzirdēt pat nometnē. Tad trešais vads labajā flangā devās izlūkot apkārtni ap mežu, kas atrodas no mums krietnu desmit minušu gājiena atstatumā, un pat pa tādu gabalu varēja redzēt, ka viņi smēķē — uguntiņas vien spīdēja tumsā. Bet ceturtais vads, kam vajadzēja izveidot arjergardu, velns zina kā " bi ja atgadījies avangardam priekšā, tā ka to vajadzēja pieņemt par ienaidnieku, un man bija jāatkāpjas pašam no sava arjergarda, kas man uzbruka. Tāda ir šī 11. kaujas rota, kuru es esmu mantojis. Ko lai es ar viņiem daru? Un kā viņi izturēsies īstā kaujā?

Virsleitnants Lukašs pie šiem vārdiem saņēma rokas un izskatījās pēc mocekļa, bet viņa deguna gals izstiepās arvien garāks.

—    Neraizējieties par to, obrlajtnanta kungs, — mantzinis Vaneks sāka viņu mierināt, — nelauziet veltīgi galvu! Es jau esmu bijis trīs kaujas rotās, un katru no tām sasita druskās kopā ar visu bataljonu, tā ka vajadzēja formēt no jauna. Visas tās bija pilnīgi vienādas, neviena nebija ne par matu labāka kā jūsējā, obrlajtnanta kungs. Vissliktākā gan bija 9. rota. Tā piespieda visus virsniekus, ieskaitot rotas komandieri, padoties gūstā. Es paglābos tikai tāpēc, ka biju aizgājis pie pulka vezumniekiem saņemt rumu un vīnu visai rotai, un viņi to padošanos iztaisīja bez manis.

—    Bet vai jūs to nezināt, obrlajtnanta kungs, ka tajos pēdējos nakts manevros, par ko jūs stāstījāt, brīvprātīgo komanda, kam vajadzēja ielenkt mūsu rotu, bija aizgājusi līdz pašam Neizīdleras ezeram? Viņi tikai gājuši uz priekšu līdz pat rītam, un izlūki gandrīz vai iekūlušies purvā. Un viņus vedis pats kapteinis Zāgnera kungs. Nebūtu uzaususi gaisma, tad viņi varbūt būtu aizstaigājuši līdz pat Šopronai, — noslēpumainā balsī turpināja mantzinis, kam šādi gadījumi patika un kas tos vienmēr visā pilnībā pārzināja.

—   Un vai jūs zināt, obrlajtnanta kungs, — viņš familiari pamirkšķināja aci, — ka kapteini Zāgnera kungu iecels par mūsu kaujas bataljona komandieri? Sākumā gan domāju, ka iecels jūs, kā stāstīja štaba feldfebelis Hegners, jo jūs esat pie mums vecākais virsnieks, bet vēlāk saņemta divizijas štaba pavēle, ka iecelts kapteinis Zāgnera kungs.

Virsleitnants Lukašs iekoda sev mēlē un aizdedzināja papirosu. Viņš jau to zināja un bija pārliecināts, ka viņam nodarīta netaisnība: kapteinis Zāgners jau divas reizes dienesta gaitā bija aizsteidzies viņam priekšā. Tomēr viņš cita nekā neteica kā tikai:

—   Tātad kapteinis Zāgners . ..

—    Man tas gan liela prieka nesagādā, — mantzinis konfidenciāli atsaucās. — Štaba feldfebelis Hegners man stāstīja, ka kapteinis Zāgnera kungs Serbijā jau kara sākumā gribējis kļūt slavens un kaut kur pie Melnkalnes, kalnos, dzinis vienu sava triecienbataljona rotu pēc otras serbu ložmetēju ugunī uzbrukumā, kaut gan tas bijis pilnīgi veltīgi un kājnieki tur nekā nav varējuši darīt, jo izdzīt serbus no tādām aizām būtu iespējams tikai artilērijai. No visa bataljona palicis tikai astoņdesmit cilvēku; kapteinis Zāgnera kungs bijis ievainots rokā un slimnīcā vēl iemantojis dizenteriju, un pēc tam viņš atkal parādījās Budejovicē mūsu pulkā. Vakar viņš stāstījis virsnieku klubā, cik ļoti viņš gribot nokļūt frontē, ka viņš tur esot ar mieru atstāt vai visu kaujas bataljonu, bet izvirzīšoties un dabūšot ordeni. Par Serbiju viņš esot dabūjis garu degunu, bet tagad vai nu kritīšot ar visu kaujas bataljonu, vai tikšot iecelts par apakšpulkvedi, tātad bataljonam klāsies grūti. Man liekas, obrlajtnanta kungs, ka arī mēs no šāda riska neizbēgsim. Štaba feldfebelis Hegners nesen izteicās, ka jūs ar kapteini Zāgnera kungu diezin kā nesatiekot un ka tāpēc viņš sūtīšot mūsu 11. rotu kaujā visbīstamākajās vietās.

Mantzinis nopūtās.

— Man gan tā liekas, ka tādā karā, kāds šis, kur tik daudz karaspēka un tik gara fronte, varbūt vairāk panāktu ar veiklu manevrēšanu nekā ar tādiem neprātīgiem uzbrukumiem. To es novēroju pie Duklas, kad biju 10. kaujas rotā. Toreiz viss norisinājās ļoti gludi, mēs saņēmām pavēli nešaut, nu, un nešāvām arī un gaidījām, kamēr krievi pienāks klāt. Mēs tos būtu sagūstījuši bez viena šāviena, ja mums blakus, kreisajā flangā, nebūtu tie stulbie zemessargi, kas no krievu tuvošanās tā bija nobaidījušies, ka sāka laisties pa sniegu no kraujas lejup kā slidotavā, bet mums atsūtīja ziņu, ka krievi pārrāvuši kreiso flangu un ka mums tāpēc jātiek atpakaļ pie brigādes. Es toreiz biju taisni brigādes štābā, lai apstiprinātu rotas izdevumu un ieņēmumu grāmatu, jo pulka vezumnieku komanda nekur nebija atrodama, un tad tur sāka ierasties 10. rotas atliekas. Līdz vakaram atnāca 120, pārējie atkāpjoties bija nomaldījušies un nošļūkuši pa nogāzi krievu ierakumos kā uz ragaviņām. Tur gan bija traki, obrlajtnanta kungs. Krieviem bija pozīcijas

Karpatos ir augšā, ir lejā. Un pēc tam, obrlajtnanta kungs, kapteinis Zāgnera kungs . . .

—   Lieciet mani mierā ar savu kapteini Zāgnera kungu, — virsleitnants Lukašs pārtrauca, — es to visu jau zinu. Un nedomājiet, ka tad, kad būs kāds uzbrukums vai kauja, jūs atkal nejauši atrādīsieties pie vezumniekiem un pievāksiet rumu un vīnu. Mani jau brīdināja, ka jūs esot liels žūpa, un tiešām, ja paskatās uz jūsu sarkano degunu, tad katrs zina, ar ko viņam darīšana.

—   Tas man no Karpatiem, obrlajtnanta kungs. Tur citādi nevarēja, ēdienu mums uzsūtīja augšā pilnīgi aukstu, ierakumi bija iepūtināti sniegā, uguni kurt nedrīkstēja, un mēs turējāmies tikai ar rumu vien. Un, ja nebūtu manis, tad tur klātos tāpat kā citās rotās, kur ruma nebija un cilvēki sala nost. Tiesa, no ruma mums visiem deguni kļuva sarkani, un tam bija nepatīkamas sekas, jo no bataljona pienāca pavēle sūtīt izlūkos tikai tos kareivjus, kam sarkani deguni.

—   Tagad gan ziema sen garām, — virsleitnants zīmīgi piebilda.

—   Rums, obrlajtnanta kungs, karalaukā ir neatsverama manta katrā gadalaikā, tāpat kā vīns. Tas palīdz, ja tā var izteikties, uzturēt labu omu. Par puskatliņu vīna un ceturtdaļlitru ruma cilvēki jums kausies, ar ko vien gribat . .. Kāds ragulops tur atkal klauvē? Vai viņš neprot izlasīt uzrakstu «Nicht klopfen!»? Herein! [99]

Virsleitnants Lukašs pagriezās uz krēsla pret durvīm un ieraudzīja, ka tās lēnām un klusu atveras. Un tikpat klusi 11. kaujas rotas kancelejā ienāca krietnais kareivis Šveiks, militāri sveicinādams jau durvīs, ko laikam bija darījis arī tad, kad klauvēja pie durvīm, lasīdams uzrakstu: «Nicht klopfen!»

Šī sveicināšana pilnīgi saskanēja ar viņa bezgala apmierināto un bezrūpīgo seju. Savā noplukušajā austriešu kājnieku formas tērpā viņš izskatījās pēc sengrieķu blēžu dieva,

Virsleitnants Lukašs aizvēra uz mirkli acis krietnā kareivja Šveika tēla priekšā, kurš ar savu skatienu it kā apskāva un  skūpstija virsieitnantu.

Laikam ar tādu pašu aizkustinājumu vieglprātīgais pazudušais un atkal atradies dēls raudzījās savā tēvā, kad tas viņam par godu cepa uz iesma trekno teļu.

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, ka esmu atkal šeit, — Šveiks, vēl uz sliekšņa stāvēdams, raportēja tik sirsnīgi un nepiespiesti, ka virsleitnants Lukašs tūlīt atjēdzās. Kopš tā laika, kad pulkvedis Šrēders bija viņam paziņojis, ka viņš atkal dabūs Šveiku uz kakla, virsleitnants Lukašs katru dienu domās atlika šo satikšanos. Katru rītu viņš sev sacīja: «Viņš vēl šodien neieradīsies, viņš būs tur kaut ko izstrādājis, un tāpēc viņu vēl paturēs.»

Un tagad visas šīs cerības izputēja, Šveikam piemīlīgi un vienkārši ienākot kancelejā.

Tad Šveiks paskatījās uz mantzini Vaneku un, laipni smaidot, pasniedza tam papīrus, ko izvilka no sava šineļa kabatas.

—    Padevīgi ziņoju, mantziņa kungs, ka te ir tie papīri, ko man izrakstīja pulka kancelejā un kas nododami jums. Tie attiecas uz manu algu un uzturu.

11. kaujas rotas kancelejā Šveiks izturējās tik brīvi, it kā viņi ar Vaneku būtu vislabākie draugi, un mantzinim atlika tikai atbildēt:

—   Nolieciet uz galda!

—   Būtu ļoti labi, mantzini, ja jūs atstātu mūs ar Šveiku divatā, — virsleitnants Lukašs nopūzdamies sacīja.

Vaneks izgāja un palika stāvam aiz durvīm, lai dzirdētu, par ko šie abi runās.

Sākumā viņš nedzirdēja nekā, jo tiklab Šveiks, kā virsleitnants Lukašs klusēja. Abi viņi ilgi it kā pētīdami raudzījās viens otrā, Lukašs skatījās uz Šveiku, it kā gribēdams to nohipnotizēt kā gailis, kas nostājies vistai priekšā un gatavojas tai mesties virsū. Šveiks kā vienmēr vērās virsleitnantā mitrām, maiguma pilnām acīm, it kā vēlēdamies to uzrunāt: «Mēs atkal esam kopā, manu mīļo sirsniņ, neviens mūs vairs nešķirs, manu balodīt.»

Un, tā kā virsleitnants ilgi neteica ne vārda, Šveika skatiens kļuva sāpīgi lūdzošs: «Runā taču, manu zelta gabaliņ, teic kaut ko!»

Virsleitnants Lukašs pārtrauca šo smago klusumu ar vārdiem, kuros viņš centās ielikt krietnu porciju ironijas:

—   Esiet sirsnīgi sveicināts, Šveik! Pateicos par apciemošanu. Jauki, ka ierodaties pie mums viesos.

Viņš vairs nespēja savaldīt pēdējā laikā sakrājušos niknumu un spēcīgi trieca dūri pret galdu, tā ka tintes pudele palēcās un tinte apšļakstīja algu sarakstus. Tad viņš uzlēca

kājās, piegāja cieši klāt Šveikam un, uzbrēcis tam: «Ragulops!» — sāka skraidīt pa šauro kanceleju, katrreiz nospļaudamies, kad atradās Šveika priekšā,

—    Padevīgi ziņoju, obrlajtnanta kungs, — Šveiks ierunājās, kad virsleitnants Lukašs nemitējās staigāt un nikni sviest kaktā saburzītus papīra vīstokļus, kurus viņš katrreiz paķēra no galda, — ka es jūsu vēstuli nodevu pēc piederības. Es laimīgi atradu Kakonija kundzi un varu teikt, ka viņa gaužām skaista sieviete; es gan viņu redzēju, kad tā raudāja …

Virsleitnants Lukašs apsēdās uz mantziņa lāviņas un aizsmakušā balsī izsaucās:

—   Kad tas viss beigsies, Šveik?

Šveiks turpināja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis:

—    Pēc tam man iznāca mazas nepatikšanas, bet es uzņēmos visu vainu uz sevi. Sākumā viņi man gan neticēja, ka es sarakstos ar šo kundzi, bet tad es nopratināšanā paķēru vēstuli

un noriju, lai sajauktu viņiem visas pēdas. Vēlāk atkal pavisam nejauši, jo citādi es to nevaru izskaidrot, mani iepina tādā mazā izplūkšanās lietā. Bet no tās es arī tiku vaļā, mana nevainība nāca gaismā, divīzijas tiesa izbeidza izmeklēšanu, un man bija jāierodas pie pulka komandiera. Es jau biju pulka kancelejā, pagaidīju brītiņu, kamēr ierodas pulkveža kungs, un pulkveža kungs mani drusku palamāja un sacīja, ka man tūlīt esot jāierodas pie jums, obrlajtnanta kungs, un jāpaziņo, ka es esot jūsu raitnieks. Vēl viņš uzdeva jums pateikt, ka viņš lūdz jūs tūlīt ierasties pie viņa sakarā ar kaujas rotu. Bet nu jau pagājusi kāda pusstunda, jo pulkveža kungs nezināja, ka mani vēl aizvilks uz pulka kanceleju un es tur nosēdēšu stundas ceturksni, jo man par visu šo laiku nebija izmaksāta alga un to varēja saņemt tikai no pulka, nevis no rotas, tāpēc ka es biju ievests pulka arestantu sarakstā. Vispār viņiem tur tāds juceklis un nekārtība, ka cilvēks var gluži zaudēt jēgu . . .

Kad virsleitnants Lukašs izdzirda, ka viņam jau pirms pusstundas vajadzējis būt pie pulkveža Šrēdera, viņš, steidzīgi apvilkdams virsdrēbes, tikai noteica:

—   Tā, Šveik, tad jūs man atkal iegriezāt. ļ

Viņš to sacīja tik izmisušā, bezcerīgā balsī, ka Šveiks mēģināja mierināt viņu draudzīgiem vārdiem, nosaukdams pakaļ,

kad virsleitnants Lukašs izmetās pa durvīm:

—   Pulkveža kungs pagaidīs, viņam jau tā nav ko darīt!

Brītiņu pēc virsleitnanta aiziešanas kancelejā ienāca mantzinis Vaneks.

Šveiks sēdēja uz krēsla un kurināja mazo dzelzs krāsniņu, mezdams tanī pa atvērtajām durtiņām ogļu gabaliņus. No krāsniņas plūda dūmi un tvans, bet Šveiks turpināja savu patīkamo darbu, nelikdamies ne zinis par Vaneku, kas mirkli vēroja Šveiku, tad aizgrūda ar kāju krāsns durtiņas un uzaicināja Šveiku aizvākties no šejienes.

—    Mantziņa kungs, — Šveiks ar cieņu atbildēja, '— atļaujiet jums paziņot, ka es pie vislabākās gribas nevaru izpildīt jūsu pavēli un aizvākties no nometnes, jo esmu padots augstākās priekšniecības rīkojumiem.

—    Es šeit skaitos par raitnieku, — viņš lepni piemetināja, — pulkvedis Šrēdera kungs mani iedalīja 11. kaujas rotā pie obrlajtnanta Lukaša kunga, kuram es agrāk biju par kalpotāju, bet manas iedzimtās inteliģences pēc mani paaugstināja par raitnieku. Mēs ar obrlajtnanta kungu esam veci paziņas. Bet ar ko jūs nodarbojāties pirms dienesta, mantziņa kungs?

Mantzini Vaneku tā pārsteidza krietnā kareivja Šveika familiarais, biedriskais tonis, ka viņš aizmirsa savu dienesta pakāpi, ar ko pastāvīgi dižojās rotas kareivju priekšā, un atbildēja, it kā būtu Šveikam padots:

—    Es esmu, tā sakot, drogists Vaneks no Kralupas.

—    Es arī mācījos farmaciju, — Šveiks sacīja, — pie kāda Kokoškas kunga Petršinā, Prāgā. Tas bija liels savādnieks, un, kad es reiz netīšām aizdedzināju viņa pagrabā mucu ar benzinu un viņam viss nodega, tad viņš mani aizdzina un citur mani arī vairs nepieņēma, un tā es kaut kādas muļķa benzīna mucas pēc nepabeidzu mācības. Vai jūs gatavojāt arī zāles lopu ārstēšanai?

Vaneks papurināja galvu.

—    Pie mums lopus ārstēja ar apsvētītām bildēm. Mūsu šefs Kokoškas kungs bija ļoti dievbijīgs cilvēks un kādreiz lasījis,

ka svētais Pelegrins palīdzējis izārstēt lopus no uzpūšanās. Tāpēc viņš pasūtīja kādā Smichovas spiestuvē svētā Pelegrina attēlus un deva tos iesvētīt Emauas klosterī par divsimt guldeņiem. Pēc tam mēs šīs bildītes ielikām sainīšos pie mūsu lopārstniecības zālēm. Šīs zāles iejauca siltā ūdenī, un, kamēr govs dzēra no tovera, tamēr vajadzēja nolasīt svētajam Pelegrinam īsu lūgšanu, ko bija sacerējis mūsu komijs Tauchena kungs. Tiklīdz svētā Pelegrina attēli bija gatavi, radās nepieciešamība iespiest tiem otrā pusē kaut kādu lūgšanu. Mūsu vecais Kokoška iesauca vakarā Tauchena kungu pie sevis un pateica, ka tam līdz rītam jāsacer lūgšana par godu svētajam un zālēm, tā ka pulksten desmitos no rīta, kad viņš pats ieradīsies veikalā, tā jau būtu spiestuvē, jo govis uz to pārāk ilgi nogaidījušās. Ja viņš to labi sacerēšot, tad saņemšot vienu guldeni, ja ne, tad pēc divām nedēļām varot aizlasīties. Tauchena kungs lēja sviedrus cauru nakti, bet, kad no rīta negulējis atnāca atslēgt veikalu, tad no lūgšanas nebija ne zīmes. Viņš pat bija galīgi aizmirsis, kā sauca to svēto, kas palīdz lopus ārstēt. No šās ķibeles viņu izglāba mūsu izsūtāmais Ferdinands. Tas bija speciālists uz visu ko. Kad mēs bēniņos kaltējām kumelītes, viņš vienmēr uzlīda pie mums, novilka zābakus un iebāza kājas kumelītēs, jo tad kājas nesvīstot. Viņš ķēra baložus bēniņos, prata attaisīt kasi un iemācīja mūs, kā iepelnīties ar veikala precēm. Es, knauķis, biju no veikala sanesis mājās tādu aptieku, kādas nebija pat «žēlsirdīgo brāļu» slimnīcā Prāgā. Nu, un tā viņš palīdzēja arī Tauchena kungam. Viņš tikai teica: «Dodiet šurp, Tauchena kungs, es apskatīšos,» — kad Tauchena kungs jau sūtīja mani pēc alus. Un, kad es atnesu alu, mūsu Ferdinandam puse jau bija gatava, un viņš to nolasīja mums:

No debesim jums atnesu

Es vēsti jaunu, priecīgu,

Jums — vērsim, teļam, gotiņai —

Būs aizstaigāt līdz aptiekai.

Kokoška dos jums zālītes,

Kas visus lopus izdziedēs.

Pēc tam kad viņš bija izdzēris alu un pamatīgi salaizījies rūgtos pilienus, viņam viss gāja kā pa taukiem un viņš mirklī sacerēja pavisam labas beigas:

Svētais Pelegrins šās zāles taisīja, Divi guldeņi tās maksā paciņā. Svētais Pelegrin, mūs' lopiem stāvi klātu, Kuri tavas zāles dzer ar mīļu prātu. Teicot, slavējot mēs tevi piesaucam: Esi sargs un palīgs mūsu gotiņām!

Kad atnāca Kokoškas kungs, Tauchena kungs aizgāja viņam līdzi uz kantori un iznācis parādīja mums viena guldeņa vietā divus un gribēja dalīt tos ar Ferdinandu uz pusēm. Bet, kad Ferdinands ieraudzīja divus guldeņus, viņu sagrāba mantkārības velns. Viņš prasīja visu vai neko. Nu, tad Tauchena kungs nedeva viņam nekā un paturēja pats abus guldeņus, bet mani iesauca noliktavā, iecirta man pliķi un paziņoja, ka es saņemšot simt tādu pliķu, ja iedrošināšoties kādam izpļāpāt, ka viņš neesot pats šo lūgšanu sacerējis, un, ja Ferdinands ietu pie mūsu vecā sūdzēties, tad man esot jāsaka, ka Ferdinands melo. Viss tas man bija jāapzvēr kādas etiķa esences pudeles priekšā. Bet mūsu izsūtāmais sāka izgāzt savas dusmas

uz šīm govju zālēm. Mēs tās kaltējām lielās kastēs bēniņos, bet viņš savāca, kur vien varēja, pe]u mēslus un piejauca klāt. Viņš vāca arī zirgu mēslus pa ielām, izkaltēja tos mājās, saberza smalkus un pievienoja sainīšiem ar govju zālēm un svētā Pelegrina. attēlu. Taču arī ar to viņam nepietika. Viņš sāka pats savas vajadzības nokārtot tanīs kastēs un tad sajauca visu kopā vienā putrā . . .

Nošķinda tālrunis. Mantzinis paķēra klausuli un tad sirdīgi nolika to:

—   Man jāiet uz pulka kanceleju. Tik piepeši, tas man gan nepatīk.

Šveiks palika atkal viens.

Pēc brīža tālrunis nošķinda atkal.

Šveiks sāka skaidrot:

—   Vaneku? Viņš aizgāja uz pulka kanceleju. Kas pie