# Vētra

Viljams Šekspīrs

Viljams Šekspīrs

Vētra

Traģikomēdija 5 cēlienos

Tāpat kā citām lugām, ari traģikomēdijai Vētra Šekspīrs vielu smēlis no vairākiem avotiem. Traģikomēdijā Vētra nav ne cīņas, ne konfliktu. Viss notiek it kā pēc Prospera burvju zižļa mājiena. Nemitīgi dzirdamas skaņas: gan dziesmas, gan viļņu čalas, vēja auri, meža šalkas, cilvēku soļu čaboņa biezokņos vai gar smilšaino piekrasti. Neapklust arī cilvēku balsis. Dusmas, zaimus, apsūdzību, sajūsma un mīlu pauž viņu vārdi. Vētrā ir mīlestības fābula. Ferdinands un Miranda ir jau pazīstama motīva jauna variācija ar jauniem mīlētāju vārdiem un vaibstiem, viņu mīlestība uzplaukst un zied kā gaismas piesātināts sapnis. Jaunie mīlētāji — Šekspīra pēdējie mirdzošie sapņu un ilgu tēli. Tādēļ Vētrā brīžiem ieskanas tādas kā skumjas pārdomas.

Tulkojusi Erna Sprince

«Liesma» 1965

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

## VILJAMS ŠEKSPĪRS. VĒTRA. Traģikomēdija 5 cēlienos


THE TEMPEST

## PERSONAS

Alonzo, Neapoles karalis

Sebastians, viņa brālis

Prospers, likumīgais Milānas hercogs

Antonio, viņa brālis, nelikumīgais Milānas hercogs

Ferdinands, Neapoles karaļa dēls

Conzalo, vecs, godigs Neapoles

karaļa padomnieks

Adrians |

Francisko ļ ^Imimeki

Kalibans, mežonīgs, ķēmīgs vergs

Trinkuls, karaļa āksts

Stelans, piedzēries dzērienzinis

Kuģa kapteinis

Bocmanis

Matroži

Miranda, Prospera meita

Ariēls, mundrs un jautrs gariņš

• Irīda

Cerēra

Junona

Nimfas

Pļāvēji

Dažādi gari, kas kalpo Prosperam

Notiek uz kuģa jūrā, vēlāk neapdzīvotā salā

## PIRMAIS CĒLIENS

## PIRMĀ AINA. Kuģis jūrā. Negaiss. Pērkona grāvieni. Zibeņo.

Ienāk kuģa kapteinis un bocmanis.

Kapteinis. Bocman!

Bocmanis. Klausos, kapteini! Ko pavēlat?

Kapteinis. Draugs, paskubini matrožus! Steigšus pie darba! Citādi uzskriesim uz sēkļa. Rosīgāk! Rosīgāk!

Ienāk matroži.

Bocmanis. Šurp, puiši! Veiklāk, veiklāk, zēni! Satiniet marsburu! Uzmaniet kapteiņa svilpi! Pūt, trako, vētra, kamēr pārplīsti, nu vietas diezgan!

Ienāk Alonzo, Sebastians, Antonio, Ferdinands, Gonzalo un citi.

Alonzo. Esi uzmanīgs, labo bocman! Kur kapteinis? Parādiet, ka spējat turēties kā īsti vīri!

Bocmanis. Palieciet, lūdzami, lejā!

Antonio. Kur kapteinis, bocman?

Bocmanis. Vai nedzirdat viņu? Šeit jūs tikai traucējat!

Palieciet kajītē! Citādi jūs kļūstat par palīgiem vētrai.

Gonzalo. Nomierinies, draugs!

Bocmanis. Labāk lūdz, lai jūra nomierinās! Ejiet! Kas daļas vētras auriem par karali? Prom kajītē! Klusu!

Netraucējiet mūs!

Gonzalo. Labi! Bet neaizmirstiet, kas atrodas uz kuģa!

Bocmanis. Neviens, kas man būtu mīļāks par sevi pašu.

Jūs esat domnieks. Ja spējat, pavēliet, lai apklust dabas spēki! Nomieriniet satrakoto jūru, un mēs vairs nepieskarsimies virvēm. Parādiet savu spēku!

Ja ne, pateicieties dievam, ka tik ilgi esat dzīvojis, un ejiet lejā kajītē! Sagatavojieties pēdējai stundiņai, ja notiktu pats ļaunākais! Mundrāk, zēni, rosīgāk! Nost no ceļa, es jums saku!

Aiziet.

Gonzalo. Šis puisis prot nomierināt. īsts karātavu putns!

Man šķiet, tādi pat jūrā nenoslīkst. Palīdzi viņam nokļūt karātavu cilpā, labo likteņlēmēj! Liec, lai viņa karātavu virve kļūst mums par enkurtauvu, jo pašiem izglābties maz izredžu. Bet, ja viņam nav lemts tikt pakārtam, tad mums nav nekādu cerību.

Visi aiziet.

Bocmanis atgriežas.

Bocmanis. Topmastu lejā! Veiklāk! Zemāk! Vēl zemāk!

Mēģināsim ar rāju burām.

Lejā dzirdami kliedzieni.

Kaut velns parautu šos kaucējus! Viņi pārkliedz vētru un mūsu pavēles.

Atgriežas Sebastians, Antonio un Gonzalo.

Jau atkal šeit? Ko gribat? Lai mēs pametam visu un noslīkstam? Jums patiktu nogrimt?

Sebastians. Kaut tev, bļauri, melnās bakas rīklē iemestos, tu zaimotāj, nepateicīgais suns!

Bocmanis. Tad strādājiet jūs!

Antonio. Pakārt tevi, nelieti! Nekaunīgais bļauri, mums mazāk bail no slīkšanas nekā tev, suņa bērns!

Gonzalo. Varu galvot, ka viņš nenoslīks, kaut ari kuģis būtu tikai riekstu čaumalas biezumā un tik caurs kā ielasmeitas uzticība.

Bocmanis. Pagrieziet kuģi taisni pret vēju! Uzvelciet divas buras! Brauciet tieši jūrā! Attīt buras! žigli!

Ienāk matroži samirkuši.

Matroži.

Pagalam viss. Jel dievu lūdziet! Lūdziet!

Aiziet.

Bocmanis.

Vai tiešām aukstās bangas aprīs mūs?

Gonzalo.

Jau karalis un princis dievu lūdz,

Mēs arī lūgsim; liktenis mums viens.

Sebastians.

Ir manai pacietībai gals.

Antonio.

Un žūpu varā mūsu dzīvības!

Kaut visi jūras viļņi aizrautu

Prom tevi, platrīkļainais nelieti!

Gonzalo.

Man šķiet, viņš labāk virvei der.

To pakārs reiz, kaut visi jūras ūdeņi

To aprīt zvērētu.

Kuģa iekšienē liels satraukums un troksnis. Dzirdami klie-

dzieni: «Dievs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs!», «Mēs grim-

stam! Mēs ejam bojā!», «Ardievu, sieva! Ardievu, bērni!»,

«Ardievu, brāli», «Mēs grimstami Mēs grimstam! Mēs

grimstam!».

Antonio. Lai grimstam kopā ar karali!

Aiziet.

Sebastians. Atvadīsimies no viņai

Aiziet.

Gonzalo. Es tagad atdotu tūkstoš pūrvietu jūras par

vienu akru sauszemes, vienalga, vai tas būtu kails

tīrelis, brūns irbuleņu lauks vai smiltājs. Bet lai no-

tiek dieva prāts! Kaut gan labāk es mirtu sausā nāvē.

Aiziet.

## OTRA AINA. Sala. Iepretī Prospera teltij.

Ienāk Prospers un Miranda.

Miranda.

Ja tavas zintis, mīļais tēvs, var celt

Tik augstās bangās jūru satraukto,

Tai norimt liec! Šķiet, degošs piķis nolītu,

Ja, līdz pat debess krūtīm kāpdami,

Šīs liesmas viļņi nedzēstu. Kā cietu, tēvs,

Es līdzi tiem, ko ciešot redzēju.

Un staltais kuģis bangu sadragāts.

Šķiet, cēlas būtnes nesa tas. Man sirdī vēl

To drausmais baiļu kliedziens atbalso.

Ja varas dieve būtu es, tad jūru šo

Es zemes bezdibeņos gremdētu, pirms tā

•» Vēl stalto kuģi aprīt pagūtu

Ar visiem cilvēkiem.

Prospers.

Bērns, norimsties!

Un savai maigai sirdij teic: nav nekas ļauns

Tiem noticis.

Miranda.

Ak dievs!

Prom bēdas, bērns!

Par tevi rūpēdamies, tevis dēļ

To, mana miļā meita, darīju.

Tu sevi nepazīsti, jo tu nezini,

Kas īsti esmu es; nav, bērns, tavs tēvs

Tik Prospers vien, šīs mazās būdas kungs.

Reiz kaut kas dižāks biju es.

Miranda.

Nekad

To zināt netīkoja prāts.

Prospers.

Ir laiks

Tev vairāk uzzināt. Sniedz roku man

Un noņem burvju mēteli!

Noliek zemē apmetni.

Nu tā!

Lai zintis guļ! Sev asras noslauki!

Es kuģa bojā ejas skatu baismīgo,

Kas līdzjūtīgo sirdi skāra tev,

Ar savām zintīm iekārtoju tā,

Ka it nevienam kuģī dragātā

Pat mata galiņš nava skarts, lai gan

Tos grimstot redzēji un dzirdēji

To baiļu kliedzienus. Jel atsēdies!

Tev visu stāstīšu.

Miranda.

Jau daudzkārt, tēvs,

Jūs sākāt stāstīt man, kas īsti esmu,

Bet allaž pārtraucāt: vēl ne, lai paliek!

Vēl gaidi!

Prospers.

Tagad īstais brīdis klāt,

Un pavēl stunda šī, lai tava auss

Nu manus vārdus dzird. Vai atceries

Tu dienas tās, pirms dzīvot atnācām

Sai teltī mēs? Trīs gadi bija tev.

Šķiet, aizmirsies ir viss.

Miranda.

Nē, atceros!

Prospers.

Nu, ko? Vai prātā cita māja tev?

Teic — kādu ainu, kādus ļaudis vēl

Tev glabā atmiņa?

Miranda.

Cik sen tas viss!

Šķiet, sapnis, nevis īstenība tas,

Ko atmiņa vēl tver. Vai nebij reiz

Pie manis četras piecas aukles, tēvs?

Prospers.

Vēl vairāk bij. Cik dīvaini, ka tās

Tev prātā, bērns. Jel teic — ko redzi vēl

Tu pagājušā laika dzelmē tumšajā?

Ja atminies, kas bij, pirms nācām šurp,

Vai zini, kā šeit nokļuvi?

Miranda.

Nē, tēvs.

Prospers.

Pirms gadiem divpadsmit, Miranda, bij

Tavs tēvs vēl varens valdnieks Milānā,

Bij hercogs viņš.

Miranda.

Un jūs, ser, neesat mans tēvs?

Prospers.

Bērns, tava māte pati tikumība bij.

Tā tevi, mīļo meit, man dāvāja.

Es hercogs biju tad, tu — princese

Un mana mantiniece vienīgā.

Miranda.

Ak dievs!

Vai likten's ļauns mūs projām raidīja

Par laimi vai par nelaimi?

Prospers.

Tev taisnība,

Bij laime nelaimē. Prom aizdzina

Mūs likten's Jauns, bet laime atveda

Uz šejieni.

Miranda.

Sirds sāp man, domājot,

Cik rūpju toreiz sagādāju jums,

Kaut neatceros to. Ak, turpiniet!

Prospers.

Tavs tēvocis Antonio, mans brālis, — bērns,

Es lūdzu, visu ievēro! — Kā var

Gan paša brālis būt tik ļauns? —

Viņš, kas pēc tevis man vismīļākais,

Kam savu valsti uzticēju es. —

Bij toreiz mana hercogiste, bērns,

Vispārākā, tāpat kā Prospers pats

Bij pirmais citu valdinieku vidū.

Viņš slavens, cienīts, prāta dižumā

Tam nebij līdzīga. Bet, zintīm atdevies,

Valsts vadību es brālim nodevu.

Pats, dabas noslēpumus pētīdams,

Tā aizrāvos, ka kļuvu valstij svešs.

Tavs tēvocis … Vai dzirdi tu?

Miranda.

It visu, tēvs.

Prospers.

Kad viņš bij iemanījies uzklausīt

Vai atteikt lūgumus, tad sāka pārvērtēt,

Kurš galminieks tam der, kurš padzenams.

Sev pakalpīgus vīrus godā cēla viņš,

Mans galms drīz pilnīgi bij pārveidots.

Bij brāļa rokās varas atslēgas,

Bet galms — tā kalpu pulks, kurš dziesmu dzied,

Kas valdniekausij tīk. Kā efeja viņš pats

Ar savām lapām hercogisko ozolu

Nu aizsedza, tam spēka sulu izsūca.

Vai tu vēl klausies, bērns?

Miranda.

Jā, tēvs.

Prospers.

Es pats,

No valdinieka darbiem atrāvies,

Sev prātu izkopu ar zinātni,

Kas ikdienībai pāri pacēlās,

Bet mana atraušanās kļuva augsne tad,

Kur brāļa ļauno domu sēkla uzdīga.

Cik liela mana uzticība bij,

Tik liela pretī nodevība izauga,

Ne vien par manu mantu brālis zināja,

Viņš izmantoja arī tiesības,

Kas pieder tikai īstam hercogam,

Līdz atmiņa tam noziedzās pret taisnību

Tik ļoti, ka jau ticēt sāka viņš,

Ka paša meli patiesība ir.

Par hercogu pats sevi iedomājās tas

Un mani aizvietoja visās parādēs,

Bet varas spožums varas kāri urdīja

Arvienu lielāku. Vai dzirdi vēl?

Miranda.

Šis stāsts pat kurlumu, ser, dziedēt spēj.

Prospers.

Lai šķēršļu nebūtu, kas lomu tēloto

No viņa paša šķir, tas tīkoja

Pie malas mani nobīdīt un Milānā

Būt valdnieks vienīgais. Man grāmatas

Par īsto hercogisti bija kļuvušas.

Es brālim likos valdīt nespējīgs,

Bet varas alka viņš un slepeni

4 Ar Neapoles karali tad vienojās,

Tam lēņa uzticību zvērēja

Un maksāt nodevas, lai iegūtu

Sev hercogtroni, brīvo Milānu

Tā pazemodams svešā kalpībā.

Miranda.

Ak dievs!

Prospers.

Vēl klausies, kāds bij līgums, kādas sekas,

Tad spried, vai tāds var brālis būt.

Miranda.

Es grēkotu,

Ja ļaunu domātu par vecmāmiņu, bet"

Nereti krietnai mātei nelāgs dēls.

Prospers.

Lūk, tāds

Tiem līgums: Neapoles karalis,

Kas man sīvs ienaidnieks kopš sendienām,

Ar brāli vienojās, ka pretmaksai

Par lēņa zvērestu un nodevām

No hercogistes mani izraidīs,

Bet skaisto Milānu un hercogtroni dos

Viņš manam brālim. Kādā pusnaktī,

Kad sapulcēts bij nodevēju pulks,

Mans brālis vēra vārtus Milānai.

Nakts melnā stundā viņu kalpu bars

Mūs sagrāba, prom aizrāva. Tu, bērns,

Aiz bailēm skaļi raudāji.

Miranda.

Cik žel,

Ka neatceros vairs, bet klausoties

Sūrkst acis man un gaužas asaras

Grib atkal plūst.

Prospers.

Vēl tālāk klausies, bērns,

Tad sapratīsi tu, ko darīšu

Vēl šodien pat.

Miranda.

Man brīnums, kādēļ gan

Mūs dzīvus atstāja.

Prospers.

Ir vietā jautājums;

To izraisa mans stāsts. Tiem drosmes nebij, meit.

Tik ļoti tauta mani mīlēja,

Ka viņi neuzdrosa asinīm

Vēl ļauno darbu zīmogot. Tādēļ

Bij maskējoties jāveic viss, un mūs

Tad kuģī ierāva un aizveda

Prom dažas jūdzes jūrā, iegrūda

Tur vecā barkā, kuru žurkas pat

Jau pametušas bij. Ne mastu tai,

Ne buru. Jūras auri pārkliedza

Tur mūsu vaimanas; tik līdzjūtīgais vējš,

Mūs mīlot, sāpēs līdzi elsoja,

Vēl vairāk skumdinot.

Miranda.

Cik rūpju gan

Bij arī manis dēļ.

Prospers.

Mans sargeņģel,

Tu glābi abus mūs. Tavs maigais smaids

Un drošsirdība, dievu dāvana,

Kā debess gaisma bēdu tumsā staroja.

Kad vaidēdams zem likten's rīkstēm saļimu

Un sāļas asru lāses j ūrā lēj u es,

*Man tava drosme spēku cīņai deva

It visu pārvarēt.

Miranda.

Kā šeit mēs nokļuvām?

Prospers.

Ar dieva palīgu.

Svaigs ūdens, nedaudz maizes bija mums.

Kāds krietns Neapoles galminieks

(Bij Gonzalo šī goda vīra vārds),

Kam pavēlēts bij ļauno darbu veikt,

Aiz līdzcietības slēpu apgādāja mūs

Ar drēbēm, audekliem un rīkiem dažādiem,

Kas, dzīvojot .šeit, noderēja mums.

Un, zinādams, ka mīlu lasīt daudz,

Bij paņēmis no manām grāmatām

Viņš dažus sējumus, kas vērtībā

Par hercogvalsti pārāki.

Miranda.

Kā vēlētos

Es redzēt goda vīru šo!

Prospers.

Man celties laiks.

Uzliek apmetni.

Tev stāsta beigas jādzird vēl, mans bērns.

Mēs nokļuvām šai salā. Biju pats

Tev audzinātājs es. Un zinībās

Tu pārspēj citas princeses, kam laiks

Daudz pazūd niekos, tukšās izpriecās,

Kam mazāk rūpīgs skolotājs.

Miranda.

Lai dievs

Tev atmaksā! Bet jautājums vēl viens

Kā vētra sirdi plosa: kādēļ sacēli

Tik baisu negaisu?

Prospers.

To zini vēl:

Ir skaistā, labvēlīgā Fortūna

Tā lēmusi, ka nejaušība dīvaina

Surp manus ienaidniekus atvedīs;

Un zintis pauž, ka laimes zvaigzne stāv

Šai brīdī manas dzīves zenītā.

Ja garām palaidīšu izdevību šo,

Vairs citreiz laime neuzsmaidīs man.

Nu jautāt beidz un brīdi atdusies,

Tev acis gurdas, plaksti veras ciet.

Miranda aizmieg.

Surp, veiklais kalps! Es tevi gaidu jau.

Nu parādies, mans Ariēl!

Ienāk Ariēls.

Ariēls.

Sveiks, lielais, gudrais valdniek! Sveiks, mans kungs!

Es nāku pildīt tavas pavēles!

Vai lidot, peldēt, ugunīs būs nirt?

Vai jāt uz spalvu mākoņa? Ko prasi tu,

Ir gatavs darīt Ariēls.

Prospers.

Teic, gars, —

Vai sacēli tu negaisu, kā vēlēju?

Ariēls.

Viss izdarīts, kā pavēlēts!

Es lepno karaļkuģi svaidīju,

Kā spožas dzirkstis pats tur šaudījos

Te vidū, priekšgalā, uz klāja, iekštelpās,

Te katrā kajītē un šausmas iedvesu

Ikvienā sirdī. Reizēm sadalījos es

Un degu daudzās vietās: topmastu

Un rājas, vantis liesmas apņēma.

Par Zeva zibens bultām ātrāk skraidīju

«* Kā sēra liesma šņācoša un pārspēju

Ar pērkongrāvieniem, ko radīju,

Pat bangu aurus, lielo Neptunu,

Jo šausmās notrīcēja viļņi pārdrošie

Un jūras dieva trijzaris.

Prospers.

Teic, gars, •—

Vai bija kāds tik spēcīgs, drošs, ka prāts

Tam neapmulsa negaisā?

Neviens.

Tos izmisums un ārprāts pārņēma

Kā drudzis. Klājā matroži vien palika,

Bet visi citi kuģi pameta,

Kur visās malās liesmas trakoja.

Tie metās bangās. Pirmais karajdēls,

Pats princis Ferdinands. Kā niedru cers

Bij mati stāvu saslējušies tam.

«Nu, elles vārti, vajā! Laukā, pekles velni!»

Viņš kliedza izbailēs.

Prospers.

Vai kuģis nebij tad

Jau krasta tuvumā?

Ariēls.

Pat gluži klāt.

Prospers.

Vai visi izglābti?

Ariēls.

Ne mats nav zudis tiem,

Un drēbes tīras, mirdz vēl spodrākas.

Kā pavēlējāt man, tos pulciņos

Pa visu salu izkliedēju es.

Tik Ferdinands viens krastā izkāpa.

To vientulīgā stūrī pametu,

Lai izmisumā gauži vaimanā

Un rokas lauza.

Prospers.

Teic vēl, labais gars, —

Kur karaļkuģis? Kur ir matroži?

Kur flotes kuģus atstāji?

Ariēls.

Stāv drošs

Kā ostā karaļkuģis dziļā līcī, kur

Reiz pusnaktī tu mani sauci rasu nest

No vētrainajām Bermudsalām, kungs.

Bet jūrniekus zem klāja sadzinu,

Pēc smagās piepūles nu gurdi tie

Guļ dziļā miegā, ko tiem uzbūru.

Tad izkliedētai flotei satikties

Es palīdzēju. Bēdu nomākti,

Pa Vidusjūru tie uz Neapoli brauc

Un tic, — ir karaļkuģis nogrimis

Ar pašu karali.

Prospers.

Sis uzdevums

Veikts godam, Ariēl. Bet darba daudz vēl mums

Teic — kura stunda rit?

Ariēls.

Jau pēcpusdiena klāt.

Prospers.

Tad vismaz divas stundas vēl no brīža šī

Līdz sešiem spraigā darbā aizritēs.

Ariēls.

Vēl jāstrādā? Pirms jaunas pūles uzvel man,

Ļauj atgādināt, kas reiz apsolīts,

Bet nav vēl izpildīts.

Prospers.

Vai kurnēt sāc?

Ko prasīt gribi tu?

Ariēls.

Sev brīvību.

Prospers.

Pirms laika jau? Nē, nerunā!

Ariēls.

Bet padomā,

Cik uzticīgi es tev kalpoju.

Ik vārdā patiess. Nekļūdījos es.

Vai gaudos, saīgu? Tu solīji

Man gadu ātrāk brīvību.

Vai aizmirsi,

No kādām mokām tevi izglābu?

Ariēls.

Nebūt.

Prospers.

Un tomēr — jā!

Šķiet, grūti tev nu jūras dzelmē nirt,

Uz skaudra ziemeļvēja spārniem skriet,

Veikt manus uzdevumus zemes dziļumos,

Kad ārā stindzina to sals.

Ariēls.

Nē, ser!

Prospers.

Tu melo, ļaundabi! Vai aizmirsi

Tu līko burvi Sikoraksu jau,

Ko pašas skaudība un garais mūžs

Bij ragā saliecis?

Ariēls.

Tik tiešām ne.

Prospers.

Jā gan!

No kurienes tā bij? Nu runā, teic!

Ariēls.

No Alžīras, mans kungs.

Prospers.

Vai bija tā?

Ik mēnesi, kad pats to aizmirsti,

Man jāatgādina, kas esi tu.

Par burvībām un darbiem briesmīgiem,

Ko dzirdot šausmās nodreb katra auss,

No Alžīras prom trimdā raidīta

Šī nolādētā burve Sikoraksa bij.

To dzīvu atstaja tik bērna del,

Ko sevī nesa tā. Vai taisnība?

Ariēls.

Jā, kungs.

Prospers.

Šai salā jūrnieki tad atveda

Šo briesmoni. Te dzima viņas dēls,

Un tu, mans kalps (kā pats to stāstīji),

Tad kļuvi viņu vergs, bet, būdams maigs,

Tu neklausīji ļaunām pavēlēm

Un atsacījies briesmu darbus veikt.

Tad nevaldāmās dusmās ragana

Ar stiprāko no saviem palīgiem

Reiz priedes plaisā tevi ieslēdza,

Tur ilgus gadus mokas pārcieti,

Līdz ļaunā burve nomira, tu paliki.

Kā dzirnakmeņu nerimtīgā klaboņa

Tik nopūtas un vaidi skanēja,

Ko sāpēs izdvesi. Tad cilvēks nebij vēl

Šīs salas rota. Mošķis, kroplais izdzimums,

Tik mitinājās šeit.

Ariēls.

Jā, Kalibans, tās dēls.

Prospers.

Šis trulais radījums, kas tagad kalpo man.

Tās mokas, kurās tevi atradu,

Vislabāk atceries tu pats. Tev līdz

Vilks sāpēs kauca. Lācis asinskārs

Sev sirdī tavus vaidus sajuta.

Tā pekles mokām nolādētais cieš.

Vairs burve tevi atsvabināt nespēja.

Tad manas zintis lika priedei atvērties

Un tevi atbrīvot.

Ariēls.

Es pateicīgs par to.

Prospers.

Ja vēlreiz kurnēsi, es šķelšu ozolu

Un mezglainajā stumbrā tevi ieslēgšu,

Lai ziemas divpadsmit vēl kauc.

Ariēls.

Jel piedod man!

Es vienmēr klausīgs labprāt darīšu,

Ko pavēlēsi man.

Prospers.

Ja tā, tad brīvs

Pēc divām dienām būsi tu.

Ariēls.

Teic, saki drīz,

Mans labais pavēlniek, — kas darāms? Teic!

Prospers.

Par jūras nāru pārvērties, ko redz

Tik mana acs, bet citiem neredzams!

Ej, veikli pārveidojies! Pasteidzies!

Drīz nimfas izskatā šurp atgriezies!

Ariēls aiziet.

Laiks celties, mijā! Pietiek dusas tev.

Nu, atmosties!

Miranda.

Pēc stāsta dīvaina

Tāds gurdums pārņēma.

Prospers.

Nu kļūsti mundra! Nac!

Pie kalpa Kalibana aiziesim,

Pie īgņas, kas mums laipni vēl nekad

Nav pratis atbildēt.

Miranda.

Viņš nīgrs, ļauns.

Man redzēt netīk to.

Bet vajadzīgs

Tas mums. Viņš pavardā dedz uguni,

Nes malku; daždažādus darbus veic,

Kas noderīgi. E! Klau, Kaliban!

Nāc, kukurzni!

Kalibans

Iekšpusē.

Te malkas diezgan vēl.

Prospers.

Nāc laukā! Pavēlu. Cits darbs būs tev.

Nu! Arā, rupuci! Kas būs?

Ienāk Ariēls nāras izskatā.

Cik skaisti! Klusam vārdam savu ausi ver,

Mans jaukais Ariēl!

Ariēls.

To veikšu, kungs!

Aiziet.

Prospers.

Vergs negantais, ko radījis pats velns

Un māte ragana, jel laukā lien!

Kalibans iznāk.

Kplibans.

Lai uzkrīt rasa kodīgāka vēl par to,

Ko mana māte jebkad smēlusi

Ar melnā kraukļa spalvu melnā dūksnājā!

Lai appūš jūsu miesu dienvidrietu vējš

Un ūdensčulgām klāj!

Prospers.

Par lāstiem šiem nu krampji tevi lauzīs

Un sāpes sānos durs, un elpu žņaugs,

Un eži durstīs pusnakts melnumā

Un knaibīs, bakstīs. Bišu šūnām līdzīgs tad

Tu kļūsi. Sāpīgāk par bites dzeloni

Durs ežu adatas.

Kalibans.

Man jāpaēd!

Šī sala mantojums no mātes man,

Tu ieradies un atņēmi man to,

Tu labinādams mani glāstīji

Un ūdeni ar ogām devi tad.

Tu dienas lielo gaismu pazīt mācīji

Un mazo spīdekli, kas naktī kvēl.

Tad tevi mīlēju; tev rādīju

Gan dzidros avotus, gan sālsbedres

Un vietas auglīgās, un kailos tīreļus.

Lāsts man par to! Lai mātes burvju lāsts!

Lai rupuči un sikspārņi jums virsū krīt!

Es, jūsu pavalstnieks te vienīgais,

Pats būtu salas karalis, bet klintsspraugā

Jūs mani ieslogāt un aizliedzat

Pa salu apkārt klīst.

Prospers.

Tu nelietīgais vergs!

Tik pātagu, ne laipnību tu saproti.

Es tevi kopu, teltī uzņēmu,

Bet manam bērnam godu nolaupīt

Tu mēģināji, nelieti!

Kalibans.

O! Ho! ho! ho!

žēl, neizdevās! Tu man izjauci!

Ar jauniem Kalibaniem salu šo

Es būtu pildījis.

Prospers.

Tu riebīgs vergs!

Nav jausmas tev, kas labs un cēls,

Tik ļauno saproti! Man tevis bija žēl.

Es tavai mēlei devu valodu,

Ik stundu kaut ko jaunu guvi tu.

Tev pašam sevi saprast mācīju,

Kā zvērs tu prati ņurdēt, smilkstēt, kaukt,

Es vārdus devu tev, ko domas paust;

Bet daba zemiskā, kaut arī mācīta,

Sev blakus necieš to, kas cildenāks.

Tādēļ tu klintī ieslodzīts, kaut pienāktos

Sods bargāks vēl par cietumu.

Kalibans.

No iemācītās valodas mans ieguvums,

Ka lādēt protu es. Lai mēris tevi grābj

Par to, ko mācīji!

Prospers.

Prom, pekles dzimums, prom!

Nes malku! Kusties ātrāk! Daudz vēl būs

Tev jādara. Ko plecus rausti, ķēms?

Ja tūļāsies un veiksi negribot,

Ko pavēlu, tev krampjus uzburšu,

Lai kaulus lauž. Tad sāpēs gaudosi, ka. zvērs,

To dzirdot, šausmās nodrebēs.

Kalibans.

Nē, lūdzu, nē!

Es klausīšu!

Sānis.

Ir viņa zintis stiprākas

Par mātes dieva Setebosa burvībām.

Viņš spiests tām padoties.

Prospers.

Nu, projām, vergs!

Kalibans aiziet.

Nāk Ariēls visiem neredzams; viņš spēlē un dzied. Viņam seko Ferdinands.

dzied.

Nāc, kur zelta smiltis zied,

Viļņi krastam dzied!

Lūpas skūpstam neaizliedz,

Roku dejai sniedz!

Dzelmē bangu nemiers grimst.

Garu dziesmas nenorimst.

Klau! Klau!

Gari.

Vau! Vau!

Ariēls.

Suņi modri jau.

Gari.

Vau! Vau!

Ariēls.

Klau! Klau!

Ritu sveikt iet gaiļu pulks:

Kikerigi! Esi spulgs!

Ferdinands.

Kur skan šī mūzika? Vai gaiss vai zeme dzied?

Nu apklusa. Šķiet, salas dievu godina

Sīs skaņas. Skumjās sēdēju es krastmalā,

Par miļā tēva nāvi raudāju.

Virs ūdens plūsmas dziesma lidoja

Un klusināja bangu neprātu.

Šī maigā melodija sāpes veldzēja,

Kur skaņas sauca, apburts sekoju,

Līdz apklusa. Nē, atkal skan.

Ariēls

dzied.

Dziļā dzelmē tēvs atdusas.

Nezūd nekas, tik pārmainās.

Kauli koraļļos pārvēršas,

Acu vietā pērles jau 1ās.

Zaļš jūras sudrabs miesu sedz.

Ik stundu nāra sveci dedz,

Skumja nāves dziesma skan.

Viļņu zvani dun: ding-dang-dan.

Tālumā atskan klusas, dobjas zvanu skaņas:

ding-dang.

Ferdinands.

Sī dziesma noslīkušo tēvu min.

Tā zemes dziesma nav, kas nemirstību pauž.

Es dzirdu: debess tālēs atskan tā.

Prospers.

Lai aizkars paveras, kas acis sedz!

Nu, teic — ko redzi tu?

Miranda.

Kas tas? Kāds gars.

Ak debess, kā tas apkārt noraugās!

Cik ražens, stalts, bet žēl, ka tikai gars.

Prospers.

Nē, meit, viņš ēd un dzer, un jūt kā mēs.

No sadragātā kuģa nāk šis jauneklis.

Ja negrauztu tā sirdi skumju tārps,

Tu viņu skaistu sauktu. Savus draugus viņš

Ir vētrā zaudējis. Nu klejo viens,

Tos meklēdams.

Miranda.

Tā debess būtne ir,

Tik skaistu, diženu gan mana acs

Vēl redzējusi nav.

Prospers

sānis.

Viss notiek tā,

Kā vēlos es. Pēc divām dienām brīvs

Tu būsi, Ariēl.

Tā droši dieviete,

Kam skan šī mūzika. Jel atļaujiet

Man zināt, vai šai salā mītat jūs,

Tad norādiet, kā izturēties man!

Un pirmais lūgums, kaut ar beigās teikts:

Jel atklājiet jūs, brīnums daiļākais, —

Vai esat jaunava vai ne?

Miranda.

Ne brīnums es,

Bet tikai jaunava.

Ferdinands.

Ak debess! Mana valoda!

Es augstākais no tiem, kas runā to,

Ja būtu mājās es.

Prospers.

Visaugstākais?

Kas būtu jūs, ja šādus vārdus dzirdētu

Pats Neapoles karalis?

Ferdinands.

Tas pats, kas tagad esmu. Brīnos es,

Ka jūs par Neapoli runājat.

Dzird mūsu vārdus debesīs mans tēvs,

Bet es — pats tagad Neapoles karalis,

Jo savu tēvu slīkstot redzēju,

Kad kuģis nogrima.

Miranda.

Ai, kādas bēdas!

Ferdinands.

Tur noslīka viss galms, vēl hercogs pats

No Milānas un viņa krietnais dēls

To vidū bij.

sānis.

Šos vārdus hercogs pats

No Milānas un viņa krietnā meita gan

Spēj atspēkot, bet nav vēl īstais laiks.

Sānis.

Viens skatiens otru valdzināja jau

Pat pirmā mirklī. Labi, Ariēl!

Tu būsi brīvs.

Ferdinandam.

Vēl vienu vārdu, ser!

Par sliktu runā jums, mans kungs, viens vārds.

Miranda.

Kādēļ tik skarbs nu pēkšņi kļuva tēvs?

Šis trešais virs, ko redzējusi es,

Bet pirmais, kura dēļ sirds nopūšas.

Kaut saprastu to tēvs!

Ferdinands.

Ja esat jaunava

Un jūsu sirds vēl brīva, celtu jūs

Par karalieni Neapolē.

Prospers.

Atkal, ser,

Viens vārds par daudz.

Sānis.

Viens otram pieder tie;

Bet vieglo ceļu grūtu padarīšu es,

Lai vieglai uzvarai nav lēta alga.

Ferdinandam.

Ne vārda vairs. Nāc līdz! Es pavēlu.

Tu saucies vārdā, kas tev nepienākas, ser;

Kā spiegs tu ieradies, lai atņemtu

Šo salu man.

Pie sava goda zvēru: nē!

Miranda.

Tik cēlā templi ļaunums.nevar piemājot.

Ja ļaunam garam būtu šāda mītne, tad

Tur labās būtnes dzīvotu.

Prospers

Ferdinandam.

Nāc līdz!

Mirandai

Meit, aizrunāt par nodevēju beidz!

Ferdinandam.

Tev kājas, rokas važās ieslēgšu.

Būs jūras ūdens dzēriens tev, un ēdīsi

Tu upju gliemjus, sausās saknes, kausiņus,

Kur zīles dus. Nāc līdz!

Ferdinands.

Nē, pretošos,

Cik spēka, varmācībai šai, līdz gūs

Mans naidnieks virsroku.

Izvelk zobenu. Prospera burvestība nejauj tam kustēties.

Miranda.

Ak labais tēvs,

Lai pārsteidzīgs nav spriedums tavs! Viņš maigs

Nav bīstams tāds.

Prospers.

Nu, paskaties! Vai sāks

Vēl ola vistu mācīt? Makstī zobenu!

Tu tikai draudi, nodevēj, bet cirst

Tev bail; māc sirdsapziņu vainas apziņa.

Jel nesāc cīņu! Tavu zobenu

Mans zizlis salauzīs.

Miranda.

Tēvs, uzklausi

Prospers.

Prom! Neskaries man klāt!

Miranda.

Tēvs, apžēlo!

Par viņu lūdzu es.

Prospers.

Ne vārda vairs!

Ja neklusēsi, ne vien bāršu es,

Pat ienīdlšu nodevēja aizstāvi.

Tev, muļķa aušai, viņš šķiet vienīgais,

Jo tikai viņu zini. Kalibanu vēl.

Ar citiem vīriem salīdzinot, viņš

Tik Kalibans pret eņģeļiem.

Miranda.

Bet sirds

To pazemībā mīlēt grib; es nevēlos

Sev vīru skaistāku.

Prospers

Ferdinandam.

Nāc līdz!

Un klausi man, jo rokas nespēcīgas tev

Kā bērnam.

Ferdinands.

* Taisnība! Kā sasaistīts

Es pats. Kā sapnis mulss ap mani viss:

Gan tēva nāve, gurdums dīvainais,

Gan draugu zaudējums, šis bargais vīrs,

Kā varā nokļuvu. Bet paciestu

To visu viegli, ja vien drīkstētu

Reiz dienā redzēt es šo meiteni

Pat savā nebrīvē. Lai atņem tad

Man zemes brīvās tāles, telpas gana būs

Pat šaurā cietumā.

Prospers

sānis.

Cik lieliski

Viss veicas, Ariēl!

Ferdinandam un Mirandal.

Man sekojiet!

Ariēlam.

Nāc, teikšu, kas vēl jāveic tev!

Sačukstas ar Aiiēlu.

Miranda.

Jūs varat mierīgs būt.

Nav ļauns mans tēvs. Šie skarbie vārdi, ser,

Nav viņam parasti.

Prospers

Ariēlam.

Tu būsi brīvs

Kā kalnu vējš, ja izdarīsi to

Vārds vārdā.

Ariēls.

Katru zilbi vērā likšu!

Aiziet.

Prospers.

Nāc! Seko man!

Mirandai.

Beidz viņa labā lūgties!

Visi aiziet.

## OTRAIS CELIENS

## PIRMĀ AINA. Cita vieta salā.

Ienāk Aionzo, Sebastians, Antonio, Gonzalo, Adrians, Francisko

un citi.

Gonzalo.

Jel esiet jautrs, kungs, jo glābti mēs!

Ir iemesls būt visiem priecīgiem.

Šeit bēdas parastas; ik dienas skumst

Par to, kas jūrā zūd, gan sieva jūrniekam,

Gan kuģa īpašnieks, gan tirgotājs.

Ir tiešām brīnums liels, ka dzīvi mēs.

No miljoniem tas izdevies tik mums,

Likt tāpēc prieku bēdām pretsvarā

Mums pienākums.

Aionzo.

Es lūdzu, apklusti!

Sebastians. Viņam šis mierinājums tikpat kā auksta putra.

Antonio. Bet mierinātājs vēl nerimsies.

Sebastians. Lūk, viņš patlaban uzvelk savu atjautības pulksteni, tūlīt tas sitīs.

Gonzalo. Kungs …

Sebastians. Viens! Skaitiet līdz!

Gonzalo.

Ja visām bēdām, kas vien atgadās,

Mēs ļaujamies, tad drīz …

Sebastians. Ak, bēdu upuris!

Gonzalo. Pareizi, mēs jau kļūstam bēdām par upuri. Jūs

izteicāties gudrāk, nekā jums bija padomā.

Sebastians. Un jūs asprātīgāk, nekā es iedomājos.

Gonzalo. Un tādēļ, augstība . . .

Antonio. Cik izšķērdīgi viņš deldē mēli!

Aionzo. Es lūdzu, liec mani mierā!" - -

Gonzalo. Labi! Bet tomēr …

Sebastians. Viņam jārunā.

Antonio. Saderam: kurš pirmais — viņš vai Adrians

sāks dziedāt.

Sebastians. Es saku: vecais gailis!

Antonio. Nē, gailēns!

Sebastians. Labi! Uz ko derēsim?

Antonio. Uz jautru pasmiešanos.

Sebastians. Lai iet!

Adrians. Kaut arī šī sala šķiet tuksnesis . ..

Sebastians. Ha! Ha! Ha! Ar to pašu smieklu derības jau

samaksātas.

Adrians

turpina.

Neapdzīvota un gandrīz nepieejama .. .

Sebastians. Tomēr …

Adrians. Tomēr …

Antonio. Nevar būt, ka viņš to neizjūt.

Adrians. Tās gaiss ir maigs, tīkams un mīļš.

Antonio. Maiga un mīļa ir tikai lāga meiča.

Sebastians. Ai, ai, un tīkama turklāt — kā viņš to vis-

gudri mums pavēstīja.

Adrians. Gaiss apdveš mūs ar saldu vēsmu.

Sebastians. It kā salai būtu iepuvušas plaušas.

Antonio. Vai arī tās elpa piesātināta ar purva tvaikiem.

Gonzalo. Seit ir viss, kas dzīvei noderīgs.

Antonio. Pareizi! Trūkst tikai dienišķās maizes.

Sebastians. Jā, uztura šeit maz, varbūt pat nemaz.

Gonzalo. Cik sulīga un svaiga te zāle! Cik zaļa!

Antonio. Un zeme dzeltenbrūna!

Sebastians. Ar mazliet zaļganu nokrāsu.

Antonio. Viņš trāpa diezgan tuvu mērķim.

Sebastians. Bet pārāk tālu no īstā mērķa.

Gonzalo. Tomēr visneparastākais brīnums ir . . . nudien,

tas ir gandrīz neticami…

Sebastians. Neparasts ir katrs izdaudzināts brīnums.

Gonzalo

turpina iesākto domu.

… ka mūsu drēbes, kas izmirka jūrā, nav zaudējušas

spožumu un izskatās gluži kā jaunas. Liekas, sāļajā

ūdenī to krāsa pat atjaunojusies un kļuvusi spožāka.

Antonio. Ja kaut viena no viņa kabatām spētu runāt,

vai tā nepateiktu, ka viņš melo?

Sebastians. Vai arī viltīgi paslēptu viņa melus.

Gonzalo. Man šķiet, mūsu drēbes ir tikpat spožas kā to-

reiz, kad tās pirmoreiz apvilkām Āfrikā skaistās ka-

rajmeitas Klaribellas kāzās ar Tunisijas karali.

Sebastians. Kāzas bija varenas, bet vēl lieliskāka mūsu

atgriešanās mājup.

Adrians. Tunisijai vēl nekad nav laimējies iegūt tik di-

ženu karalieni.

Gonzalo. Kopš atraitnes Didonas laikiem — nē!

Antonio. Atraitne! Kaut velns to rāvis! Kāda daja te

atraitnei? Atraitnei Didonai!

Sebastians. Kā? Vai būtu labāk, ja tiktu pieminēts arī

atraitnis Enejs? Ak dievs, kā jūs uztraucaties!

Adrians. Jūs teicāt: atraitne Didona. Tas liek man pār-

domāt. Viņa bija no Kartāgas, nevis no Tunisijas.

Gonzalo. Tunisija, ser, kādreiz bija Kartāga.

Adrians. Kartāga?

Gonzalo. Es galvoju: Kartāga!

Antonio. Viņa vārdam lielāks spēks nekā brīnumarfai.

Sebastians. Viņš ir uzcēlis pilsētas, namus un vaļņus ap

tām.

Antonio. Kādus brīnumus viņš vēl izdarīs?

Sebastians. Es domāju, viņš aiznesīs šo salu kabatā uz

mājām un pasniegs to kā ābolu savam dēlam.

Antonio. Bet salas ābola sēklas izsēs jūrā, lai izaug jau-

nas saliņas.

Gonzalo. Kā?

Antonio. Jā, jā, pēc kāda laika.

Gonzalo. Ser, mēs runājām, ka mūsu drēbes liekas atkal

tikpat jaunas kā toreiz, kad bijām jūsu meitas — Tu-

nisijas karalienes kāzās.

Antonio. Viņa ir visdiženākā valdniece, kada jebkad

dzīvojusi.

Sebastians. Neaizmirstiet, lūdzu, piebilst, — kopš atrait-

nes Didonas laikiem.

Antonio. Ak, šī atraitne Didona! Atraitne Didona!

Gonzalo. Vai mans vamzis, ser, nav tikpat glīts kā pir-

majā dienā, kad to apvilku? Es gribēju sacīt: zināmā

mērā.

Antonio. So mēru viņš prata īstajā brīdī izzvejot.

Gonzalo. Vai tas nav tāds pats kā toreiz jūsu meitas

kāzu dienā?

Aionzo.

Kam ausīs bāžat vārdus pretīgus?

Man citas domas: kaut jel nebūtu

Tur savu meitu devis! Dēlu zaudēju,

Nu mājup atgriežoties. Neredzēšu vairs

Neviena es, jo meita pārāk tālu.

Dēls, Milānas un Neapoles mantinieks,

Kāds jūras nezvērs tevi aprija?

Mans dēls …

Francisko.

Ser, varbūt dzīvs ir jūsu dēls.

To redzēju: uz viļņu muguras,

Ar jūru cīnīdamies, jāja viņš

Un grieza krūtis pretī bangu niknumam,

Kas aprīt tīkoja. Viņš lepni turēja

Pār viļņu ķetnām galvu paceltu

Un rokām spēcīgām uz krastu airēja,

Kas pāri izalotiem atvariem

Tam pretī tiecās palīdzēt. Es nešaubos,

Ka krastu sniedza viņš.

Aionzo.

Nē! Zudis tas.

Sebastians.

Uz sevi vainu uzņemieties, ser!

Jūs negribējāt meitu izdot Eiropā,

Bet labāk afrikānim atdevāt,

Lai sēro, aizraidīta prom no jūsu acs.

Kāds iemesls jums bēdās sirgt?

Aionzo.

Jel nerunā!

Sebastians.

Mēs ceļos kritām, gauži lūdzām jūs.

Un jūsu meitas sirdī maigajā

Kā divos svaru kausos svārstījis .

Pret bikla bērna paklausību riebums rūgts.

Jūs dēlu zaudējāt. Bet Milānā

Un Neapolē vairāk atraitņu

Kā vīru, kas spēj viņas mierināt.

Un vainīgs jūs.

Aionzo.

Mans zaudējums vissāpīgāks.

Gonzalo.

Ak Sebastian,

Ir jāprot patiesību saudzīgāk

Un arī īstā laikā pasacīt.

Jūs plēšat brūci, kad to vajaga

Ar pārsējumu klāt.

Sebastians.

Vārds pašā laikā teikts.

Antonio.

Un īsti trāpīgs, ass turklāt.

Gonzalo.

Mums visiem skumīgi, mans kungs, kad vaigs

Jums sadrūmis.

Sebastians.

Kā tā?

Mums skumīgi.

Gonzalo.

Ja man šī sala piederētu, ser …

Antonio.

Viņš nātres sētu šeit.

Sebastians.

Vai malvas, dadžus pat.

Gonzalo

turpina.

Un es te valdnieks; ko gan darītu?

Sebastians.

Aiz vīna trūkuma šeit kļūtu nedzērājs.

Gonzalo.

Cits likums manā zemē valdītu,

Kas pretējs esošam: es aizliegtu

Še tirgu, atceltu valsts amatus.

Te skolu nebūtu. Ne bagāto, ne nabago,

Ne kalpu vairs. Es likvidētu līgumus

Un mantojumu ar. Dārzs, lauks un vīna kalns

Bez žoga, robežzīmes būtu šeit.

Te maizi, vīnu, eļļu, metālu

Ar pūlēm neražotu, — cilvēks būtu brīvs

Un savā nevainībā godīgs, kārtīgs, labs,

Kam valsts un likums lieks.

Sebastians.

Un tomēr pats grib būt šeit karalis.

Antonio.

Prāts vienkāršais tam, domu pabeidzot,

Jau aizmirsis tās sākumu.

Gonzalo.

Lai daba augļus visiem vienādi

Bez pūlēm un bez sviedriem dod.

Tad ļaunās nodevības nebūtu,

Nedz melu, krāpšanas. Lieks kļūtu tad

Šeit zobens, pīķis, šķēps un lielgabals;

Un lieka karamāksla viltīgā,

Jo daba devīgā tad ražotu

It visu, cilvēkam kas vajadzīgs.

Sebastians. Vai ari laulības vairs nebūtu?

Antonio. Nē, draugs, visām netiklēm un palaidņiem

pilna vaļa.

Gonzalo. v

Ar tādu veiksmi es tur valdītu,

Ka aptumšotu zelta laikmetu.

Sebastians.

Lai dievs jūs svētī, majestāti

Antonio.

Lai dzīvo Gonzalo!

Gonzalo.

Vai manus vārdus sapratāt, mans karali?

Aionzo.

Jel klusē, man tie neizsaka it nekā!

Gonzalo. Es labprāt ticu jūsu augstībai, bet es to darīju,

lai dotu izdevību šiem kungiem parādīt sevi: viņiem

ir tik jutīgas un kutelīgas plaušas, ka viņi vienmēr

smejas par neko.

Antonio. Mēs smējāmies par jums.

Gonzalo. Tā kā es salīdzinājumā ar jums šādos ākstu

jokos neesmu it nekas, tad varat arī turpmāk smie-

ties par neko.

Antonio. Cik varens belziens!

Sebastians. Ja nebūtu plakaniski zvelts.

Gonzalo. Drošgalvji, jus arī menesi norautu no debesīm,

ja tas piecas nedēļas paliktu nemainīgā fāzē.

Viņiem neredzams parādās Ariēls. Atskan nopietna mūzika.

Sebastians. Mēs to izdarītu gan un tad sarīkotu putnu

medības lāpu gaismā.

Antonio. Neturiet īgnu prātu, mīļais kungs!

Gonzalo. Nē, varu galvot, ka es ar savu prātu nerīkojos

vieglprātīgi. Vai jūs neiemidzinātu mani ar saviem

smiekliem? Esmu ļoti noguris.

Antonio. Aizveriet acis miegam, bet paturiet ausis vaļā

mūsu smiekliem.

Visi aizmieg, nomodā paliek Aionzo, Sebastians un Antonio.

Aionzo.

Ko? Visi dus? Kaut acis aizvērtos

Un līdzi migtu domas mocošās.

Es jūtu: miegs man tuvojas.

Sebastians.

Mans kungs,

Jel dusai ļaujieties, jo reti miegs

Ir viesis bēdu sirdij, bet, ja nāk,

Nes mieru līdz.

Antonio.

Mēs abi nomodā

^ Šeit sardzē paliksim pie jums.

Jūs droši dusai ļaujieties.

Aionzo.

Paldies!

Cik dīvains gurdums mani māc.

Aionzo aizmieg. Ariēls aiziet.

Sebastians.

Kāds savāds miegs tos visus pārņēma!

Antonio.

Te laikam vainīgs salas gaiss.

Sebastians.

Kāpēc

Mums plakstus neskar tas? Es nejūtu

Nekādu tieksmi migt.

Antonio.

Es arī ne!

Man gars ir možs un spirgts. Tik piepeši,

Kā zibens ķerti, visi nokrita.

Kā būtu, krietno Sebastian? Nu, kā?

Vairs tālāk ne! Bet šķiet, es ieraugu .

Uz galvas tev, ko esi pelnījis.

Lūk, izdevība sauktin sauc.

Un dzīvā iztēle man redzēt liek

Uz galvas kroni tev.

Sebastians.

Vai tu vēl nomodā?

Antonio.

Vai nedzirdi, ko runāju?

Antonio.

Jā gan, bet tā

Ir sapņu valoda, kā murgos runā tu.

Ko īsti teici man? Kāds savāds miegs!

Tu guli staigādams un stāvēdams,

Un plaši vērtām acīm, runādams

Un tomēr cieši aizmidzis.

Antonio.

Ak Sebastian,

Tu savai laimei aizmigt ļauj, pat mirt.

Tu it kā sapņo nomodā.

Sebastians.

Tu krāc,

Bet tava krākšana ir zīmīga.

Es nopietnāks, kā mēdzu būt. Jums ar

Nu tādam kļūt, ja mani sapratāt.

Tas trīskārt godā cels.

Sebastians.

Es — stāvošs ūdens.

Antonio.

Es plūst jums mācīšu.

Sebastians.

Tā dari, draugs!

Man iedzimts kūtrums bēgumam liek būt.

Antonio.

Ak s

Ja pats jus zinātu, kā izsmiedams

Šo nodomu jūs tomēr lolojat,

To kailu atsedzot, vēl krāšņāk ietērpjat.

Kas peld ar bēgumu, tas grimst vai sēklī plok

Aiz bailēm un aiz kutiuma.

Sebastians.

Teic, teic!

Jel turpini! Tavs skatiens nojaust ļauj,

Ka ziņa svarīga tev sakāma,

Bet izskats pauž, ka nodoms dzimstošais

Tev sāpes sagādā.

Antonio.

Ser, klausieties!

Kaut aizmāršīgais kungs, ko mirušu

Neviens pat atmiņā vairs neglabās,

Jau gandrīz iestāstīja karalim,

Ka dzīvs tā dēls. — Šķiet, veča uzdevums

Tik citus pārliecināt. — Princis noslīcis,

Tas tikpat ticams ir kā tas,

Ka Gonzalo še guļ un nevis peld.

Jā, princis noslīcis, man šķiet,

Bez cerībām.

Antonio. . -

Bet no šīs bezcerības, ser,

Tik liela cerība jums aust! Jo kļūst

Mums bezcerība ceļš uz cerību,

Tik diženu, ka godkārība pat

To nespēj diženāku vērst. Vai ticat man, ,

Ka miris Ferdinands?

Sebastians.

Jā gan!

Antonio.

Tad, ser,

Kas Neapolē pirmais troņa mantinieks?

Sebastians.

Klaribella.

Antonio.

Vai Tunisijas valdniece, kas mīt

Tur otrā malā pasaulei, kurp vēsts

No Neapoles tik ar saules sūtni iet

(Jo mēness virs par gausu šķiet).

Turp ceļš tik tāls, ka bērns par vīru kļūst,

Lai zemē nonāktu, no kuras mēs

Šurp braucot gandrīz vētrā noslīkām,

Bet likten's lemj, lai pagājība prologs ir

Tam, kas vēl dzīvē paveicams.

Sebastians.

Kas tā par valodu? Ko domājat?

Ir taisnība, ka brāļameita man

Nu karaliene Tunisijā, vēl

Tā Neapoles mantiniece ar,

Kaut zemes patālu.

Bet tālums kliedz:

Kādēļ uz Neapoli Klaribellai nākt?

Lai paliek Tunisijā. Sebastians

Lai stāv vēl nomodā. Tiem sliktāk neklātos,

Ja viņu miegs par nāvi pārvērstos.

Bet Neapolē valdīt prastu gan

Vēl labāk cits nekā šis gulētājs.

Un netrūks augstmaņu, kas tukšus niekus prot

Vēl veiklāk melst kā Gonzalo; es pats

Kā krauklis protu ķērkt. Vai nojaušat?

To nāves miegs — jums panākumu ceļš,

Ja manus vārdus īsti sapratāt.

Sebastians.

Šķiet, sapratu.

Antonio.

Vai paša laimes dēļ

Nav papūlēties vērts?

Sebastians.

Es atceros,

Kā savu brāli Prosperu jūs reiz

No troņa padzināt.

Antonio.

Tas taisnība.

Un, lūk, cik krāšņu tērpu ieguvu!

Bet brāļa augstmaņi, kas kādreiz bij

Man biedri, tagad kalpo man.

Sebastians.

Ko jūsu sirdsapziņa teic?

Antonio.

Eh, kungs! Kas tā?

Sai dievei manās krūtīs māju nav.

Ja sirdsapziņa būtu tulzna papēdī,

Es mīkstas rīta čības apautu;

Ja traucētu tā iegūt Milānu,

Es desmit sirdsapziņas izkausētu gan,

Pirms kāda mēģinātu uzmākties.

Kā zeme kluss te jūsu brālis guļ.

Lai tiešām miris viņš, kā tagad šķiet,

Tc mūža dusā iemidzināt var

Šis paklausīgais tērauds — pietiks collu trīs, —

Bet seru Gudrinieku nāvei dodiet jūs,

Lai vēlāk pārmetumi nava jādzird mums;

Tiem citiem — jūsu solījumi būs

Kā kaķim piens. Un mūsu gribai, ser,

Tad pielāgosies laiks.

Sebastians.

Draugs, rādi ceļul

Tev sekošu. Kā ieguvi tu Milānu,

Tā Neapoli — es. No visām nodevām

Lai veiklais cirtiens tevi atbrīvo.

Tev manu labvēlību gūt!

Antonio.

Ir laiks!

Lai seko tava roka manējai,

Tavs šķēps lai veci dur!

Sebastians.

Pag! Vienu vārdu vēl!

Abi klusām sarunājas. Atskan mūzika.

Viņiem neredzams ienāk Ariēls.

Ariēls.

Pauž mana kunga zintis: briesmas draud

Jums šeit. Tāpēc šurp mani sūta viņš

Jūs glābt, lai viņa nodoms neizjūk.

Ariēls dzied, pieliecies Gonzalo pie auss.

Kamēr dusat, noziegums

Platām acīm uzglūn jums.

Sargieties!

Sirds ja dzīvi mīl, tūlīt

Steidziet miegu projām dzīt!

Mostieties! Mostieties!

Antonio.

Lai pasteidzamies nodomāto veikt!

Gonzalo.

Ak labie gari! Sargiet karali!

Visi atmostas.

Aionzo.

Vai sargi modri? Kādēļ šķēpi pacelti?

Kādēļ tev skats tik baiss?

Gonzalo.

Kas noticis?

Sebastians.

Kamēr mēs jūsu dusu sargājām,

Šķiet, baurot sāka meža vērsis traks

Un lauva ierēcās. No miega trauca jūs

Šis troksnis baigs.

Aionzo.

Es nedzirdēju it neko.

Antonio.

Šis drausmais troksnis liktu šausmās stingt

Pat briesmonim. Te zeme trīcēja

It kā no lauvu bara rēciena.

Aionzo

^ Gonzalo.

Vai arī jūs

To dzirdējāt?

Gonzalo.

Ser, goda vārds, tik maiga sanoņa

Man ausīs zumēja, no miega modinot,

Un saucu jūs, kad, acis pavēris,

Es ieraudzīju kailos zobenus.

Jā, tiešām savāds troksnis bij, un tādēļ mums

Šī vieta jaatstaj, bet piesardzības dej

Lai ceļam zobenus!

Aionzo.

Prom! Ātrāk prom!

Mums jāmeklē mans dēls.

Gonzalo.

No zvēriem briesmīgiem lai pasarga to dievs!

Viņš noteikti ir šeit.

Aionzo.

Nu, ejam mēs!

Ariēls.

Es Prosperam to steigšos pavēstīt.

Ej, karal, droši dēlam pēdas dzīt!

Visi aiziet.

## OTRA AINA. Cita vieta salā.

Ienāk Kalibans ar malkas nastu. Tālumā pērkona grāvieni.

Kalibans.

Lai drausmās slimības, ko purvi dvašo

Un dūkstis tvaiko, krīt uz Prosperu!

Lai katru viņa miesas šūnu grauž!

Es lādēt nebaidos, kaut viņa gari dzird.

Kā eži adataini mani dursta tie,

Grūž dubļos un kā malduguns no ceļa viļ,

Un tumsā maldina. Viņš urda tos,

Lai mani spīdzina ik brīdi tie.

Kā pērtiķi tie viebjas, ņirdz un kož,

Kā dzeloņcūkas valstās ceļā man

Un baksta asiem sariem basās kājas,

Kā odzes tad ap mani savijas,

Ar savam šķeltam melem šņācot liek

Man šausmu šermuļiem pār kauliem skriet.

Ienāk Trinkuls.

Lūk, lūk! Kāds viņa gars jau mani mocīt nāk,

Ka gausi malku nesu. Zemei pieplakšu.

Var būt, ka mani nepamanīs tas.

Trinkuls. Ne cera, ne krūma, kur paglābties no lietus.

Jau atkal briest jauns negaiss. Es saklausu to vēja auros. Un tur tas melnais mākonis izskatās kā noglumējis, milzīgs vīna maiss, kas tūlīt, tūlīt izšļāks savu šķidrumu. Ja pērkons rībinās tāpat kā pirmīt, tad tiešām nezinu, kur paslēpt galvu. Tas padebesis taču gāzīs kā ar spaiņiem. Kas tad te? Cilvēks vai zivs? Dzīvs vai miris? Jūras nezvērs? Noteikti, jo ož kā zivs. Smaka īsti ziviska — kā krietni papuvušai mencai. Ērmota zivs! Ja es būtu kā toreiz Anglijā un uzgleznotu šādu zivtiņu, dažs labs dienaszaglis man par to atmestu kādu sudraba gabalu. Tur es ar šo briesmoni celtos vīrā. Anglijā katrs neredzēts zvērs piepalīdz tikt uz zaļa zara. Pat tie, kas neatvēlē ne plika graša, lai pabalstītu klibu ubagu, gatavi dot visus desmit, ja tikai dabūtu redzēt kaut mirušu indiāni. Kājas kā cilvēkam. Spuras gluži kā rokas.

Silts! Goda vārds, silts! Būs laikam jāmaina savas domas. Tas nav jūras, bet gan salas iemītnieks, ko nupat ķērusi zibens bulta.

Pērkona grāviens.

Ak vai! Negaiss atkal sāk trakot! Nekas cits neatliek kā palīst zem viņa platā mēteļa. Cita patvēruma te nav. Nestunda saved mani kopā ar ērmotu gultas biedru. Paslēpšos te, kamēr viesulis aizšļāks pāri savus ūdeņus.

Stefans nāk dziedādams ar pudeli rokā.

Stefans

dzied.

Uz jūru vairs nekad, nekad!

Es gribu krastā mirt. ..

Sis galīgi apvazātais meldiņš der tikai bērēs. Te mans

prieks un mierinātājs!

Dzer un dzied.

Mīl kapteinis, matrozis, stūrmanis ar

Sis meičas, laipnas un mīlīgas.

Gūt Līzi un Grietu, un Margrietu var,

Vien Katei mēlē dzelonis ass.

Spiedz viņa, tiklīdz kāds tuvojas,

Un jūrniekam uzkliedz: «Ej pakaries!

Man pretīga darva un piķis!»

Bet patīk ar skroderi lakstoties.

Uz jūru! Lai Kati rauj piķis! ^

Ari šī meldija novazāta. Bet te mans prieks un mie-

rinājums.

Dzer.

Kalibans. Tikai nemoci mani! Vai! Vai!

Stefans. Kas tad tas? Vai pats nelabais mūs vajā? Varbūt kāds mežonis vai indiānis dzen ar mums jokus?

Ha, ha! Nu, ne jau tādēļ izglābos un nenoslīku, lai nobītos no tavām četrām kājām. Paklausies, kas man sakāms! īstu vīru, kurš pats kādreiz iet četrrāpus, tu vis neiebaidīsi. Un tā būs vienmēr, kamēr vien Stefanam no nāsīm dzīva dvaša plūdīs.

Kalibans. Gars mani moca. Vai, vai!

Stefans. Tas ir kāds četrkājains salas nezvērs. Man šķiet, viņš muld drudzī. Pie joda! Kas gan šim necilvēkam iemācījis mūsu valodu? Būs jādod viņam iestiprināties. Ja izārstēšu viņu un varēšu pieradināt, aizvedīšu uz Neapoli. Tā būs dāvana vislabākajam valdniekam, kas jebkad spēris kāju uz vēršādas.

Kalibans.

Es lūdzu mani nemocīt,

Es tūlīt mājās malku nesīšu!

Stefans. Viņam uznākusi lēkme, tāpēc muld aplamības.

Došu iebaudīt no savas pudeles. Ja viņš vīnu vēl

nekad nav dzēris, tad drudža lēkme būs kā ar roku

atņemta. Ja viņu izārstēšu un pieradināšu, tad, cik

arī es prasītu, par daudz nebūs. Ja kāds gribēs iegūt

tādu retumu, lai arī zina, ko tas maksā.

Kalibans.

Drīz īsti sāksi mocīt, redzu es:

Trīs rokas tev un nagi niez,

Jo Prospers tevi urda.

Stelans. Atver muti! Šāds malciņš pat kaķim atraisīs

mēli. Nu, runci, taisi muti vaļā! Tas aizkratīs tavu

kratekli. Nu, kad es tev saku, tā būs! Cik bieži nezi-

nām, kas mums īstais draugs. Nu, atplēt vēlreiz savus

žokļus!

Trinkuls. Balss man šķiet pazīstama, tam jābūt. .. bet

viņš taču noslīka. Tātad te runā velni. Vai, vai!

Dievs, stāvi man klāt!

Stefans. Četras kājas un divējādas balsis. Brīnumains

zvērs. Pirmā balss runās par savu draugu tikai labu,

bet otra balss bez liekas domāšanas pateiks neslavas

un melu vārdus. Nežēlošu visu vīnu, kas pudelē, lai

aizdzītu šo malārijas drudzi. Nu, pietiek! Amen! Es

ieliešu kādu pilienu arī tavā otrā mutē.

Trinkuls. Stefan!

Stefans. Tava otra mute prot mani vārdā saukt? Tad ta

joki! Tas ir pats velns un nevis mošķis! Jālasās pro-

jām! Man nav tik garas karotes, lai ar tevi kopā

^ putru strēbtu.

Trinkuls. Stefan! Ja tu tiešām esi Stefans, pieskaries

man, runā ar mani, jo es esmu Trinkuls. Nebaidies!

Tavs labais draugs Trinkuls!

Stefans. Ja tu esi Trinkuls, tad nāc šurp! Es raušu tevi

aiz tievākajām kājām. Ja te ir arī Trinkula kājas,

tad tām jābūt šīm. Tiešām, tu esi Trinkuls pats! Kā

nokļuvi šī stulbeņa gūstā? Vai šāds mošķis spēj iz-

dēt Trinkulu?

Trinkuls. Man likās, ka tevi nospēris pērkons. Bet vai

tu, Stefan, nenoslīki? Tiešām jātic, ka neesi noslīcis.

Vai negaiss pāri? Baidīdamies no negaisa, paslēpos

zem šī stulbeņa mēteļa. Tātad tu tomēr esi dzīvs, Ste-

fan? Ak Stefan, divi neapolieši izglābušies!

Stefans. Negriez mani riņķī, man vēders nav diez cik

saturīgs.

Kalibans.

Kaut skaistās būtnes gari nebūtu!

Sim dievam varenam, kam debess dzēriens,

Es ceļos metīšos.

Stefans. Kā izglābies? Kā šurp atkūlies? Kā nokļuvi

šeit? Stāsti, apzvērēdams pie pudeles! Es izpeldēju

uz vīna mucas, ko matroži pārmeta pār bortu. Nu,

zvēri man pie šīs pudeles, ko pats savām rokām iz-

gatavoju no koka mizas, kad mani izsvieda šinī

krastā.

Kalibans.

Pie pudeles, kur dievu dzēriens liets,

Es zvēru tev par labu kalpu kļūt…

Stefans.

Nu, saki, kā šeit ieradies!

Trinkuls. Izpeldēju krastā kā pīļtēviņš. Varu apzvērēt:

es protu peldēt kā pīle.

Stefans. Še, noskūpsti pudeli, pie kuras zvērēji. Kaut arī

peldi kā pile, tu tomēr esi īsts zostēviņš.

Trinkuls. Ak Stefan, draudziņ, vai ir vēl kāds malciņš

no tā?

Stefans. Vesela muca, puis. Jūras malā klintīs man ir

pagrabs. Tur es glabāju savu vīnu. Nu, ērms, kā

jūtas tavs drudzis?

Kalibans. Vai tik tu tiešām neesi no debesīm nokritis?

Stefans. Jā, no mēness. Tici man, kādreiz es dzīvoju uz

mēness.

Kalibans.

Jā, tevi, tavu suni, krūmus redzēju

Es mēnesī. Man kundze rādīja.

Nu tevi pielūdzu.

Stefans. Nāc apzvēri, ko sacīji! Skūpsti pudeli! Es to

tūlīt piepildīšu ar jaunu saturu. Zvēri!

Trinkuls. Ak pasaulīt, cik stulbs ķēms! Un es no tāda

baidījos? No lētticīga muļķa! Dzīvojis uz mēness! Ha!

Vientiesīgais mošķis! Bet pamatīgi notempis tas

briesmonis! Nav vārdam vietas.

Kalibans.

Tev salas augļu vietas rādīšu!

Tev kājas skūpstu. Esi jel mans dievs!

Trinkuls. Ak debestiņ! Šis vīna apskurbinātais zvērs

ir viltīgs. Kad viņa dievs būs aizmidzis, viņš arī tam

nocels pudeli.

Kalibans.

Tev, kājas skūpstot, zvēru: es tavs kalps!

Stefans.

Nāc šurp! Pie kājām šeit! Nu, zvēri, ķēms!

Trinkuls. Jāsmejas līdz nāvei par tādu aunagalvu. Pavi-

*» sam dulls ģeķis. Derētu viņu izpērt.

Stefans. Nāc! Skūpsti!

Trinkuls. Bet nabaga ķēms taču ir piedzēries. Cik pre-

tīgs!

Kalibans.

Tev rādīt gribu skaidros avotus,

Ķert zivis, ogas lasīt, malku vākt,

Lai mēris tirānam, kam tagad kalpoju!

Ne kluci viņam nenesīšu vairs.

Tev sekošu, tu brīnumvīrs.

Trinkuls. Smieklīgais ķēms! Parastu žūpu viņš pārvērš

par brīnumu. <

Kalibans.

Ļauj tevi vest, kur mežābeles aug,

Tev zemes riekstus savām rokām izrakšu,

Tev rādīšu, kur sīlim ligzda; mācīšu

Tev cilpā notvert ņipros pērtiķus,

Es tevi vedīšu, kur lazda riekstus rieš,

Uz klintīm jaunās kaijas medīšu.

Vai nāksi līdz?

Stefans. Tad ej un ceļu rādi! Nepļāpā tik daudz! Tā kā

karalis un visi viņa pavadoņi ir noslīkuši, ņemsim,

Trinkul, šo salu savā īpašumā.

Kalibanam.

Se! Nes manu pudeli! Trinkul, draudziņ, tūlīt mēs

pudeli atkal piepildīsim!

Kalibans

dzied dzērumā.

Ardiev'! Mans pavēlniek, ardiev'! Ardiev'!

Trinkuls. Piedzēries ķēms gaudo.

Kalibans.

Meklē citu kalpu sev!

Zivis ķert — netīk man,

Malku stiept — pietiek man,

Traukus neberzīšu tev.

Ban, Ban, Kal-Kaliban!

Cits nu pavēlnieks ir man.

Meklē, Prosper, kalpu sev.

Man brīvība, heisā, heisā! Brīvība!

Heisā, heisā, brīvība!

Stefans. Nu, drošais un sparīgais! Rādi ceļu!

Visi aiziet.

## TREŠAIS CĒLIENS

## PIRMĀ AINA. Pie Prospera telts.

Ienāk Ferdinands, nesdams malkas kluci.

Ferdinands.

Prieks reizēm sevi klusas sāpes slēpj,

Bet slēptu sāpju smeldze prieku izstaro;

Gan grūts dažs darbs, bet veldzi dod —

Par padarīto prieks; pat vienkāršs uzdevums,

Kas labi veikts, dod algu bagātu.

Kaut pretīgs man šis rīkojums, bet spēj

Par laimi pūles pārvērst meitene,

Kas visam nedzīvam prot iedvest dzīvību.

Tik mīļa, maiga tā, cik skarbs un saīdzis

Tās tēvs, kas bargi pavēlēja man

Šurp tūkstoš bluķus stiept un kaudzē kraut.

Kad manas mokas laipnā pavēlniece redz,

Tā gauži raud un saka man:

«Tāds pazeminošs uzdevums nekad

Tik krietnu darītāju nava redzējis.»

Šī apziņa man spēkus atjauno

Un palīdz grūto darbu veikt.

Ienāk Miranda un Prospers, kas paliek

Mirandai un Ferdinandam neredzams.

Miranda.

Es lūdzu jūs,

Jel mazliet sevi saudziet. Vēlos es,

Kaut bluķu grēdā zibens iespertu,

Nu, atsēdieties! Nastu nolieciet!

Kad bluķi krāsni degs, tie asaras

Par jūsu mokām liesmās lies. Laiks atpūsties.

Ja savām studijām tēvs nodevies,

Tad stundas trīs no viņa acs jūs drošs.

Ferdinands.

Ak dārgā pavēlniec!

Drīz saule norietēs un nebūs veikts.

Kas man ir pavēlēts.

Miranda. \parJa brīdi vien

Jūs atpūstos, es bluķus aiznestu.

Nu, dodiet šurp!

Ferdinands.

Nē, daijais bērns. Nekad!

Lai drīzāk salūst mana mugura,

Lai dzīslas trūkst, nekā es Jautu strādāt jums,

Pats slinkodams.

Miranda.

Šo darbu veikšu es,

Tāpat kā jūs, un man vēl vieglāk būs,

Man pašas griba palīdzēs, bet jums

Tas piespiests uzdevums.

Prospers.

Ak, nabadzīte! Skaidri redzams man,

Tu ievainota jau.

Miranda.

Jūs noguris.

Ferdinands.

Nē, laipnā pavēlniec!

Par spirgtu rītu kļūst man vakars gurds,

Ja esat tuvumā. Jel pasakiet,

Kāds jūsu vārds, jo lūgšanā grib sirds

To pieminēt.

Es Miranda.

Sānis.

Ak tēvs,

To sakot, laužu pavēli.

Ferdinands.

Ak Miranda!

Tu brīnumainais brīnums, dārgākais,

Ko šinī pasaulē sirds pielūgt drīkst.

Mans skatiens vērtēja dažlabu jaunavu,

To valodīgums ausij tīkams bij,

Te vienas daile domas mulsināja man,

Te citas gudrība un tikums cēls.

Bet nepatika vēl neviena tā

No visas sirds, jo vienmēr trūkums kāds

Ar cēlo skaistumu bij ienaidā

Un apēnoja to. Bet jūs! Ak jūs!

Viss labais, dižais, pati pilnība

Ir jūsu būtnē apvienots.

Miranda.

Nav mana acs

Vēl redzējusi citu sievieti,

Tik pašas seju rāda spogulis.

No vīriešiem tik jūs nu pazīstu,

Mans labais draugs, un mīļo tēvu vēl, —

Bet, kādi ļaudis citur mīt, nav jausmas man

Pie savas tikumības zvēru es —

Šis dārgums manā pūrā lielākais, —

^ Vien jūs par mūža draugu vēlos sev,

Pat sapnī nespēju es iedomāt,

Kurš labāk patiktu par jums. Ak vai!

Par tālu aizrunājos, aizmirsu,

Ko liedza tēvs.

Ferdinands.

Ak Miranda!

Es esmu princis, karalis, var teikt.

Ak, kaut tā nebūtu! Šīs malkas klaušas gan

Vairs ilgāk neciestu, tāpat kā neļautu,

Lai gaļas muša man ap muti sīc.

Bet klausieties, ko mana sirds grib teikt

Tai brīdī, kad es ieraudzīju jūs,

Jums mūžu mūžos kļuvu padevīgs,

Pie jums sirds mīt, un tikai jūsu dēļ

Es klausīgs malkas vīrs.

Miranda.

Vai mīlat mani

Ferdinands.

Lai debess, zeme liecinieki man,

Ka patiesības vārdus lūpas pauž!

Ar laimes veldzi ilgas algojiet,

Bet, ja es meloju, tad pārvērtiet

Par izmisumu laimes nojausmu.

Par visu vairāk pasaulē sirds mīl,

Sirds dievina un pielūdz jūs.

Miranda.

Kam asarās

Es, muļķe, savu laimi saņemu?

Prospers.

Skaists īstu jūtu saplūdums!

Lai debess labvēlības rasa līst

Pār to, kas viņu sirdīs dīgst.

Ferdinands.

Kāpēc

Jums acīs asaras?

Miranda.

Par to, ka necienīga jūtos es

Jums dot, ko vēlētos; vēl mazāk drīkst

Sirds saņemt to, ko kvēli ilgo gūt.

Ak, jūtu zemdegas! Jo vairāk pūlos es

Sīs liesmas slēpt, jo gaišāk plando tās,

Prom, kautrība! Lai svētā nevainība teic:

Jums gribu sieva būt, ja vēlaties,

Ja ne, es mūžam jūsu kalpone.

Par dzīves biedri kļūt — jūs varat liegt,

Bet kalpot — ne!

Ferdinands.

Ak dārgā pavēlniec!

Uz mūžu es tev padevīgs.

Miranda.

Vai gribat būt mans vīrs?

Ferdinands.

Ak dārgā,

No visas sirds! Jā! Tik labprāt kā vergs,

Kas, važas metot, iegūst brīvību!

Še mana roka jums.

Miranda.

Un mana jums!

Tai līdzi arī sirds. Nu, sveiks!

Uz īsu brīdi vēl.

Ferdinands.

Ak, tūkstoš, tūkstoškārt!

Ferdinands un Miranda aiziet katrs uz savu pusi.

Prospers.

Kaut nespēju tik līksms būt kā tie,

Kam jūtu kvēle visu apgaismo,

Par notikušo tomēr priecīgs es.

Bet nu pie grāmatām! Līdz vakaram

Vēl diezgan daudz man padarāms!

Aiziet.

## OTRA AINA. Cita vieta salā.

Ienāk Kalibans, Stelans un Trinkuls.

Steians. Nemaz^negudro! Ūdeni dzersim tad, kad muca

būs sausa. Ātrāk ne pilienu. Turieties braši, kamēr

vīns plūst! Sulaini Ķēms, uzdzer uz manu veselību!

Trinkuls. Sulainis Ķēms? Ir gan spocīga šī sala. Tātad tu

saki, ka šeit tikai pieci iemītnieki; mēs esam trīs, ja

pārējiem diviem pauros tādas pašas smadzenes kā

mums, tad visa mūsu valstība grīļojas,

Stelans. Dzer, sulaini Ķēms, ja es tev pavēlu! Tev acis

gandrīz pavisam pierē iegrimušas.

Trinkuls. Kur citur lai tās atrastos? Viņš tiešām būtu lie-

lisks briesmonis, ja tam acis būtu astē.

Stelans. Manam ērmīgajam kalpam mēle noslīkusi vīnā.

Bet mani pat jūra nespēj noslīcināt. Pirms izkāpu

krastā, es peldēju trīsdesmit piecas jūdzes šurp un

turp. Ķēma gabals, kas tu man būsi — aizvietotājs

vai karoga nesējs?

Trinkuls. Aizvietotājs, ja jums tā tīk, jo karogu viņš

nespēj taisni noturēt.

Stefans. Uzbrukumā jau neskriesim, msjē Ķēms!

Trinkuls. Un neiesim arī, bet jūs gulēsiet kā suņi —

un vairs ne vārda.

Stefans. Ķēms, kaut reizi mūžā bilsti vārdu, ja esi īsts ķēms!

Kalibans.

Kā klājas, augstība? Ļauj kurpes laizīt tev!

Tam nekrietnajam kalpot negribu.

Trinkuls. Tu melo, visstulbākais no ķēmiem! Es tev gan rādīšu! Pašreiz varētu piekaut pat sardzes vīru. Tu smirdošā zivs, vai domā, ka vīrs, kas izdzēris lik daudz vīna kā es šodien, kļuvis par jēradvēseli? Vai tāpēc, ka esi puszivs un pusķēms, tu drīksti tik briesmīgi melot?

Kalibans.

Klau, klau, kā mani izsmej viņš.

Vai pieļausi to, pavēlniek?

Trinkuls. Pavēlnieks? Tu paklausies tik, ko šis muļķa ķēms gvelž!

Kalibans.

Lūk, lūk! Jau atkal!

Es lūdzu, nokod viņu, kungs!

Stefans. Trinkul, nepalaid muti! Un, ja tu vēl pretosies,

tad — pie pirmā koka! Nabaga mošķis ir mans pa-

valstnieks, un tu nedrīksti viņu pazemot.

Kalibans. Pateicos savam žēlīgajam kungam. Vai jums

nepatiktos vēlreiz uzklausīt manu lūgumu?

Stefans. Labprāt uzklausīšu. Nometies ceļos un atkārto!

Es stāvēšu kājās, tāpat kā Trinkuls.

Viņiem neredzams parādās Ariēls.

Kalibans. Kā jau es tev stāstīju, esmu kāda tirāna un

burvja kalps. Ar viltu viņš atņēma man šo salu.

Ariēls. Tu melo!

Kalibans

Trinkulam.

Nē! Melo tu, tu ākstīgs pērtiķis!

Kaut tevi nožmiegtu mans kungs.

Es nemeloju, nē!

Stefans. Trinkul, ja tu viņu vēlreiz traucēsi, tad — pa-

lūko šo dūri! — dažs labs zobs tev izbirs.

Trinkuls. Es neteicu ne vārda.

Trinkulam.

Ciet muti! Beidz!

Kalibanam.

Tu turpini!

Kalibans.

Es teicu jau — ar viltu atņēma

Šis burvis salu man. Ja tava augstība

Tam atriebt gribētu, es ticu, tu to spēj,

Bet šim gan dūšas trūkst. .parStefans.

Tev taisnība!

Kalibans.

Tu būsi salas kungs un es tavs kalps.

Stefans.

Bet kā to visu izdarīt? Vai tu

Man viņu vari parādīt?

Kalibans.

Jā, jā, mans kungs! Kad viņš būs aizmidzis,

Tu naglu viņam galvā ietrieksi.

Ariēls.

Tu melo! Tu to nevari!

Kalibans.

Tu raibais kankarlāci! Stulbais āksts!

Kungs, viņu noperiet un atņemiet

Tam vīna pudeli, lai sālsūdeni tempj!

Es neiešu un nerādīšu tam,

Kur avots urdz.

Stefans. Sargies, Trinkul! Nemeklē kašķi! Ja tu aiztiksi mošķi vēl ar vienu vienīgu vārdu, tad negaidi no manis vairs žēlastības — paskaties uz šo dūri! Es tevi kulšu kā pelu maisu.

Trinkuls. Ka? Ko tad es darīju? Neka! Iešu labak talāk no jums.

Stefans. Vai tu nesacīji, ka viņš melo?

Ariēls. Tu melol

Stefans. Es meloju? Se tev!

Sit Trinkulam.

Ja tev āda niez, tad saki vēlreiz, ka es meloju!

Trinkuls. Es neteicu, ka melojat. Vai jūs prātu zaudējuši

un dzirdi arī? Lai nelabais parauj jūs un jūsu pudeli!

Tas viss no vīna un žūpošanas. Kaut mēris uzkluptu

šim mošķim! Lai velns rauj tavu roku un pirkstus!

Kalibans. Ha! Ha! Ha!

Stefans.

Nu, turpini, ko stāstīt iesāki!

Trinkulam.

Tu tālāk pavirzies!

Kalibans.

Vēl krietni sadod tam! Un vēlāk es

To kulšu ar.

Stefans

Trinkulam.

Ej tālāk!

Kalibanam.

Nāc! Un turpini!

Kalibans.

Nu, kā jau teicu, paradis ir viņš

Ik pēcpusdienu mazliet nosnausties.

Bet viņu pieveikt spēsi, ja vispirms

Tu atņemsi tam gudrās grāmatas.

Tad varēsi ar kluci pauri šķelt

Vai iekšas izvandīt ar mietu. Vai

Ar nazi rīkli pārgriezt. Tomēr ievēro:

Vispirms tev grāmatas ir jāpaņem.

Bez tām viņš muļķis, nepraša, kā es.

Tad pavēlēt nevienam garam nespēj viņš,

Tik sadedzini burvju grāmatas.

Ir skaisti izrotāta visa telts,

Bet viņa meita — visudaiļākā.

Tēvs pats mēdz teikt: nav viņai līdzīgas.

No sievietēm tik viņu pazīstu

Un māti Sikoroksu. Tomēr meiča šī

Par Sikoroksu tikreiz pārāka,

Cik pārspēj visulielākais

Vismazāko.

Stelans.

Vai tiešām ir tik skaista tā?

Kalibans.

Tā jūsu gultai derētu, mans kungs,

Un ņipri bērni dzimtu jums.

Stelans. Mošķi, es nonāvēšu šo vīru, un viņa meita un

es — mēs kļūsim šis salas karalis un karaliene. Lai

dzīvo mūsu augstības! Trinkuls un tu būsiet vice-

karaļi. Kā tev tas patīk, Trinkul?

Trinkuls. Lieliski!

Stelans. Dod roku! Piedod, ka tev situ. Bet, kamēr tu

dzīvo, atceries, ka jāpiesargās palaist muti.

Kalibans.

Pēc pusstundas būs burvis aizmidzis.

Vai tad tu nositīsi to?

Stelans.

Jā, goda vārds!

Ariēls.

To savam kungam ziņošu.

Kalibans.

Tu mani ielīksmo. Es priekā apreibis.

Uh! Gavilēsim! Dziesmu sāc,

Ko mācīji nesen!

Stefans. Ja tu vēlies, mošķi, es varu to izdarīt, esmu gatavs uz visu. Dziedāsim, Trinkul!

Dzied.

Ar atjautu spīdi kaut īsu brīdi

Un visus smīdi,

Jo domas ir brīvas.

Kalibans.

Tu neuzvilki īsto meldiju.

Ariēls spēlē melodiju ar bungām un svilpi.

Stefans. Ko tas nozīmē?

Trinkuls. Tā ir mūsu dziesmas melodija, ko spēlē kungs

Neviens.

Stefans.

Ja esi cilvēks, nāc un parādies,

Ja esi velns, tad dari, kā tev tīk!

Trinkuls.

Piedod man manus grēkus!

Stefans.

Kas mirst, lai maksā visus parādus,

Es ne! Dievs, esi žēlīgs!

Kalibans.

Vai tev bail?

Stefans.

Nē, mošķi, it nemaz!

Kalibans.

Jel nebaidieties! Sala pilna trokšņu

Un skaņu, dziesmu maigu, kas gan prieku dod,

Bet pāri nedara. Šķiet, reizēm orķestris

Kaut kur te spēlē; reizēm gaiss pat dzied.

Tad melodijas snaudā ieaijā

Un sapni redzu: veras mākoņi

Un debess bagātības parāda

Tik skaistas, — atmostoties raudu es

Un gribu atkal miegā grimt.

Stefans. Šī būs man varena karaļvalsts, kur mūzika par velti.

Kalibans. Kad Prospers būs pagalam.

Stefans. Tas notiks drīz; tavs stāsts man neiziet no prāta.

Trinkuls. Mūzika attālinās! Sekosint 'tai un pēc tam ķer-

simies pie darba.

Stefans. Ej, mošķi, rādi ceļu! Mēs tev sekosim. Es lab-

prāt gribētu redzēt šo bundzinieku. Tas savu amatu

prot.

Trinkuls.

Tad nāc! Pa tavām pēdām iešu, Stefan!

Visi aiziet.

## TREŠA AINA. Cita vieta salā.

Ienāk Aionzo, Sebastians, Antonio, Gonzalo, Adrians, Francisko

un citi.

Gonzalo.

Ak svētā Marija! Vairs nespēju!

Sāp vecie kauli. Šeit kā labirints

Nu tekas līču loču vijas; ser,

Ar jūsu atļauju es vēlētos

Kaut mazliet atpūsties.

Ak vecais kungs!

Tev pārmest nedrīkstu, jo noguris

Es arī. Prāts man truls. Nu, atpūties!

No cerības es atsakos, vairs neļaušu

Tai sevi mulsināt. Viņš noslīcis.

Un jūra izsmej mūs, ka velti meklējam

Uz zemes to, kas jāatzīst par zudušu.

Antonio

Sebastianam.

Man prieks, ka cerība tam zudusi.

Nav iemesla mums atmest nodomu

Pēc pirmās neveiksmes.

Sebastians

Antonio.

Mums jāgaida

Ir izdevība nākošā.

Antonio

Sebastianam.

Jau šonakt pat

Būs īstais laiks; tie ceļā gurusi

Un nevarēs tik modrīgi vairs būt

Kā spēku spirgtumā.

Sebastians

Antonio.

Lai nolemts tad —• šonakt

Atskan savāda, svinīga mūzika.

Aionzo.

Ak labie draugi, klausieties,

Cik brīnumaina mūzika!

Gonzalo.

Cik maigas skaņas plūst!

Parādās Prospers un paliek tālumā pārējiem neredzams. Nāk dažādi brīnumaini tēli un ienes apklātu svētku galdu. Tie dejo, laipni aicinādami karali un pārējos mieloties, tad pazūd.

Aionzo.

Lai labie gari sarga mūs! Ak dievs,

Kas bija tie?

Sebastians. \parDzīvs leļļu teātris. Nu jātic man,

Ka dzīvo vienradži un Arābi jā vel

Aug koks, kur tronis Feniksam,

Un Fenikss valda tur.

Antonio.

Es ticu ar

Un šaubīgajiem apzvērēšu nu,

Ka viss ir taisnība un nemelo,

To stāstot, ceļotāji, kaut gan izsmej tos

Vēl muļķi, kas mīl mājās sust.

Gonzalo.

Kas ticētu

Man Neapolē, ja to stāstītu,

Ja teiktu es, ka saliniekus redzēju.

Tie droši salas iemītnieki bij,

Kam izskats ērmots, bet kas tikumos

Tik maigi; grūti atrast līdzīgus

Starp cilvēkiem, kur tādu ļoti maz

Vai pat nemaz.

Prospers

sānis.

Jā gan, tu goda vīrs,

Tev taisnība. Starp jums dažs ļaunāks vēl

Par sātanu.

Ak, brīnums neredzēts!

Kaut nav šiem tēliem vārdu valodas,

Bet izteiksmīgās kustībās tāds skanīgums

Kā mēmai sarunai.

Prospers

sānis.

Vēl slavē šķiroties!

Francisko.

Cik dīvaini tie pazuda.

Sebastians.

Par to nekas!

Tie atstāja mums brangu mielastu.

Kam vēders prasa iebaudīt?

Aionzo.

Man ne.

Gonzalo.

Kungs, nav ko baidīties!

Kas mūsu zēnu gados ticētu,

Ka tādi kalnieši ar vēršu pakaklēm

Vai cilvēki, kam galvas pakrūtē,

Vai tādi ļaudis mīt, kam kaklā gaļas maiss?

Seit redzētais ir vairāk vērts par to,

Ko stāsta jūras braucējs dēkainis,

Kurš ķīlā vienu pieciem pretī liek.

Aionzo.

Es eju mieloties,

Kaut arī tas man būtu azaids pēdējais.

Es jūtu: labākais jau zudis man.

Nu, brāli hercog, nāc!

Pērkons un zibens. Harpijas izskatā parādās Ariēls, sasit

spārnus pār galdu. Kā pēc burvja mājiena pazūd ēdieni

Ariēls.

Jūs grēcinieki trīs! Pats liktenis,

Kas lemj par pasauli un cilvēkiem,

Ir nerimtīgai jūrai vēlējis

Jūs izmest šajā-salā vientuļā,

Ko neapdzīvo cilvēki, jo jums

To vidū vietas nav. Ar ārprātu

Jums prātu aptumšošu es. Tad mēdz

Sev nāvi cilvēks dzelmē uzmeklēt

Vai karātavās.

Aionzo, Sebastians un citi izvelk zobenu

no maksts.

Muļķa nelgas jūs!* "

Ar saviem biedriem liktenim es kalps.

Gan ciets ir tērauds jūsu zobenos,

Tas nespēj viesuļvējam brūci cirst.

Kā pāršķelts ūdens atkal sakļaujas,

Tas mana spārna dūnu mazāko,

Nedz manus draugus nespēj ievainot.

Turklāt, ja tomēr uzbrukt gribat jūs,

Nav spēka rokām vairs celt zobenus.

Mans uzdevums — likt atcerēties jums,

Kā labo Prosperu jūs padzināt

No Milānas un viņa bērnu ar

Par laupījumu jūrai atdevāt.

Nu ļaunos darbus vētra atmaksā,

Jo debess sodu neaizmirst, kaut vilcina,

Nu jūra, zeme — viss, kas dabā mīt,

Ir cēlies sodīt jūs. Tev, Aionzo,

Tie dēlu atņēma. Nu vajās posts,

Par vienreizēju nāvi ļaunāks vēl,

Tas soli solī visur sekos tev.

Ja debess dusmas gribat atvairīt,

Kas salā vientulīgā jums pār galvām krīt,

Tad nelīdz cits kā nožēla no sirds

Un turpmāk dzīve godīga.

Pērkona grāviens. Ariēls pazūd. Atskan maiga mūzika, un atkal parādās garu tēli. Tie de/o, un šoreiz to žesti un kustības pauž zobgalību. Svētku galdu aiznes.

Cik labi harpiju tu tēloji,

Mans Ariēl! Cik kāri norija

Tā ēdienus. Tu visu pateici,

Ko vēlējos. Prieks mazos garus redzēt bij,

Cik dzīvs un patiess viņu tēlojums,

Cik iedarbīgs mans burvju mākslas spēks!

Tas manus ienaidniekus saistīja,

Tiem ārprātā ir satumsis nu prāts.

Tie rokās man. Tos mulsā atstāšu, —

Pie Ferdinanda, kas tiem miris šķiet,

Un mīļās Mirandas es steigšos pats.

Aiziet.

Gonzalo.

Ak, visu svēto vārdā, kungs, kādēļ

Tik sastindzis jums skats?

Aionzo.

Ak šausmas! Šausmas!

Man šķiet, ka bangas vētrā runāja,

Vējš dziedāja un pērkons nogranda

Kā milzu ērģeles — un visi pārmeta

Man seno ļaunumu pret Prosperu.

Tādēļ mans dēls nu dūņu gultā dus,

Es viņu dziļā dzelmē meklēšu

Un dūņās līdzās nogulšos.

Aiziet.

»

Sebastians.

Ja velni man pa vienam pretī nāk,

Ar leģionu esmu gatavs ciņu sākt.

Antonio.

Un es tāpat.

Sebastians un Antonio aiziet.

Gonzalo.

Tos visus trīs nu nomāc izmisums.

Kā lēna inde drausmais noziegums

Sāk. iedarboties. Viņu saprāts tumst.

Jums žiglas kājas, lūdzu, sekojiet,

Lai kaut ko ļaunu neizdarītu

Tie ārprātā!

Adrians.

Lai steidzamies!

Visi aiziet.

## CETURTAIS CĒLIENS

## PIRMĀ AINA. Pie Prospera telts.

Ienāk Prospers, Ferdinands un Miranda.

Prospers.

Ja pārāk smagi pārbaudīju jūs,

Lai visu atlīdzina atalgojums mans,

Jo daļu sava mūža atdodu,

Jums atvēlēdams to, kam dzīvoju.

Bij tavas mīlas pārbaudījums smagais darbs,

Un teicami tu izturēji to.

Lai debess tagad manus vārdus dzird

Un viņu patiesību apliecina tev:

Visdārgāko tev dāvinu. Tik nesmaidi,

Nav mani vārdi tukša lielība.

Pats redzēsi: par visām uzslavām

Būs viņa pārāka.

Ferdinands.

Es ticētu

Pat tad, ja orākuls to noliegtu.

Prospers.

Kā dārgu dāvanu, ko pats tu ieguvi,

Nu manu meitu ņem; bet ievēro, —

Ja jaunavības jostu raisīsi,

Pirms svētais iestādījums izpildīts,

Kā pienākas, ar visām svinībām,

Tad debess derībai liegs svētību,

Tad ķildas, naids un greizsirdība sēs

Uz jūsu kāzu gultas nezāles

Tik riebīgas, ka abi sāksiet nīst

Jūs to. Jel sargieties no tā, pirms Himenejs

Nav lāpu aizdedzis.

Ferdinands.

Es ceru gūt

Sev klusas laimes dienas ģimenē

Ar atvasītēm maigām. Gribu es

Šo skaidro mīlu ilgi saglabāt.

Ne ala krēslaina, ne skaistums cits,

Ne ļaunā gara vilinājums kair-s

Spēs manu godu kaislē izkausēt;

Es neapēnošu tās dienas mirdzumu,

Ko gaidot, liekas, slinki kļuvuši

Ir straujie Fēba zirgi.

Prospers.

Labi vārdi, dēls!

Tev pieder Miranda. Nu patērzējiet vien!

Surp, Ariēl! Mans čaklais palīgs, šurp!

Ienāk Ariēls.

Ariēls.

Ko lielais meistars vēlas? Esmu klāt!

Prospers.

Ar saviem biedriem veici lieliski

Tu uzdevumu. Aina līdzīga

Vēl jāparāda. Garu pulkus sauc!

Pār viņiem varu nododu es tev.

Lai dejā viegli soļi ritmo tiem,

Lai jaunam pārim garus vērot prieks. .

Es apsolīju savu mākslu parādīt,

Un viņi gaida to.

Ariēls.

Vai jau tūlīt?

Prospers.

Cik ātri mirklis rit.

Ariēls.

Pirms tu teiksi: pasteidzies,

Jautrais pulks jau šurpu skries,

Raitos ritmos ap jums dies,

Gavilēs un līksmosies,

Sirds tev priekā līdzi smies,

Vai tu par to priecāsies?

Prospers.

Jā, mīļo Ariēl, bet nāc tik tad,

Kad dzirdi manu saucienu!

Ariēls.

Tā darīšu!

Aiziet.

Prospers.

Pats saviem vārdiem paliec uzticīgs

Un atturīgāks glāstu maigumā;

Kā salmi vēlmju liesmā kaismīgā

Var sadegt zvērests svēts. Teiks ardievas

Tad siržu derība.

Ferdinands.

Kungs, varat mierīgs būt,

Jo dzidri baltais nevainības sniegs

Sirds vērsmo kaismi rimdinās.

Prospers.

Viss labi būs!

Nāc, Ariēl! Ved savus garus šurp,

Lai visi, visi nāk! Lai lūpas klus!

Tik acis, ausis vaļā!

Atskan maiga mūzika.

Ienāk Irīda.

Cerēra bagātā, viss, tevis svētīts, plaukst —

Gan kviešu, rudzu, auzu, miežu lauks.

Tev kalnu ganības, kur avis klīst,

Un pļavas, kurās lekna zāle līkst,

Tev strautmala, kas spulgos ziedos viz,

Ar tulpēm, lilijām, ko sēja Aprīlis,

Lai kautrās nimfas vainagiem tās plūc,

Un irbenāju birzs, kur sāpes ēnām sūdz

Kāds puisis vientulīgs, tavs vīna kalns

Un saulains jūras krasts vai klintājs salns

Tev jāatstāj, jo debess valdniece —

Sauc tevi Junona uz svētkiemjte.

Man — varavīksnei, viņas vēstnesei—'

Tev jāvēstī: šurp veikliem soļiem skrej!

Cerēra, Junonu steidz sagaidīt,

Būs pāvu pajūgā tā klāt tūlīt!

Ienāk Cerēra.

Cerēra.

Mans sveiciens margojošai vēstnesei,

Kas vienmēr klausa debess valdniecei!

Tu rasas veldzi maniem tīrumiem

Un ziediem nes uz spārniem dzelteniem,

Tu zilo debesloku vainagos

Slēdz klajumus un kalnus mežotos.

Nu, zemes josta zvīļotā, jel teic —

Kādēļ man Junona šeit jāapsveic?

Irīda.

Slēdz mīlas derību ar sirdi sirds,

Lai mūsu vēlējumi labās veltēs mirdz

Uz jaunā pāra laimi.

Cerēra.

Saki man

Tu, debesloks, vai lūgti arīdzan

Ir Venera un viņas dēls? Es tos

Šeit satikt negribu. Kopš pazemē

Pie drūma Plutona tie meitu aizvīla,

No viņiem izvairos.

Irīda.

To nebūs šeit.

Es redzēju, ka baložpajūgs šķīla

Jau mākoņus gar jūras otru malu,

Tie abi aizlaidās uz Kipras salu,

Jo gudro vīru, cēlo jaunavu

Tie velti apbūra, lai lauž tie zvērestu,

Pirms Himeneja lāpa aizdegas.

Prom Marsa mīļākā tad manījās;

Bet trakais Eross bultas salauzīja,

Ar zvirbuļiem sākt spēli apsolīja

Kā rātns zēns.

Cerēra.

Lūk, cēli dižena

Surp lido valdiniece Junona.

Ienāk Junona.

Junona.

Tev sveiciens, māsa bagātā!

Nu nāciet! Jauno pāri svētīsim,

Tiem laimi, godu, pārticību vēlēsim

Un slavu bērnos gūt.

Dziesma.

Junona.

Bagātību, godu, laimi,

Ilgu mūžu, bērnu saimi,

Daudz daudz prieka stundu jums —

Tāds Junonas veltījums.

Cerēra.

Zeme bagātīgi svētīs,

Pilnus šķūņus, pilnas klētis,

Saldām sulām vīnķekarus,

Smagiem augļiem koku zarus.

Pirms būs rudens ražu vācis,

Pavasaris — sēju sācis.

Trūkums vairīsies no jums,

Tāds Cerēras svētījums.

Ferdinands.

Cik skaista izrāde! Cik glīts un cēls,

Un saskanīgs te viss. Prāts brīnā mulst,

Vai tiešām gari tie?

Prospers.

Jā, tos no garu valsts

Ar zintīm izsaucu, lai parādītu jums,

Kas patīk man. .

Ferdinands.

Šeit mūžam dzīvot vēlos es!

Ar tevi, gudrais tēvs, un mīļo līgavu

Ši vieta paradīze kļūs.

Junona un Cerēra sačukstas un aizsūta /rīdu par vēstnesi.

Prospers.

Nu klusē, draugs!

Cerēra sačukstas ar Junonu.

Vēl kaut kas būs. Ne vārda vairs, jo citādi

Var izgaist burvība.

Irīda.

Jūs, nimfas ar meldrāju vainagiem,

No līkloču tērcēm un atvariem

Šeit saulainā norā nu iznāciet,

Uz svētkiem jūs Junona aicina, iet

Šurp maigās nimfas, šeit jāsvētī mums

Ir mīlas visskaistākais vienojums.

Ienāk nimfas.

Jūs pļāvēji gurdie no tīrumiem

Ar vaigiem, jau vasaras brūnotiem,

Uz svētkiem lai pošoties salmenes spīd,

Ar nimfām raiti lai soļi jums slīd

Visjautrākā dejā.

Ienāk glīti ģērbušies pļāvēji, kas sāk ar nimlām raitu deju.

Kad deja iet uz beigām, Prospers pēkšņi pietrūkstas kājās.

Cari pamazām pazūd, it kā izgaistot debess telpā. Tos pavada

savāds, dobjš, neskaidrs troksnis.

Prospers

sānis.

Ak, aizmirsu, ka nelietīgais Kalibans

Ar saviem ļauniem draugiem vienojās

Man laupīt dzīvību. Tie drīz būs klāt.

Gariem.

Viss labi bij, bet svētkiem jābeidzas.

Ferdinands.

Cik savādi! Tēvs ļoti uztraucies.

Kas gan tam siTdi māc?

Miranda.

Līdz dienai šai nekad

Tik spējās dusmās neiekaisa viņš.

Prospers.

Dēls, kādēļ skatiens tev tik samulsis

Un baiļu pilns? Jel priecājieties, ser,

Kaut svētki beigušies. Šie viesi bij,

Kā teicu jau, no garu pasaules,

Tādēļ tie nejaušami pazuda.

Tāpat kā garu tēli šinī vīzijā,

Reiz gaisīs lepnās pilis, tempļi varenie

Un torņi, zemeslode diženā

Un visa dzīviba šeit zudīs tā,

Kā pagaisa šī izrāde.

Tik viena diena mūsu īsais mūžs

Starp diviem sapņiem, divu nakšu mūžībām.

Es satraukts. Piedodiet šo vājību!

Mulst pēkšņās domās sirmā galva man.

Ja patīk, ejiet teltī atpūsties,

Es mazliet pastaigāšos, norims drīz

Prāts satrauktais.

Ferdinands un Miranda.

Jums mieru vēlam gūt!

Abi aiziet.

Prospers.

Šurp ātrāk, nekā doma skrien, nāc, Ariēl!

Tev pateicos!

Ariēls

ienāk.

Es tavu domu spārnos atsteidzos!

Ko pavēlēsi man?

Prospers.

Cars, jābūt gataviem

Ar ļauno Kalibanu satikties!

Ariēls.

Jā, pavēlnieki Kad Cerēru es tēloju,

Par to jau ieminēties gribēju,

Bet baidījos jūs sadusmot.

Prospers.

Teic vēlreiz — kur tu pameti šos neliešus?

Ariēls.

No dzēruma jau gluži satraukti,

Tie trakā bramanībā vēju kapāja

Ar zobeniem, jo tas tiem sejā pūš,

Un sita zemei, kas to kājas skūpstīja.

Bet Jaunais nodoms ncaizmirsās tiem.

Es sāku bungas rībināt; kā kumeji

Tie ausis saslēja un nāsis ieplēta,

It kā tie skaņas gaisā ostītu.

Tiem ausis apbūru, tie sekoja

Man līdz kā muļķa teji cauri nātrājam,

Caur dadžiem, ērkšķu krūmiem, kas tos bakstīja

Un kājas asiņainas sadūra.

Nu dūksnājā aiz telts tos pametu,

Līdz kaklam dūņās mīcās tie.

Prospers.

Tas labi,

Mans putniņ, arī turpmāk neredzams

Steidz teltī, raibus krāmus laukā nes,

Tie slazdi zagļus ķers.

Ariēls.

Es eju, eju jau.

Aiziet.

Prospers.

Kas dzimis velns, tas vienmēr paliks velns.

Tam labais nepielīp. Es pūlējos

Par cilvēku to audzināt, bet velti viss,

Jo vecāks viņš, jo pretīgāks tas kļūst,

Jo ļaunāks viņa gars. Tos mocīšu,

Līdz sāks tie kaukt.

Atgriežas Ariēls, nesdams dažādus spilgtu krāsu drēbju

gabalus.

Prospers.

Nāc, šinī auklā pakar tos!

Prospers un Ariēls paliek neredzami. Galīgi izmirkuši ienāk

Kalibans, Stelans un Trinkuls.

Kalibans.

Tik klusi, klusi zodzieties pie telts —

Tā, lai pat aklais kurmis soļus nesadzird!

Stefans. Ķēmīgais briesmoni, tavs rūķītis, par kuru tu

stāstīji, ka tas esot nekaitīgs rūķis, tomēr nav vis

nekāds labais: viņš mūs izjokojis.

Trinkuls. Vai jūti, ērms, es saožu, te kāds zirgs būs no-

laidis ūdeni. Mans deguns ir sašutis.

Stefans. Manējais arī. Vai dzirdi, ķēms? Ja tu zaudēsi

manu labvēlību, tad tikai tu redzēsi.

Trinkuls. Tad tu būsi pazudināts.

Kalibans.

Jel paliec, labais kungs, man labvēlīgs,

Vēl drusku pacietības; alga solītā

Šo kļūmi aizēnos. Tik mutes apvaldiet,

Viss kluss kā pusnaktī.

Trinkuls. Jā, bet pazaudēt dūksnājā mūsu pudeles, ko?

Stelans. Tas ir ne vien kauns un. apsmiekls, tu ķēms,

bet arī neatsverams zaudējums.

Trinkuls. Tas ir vairāk nekā izmirkšana caurcaurēm; te nu ir tavs nekaitīgais rūķis, mošķi!

Stefans. Es izzvejošu savu pudeli, kaut arī man līdz ausīm zaņķī jāiestieg.

Kalibans.

Mans karali, jel beidzot apklusti!

Vai neredzi — tepat ir telts durvis.

Ej klusi iekšā! Zvēliens pamatīgs,

Un sala mūžam tava būs, un es,

Tavs Kalibans, tev kājas laizīšu.

Stefans. Dod roku! Asiņainas domas sāk mosties manī.

Trinkuls. Ai karali Stefan! Paskaties, ak kungs! Ak cienījamo Stefan! Paraugies, kādi tērpi tev šeit nolikti.

Kalibans. Liecies mierā, muļķi! Lai karājas tās skrandas!

Trinkuls. Oho! Ķēms! Mēs nu gan zināsim, kas ir skrandas, kas ne. Ai karali Stefan!

Stefans. Noņem šo mēteli, Trinkul! Zvēru pie savas dūres, es gribu šo mēteli.

Trinkuls. Tava augstība to dabūs.

Kalibans.

Lai noslīkst paša tūskas ūdenī

Šis nelga! Padomā — pie skrandām pielīp tāds!

Nāc! Jānosit mums viņš, ja modīsies,

No deguna līdz papēžiem tas mūs

Tā saknaibīs, kā ērmos pārvērtīs.

Stelans. Turi muti, ķēms! Virves kundze, vai šis ādas vamzis nav mans? Tā, nu vamzis ir nost no virves.

Nu, vamzīt, ja tev nodils spalvas, tad tu būsi pliksvārcis.

Trinkuls. Ķer un grāb! Ar jūsu augstības atjauju! Ar

zagšanu mums iet kā pa diegu.

Stelans. Pateicos par šo asprātību. Še tev par to apģērbs!

Kamēr vien es būšu karalis šinī zemē, atjautība ne-

paliks bez algas. «Zagšana iet kā pa diegu!» Lielisks

teiciens! Še tev vēl vieni svārki par to!

Trinkuls. Nāc, mošķi, lai pie taviem nagiem arī kaut kas pielīp, un tad prom ar visu laupījumu.

Kalibans.

Es negribu! Tik velti laiku izšķiežam,

Viņš pārvērtīs par meža zosīm mūs,

Pai pērtiķiem ar šaurām pierēm.

Stefans. Ķeries klāt, ērms! Sakrauj visu un palīdzi aiz-

stiept tur, kur noglabāta mana vīna muca, ja ne, es

tevi izraidīšu no savas karaļvalsts. Nu, mudīgi! Aiz-

nest šito!

Trinkuls. Šo arī!

Stelans. Vēl arī to!

Atskan mednieku taures. Nāk gari medību suņu izskatā un

sāk trenkāt Stelanu, Trinkulu un Kalibanu šurp un turp.

Prospers un Ariēls rīda suņus.

Prospers. Cui, Mauntin, cui!

Ariēls. Ķer, Silver, ķer! Lūk, tur!

Prospers. Puc, Sultan! Puc! Ņem ciet!

Suņi aizdzen piojām Kalibanu, Stelanu un Trinkulu.

Prospers.

Sauc rūķus, lai tie locītavas tiem

Kā krampji lauž un dzīslas velk un stiepj,

Lai miesu sadursta, ka raibāki

Par panteri tie kļūst.

Ariēls.

Klau, kā tie rēc!

\parProspers.

Bez žēlas rīdi tos. Šī stunda dod

Nu manās rokās visus naidniekus.

Drīz manas pūles beigsies, un tev, draugs,

Drīz visas brīvās tāles piederēs,

Tik brīdi šo vēl kalpo man.

Aiziet.

## PIEKTAIS CĒLIENS

## PIRMĀ AINA. Pie Prospera telts.

Ienāk Prospers burvju tērpā un Ariēls.

Prospers.

Drīz piepildīsies manas ieceres.

Ir burvju vārdam spēks, un gari klausa man,

Ar panākumiem pretī steidzas laiks.

Teic — kura stunda rit?

Ariēls.

Jau sestā, kungs.

Ap laiku šo jūs pabeigt solījāt

Jau savu darbu.

Prospers.

Jā, tā domāju

Es tad, kad vētru sacēlu. Teic, gars, —

* Ko dara karalis un viņa galms?

Ariēls.

Kā vēlējāt, mans kungs,

Ar jūsu zintīm viņus saistīju.

Tos gūstā tura jūsu burvju vārds

Nu liepu birztalā, kas telti šo

No skarbiem vējiem pasarga.

Tie nespēj pakustēties, kamēr jūs

Tos atbrīvosiet. Tur stāv karalis,

Tā brālis, jūsu brālis arīdzan.

Tie visi mulsā prātā. Pārējie

Par viņiem sēro, šausmu pārņemti.

Visvairāk «vecais labais Gonzalo»,

Tam asaras pār sirmo bārdu rit,

Kā rasas lāses'ieslīd meldrājā.

Tik nomocīti tie, ka, redzot tos,

Sirds iežēlotos jums.

Prospers.

Vai tiešām, gars?

Ariēls.

Ja cilvēks būtu es,

Man viņu kļūtu žēl.

Prospers.

Man arīdzan.

Ja tev, kas esi tikai gars, ir viņu žēl,

Kā gan lai līdzjūtībā vairāk vēl

Sirds neiesiltu man, kas būtībā

Ir viņiem līdzīgs, tāpat sāpes jūt un cieš,

Kaut dziļi dziļi vēl to Jaunums smeldz,

Bet lepnais saprāts dusmām pretī stāj

Un teic: par atriebību dižāka

Ir piedošana. Mērķi sasniedzis

Es esmu, ja tie padarīto nožēlo,

Vairs bijušo es naidā nepieminēšu,

Ej viņus atbrīvo! Es raisu burvību,

Lai savu saprātu tie atgūst un

Lai viss kā senāk ir.

Ariēls.

Es atvedīšu tos,

Aiziet.

Prospers.

Jūs kalnu, ezeru un strautu gari,

Jūs nimfas, kuras klusi zogaties

Aiz Neptuna, kas bēgumā no krasta skrien,

Bet bēgat pašas, kad ar paisumu tas kāpj.

Jūs, laumas, kuras mēnesnīcā dejojot

Pa norām zāli griežat ciņu gredzenos,

Un jūs, kas, garlaicību gaiņājot,

Pa naktīm sēnes mežos audzējat,

Un jūs, kam prieks, kad vakarzvani skan,

Ar jūsu palīdzību — kaut gan vāji jūs,

Bet spēcīgi tik manā kalpībā —

Es aizēnoju saules svelmi dienvidos

Ar mākoņiem, un vējus brāzmainos

Mēs raisījām, lai zilo debesi

Ar jūru zaļgano tie sanaido,

Es apbruņoju bargo pērkonu

Ar liesmu zobenu un drumslās" sašķēlu

Ar viņa paša bultu Zeva ozolu, —

Klintsradzes akmens pamats drebēja,

Ar saknēm ciedrus es un priedes izrāvu,

Un, manām burvju zintīm paklausot,

Tad kapi modināja mirušos

Un vaļā vērās, laukā laida tos.

Nu baismo burvju varu nolieku.

Kad mūzika, kam liku atskanēt,

Būs viņu prātu skaidrojusi, tad

So zizli salauzīšu, gremdēšu

Es zemes dzīlēs burvju grāmatu,

Dziļdziļos dzelmājos, ko nesasniegs

Pat svērtenis neviens.

Atskan nopietna mūzika.

Atgriežas Ariēls. Tam seko Aionzo, ārprātā trakodams un žestikulēdams, viņu pavada Gonzalo. Tāpat trako Sebastians un Antonio, ar viņiem kopā nāk Adrians un Francisko. Visi nostājas apli, ko Prospers novilcis, un stāv kā apmāti. Prospers vēro viņus.

Lai nomierina dziesma svinīga

Jums mulsos prātus, dziedē smadzenes,

Kas neprātā vēl galvaskausos vird,

Jo mana burvība jūs stindzina.

Tu Gonzalo, tu krietnais goda vīrs!

Rit līdzjūtības asaras pār vaigu tev

Un brālīgi ar manām vienojas.

Jau lēnām burvju saites atraisās.

Kā nakti uzvar rīts un tumsu izkausē,

Tā atmozdamies viņu izjūtas

Sāk mulso tvanu izkliedēt, kas tin

Kā bieza miglā skaidro saprātu.

Ak krietnais Gonzalo, tu uzticīgais vīrs,

Tu godīgs kalpo tam, kas tagad valdnieks tavs,

Reiz dzīvību man glābi nelaimē,

Par to tu algu vārdos, darbos saņemsi. —

Cik ļauns, cik nežēlīgs tu biji reiz

Pret mani un pret manu meitu, Aionzo!

Tev ļaunā darbā brālis palīgs bij.

Nu grauž tas tavu sirdi, Sebastian!

Un tu — mans brāli, godkārības' dzīts,

Tu dabu, sirdsapziņu aizliedzi,

Kaut viena miesa mēs un vienas asinis.

Ar Sebastianu, sirds kam mokās stingst,

Tu nupat dzīries nokaut karali,

Tev piedodu, lai gan tu zaudējis

Pat līdzjūtību. — Saprāts atgriežas;

Kā paisums apskalos tas prāta krastus drīz,

Kur tikai dūņas bij līdz šim. Vēl tie

Ne mani redz, ne pazīst. Ariēl,

Nes cepuri un šķēpu man no telts!

Sev masku noņemšu un rādīšos,

Kāds biju Milānā. Nāc steigšus, gars!

Drīz drīz tu būsi brīvs.

Ariēls atgriežas dziedādams un palīdz Prosperam apģērbties.

Ariēls

dzied.

Dusēšu prīmulas ziedam pie krūts,

Kamenes medu kur sūc.

Pūces bērns vakaram bēdas sūdz,

Krēslas ratos nakts sikspārni jūdz,

Vasara mani ciemoties lūdz.

Priecīga, priecīga dzīve būs man

Pazarēs, ziedu zvani kur skan.

Man ļoti pietrūks tevis, mīļo Ariēl,

Bet brīvam jābūt tev. Nu, tā. Tā, tā.

Vēl neredzams uz kuģi jūrā steidz,

Zem klāja jūrnieki tur dziļā miegā dus.

Kad mostas tie, šurp atved kapteini

Un arī stūrmani. Steidz, mīļais, steidzi

Tūlīt! Es lūdzu tev.

Ariēls.

Dzers alpām gaisu krūts. Pirms divreiz sirds

Tev pulsu sitīs, būšu atpakaļ.

Aiziet.

Gonzalo.

Tik mokas, bēdas, brīnums, izmisums

Te mīt. Lai debess vara izved mūs

No šausmu zemes šīs!

Prospers.

Šurp raugies, karali!

Te Prospers, kas reiz bija hercogs Milānā.

Lai pārliecināts tu, ka uzrunā

Dzīvs valdnieks tevi, Jauj, lai apkampju.

Es tevi līdz ar pavadoņiem sveicinu

No visas sirds.

Aionzo.

Vai esi tu vai ne?

Vai varbūt apburts tu, kā biju es,

* Lai mani izjokotu, — tiešām nezinu.

Sit pulss tev, miesa silta, asins rit.

Kopš tevi redzu, gaist mans apmulsums,

Kaut, bail pat teikt, man ārprāts tuvu bij.

Ja tu tas tiešam, brīnums ir tavs dzīves stāsts.

Tev tavu hercogvalsti atdošu,

Ko Jaunu nodarīju, piedod man.

Bet kā gan Prospers dzīvs var būt un šeit?

Vēl grūti ticēt man.

Gonzalo.

Mans cēlais draugs!

Ļauj sirmo galvu pateicībā glaust,

Jo tavam godaprātam mēra nav,

Ne robežu.

Gonzalo.

Vai Prospers tu vai ne,

Es galvot nevaru. \parProspers.

Sīs salas burvība

Vēl saista jūs, un tādēļ neticat

Pat tam, kas patiess, īsts. Mans sveiciens jums!

Sebastianam un Antonio.

Jūs velna pāris, ja es gribētu, lai ķer

Jūs valdinieka dusmas taisnīgās,

Valsts nodevībā apsūdzētu jūs.

Bet šobrīd ļauni stāsti netīk man.

Lai paliek vēl.

Sebastians

sānis.

Ar viņa muti runā velns.

Prospers.

Nē!

Ja tevi es par brāli sauktu, ļaunais kungs,

Es sagānītu muti. Piedodu

Tev visu, kas man pāri nodarīts,

Tik savu hercogvalsti atprasu,

To atdod man.

Aionzo.

Ja tiešām Prospers tu,

Par savu izglābšanos pastāsti!

Kā mūs tu atradi? Pirms stundām trim

Mūs krastā vētra izmeta, te zaudēju, —

Ak vai! Cik skaudri atmiņa šī dzel! —

Es dēlu zaudēju.

Prospers.

Jums jūtu līdz!

Aionzo.

Nav atsverams šis zaudējums.

Un pacietība teic, ka nevarot

Man palīdzēt.

Prospers.

Man vairāk šķiet,

Tās atbalstu jūs nemeklējat, ser;

Man rāmā pacietība domas veldzēja,

Tā mieru atgūt palīdzēja, kad

Bij jāpārcieš smags zaudējums.

Aionzo.

Jums ar?

Prospers.

Nesen man dzīve kaut ko dārgu atņēma.

Kaut gan man mazāk iespēju kā jums

To atgūt un sirdsmieru rast, jo es,

Ser, meitu zaudēju.

Aionzo.

Ak debess augstā!

Kaut būtu Neapolē dzīvi tie,

Viņš karalis un viņa — karaliene tur.

Ja varētu tas notikt, dēla vietā es

Pats labprāt dūņu gultā nogultos,

Kad zuda meita jums?

Prospers.

Nupat, šai negaisā.

Es redzu, kungi, satikšanās jums

Tā prātu mulsina, ka šaubāties,

Vai savām acīm ticēt drīkstat jūs,

Vai jūsu vārdus pašu lūpas teic.

Jel ticiet, kaut gan apmulsuši vēl,

Es tiešām esmu hercogs Prospers pats,

Ko reiz jūs padzināt no Milānas.

Šai salā mani brinums atveda,

Kur negaiss izsvieda nu jūs.

Es tagad salas valdnieks, — bet ne vārda vairs

Par to, kas būtu daudzu dienu stāsts.

Tas izstāstāms pie brokastgalda nav

Vai ari jau pie pirmās tikšanās.

Šeit sveicu jūs! Šī telts ir mana pils.

Man pavalstnieku nav, un mazs mans galms.

Jūs hercogvalsti atdot apsolāt,

Nu paraugieties turp! Vismaz ar brīnumu

Es gribu atmaksāt par to. Lai prieks

Jums tikpat liels kā man.

Atveras ieeja teltī, kur Ferdinands un Miranda

spēlē šahu.

Miranda.

Mans princi, nepareiz' jūs spēlējat.

Ferdinands.

To, mana mīļā, nedarītu es

Par visu pasaulē.

Miranda.

Par duci karaļvalstu karot ietu jūs.

Vai spēli šo lai sauc par godīgu?

Aionzo.

Ja tas

Tik sapņu tēls, tad vienu dēlu es

Te divreiz zaudēšu.

Sebastians.

Ai, zili brīnumi!

Ferdinands.

Te jūra reizē draud un mierina.

To velti nolādēju es.

Nokrīt Aionzo priekšā ceļos.

Aionzo.

Lai tēva sirds,

Kas prieku jūt, nu tevi svēti, dēls!

Nu celies, teic, kā šurpu nokļuvi!

Miranda.

Ak, brīnums!

Cik staltas būtnes! Skaisti cilvēki!

Cik dižena tu, jaunā pasaule,

Kur tādi ļaudis mīt!

Prospers.

Tik tev tā jauna vēl.

Aionzo.

Kas ir šī jaunava, ar kuru spēlēji?

Jūs pazīstami tikai stundas trīs.

Vai dieve tā, kas izšķīra mūs, dēls,

Lai atkal kopā savestu?

Ferdinands.

Nav dieve tā.

Bet nemirstīgais liktenis man lēmis to.

Kad viņu izvēlējos, nevarēju, tēvs,

Lūgt tavu padomu, jo nezināju pat,

Vai tu vēl dzīvs. Šī jaunava ir meita

Milānas slavenajam hercogam,

Par kuru daudzkārt biju dzirdējis,

Bet nepazinu vēl. Viņš dzīvību

Man atdeva un kļuva viņas dēļ

Man otrs tēvs.

Aionzo.

Un viņai būšu es.

Cik savādi, bet piedošana man

No sava bērna jālūdzas!

Prospers.

Ser, klusējiet!

Lai smagums, kas jau pagājība ir,

No atmiņas pat gaist.

Gonzalo.

Man jāvalda

Bij asaras, un runāt nevarēju es.

Ak. dievi, jauno pāri svētot, sniedziet tiem

Nu laimes vainagu! Jūs, dievi, arī mūs

Šurp atvedāt.

Aionzo.

Es saku: āmen, Gonzalo!

Gonzalo.

Vai milānietim Milāna bij jāzāudē,

Lai meita Neapoles troni iegūtu? ,

Kāds prieks! Ar zelta burtiem iekaliet

Nu akmenī, kā toreiz jūras braucienā

Sev Klaribella vīru guva Tunisā,

Un Ferdinands, tās brālis, — līgavu

Tur atrada, kur pats mums šķita pazaudēts.

Un Prospers — hercogvalsti atguva

Šai salā tukšajā. Un visi mēs

Šeit sevi atguvām.

Aionzo

Ferdinandam un Mirandai.

Nu sniedziet rokas!

Lai skumjas katru sirdi gūstā tur,

Kas prieku nevēlētu jums!

Gonzalo.

Lai notiek tā!

Nāk Ariēls. Gluži apmulsuši viņam seko

kapteinis un stūrmanis.

Re, kungs! Vēl mūsējie! Es teicu jau,

Šis karātavu putns jūrā nenoslīks.

Nu, zaimotāj, kā dievu lādēji

Uz kuģa tu! Vai krastā drosmes trūkst?

Vai mēle neklausa? Kas dzirdams jauns?

Stūrmanis.

Visjaunākais ir tas, ka redzu: sveiks

Ir karalis un viņa pavadoņi ar.

Un kuģis, kas pirms stundām trim

Mums šķita sadragāts, ir vesels, uzposts tā,

Kā ceļā dodoties.

Ariēls

Prosperam.

Turp aizsteidzies,

To veicu es.

Prospers

Ariēlam.

Mans šķelmi manīgais!

Aionzo.

Te katrs neparastais notikums

Par iepriekšējo lielāks brīnums ir.

Kā jūs šurp atkļuvāt?

Stūrmanis.

Es censtos pastāstīt, ja zinātu,

Ka esmu nomodā. Mēs gulējām

Kā nāves miegā kuģa iekštelpās.

Te pēkšņi — ausis skaņas dīvainas.

Tur krāca, kvieca, spiedza, auroja

Un ķēdes žvadzēja tik drausmīgi,

Ka atmodāmies. Klājā iznākot,

•» Mēs pilnās burās lepno kuģi redzējām.

Tur priecīgs rosījās pats kapteinis

Un visu vēroja. Tad atkal piepeši

Mūs it kā sapnī projām aizrāva,

Surp atveda.

Ariēls

Prosperam.

Vai labi darīts, ser?

Ariēlam.

Pat vareni, mans čaklais draugs!

Tūlīt tu būsi brīvs.

Aionzo.

Tik brīnumainā labirintā gan neviens

Vēl nebūs kāju spēris. Še ik notikums

Tik pārdabiskus spēkus pauž, vien orākuls

Tos spētu izskaidrot.

Prospers.

Nē, senjor rtians! ~

Jel nepūlieties velti, prātodams

Par notikumu dīvainību, ser;

Jums vaļas brīdī izskaidrošu tos,

Viss pārdabiskais ticams kļūs

Un pamatots. Bet pašlaik prieks lai jums

Un labas domas vien!

Sānis.

Nāc šurp vēl, gars!

Ej Kalibanu un tā draugus atbrīvot

Un raisi burvību.

Ariēls aiziet.

Aionzo.

Mans pavēlniek,

Jums aizmirsies, ka dažu palaidņu

Vēl jūsu vidū nav.

Atgriežas Ariēls un dzen Kalibanu, Stefanu un Trinkulu, kas

ģērbušies zagtajās drēbēs.

Stelans. Lai ikviens gādā par visiem un neviens paT sevi

pašu, jo esam likteņa varā. Dūšu, sparīgais mošķi, dūšu!

Trinkuls. Ja man pierē uzticami izlūki, tad še būs lielisks skats.

Kalibans.

Ak Setebos! Cik braši gari šeit!

Cik skaists mans kungs! Man bail, par nedarbiem

Nu sāks viņš mani pārmācīt.

Sebastians.

Ha! Ha!

Antonio, kas tie par ķēmiem tur?

Vai pērkami par naudu?

Antonio.

Laikam gan.

Viens ir kā zivs; tas droši nopērkams.

Prospers.

Šo ļaužu tērpus, kungi, apskatiet

Un spriediet tad, vai goda viri tie!

Lūk, kroplais ķēms. Tam māte burve bij

Tik varena, ka mēnesi tā rīkoja

Un spēja sacelt paisumu un bēgumu

Jebkurā laikā. Abi palaidņi,

Kas mani apzaga, un pusvelns šis

Tos kūdīja man laupīt dzīvību.

Tas tumsas zellis kalpo man, bet pārējie

Būs laikam jūsējie.

Kalibans.

Viņš mani nositis.

Aionzo.

Vai tas nav žūpa Stefans,

Dzērienzinis mans?

Sebastians.

Kā dēle piesūcies. Kur gan tas šeit .

Ir vīnu dabūjis?

Aionzo.

Un arī Trinkuls pilnā, streipuļo!

Ar kādu suslu tu tā piemirki,

Teic — kur tik stiprā rāvā iestigi?

Trinkuls. Kopš pēdējo reizi tikāmies, esmu ar šo suslu

tā piemircis kā gaļa ar sālījumu; baidos, ka nekad

to vairs nedabūšu laukā no saviem kauliem. Toties

no mušu traipiem nav jābaidās.

Sebastians.

Nu, brašais Stefan, kā tad klājas tev?

Stelans.

Man nepieskaries! Stefans neesmu,

Bet krampjos savilkts es.

Prospers.

Tu, kundziņ, tīkoji kļūt salas karalis.

Stelans.

Tā būtu karaliste kramplaužiem.

Aionzo,

norādīdams uz Kalibanu.

Nekad vēl redzēts nav tik dīvains ērms.

Prospers.

Tam kroplīgs izskats, tikpat kroplīgs prāts.

Ej teltī, Kaliban! Ņem draugus līdz!

Ja gribi, lai tev šoreiz piedodu,

Cik spēdams glīti telti sakārto.

Kalibans.

Tūlīt! Nu turpmāk gudrāks būšu gan

Un piedot lūgšu. Trīskārt ēzelis! —

Par dievu iztēlojos žūpu es

Un pielūdzu šo dullo pintiķi.

Prospers.

Nu, prom!

Aionzo.

No manām acīm prom! Un nolieciet,

Kur ņēmāt, raibās lupatas!

Sebastians.

Tur, kur tās nozagāt.

Kalibans, Stelans un Trinkuls aiziet.

Prospers.

Ser, jūsu augstību un pavadoņus ar

Es lūdzu savā teltī vienkāršā,

Kur šonakt atdusēties. Ceru jums

Ar tādām runām laiku pakavēt,

Ka nakts jums īsa liksies: stāstīšu

Par sava mūža gaitām dēkainām

Un ko šai salā piedzīvoju es.

Tad rīta agrumā uz kuģi dosimies,

Kas mūs uz Neapoli aizvedīs.

Tur jaunā pāra kāzas svinēsim.

Pēc tam es atgriezīšos Milānā.

Un trešā doma man par nāvi būs.

Aionzo.

Alkst mana auss

Nu jūsu dzīves stāstu klausīties,

Man patīk brīnumi.

Prospers.

Es stāstīšu un apsolu

Jums rāmu jūru, labu ceļa vēju ar

Un žiglas buras, drīz mēs panāksim

Tad karalisko floti. Ariēl,

Tavs uzdevums mūs pavadīt. Tad izgaisti

Pats pirmvielās. Nu brīvs tu, mīļais mans.

^ Ardievu, Ariēl! •— Es lūdzu teltī jūs!

Visi aiziet.

## EPILOGS

Prospers.

Projām burvju vara jau,

Sveša spēka man vairs nav.

Savējs niecīgs — zināms kļūst: ^ . ..i

Turēs mani salas gūsts,

Ja vairs atgriezties lemts nava.

Bet, ja valsts man atkal sava,

Naidniekiem ja piedod prāts,

Lūdzos — mani neatstāt;

Labā vārdā palīdziet

No šīs salas projām iet!

Ja no jūsu siltās dvašas

Kuģa burās nešalks plašums,

Manas cerības tad tumst,

Esmu tagad atkarīgs no jums,

Ja šis sauciens nesniegs jūs,

Bezcerīga dzīve kļūs.

Lūgšanas kaut sāpēs gaužas,

Dziļi debesīs tās laužas.

Lai nu piedošanu jūtu

Tā, kā piedevis jums būtu.

## Traģikomēdija Vētra sacerēta

1611. gadā un in folio izdevumā pirmoreiz iespiesta tikai 1623. gadā.

Tāpat kā citām lugām, ari traģikomēdijai Vētra Šekspīrs vielu smēlis no vairākiem avotiem.

Vispirms jau ierosmi varēja dot patiess tālaika notikums. Kad 1609. gadā angļu eskadra admirāļa Džordža Somersa vadībā devās uz Virdžīniju — pirmo angļu koloniju Amerikā, ceļā pie Bermuda salām kuģim radās sūce. 1610. gadā publicētajā aprakstā stāstīts: kapteinis ieraudzījis drūmās Bermuda salas, kur pēc nostāstiem mitinoties tikai velni un raganas, tur nemitīgi grandot pērkons, šķiļoties zibeņi un trakojot mežonīgas vētras.

Ļoti līdzīgs sižets ir vācieša Jakoba Airēra lugai Die schdne Sidea (ap 1545. g.). Grūti gan iedomāties, kā Airēra luga nokļuvusi Anglijā, varbūt ar kādu ceļojošu aktieru trupu.

Arī spāņu rakstnieka Antonio de Eslava stāstu krājumā Nocties de invierns (1609) sastopamies ar līdzīgu sižetu. Tāpat arī itāliešu komēdiju scenārijiem lidzīgs saturs.

Traģikomēdijā Vētra nav ne cīņas, ne konfliktu. Viss notiek it kā pēc Prospera burvju zižļa mājiena. Nemitīgi dzirdamas skaņas: gan dziesmas, gan viļņu čalas, vēja auri, meža šalkas, cilvēku soļu čaboņa biezokņos vai gar smilšaino piekrasti. Neapklust arī cilvēku balsis. Dusmas, zaimus, apsūdzību, sajūsma un mīlu pauž viņu vārdi.

Padomju šekspirologs A. Smirnovs aizrāda, ka Vētrā Šekspīrs skāris vienu no svarīgākajām laikmeta parādībām — koloniju ekspansijas politiku.

Kā Ziemas pasakā, tā Vētrā ir mīlestības fābula. Ferdinands un Miranda ir jau pazīstama motīva jauna variācija ar jauniem mīlētāju vārdiem un vaibstiem. Florizela un Peritas mīlestībai jāpārvar lieli šķēršļi, bažas, sāpes. Bet Ferdinanda un Mirandas mīlestība uzplaukst un zied kā gaismas piesātināts sapnis. Jaunie mīlētāji — Šekspīra pēdējie mirdzošie sapņu un ilgu tēli. Tādēļ Vētrā brīžiem ieskanas tādas kā skumjas pārdomas.

Traģikomēdija Vētra ar nosaukumu Negaiss latviešu valodā F. Adamoviča tulkojumā (saisināti) pirmoreiz iespiesta Aleksandra Dauges sakārtotajā un plaši viņa paša ievadapcerē komentētajā antoloģijā par Šekspīru (1926). Tā izrādīta arī uz latviešu teātra skatuves, bet sevišķu piekrišanu nav guvusi. Ar panākumiem to izrādīja P. Stučkas Latvijas Valsts universitātes studenti pašdarbnieki Jaunatnes teātrī 1964. gadā Šekspīra 400 gadu dzimšanas dienas atcerei veltītajā iestudējumā.

Sim Kopotu rakstu izdevumam traģikomēdiju par jaunu tulkojusi Erna Sprince.

Daži lugā sastopamo personu vārdi.

Prospers — itāliešu vārds, nozīmē «laimīgais».

Kalibans — iespējams, ka tas ir vārda «kanibāls» sagrozījums; citi valodnieki turpretī uzskata, ka tas ņemts no čigānu valodas, jo čigānu valodā cauliban nozīmē «tumšums».

Trinkuls — gribot negribot atgādina vācu vārdu trinken (dzert) vai ari franču trinquer (saskandināt).

Miranda — «cienīga, lai to apbrīno».

Ariēls — sengrieķu cilmes vārds. Viduslaikos ebreju rabīnu literatūrā tā saucies viens no eņģeļiem. Tādu vārdu «gaisīgā» Ariēla apzīmēšanai Šekspīrs izvēlējies, droši vien prātā paturot itāliešu aria un angļu air — «gaiss».

I cēliena 2. ainā

529. Sniedz roku man

Un noņem burvju mēteli!

Prospera brīnumdarītāja spēks slēpjas burvju mētelī. 537. Reiz pusnaktī tu mani sauci rasu nest No vētrainajām Bermudsalām, kungs.

Bermuda salas atrodas Atlantijas okeānā, ziemeļaustrumos no Antiļu salām. XVII gs. sākumā tās ieņēma un kolonizēja Virdžīnijas angļi. Sai okeāna rajonā bieži plosās vētras. Te atkal ģeogrāfiskā ziņā Šekspīrs rīkojas brīvi, ļāvis vaļu fantāzijai. Neapoles karaļa flote, šķērsojusi Vidusjūru, nonākusi pie Amerikas krastiem. 542. Lai uzkrīt rasa kodīgāka vēl par to, Ko mana māte jebkad smēlusi Ar melnā kraukļa spalvu melnā dūksnājā!

Par tādām raganu burvībām runāts tālaika latīņu traktātā Par lietu īpašībām (1582). Turpat minēts arī kaitīgais dienvidrietumu vējš, par ko tālāk runā Kalibans.

544. Ir viņa zintis stiprākas

Par mātes dieva Setebosa burvībām.

Seteboss — tā patagonieši saukuši savu «galveno velnu», kā to Idens savā grāmatā Historye ol Travayle in tlte West and East India (1877) atzīmē.

547. Tur noslīka viss galms, vēl hercogs pats No Milānas un viņa krietnais dēls. ..

Te atkal maza nesaskaņa, jo tanīs ainās, kur runa par kuģa katastrofu un par tiem, kas izglābušies, Milānas hercoga dēls netiek minēts.

II cēliena 1. ainā

555. Didona — Kartagas valdniece, par kuru slāsta Vergilijs savā Eneldā. So dievieti Šekspīrs bieži min savās lugās.

558. Cits likums manā zemē valdītu . . .

Visa Gonzalo runa par cilvēku ideālas sabiedrības izveidošanu atspoguļo tieši to vietu Montēna darbā (1. grām. 30. nod. Montaigne Essais, 1580 un 1588), kur tēlota morāli tirā mežoņu dzīve, tuva pirmatnējai kopienai.

558. Dārzs, lauks un vīna kalns

Bez žoga, robežzīmes būtu šeit.

Norobežošanās, zemes atsavināšana zemniekiem, kuru piesavinās muižnieki. Kā Anglijā, tā arī citās zemēs tā bija viena no kapitāla uzkrāšanas formām.

560. Mēs to izdarītu gan un tad sarīkotu putnu medības lāpu gaismā.

Šekspīra laikā vēl bija paradums rīkot putnu medības naktī lāpu gaismā. Putnu medības naktī aprakstītas grāmatā Markham's. Hunger's Prevenlion (1600).

2. ainā

567.   Kā pērtiķi tie viebjas, ņirdz un kož . . .

Visu uzskaitīto moku aprakstu, ko sagādā gari, Šekspīrs patapinājis no Harseta grāmatas Harsett's Declaralion ol Popish Imposlures (1603).

568.   Ja es būtu kā toreiz Anglijā un uzgleznotu šādu zivtiņu, dažs labs dienaszaglis man par to atmestu kādu sudraba gabalu.

Šekspīra laikā Anglijā par maksu mēdza rādīt dažādus brīnumus vai ari no Amerikas atvestos iedzimtos.

570. Atver muti! Sāds malciņš pat kaķim atraisīs mēli.

Te domāta angļu paruna: «Labi sameties, pat kaķis sāks runāt.»

570. Man nav tik garas karotes, lai ar tevi kopā putru strēbtu . . .

Te domāta paruna: «Ja gribi kopā ar velnu mieloties, tad pie laika nodrošinies ar garu karoti, citādi nelabais nozvejos ari tavu tiesu.»

572. Jā, tevi, tavu suni, krūmus redzēju . . .

Tautas ticējumi stāsta, ka plankumi uz mēness atveidojot Kaina vai kāda cita liela grēcinieka figūru, kas notiesāts nīkt uz mēness. Un tas tur esot redzams vienmēr.

III cēliena 3. ainā

587.   Dzīvs le|ļu teātris.

Domāts leļļu vai marionešu teātris.

Vienradzis — pasaku dzīvnieks, ko min daudzi senie rakstnieki un kam bijusi liela loma viduslaiku leģendās.

Fenikss — putns seno ēģiptiešu mitoloģijā, putns, kas pats sevi sadedzina ik pēc 500 gadiem un ceļas atkal augšā no pelniem. Tas ir mūžīgas atdzimšanas simbols.

588.   Harpijas izskatā parādās Ariēls . ..

Harpija — antīkajā mitoloģijā briesmonis putna izskatā ar sievietes galvu. Harpijas mocīja cilvēkus, bija tik rijīgas, ka laupīja un sagānīja tiem ēdienus. Te domāts, ka ar spārnu vēdieniem virs galda Ariēls — harpija — sagrābj un aprij visu, kas tur atrodas.

IV cēliena 1. ainā

594* Irīda — grieķu un romiešu mitoloģijā varavīksnes dieve un Junonas sūtne.

Junona — sieviešu un laulību aizstāve. 595. Būs pāvu pajūgā tā klāt tūlīt!

Pāvus uzskatīja par Junonas svētajiem putniem.

595.   Cerēra — auglības dieve.

596.   Plutons — apakšzemes valstības dievs. Mīlas dieves Veneras un viņas dēla Kupidona pamudināts, iemīlējies Cerēras meilā Prozerpinā un to nolaupījis.

V cēliena I. ainā

606. Jūs, laumas, kuras mēnesnīcā dejojot Pa norām zāli griežat ciņu gredzenos.

Pēc taulas ticējumiem, leknās zāles gredzeni un kumšķi, kuri sastopami Anglijas līdzenumos un kurus kustoņi it ka labprāt negribot ēst, rādot, ka tur nakli dejojušas laumas

Kārlis Egle