# Šekspīra daiļrade un bibliogrāfija

A. Smirnovs, M. un D. Urnovi, Kārlis Egle

A. Smirnovs; M. un D. Urnovi;  Kārlis Egle

Šekspīra daiļrade un bibliogrāfija

Viljams Šekspīrs dzimis 1564. gadā, kā stāsta, 23. aprīlī Stretfordā pie Evonas Vorikšīras grāfistē Anglijas centrā. Viņa tēvs Džons Šekspīrs bijis visai turīgs cilvēks, pēc aroda cimdu meistars. Jaunais Šekspīrs mācījies vietējā gramatikas skolā, ko tolaik uzskatīja par vienu no labākajām Anglijā. Pēc kāda laika, ap 1593. gadu, Šekspīrs iestājies Berbedža trupā, kur strādājis par aktieri, režisoru un dramaturgu, bet kopš 1599. gada kļuvis arī par līdzīpašnieku. Taču jau pirms iestāšanās šai trupā, sākot ar 1590. gadu, Šekspīrs patstāvīgi rakstījis lugas, ko nodevis dažādiem teātriem, un, kā domā daudzi viņa biogrāfi, varbūt pēc trupas pasūtījuma arī pārstrādājis citu lugas. Kā aktieris Šekspīrs laikam nav bijis sevišķi slavens. Ir zināms, ka viņš tēlojis mazāk svarīgas lomas — Hamleta tēva garu, veco Ādamu lugā Kā jums tīk un dažus maznozīmīgus karaļus hronikās. Toties kā dramaturgs un dzejnieks viņš drīz vien guvis atzinību.

Šekspīra DAIĻRADE

Kārlis Egle

BIBLIOGRĀFIJA. VILJAMS ŠEKSPĪRS LATVIEŠU VALODĀ

Viljams Šekspīrs

Kopoti raksti Sešos sējumos Kopoti raksti VI

izdevniecība Liesma 1965

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Redakcijas kolēģija: M. Ķempe, E. Smilģis, J. Sudrabkalns Kārla Egles sakārtojums Mākslinieki: A. Slankevičs un V. Ozoliņš

Šekspīra daiļrade un bibliogrāfija

## Šekspīra DAIĻRADE

Par Šekspīra dzīvi maz ko zinām. Šai ziņā viņam tāds pats liktenis kā lielum lielajam vairumam tā laika angļu dramaturgu, par kuru personisko dzīvi laika biedri maz interesējušies. Tomēr šodien Šekspīra biogrāfiju pazīstam mazliet labāk nekā pirms gadiem trīsdesmit. Ir atrasti dokumenti, no kuriem šo to uzzinām ne tik daudz par viņu pašu kā tieši par apkārtni un vidi, kurā viņš dzīvojis, bet pats galvenais — tie izklīdinājuši daudzās aplamās leģendas, kas vijās ap dižā dzejnieka tēlu, noniecinot to. Vēl nesen ļoti populāri bija nostāsti, ka Šekspīra tēvs bijis pagalam nemācīts cilvēks, ka Šekspīrs pats ar mācīšanos palicis pusceļā, ne- pabeidzis skolu, jaunībā nodarbojies ar malu medniecību vietējā muižnieka un tiesneša saudzējamā mežā un, viņa vajāts, tad bijis spiests bēgt uz Londonu, kur sākumā pelnījis iztiku, uzraudzīdams uz ielas zirgus džentlmeņiem, kas jāšus ieradušies noskatīties teātra izrādes, u. tml. Visas šis pasakas, kas tēlo Šekspīru kā pilnīgi neizglītotu, kā «dabas ģēniju», kura daiļrade bijusi tikai viņa neizskaidrojamās un noslēpumainās «iedvesmas» auglis, tagad var uzskatīt par galīgi atspēkotām, un mēs redzam pavisam citu Šekspīru — ģeniāli apdāvinātu cilvēku, kas tomēr savu spēju attīstīšanai atradis pietiekami daudz materiāla savā kulturālajā vidē un pratis to izmantot.

Viljams Šekspīrs dzimis 1564. gadā, kā stāsta, 23. aprīlī Stretfordā pie Evonas Vorikšīras grāfistē Anglijas centrā. Viņa tēvs Džons Šekspīrs bijis visai turīgs cilvēks, pēc aroda cimdu meistars. Novadnieki viņu cienījuši un vairākkārt ievēlējuši dažādos sabiedriskos amatos. Reiz viņš pat bijis pilsētas mērs. Džons Šekspīrs bijis stingru uzskatu cilvēks, turklāt opozicionāri noskaņots pret Elizabetes baznīcas politiku. Viņš labāk izvēlējies maksāt lielus naudas sodus nekā apmeklēt oficiālo anglikāņu dievkalpojumu.

Jaunais Šekspīrs mācījies vietējā gramatikas skolā, ko tolaik uzskatīja par vienu no labākajām Anglijā. Tādās skolās galvenais priekšmets bija latīņu valoda un grieķu valodas pamati. Šeit Šekspīrs iepazinies ar antīko mitoloģiju, vēsturi un literatūru, kas tik bagātīgi atspoguļojušās viņa daiļradē.

Stretforda atradās pie lielā braucamā ceļa no Londonas uz Holihedu — ostu, no kurienes kuģi devās uz Īriju, tāpēc Stretfordā iegriezās daudzi tirgoņi, kurjeri, ceļinieki, līdzi nesdami kultūras vēsmas no galvaspilsētas. Nereti Stretfordu apmeklējušas ari Londonas aktieru trupas. Taču Šekspīram zēna gados bijušas vēl citas iespējas iepazīties ar teātru izrādēm. Trīsdesmit kilometru no Stretfordas atradās Koventrijas pilsēta, kur ik gadu izrādītas reliģiskas drāmas — mistērijas un apkaimes pilsētu un ciematu iedzīvotāji bariem pulcējušies tās noskatīties. Divu triju stundu gājumā no Stretfordas atradās Kenilvortas pils, kas piederēja grāfam Lesteram,' Elizabetes favorītam, un 1575. gadā, kad Elizabete apmeklēja pili, tur sarīkotas greznas izrādes. Iespējams, ka tās redzējis arī Šekspīrs, kam tolaik bija vienpadsmit gadu.

Nav zināms, ar ko nodarbojies Šekspīrs pēc skolas beigšanas (acīm redzot, ap 1580. gadu). Taču diezgan ticamas šķiet kāda laika biedra izteiktās domas, ka Šekspīrs dažus gadus strādājis par skolotāja palīgu šai pašā skolā. Ļoti agri, astoņpadsmit gadu vecumā, Šekspīrs apprecējis kaimiņu muižnieka meitu, un šajā laulībā piedzimuši trīs bērni. Bet 1587. gadā, varbūt Stretfordā iebraukušas ceļojošu aktieru trupas pierunāts, Šekspīrs pametis dzimto pusi un ģimeni un pārcēlies uz Londonu, kur tūdaļ dabūjis darbu teātrī, strādādams par suflieri vai citā amatā.

Pēc kāda laika, ap 1593. gadu, Šekspīrs iestājies Berbedža trupā, kur strādājis par aktieri, režisoru un dramaturgu, bet kopš 1599. gada kļuvis arī par līdzīpašnieku. Taču jau pirms iestāšanās šai trupā, sākot ar 1590. gadu, Šekspīrs patstāvīgi rakstījis lugas, ko nodevis dažādiem teātriem, un, kā domā daudzi viņa biogrāfi, varbūt pēc trupas pasūtījuma arī pārstrādājis citu lugas.

Kā aktieris Šekspīrs laikam nav bijis sevišķi slavens. Ir zināms, ka viņš tēlojis mazāk svarīgas lomas — Hamleta tēva garu, veco Ādamu lugā Kā jums tīk un dažus maznozīmīgus karaļus hronikās. Toties kā dramaturgs un dzejnieks viņš drīz vien guvis atzinību.

Vissenākā liecība par to, cik pazīstams bijis Šekspīrs, atrodama dramaturga Roberta Grīna pēdējā pamfletā Par nožēlu miljoniem iegūts prāts graša vērtībā (1592). Šeit, nožēlodams izlaidībā izšķiesto dzīvi, Grīns reizē noslēdz rēķinus ar saviem ienaidniekiem teātra pasaulē. Sevišķi nikni viņš uzbrūk vienam no tiem, kuru, nesaukdams vārdā, dēvē par «iznireli», «vārnu, kas greznojas ar mūsu spalvām», «meistaru uz visām kan- tēm, kurš iedomājas esam vienīgais skatuves dēļu satri- cinātājs» («shake-scene»— nepārprotams norādījums uz uzvārdu Shakespeare). Sī divu dramaturgu sadursme nebija nejaušība. Grīns piederēja pie «universitātes gaišāko prātu» grupas, un, lai gan viņu dramaturģija bija ārkārtīgi progresīva un demokrātiska, tomēr reizēm viņi, atdarinādami senos autorus, pārlieku centās būt «izglītoti», un tas atšķīra viņu daiļradi no Šekspīra dziļi tautiskās mākslas. Labi saprotams Grīna niknums pret nepazīstamo provinciāli, kas nebija mācījies universitātē, taču iedrošinājās sākt sacensību ar visu atzītajiem galvaspilsētas dramaturgiem, turklāt vēl varbūt «uzsvai- dzinādams» viņu lugas.

Jāpiebilst, ka jau lai pašā 1592. gadā rakstnieks un izdevējs Četls, kas bija publicējis Grīna brošūru, presē izteica nožēlu, ka līdzējis nākt klajā niknajam uzbrukumam pret Grīna nīsto personu. «Jo esmu guvis iespēju pārliecināties, ka šis cilvēks,» Četls rakstīja, tāpat nenosaukdams Šekspīru vārdā, «vienādā mērā izceļas tiklab ar kautrību, kā arī ar aktiera mākslu. Turklāt daudzi godājami cilvēki cildinoši atsaucas gan par viņa godīgo raksturu, gan par viņa sacerējumu pievilcīgo daiļumu.» Aptuveni šai pašā laikā Šekspīrs iedraudzējies ar jaunu aristokrātu — teātra cienītāju pulciņu, starp citu, ar grāfu Sautemptonu, kam viņš veltījis divas poēmas: Venera un Adonīss un Apkaunotā Lukrē- cija. Izteiktas domas, ka Šekspīrs viņam veltījis arī sonetu krājumu. Sīs poēmas un soneti, un vēl daži dzejoji ir vienīgie Šekspīra liriskie sacerējumi.

90. gadu beigās Šekspīra talants jau bija vispār atzīts. Kāds tā laika kritiķis Frensiss Meress 1598. gadā rakstīja savā krājumā Palladas kalpone (Palladis Ta- mia): «Tāpat kā Pļautu un Seneku uzskata par labākajiem komēdiju un traģēdiju autoriem romiešu rakstnieku vidū, tā no angju rakstniekiem Šekspīrs ir pats izcilākais abos dramaturģijas veidos. Elijs Stilons ir teicis, ka gadījumā, ja gudrais gribētu runāt latīniski, tad viņš runātu Pļauta valodā, un es teikšu, ja mūzas vēlētos runāt angliski, tās iemācītos Šekspīra smalki izslīpēto valodu.» Lai gan šie cildinājumi ir ārkārtīgi banāli, tomēr tie liecina, ka Šekspīrs patiesi bijis populārs jau pirms savu visizcilāko darbu sarakstīšanas. Meresa liecība jo vērtīgāka tāpēc, ka viņš turpat min divpadsmit lugu, ko Šekspīrs līdz tam laikam bija sacerējis, un šis lugu saraksts daudz palīdzējis noskaidrot ārkārtīgi juceklīgo jautājumu par Šekspīra darbu hronoloģiju.

Taču gandrīz vai vēl vairāk nekā par Šekspīra lugām Meress jūsmo par viņa «saldkaislajiem» mīlas so- netiem, dēvēdams tos par «medainām vārsmām» un apbrīnodams tiklab Šekspīra tēlus, kā arī viņa stilu.

Par Šekspīra dzīvi Londonā mums nekas nav zināms. Maz ticams nostāsts, kas nonācis līdz mūsdienām, proti, Šekspīrs labprāt kavējis laiku kopā ar draugiem dramaturgiem un aktieriem «Sirēnas» krodziņā, kur, vīnu dzerdams, vērpis garus strīdus un sacenties asprātībā ar savu amatbrāli dramaturgu Benu Džonsonu. Droši varam teikt, ka Šekspīrs dzīvojis rosīgu darba dzīvi, sacerēdams vienu divas lugas gadā un neatlaidīgi papildinādams izglītību. Seno valodu prasmei viņš drīz pievienojis franču un itāliešu valodas zināšanas. Šekspīra lugas liecina, ka viņš vispusīgi orientējies gan vēsturē, gan dabas zinātnēs, jurisprudencē utt., taču runa nav tik daudz par plašām un precīzām zināšanām kā par iedziļināšanos parādību būtībā un to nozīmē. Protams, visu to viņš apguva, galvenokārt uzturēdamies Londonā.

Visā materiālā, ko varētu saukt par Šekspīra «biogrāfiju», acīs duras viena iezīme: lai gan tik bagātīgā daudzumā par viņu stāstītas visādas «anekdotes», pilnīgi trūkst (atšķirībā no tā, kas līdz mūsdienām uzglabājies no Marlo, Grīna, Bena Džonsona un citu izcilāko tā laikmeta dramaturgu «biogrāfijām») jebkādu faktu vai nostāstu par Šekspīra godkāri, alkatību, sacensības garu un visādām citām kaislībām, kas var saduļķot dvēseles skaidrību.

Dzīvodams Londonā, Šekspīrs it bieži apmeklējis dzimto pilsētu. Ap 1612. gadu vai pat nedaudz agrāk viņš galīgi pārcēlies uz Stretfordu, pamezdams teātri un pilnīgi pārtraukdams dramaturga darbību. Šīs rīcības cēloņi mums nav zināmi, taču Šekspīra lēmumā sava loma, bez šaubām, bijusi sajūtai, ka līdzšinējos apstākļos strādāt vairs nav iespējams, pēc tam kad Džeimsa I laikā Londonas teātri nonāca ārkārtīgi stiprā galma ietekmē un tajos nostiprinājās Šekspīram svešā aristokrātiskā virziena dramaturģija (kā, piemēram, Boumenta un Flečera lugas).

Mūža pēdējos gadus Šekspīrs nodzīvojis klusu un mierīgi savā ģimenē. 1616. gada pavasarī viņš laikam smagi saslimis. Par to liecina viņa testaments, kas sastādīts 15. martā, pēc visām zīmēm spriežot, lielā steigā un parakstīts stipri savādākā rokrakstā. 23. aprīlī Šekspīrs nomira.

Šekspīra testamentā nekas nav teikts par manuskriptiem. Sis fakts, kas radījis izbrīnu daudzos viņa daiļrades pētniekos, visdrīzāk izskaidrojams šādi. Lugu autora manuskripti līdz ar lugu inscenēšanas tiesībām parasti kļuva par pilnīgu teātra īpašumu, un teātris tos uzglabāja savās telpās. Ļoti iespējams, ka Šekspīra lugu rokraksti gājuši bojā 1613. gadā, kad Globa teātris nodega.

No Šekspīra attēliem, kas saglabājušies līdz mūsdienām, tikai divus var uzskatīt par neapšaubāmiem oriģināliem. Viens no tiem ir Stretfordā pie Šekspīra kapa uzstādīts krāsots krūšutēls, ko darinājis nezināms meistars. Lai gan galva, acīm redzot, veidota pēc Šekspīra pēcnāves maskas, tomēr apdare ir tik rupja, ka nedod nekāda priekšstata par dižā dzejnieka īstajiem vaibstiem. Otrs attēls ir holandiešu mākslinieka Drushouta (Droeshout) gravīra, kas ievietota Šekspīra darbu 1623. gada izdevuma titullapā. Arī šī gravīra nedod mums skaidrāka priekšstata.

1892. gadā Stretfordā atrada nezināma mākslinieka darinātu Šekspīra portretu ar uzrakstu: «Viljams Šekspīrs. 1609.» Tas tik Joti līdzīgs Drushouta gravīrai, ka daudzi domā — šis portrets noderējis holandiešu gravierim par paraugu, turpretī citi, gluži otrādi, uzskata, ka portrets darināts pēc gravīras.

Atrasts vēl viens Šekspīra portrets, kurš kādreiz piederējis hercogam Cendosam. Stāsta, ka to gleznojis Ričards Berbedžs, kas bijis ne vien lielisks aktieris, bet arī gluži teicams gleznotājs. Līdz šim laikam nav galīgi izšķirts jautājums, vai šis portrets ir īsts. Beidzot XX gadsimtā tika atrasts vēl viens portrets, par ko daži domā, ka tajā attēlots Šekspīrs jaunībā.

Daudzos citus dažādā laikā atrastos Šekspīra attēlus uzskata par neīstiem.

Skopās ziņas par Šekspīra dzīvi kopā ar dažādām leģendām, kuru anekdotiskais raksturs noniecina dzejnieka tēlu, deva ieganstu hipotēzei, kas pavīd paviršajos minējumos XVIII gadsimta beigās, bet plaši izplatās XIX gadsimta vidū, proti, Šekspīram piedēvēto lugu autors bijis nevis aktieris Viljams Šekspīrs, bet gan kāda cita persona, kas nezināmu iemeslu dēļ vēlējusies slēpt savu vārdu. Šī persona itin kā noslēgusi līgumu ar Šekspīru, kas par zināmu atlīdzību bijis ar mieru tās lugas publicēt kā savas. Šīs hipotēzes piekritēji sākumā apgalvoja, ka Šekspīra lugu īstais autors bijis filozofs Frensiss Bekons, bet vēlāk kļuva skaidrs, ka tāds pieņēmums absurds, un tad sāka izvirzīt citu pēc cita dažādus «Šekspīra kandidātus» — lordu Retlendu, grāfu Pem- bruku, grāfu Darbiju utt.

Nevienam no šiem minējumiem nav nekāda faktu pamatojuma, un nopietni zinātnieki vienmēr tos norai- dljuši. Taču «antišeksplristi» vēl šobaltdien neatkāpjas no savām pozīcijām: viņiem šķiet neiespējami, ka, pēc viņu izteiciena, kāds «nemācīts provinciālis», «miesnieka dēls» būtu spējis sarakstīt ģeniālus darbus, kuros atklājas tik dziļš prāts, dvēseles smalkums un iejūtība, tik brīnišķīga māksla un cēlas jūtas. Viņuprāt, šo darbu autors varējis būt tikai «izsmalcinātās» kultūras cilvēks, ārkārtīgi izglītots, kas piederējis pie augstākajiem sabiedrības slāņiem.

Tāds viedoklis ne vien pauž mums dziļi naidīgu aristokrātisku tendenci, bet arī liecina par Šekspīra laikmeta un tā kultūras neizpratni. Renesanses laikmetā jau tieši radās ģeniāli cilvēki, kas nāca no vidusslāņiem vai no tautas un cīnījās par jauno pasaules uzskatu, pret viduslaiku aizspriedumiem. Tāda ir renesanses dižo mākslinieku, rakstnieku un domātāju lielākā daļa.

Lai gan Šekspīrs nebija mācīts vīrs šī vārda specifiskajā nozīmē un viņa lugās dažkārt sastopamas vēsturiskas, ģeogrāfiskas un tamlīdzīgas kļūdas, kādas nega- dītos Bekonam, mūs pārsteidz domas vēriens, redzesloka plašums, bagātīgās zināšanas, kultūras intereses un morāles problēmas, kas radušas atspoguļojumu viņa daiļradē. To laiku skolas zinātne vien, turklāt vēl stipri piesārņota ar sholastiķu, nespētu viņam to dot. Pietiek, ja atgādināsim, ka gandrīz puse Oksfordas universitāti beigušo studentu izraudzījās garīdznieka karjeru. Taču Šekspīram īstā skola līdzās grāmatai bija pati dzīve. No patstāvīgi izlasītā, no sarunām un pārdomām viņa asais prāts un jo bagātā fantāzija guva nesalīdzināmi vairāk, nekā sausam un aprobežotam prātam spētu dot visa tā laika skolu gudrība.

Visi argumenti, kam itin kā «faktu» raksturs, radušies tāpēc, ka šīs antizinātniskās hipotēzes piekritēji vai nu sagrozījuši tos, vai arī bijuši slikti informēti. Šodien padomju zinātne galīgi noraidījusi «antišekspīrisko» hipotēzi, kuru kādu laiku arī pie mums atbalstīja V. Friče un daļēji A. Lunačarskis.

Pavisam citādi jāvērtē otra hipotēze, kuras piekritēji, atzīdami, ka aiz Šekspīra vārda neslēpjas cits autors, tomēr uzskata, ka nekādā ziņā visas Šekspīram

Tā kā atsevišķas lugas vienmēr tika izdotas nelielā formātā, ceturtdaļloksnes apmērā, tās sauca par Quarto (saīsināti Q).

Septiņus gadus pēc Šekspīra nāves, 1623. gadā, viņa trupas aktieri Hemings un Kendels izdeva viņa dramatisko sacerējumu pirmo pilno sakopojumu, kurā ietilpa 36 lugas (visas lugas, kas veido «Šekspīra kanonu», atskaitot Periklu, kas publicēts Q 1609. gadā ar Šekspīra vārdu). Tā kā šis izdevums laists klajā lielā formātā, loksnes apmērā, to sauc par Folio (saīsināti F). Priekšvārdā Hemings un Kendels apgalvo, ka viņi pirmie devuši pilnīgi pareizu tekstu, jo viņiem bijuši visu Šekspīra lugu oriģinālrokraksti. Jaunākā kritika pierādījusi, ka šis apgalvojums pilnīgi neatbilst īstenībai un ka F izdevēji, kuru rīcībā dažām lugām bijuši ļoti labi noraksti, citām izmantojuši visai defektīvus norakstus. Iznākumā F teksti, kas kvalitātes ziņā vispār stipri pārsniedz Q tekstus, atsevišķos gadījumos ir sliktāki par dažiem «labajiem Q». Tāpēc kopš XVIII gadsimta sākuma tiek veikts milzīgs tekstoloģiskais darbs, kas vēl šobaltdien nav pabeigts. Pētnieki strīdas ne vien par atsevišķu vietu lasījumu, bet dažkārt pat par pašiem Šekspīra lugu oriģinālteksta atjaunošanas principiem.

Ja neskaita divas poēmas, sonetu krājumu un vēl dažus dzejoļus, Šekspīra literārajā mantojumā ietilpst 37 lugas. Šīs lugas ir ļoti dažādas pēc sava iekšējā rakstura atkarībā no laika, kad tās sarakstītas. Turklāt tās pieder pie dažādiem tā laika dramatiskajiem žanriem. Šekspīra laikos visas lugas iedalīja trijās kategorijās: komēdijās (to ārējā pazīme — laimīgas beigas), traģēdijās (obligāta prasība — nelaimīgas beigas) un dramatiskās hronikās. Literārās darbības pēdējā posmā Šekspīrs rakstīja vēl ceturtā tipa lugas, ko Viņa laikā arī pieskaitīja pie komēdijām. Taču tās pēc sava rakstura tik ļoti atšķiras no parastā komēdiju tipa, ka pareizāk būtu tās saukt par drāmām jeb traģikomēdijām: tās ir lugas ar visai dramatiskām situācijām, taču- ar laimīgām beigām. Dažādos savas daiļrades posmos Šekspīrs rakstījis vairāk gan vienā, gan otrā no šiem žanriem.

Šekspīra daiļradē izšķiram trīs posmus. Pirmais posms (1591—1601), ko raksturo gaišu, dzīves priecīgu toņu pārsvars, ietver liriskos darbus un visas (atskaitot Henriju VIII) dramatiskās hronikas: Henriju VI (trīs daļas) Ričardu III, Karali Džonu, Ričardu II, Henriju IV (abas daļas), Henriju V. Šai pašā laikā Šekspīrs rada lielum lielo daļu savu gleznaino un līksmo, parasti lirisma piestrāvoto komēdiju, no kurām pašas slavenākās: Spītnieces savaldīšana, Sapnis vasaras naktī, Venēcijas tirgotājs, Jautrās vindzorietes, Liela brēka, maza vilna, Kā jums tīk un Divpadsmitā nakts.

Beidzot, šai posmā ietilpst arī divas izcilas Šekspīra traģēdijas: Romeo un Džuljeta un Jūlijs Cēzars, no kurām otra pēc sava iekšējā rakstura vairāk pieder pie otrā posma.

Otrajā posmā (1601—1608) Šekspīrs izvirza un risina lielas traģiskas problēmas. Joprojām pats būdams dzīves apliecinātājs, Šekspīrs rada drūma traģisma piesātinātas drāmas. Gandrīz regulāri ik gadu viņš saraksta vienu no slavenajām, traģēdijām: Hamletu, Otello, Karali Liru, Makbetu, Antoniju un Kleopatru, Koriolanu un Atēnieti Timonu. Viņš joprojām sacerē arī komēdijas, taču visām šais gados sarakstītajām komēdijām ir tik sīva sūrmes piegarša, ka tagad mēs gan sliektos tās saukt par drāmām. Tādas ir it īpaši lugas Troils un Kre- sida un Dots pret dotu.

Beidzot, trešajā posmā (1608—1612) Šekspīrs raksta traģikomēdiju tipa lugas, kurās ļoti spēcīgs sapņainī- bas elements un samiernieciska attieksme pret dzīvi: Perikls, Cimbellns, Ziemas pasaka, Vētra.

Šo triju posmu secīgo nomaiņu noteic ne tik daudz Šekspīra domas iekšējais nobriedums un viņa dzīves uzskata padziļināšanās, cik pārmaiņas, kas Elizabetes valdīšanas laika beigās un Džeimsa Stjuarta valdīšanas sākumā norisinājās sociāli politiskajā dzīvē.[1]

A. Smirnovs

Kā jebkuram augšupejošam talantam, Šekspīram jaunekļa gados bija savs «vētru un dzinu» laiks, savs paša vietas meklēšanas laikmets. Kad Roberts Grīns nosauca iesācēju dramaturgu par «iznireli», kurš «iedomājies sevi par vienīgo Skatuves Dēļu Satricinātāju visā valstī», viņš tikai parādīja savas uztveres atspoguļojumā Šekspīra neatlaidības spēku. Lai cik netaisns un nekautrs ir Grīns savos uzbrukumos, lai kā pēc tam Henrijs Četls mīkstinājis viņa asos izteicienus, tomēr šīs ļaunuma pilnās rindiņas ļauj izjust Šekspīra apņēmību, kaut arī izkropļojumā. Ņirgājošā tonī un reizē ar profesionālu nojautu Grīns apliecina, ka radies jauns, pagaidām vēl nezināms spēks, kas ar talanta piešķirtām tiesībām pieprasa dot tam vietu. Četls atvainojas par Grīna toni, aizmet apvainojumus, bet būtībā, ja dziļāk ielūkojas Četla paskaidrojumos, viņš objektīvos vārdos izsaka to pašu, ko Grīns pateicis dusmās un iekaisumā. Četls savā Šekspīra raksturojumā tāpat parāda to nesen vēl gluži nepazīstamo jauno cilvēku, kurš tomēr jau uzņemts un atzīts «cienījamu personu» aprindās. «Iznirelis!» — dārdināja šai sakarībā Grīns, bet Četls godkāres alku pārņemta «tīģera» vietā redz enerģisku kolēģi, «labi audzinātu, taisnprātīgu», kā viņš izsakās, kurš jau paguvis «teicami izpaust savas spējas izraudzītajā profesijā». Kaut arī svešiem vārdiem, tomēr Četls piemin «stila eleganci, kas apliecina meistarību». Atcerieties vēlreiz blakus šīm uzslavām Grīna nozākājumus un neatlaidīgo nosodošo baltā panta pieminēšanu, un būs saprotams, ka mūsu priekšā ir nākamais Skatuves

Deju Satricinatajs, tikai apskatīts no pretejiem viedokļiem.

Pētnieki ne velti ieteic padomāt, ko mēs zinātu par Hamleta un Karaļa Lira autoru, ja Šekspīrs būtu šķīries no dzīves apmēram tikpat vecs kā viņa vienaudzis Kris- tofers Marlo. Divdesmit četru gadu vecumā Marlo ar Doktora Fausta dzīves stāstu un Tamerlānu Lielo pārveido angļu traģēdiju, viņš parāda uz skatuves citu pēc cita laikmeta radītus un tā paša laikmeta sadragātus titānus, viņš visaugstākā renesanses iedvesmotā entuziasma laikā pravietiski pauž traģiskas depresijas jūtas. Var, protams, nolādēt nodevīgo roku, kas pārtraukusi vētraino dzīvi, tomēr vajag arī saprast, ka savos divdesmit deviņos gados Marlo bija paspējis nodzīvot veselu mūžu. Bet kāds bija tolaik Šekspīrs, kas dzimis vienā gadā ar Marlo? Līdz Marlo bojā ejas gadam viņš bija paguvis publicēt pirmo poēmu Venera un Adonīss (1593), pārstrādājis vairākas svešas lugas, uzvedis visai nepatstāvīgu triloģiju par Henriju VI (1590—1592), izmēģinājis roku pāris komēdijās (Maldu komēdija, 1593) — tie visi ir solījumi un avansi. Un tikai Ričards III (1592—1593) ne vien atļāva gaidīt un cerēt, bet būtībā bija jauna, liela spēka izpausme.

Šekspīra augšupeja, viņa ierašanās no provinciālās Stretfordas galvaspilsētā, bet Londonā — ceļš uz teātri — tas viss lika pārvarēt daudz šķēršļu. Jaunpienā- cējs steidzās apgūt jaunības gados neapgūto, aizpildīt robus izglītībā, un, lai kāds demokrātisms piemita laikmetam, lai cik raksturīga tam bija vispārējā un masveidīgā «iznireļu» augšupeja ekonomikā, tirdzniecībā, politikā, karalietās un mākslā, tomēr arī gigantiskam talantam vajadzēja ne mazumu spēka, lai izlauztu sev ceļu. Hronikā Karalis Džons (1597) Šekspīrs izteiksmīgi attēlojis Filipu Fokonbridžu — Bastardu, liela augstmaņa nelikumīgo dēlu, kam laupītas mantošanas tiesības un kam jāpaļaujas tikai uz savām spējām. Šis jauneklis nav diezin cik izvēlīgs līdzekļu izraudzīšanā, tomēr, lai cik maz neobjektivitātes Šekspīrs pieļauj lugas personām Bastarda nosodīšanā, liekas, viņš šoreiz ir Bastarda pusē — pretī visiem šķēršļiem, likstām, «pērkamībai», kas rūsai līdzīgi saēd cilvēku attieksmes, viņš izvirza devīzi: «Sasniegt!» Sā vai tā, bet jādomā, Šekspīrs dziji izjūt aktīvas dziņas iekšējo jēgu.

Ar Šekspīra daiļrades pētnieku pūlēm mainīts paviršības pilnais priekšstats, it kā Hamleta autors, dzīvs būdams, neesot izpelnījies atzinību. Viņu ir ievērojuši un gandrīz uzreiz: to apliecina ir Grīna pamflets, ir iespaidīgu personu labvēlība, ir Četla simpātijas un, beidzot, Frensa Meresa atsauksme, kur jaunā dzejnieka un dramaturga vārds minēts blakus klasiskiem vārdiem. Daudzus gadus vēlāk pēc Šekspīra nāves Bens Džonsons atzinās, ka, lai gan mīlējis savu draugu un sāncensi un augsti vērtējis viņu, tomēr nekad nav bijis viņa aklas «dievināšanas» piekritējs. Pētnieki šeit pareizi secina, ka tātad par Šekspīru ir jūsmojuši. Vajag tikai vērīgāk ielūkoties liecībās par Šekspīra sākotnējo slavu, vēl viņam dzīvam esot, lai varētu izprast, tieši kādai gaumei atbilda Šekspīrs, kādās aprindās un kādu īpašību cienītāji uztvēra Šekspīra dramaturģiju ar sevišķām sabiedroto jūtām. Tas krietni vien palīdzēs aptvert Šekspīra daiļrades būtību. Patiešām, Šekspīra teātra panākumi laikam taču nelīdzinājās, piemēram, Tomasa Kida Džeronimo — «pērkonu un asiņu traģēdijas» popularitātei. No otras puses, Šekspīrs nerēķinājās ar to, ka viņa sacerējumi atradīs vietu «starp nieciņiem uz dižciltīgas dāmas tualetes galdiņa», kā to darīja izsmalcinātais literārās gaumes likumdevējs Džons Liii. Šekspīrs sirdījās uz skatītājiem, kuri sēdēja parterā, uz masu publiku, kas nav spējīga uztvert neko citu kā vien «pantomīmas un rupjus izlēcienus», bet viņš arī nepiekrita Bena Džonsona tieksmei izmantot skatuvi grūti saprotamu gudrību klāstīšanai. Šekspīra daiļrades patoss nostādīja viņu izņēmuma stāvoklī — šāds liktenis agri vai vēlu nolemts visiem gigantiskiem prātiem. Kā trīs gadsimtus pirms Šekspīra dižais itālietis Dante bija «pats sava partija» (Paradīze, XVII) un kā vēlāk cits nacionāls poētisks ģēnijs nāca pie slēdziena: «Tu valdnieks, dzīvo viens» (Puškins), — tā arī Šekspīrs uzskatīja, ka sapratēja spriedumam «vajadzētu būt vērtīgākam nekā neprašu pilnai skatītāju zālei teātrī» (Ham-

Iets, III, 2.). Tas tomēr nebūt nav tas pats, kas aizvainota noslēgšanās, galējs individuālisms, kura garā romantiķi parasti mēdza izskaidrot šādu mākslinieku daiļradi. Gluži otrādi, gigantiem raksturīga pārāk plaša parādību izpratne, kas jau sasniedz vispārnacionālās robežas, — reti kāds laika biedrs var tikt līdz viņu domu gaitai. Savā tiešajā vidē viņi ir vientulības piemeklēti, bet izcilā asredzība, tālu perspektīvu izjūta, daudzpusīga parādību aptvere ar poētiskā ģēnija spēku — tas viss dod viņiem organiskas tiesības uzskatīt savu «ne- uzpērkamo balsi» par patiesu «tautas atbalsi» un cerēt, kā cerēja Šekspīrs, ka «ne marmors balts, ne pieminekļu zelts šīs vārsmas nepārdzīvos gados garos» (55. sonets).

Šekspīrs bija nule ieradies Londonā, nule sāka darboties un rakstīt, kad jau daudzi un visai apdāvināti laika biedri un pat vienaudži bija paspējuši pārdzīvot savu ideālu krīzi, nonākuši pie skepticisma un neticības. Iesācējs dramaturgs nāca klajā ar patriotiskām hronikām un pastorāļu tipa komēdijām, kamēr Marlo lika brukt pār skatītājiem visai savai šaubu jaudai, bet Tomass Nešs, prozaiķis un dramaturgs, Grīna cīņu biedrs, tika vajāts par lugu Suņu sala (nesaudzīga satīra par Britāniju). Renesanses humānisma krīze izpaudās Šekspīra traģēdijās, viņa daiļrades augstākajā sasnieguma. Taču, pirms vēl Šekspīrs apzinājās šo krahu un radoši izsacīja to, atziņa, ka «laiks izsists ir no sliedēm» (Hamlets, I, 5.), jau bija paspējusi iezīmēties Šekspīra laika angļu literatūrā ar nojautām, minējumiem, ar daudzām atbalsīm un pazīmēm. «Hamletu bez sava gala» — to bija pamanījis Tomass Nešs gandrīz desmit gadus iepriekš, iekāms parādījās Šekspīra traģēdija ar attiecīgo sižetu.

«Kad īsts ģēnijs ierodas pasaulē, tas tūliņ kļūst manāms, jo visi muļķi saceļas pret viņu,» — tā kādreiz sacīja Svifts ar viņam piemītošo neapstrīdamību, un tomēr ne tikai «muļķi», stulbeņi un visāda viduvējība pretojas diža mākslinieka — tā paša Šekspīra spēkam. Tagad — gadsimtu atstatumā kāda stretfordieša ierašanās Londonā šķiet gandrīz vai «ģēnija parādīšanās», tagad ar atpakaļejošu datumu sāk meklēt izskaidrojumus, kā radies tāds Šekspīrs, un brīnums kļūst likumsakarīgs. Šekspīra laika biedriem to apzināties bija daudz grūtāk. Jo nevis Šekspīrs, bet Marlo pirmais sāka prātot, vai humānistiskais princips «cilvēks ir visu lietu mēraukla» jeb, Hamleta vārdiem runājot, «visa dzīvā rota» ir tik neapstrīdami patiess. Tamerlāna autors jau ilgi pirms Hamleta autora mocījies ar domām par to, kāpēc šis lieliskais princips, kas atbrīvo cilvēku no viduslaiku dogmu sloga, gandrīz tūliņ pat nodod viņu šim principam naidīgu, graujošu spēku varā, un viņš izveidos atbrīvota cilvēka traģēdiju. Tolaik, kad Šekspīrs traģiskuma pamatus vēl meklēja viduslaiku aizspriedumu uzveikšanā, Grīnu, Nešu un Marlo jau biedē iedragātais humānistiskais ideāls. Tomasa Neša vērojumi nule parādīja, ka jau pirms Šekspīra angļu literāti bija pamanījuši grūtsirdības «melnajā apmetnī» tērpušos jaunekli, kurš šaubās: «Būt vai nebūt?» Cik nepilnīgi arī bija agrīnie Hamleti salīdzinājumā ar Šekspīra izveidoto tēlu, cik tālu tie ir no viņa, tie tomēr ir Hamleti, tas ir, masu parādības variants, kam diža dramaturga spalva piešķir noapaļotu, sevišķi izteiksmīgu apveidu. Visa Šekspīra daiļrade paceļ līdz personifikācijai, dzīvam līdzsvaram ne tikai Hamletu vien, bet raksturus, tēmas, situācijas un problēmas, ko viņa priekšgājēji jau bieži vien bija nojautuši. Šekspīram bija ne tikai priekšgājēji, ar kuriem viņam dažkārt neviļus izraisījās sacensība, bet arī jaunāki laika biedri, nākamā maiņa, kas ieradās ar savu parādību izpratni un sāka jau mākt viņu. Jautājumi, kas Šekspīra varonim, dāņu princim, bija mokošu šaubu priekšmets, vēlāka laika dzejnieka Džona Donna — pantos ietvertās Pasaules anatomijas (1611) autora uztverē iemanto rūgtuma pilnas pārliecības skaudrumu. Tomēr Džons Donns, kaut pa savu ceļu nonācis līdz Hamleta domai, diezin vai spējīgs pilnīgi aptvert Šekspīra traģēdijas apjomu.

Ir pamats izskaidrot hipotētisko Šekspīra teātra simbolu — Herkulesu ar zemeslodi uz pleciem — ne tikai šaurā vispārējas izlikšanās nozīmē: «Ir milzu teātris šī pasaule,» — kā to pasludina grūtsirdis 2aks (Kā jums tīk, II, 7.), bet Šekspīra poētikas, viņa daiļrades programmas garā, jo šī programma pretendē uz neparastu dzīves atspoguļojuma pilnību. Milzis iedrīkstas pacelt uz pleciem veselu pasauli, un šī neapvaldāmā dziņa atbilst Šekspīra nolūkam izveidot teātri «dabai par spoguli», lai rādītu laikmetam tā patieso atveidu (Hamlets, III, 2.). Tolaik, kad vieni dramaturgi pasludināja par savu devīzi atbrīvošanos no jebkuriem scēniskiem likumiem un citi pretstatā viņiem centās panākt izsmalcinātu harmoniju, Šekspīrs atšķirībā no visiem izvirzīja savu principu — «dabiskumu»[2]. Pazinēji patiešām prata to pienācīgi novērtēt. Ir Hemindžs un Kendels, aktieri, kas izdeva 1623. gadā Folio, ir Bens Džonsons savās piezīmēs par Šekspīru, ir nezināms dzejnieks, Stretfordas epitāfijās autors, — visi, kaut arī šo to apstrīdot, vienprātīgi min Šekspīra apbrīnojamo prasmi tikt ar domu un spalvu līdzi «dabai», reālībai, — spēju, kas gadu simteņos nostiprinājusi Šekspīram apzīmējumu «dabas dzejnieks» un viņa teātrim «dabas teātris» (Semjuels Džonsons) vai «Šekspīrs, dabas draugs» (Karamzins). Katrs nakamais laikmets sev atbilstoši izprata Šekspīra uzticību dabai, «natūrai», īstenībai. Klasicisti, dēvēdami Šekspīru par «dabas dzejnieku», tādā kārtā izskaidroja to, kas no viņu viedokļa bija Šekspīra dramaturģijas «nepareizības», un, ja pašiem labpatika, piedeva Šekspīram viņa «barbariskumu». Romantiķi turpretī piešķīra viņam «dabas dzejnieka» nosaukumu kā augstāko uzslavu. Raksturīgi ir tas, ka visi, kaut arī no dažādām pozīcijām, atzīst, ka Šekspīrs ir sevišķi tuvs dabai, «natūrai», tas ir, pašai dzīvei. Tas arī atbilst paša dramaturga radošajiem nodomiem un vēl lieku reizi apliecina viņa teātra neatvairāmo iespaidu: šķiet, dzīve no skatuves runā pati par sevi.

Savos pirmajos, mums zināmajos scēniskajos mēģinājumos Šekspīrs pievērsās Anglijas pagātnei, Elizabetes laikmeta priekšvēsturei, kas viņam pašam nebija pārāk tāla. Viņš apskata XV gadsimtu, Simtgadu karu, naidu ar Franciju, vispār neparastus iekšējus un ārējus satricinājumus, kuru nežēlību to laika biedrs izteicis ar vārdiem: The worId gets right wild — pasaule ir mežonības pārņemtā (Pastons). Šekspīra hronikā Henrijs VI sacīts: «Ak asiņainas dienas!» (III d., II, 5.), kā arī:

… Ir bīstams mūsu laiks, Kur godkārība apspiež varonību, Kur žēlsirdību ienaids padzinis, Kur uzpērkams jau atklāti ir viss, Un taisnība steidz pamest mūsu zemi.

(II d., III, 1.)

«Pasaule ir mežonības pārņemta», un tomēr, lai cik dīvaini, pārmērīgā zvērīguma fonā angļu atmiņā vēl saglabājušies idiliskie priekšstati par «veco jautro Angliju», kas saistās tieši ar šo «bīstamo laiku». Un Šekspīra daiļradē jau ar pirmajiem soļiem kļūst manāmi un vēlāk iegūst konsekvenci līdzsvara meklējumi: kaut smagi pārbaudījumi, kas gulst uz laika biedru pleciem, tomēr kaut kur jābūt balstam… Cauri liesmām, asinīm un haosam vienmēr Šekspīram atainojās pieticīga vienkāršība, jomenu sadzīve, brīvu arāju dzīves veids, kas viņam bija pazīstams jau kopš bērnības. Pārceļoties uz Londonu, atraujoties no savas vides, sasniedzot neparasti augstu stāvokli salīdzinājumā ar iepriekšējo, Šekspīrs savos sacerējumos tomēr pastāvīgi griezās atpakaļ — uz mājām, uz pirmavotiem. Šīs atmiņas līdzsvaroja daudzas šaubas un pretrunas, kas viņu mocīja. Protams, Šekspīrs netika redzējis jomenu uzplaukumu, viņu «zelta laikus», kuri galvenokārt saistās ar XV gadsimta pirmo pusi. Ar XV gadsimta beigām šī šķira sāka pārdzīvot postošus satricinājumus. Notika «nožogošanās». Pazaudējuši zemi, pajumti, iztikas līdzekļus, šie grūtdieņi, bijušie darba rūķi, «klaidonības likuma» vajāti, bariem plūda uz pilsētu. Šekspīrs kļuva par tiešu asiņainās traģēdijas liecinieku. Tāpēc jo skaudrākas kļuva atmiņas par pieticīgo dzīvi, kuru apdzied tautas balādes; šiem motīviem piebalso arī Šekspīra dziesmas:

Kas nekāro pēc goda, Kam saule tīksmi dod, Kam mīļa māla bļoda, Kas pats sev maizi rod .. .

(Kā jums tīk, II, 5.)

Šekspīrs bija nācis no tautas un ne tikai nostaigājis ceļu no dzimtās provinciālās pilsētiņas līdz galvaspilsētai, bet arī garīgā un daiļrades ziņā neparasti augsti pacēlies virs savas vides caurmēra līmeņa, turklāt saglabājis vienkāršu un nesatricināmu dzīvotgribu kā savas pasaules uztveres būtību. Viņš kā īsts milzis bija gatavs ar radošas sajūsmas spēku aptvert visu Angliju:

Uz cīņu, brīvie kungi! Uz cīņu, angļu vīri!

(Ričards III, V, 3.)

Pat uzurpatora, valsts un karaļa tiesību pārkāpēja, Šekspīra kārtējās hronikas varoņa, hercoga Glostera, Ričarda III mutē šis visai Anglijai domātais aicinājums skan ļoti raksturīgi.

Hronikā Ričards III — pēc triloģijas Henrijs VI — Šekspīrs sekoja vēsturei pa pēdām. Pēc tam tomēr viņš griezās atpakaļ, pievērsās agrīnākiem laikiem pirms Simtgadu kara jukām. Tāpat kā to darīja Ļevs Tolstojs[3], Šekspīrs atkāpās aizvien tālāk tēvijas vēstures dziļumos, laikam lai rastu perspektīvu un redzētu šodienas problēmas to virzībā no izejas punkta.

Ja mazliet izjauktu Šekspīra hroniku rašanās kārtību un saliktu tās atbilstoši vēstures secībai — Karalis

Džons, Ričards II, Henrijs IV, Henrijs V, Henrijs VI, Ričards III, Henrijs VIII, tad no pat Džona Bezzemnieka lidz Henrija VIII — karalienes Elizabetes tēva valdīšanas laikam, tas ir, gandrīz turpat līdz Šekspīra laikmetam, izvērtīsies plaša Anglijas uzplaukuma, lielvalsts vienotības un diženības pieauguma aina. Feodāļu ķildas, Sarkanās un Baltās Rozes karš, izdaudzinātā kauja pie Azinkuras, Ruānas aplenkšana, Džeka Keda sacelšanās, kauja pie Bozvertas — galvenie tēvijas vēstures etapi un, protams, izcilākie darboņi — karaļi, augstmaņi, karavadoņi, tautas varoņi, Zanna dArka vai tas pats Džons Kcds, — to visu dzīvā kustībā iemūžinājušas Šekspīra hronikas.

Galvenais tomēr nav ne pagātnes attēlojuma pilnīgums, ne arī secība. Šekspīrs, starp citu, nebūt nav vienmēr konsekvents un precīzs. Viņš sajauc notikumu rašanās laiku, sagroza reputācijas. Ričardu III viņš parāda daudz baigāku, nekā šis valdnieks bija īstenībā, turpretī Henrijs V manāmi «izgaismots» salīdzinājumā ar vēsturisko patiesību. Protams, te sava nozīme paša Šekspīra simpātijām un antipātijām, ārējiem apstākļiem un pirmavotu (Holinšpds, Tomass Mors, vecas lugas) ietekmei. Taču īpašu patiesīgumu un izteiksmību Šekspīrs panāk, attēlojot pagātnes tipus, agrāko laiku cilvēku raksturus. Tā nav restaurācija, bet īsti pagātnes tipi, kas no aizgājušajiem gadsimtiem saglabājušies līdz Šekspīra laikmetam.

Protams, Elizabetes laikmets vairs nepazina bruņniecību, feodāļu patvaļu, tāpat ap to laiku jau stipri vien bija pagaisusi viduslaiku «vecā jautrā Anglija»[4]. tomēr šis tas vēl bija aizķēries ļaužu psiholoģijā, viens otrs raksturs — anahronisms saglabājies, un, skicējot tos pēc dabas un restaurējot pēc šiem piemēriem visu veselo, Šekspīrs uzskatāmi izsekoja vēstures gaitu cilvēku likteņu robežās.

Tā rodas Henrijs Hotspers, karojošs feodālis, vecās iekārtas aizstāvis, «bijušā laikmeta spēkavīrs». Parādās sers Džons Falstafs ar savu varzu. Paviršs «taukā bruņinieka» — saukta sera Džona Fastolfa uzskicējums pavīd jau Henrija VI pirmajā daļā, tad izvēršas hronikās par Henriju IV un, jau miris, dzīvo Henrija V personu atmiņā. Falstafs ir pati nozīmīgākā un izteiksmīgākā figūra Šekspīra vēsturiskajās lugās. Aiz tās ir vesels aizejošs laikposms, vesels dzīves un psiholoģijas slānis. Sacensties ar Falstafu radītā iespaida spēkā var vienīgi Ričards III.

Hronikās Šekspīrs nodod savu filozofiju vēstures rīcībā. Viņš ir optimists un patriots. Šausmas un asinis dzimtenes vēsturē viņam liekas izpirktas ar atklājušos perspektīvu. Monolīta nacionāla valsts, kur vara centralizēta patvaldnieka rokās, kurš uzticīgs augstiem patriotiskiem centieniem, — tāds ir Šekspīra ilgotais ideāls. Tirānu apkarošanas tēma rodas hronikās tad, kad patvaldniekam trūkst valsts vadītājam nepieciešamo īpašību. Tā Šekspīrs attaisno nevarīgā un neapdāvinātā Ričarda II gāšanu. Taču, pieļaujot cīņu pret tirāniem kopējās labklājības vārdā, dramaturgs tai pašā laikā, paturēdams prātā valsts harmoniju un rūpēdamies par tās saglabāšanu, ir diezgan piesardzīgs, ja runa ir par tiesas spriešanu karalim. Šīs pašas harmonijas labad Šekspīrs gatavs šķirties arī no Falstafa un viņa neremdināmās mīlas uz dzīvi. Šekspīra sabiedriski valstiskās prasības lakoniski izpaustas Henrija V vārdos: «Mēs cienām tos, kas uzticīgi pienākumam… Mēs cienām dižciltīgos… Mēs cienām tos, kas stipri ticībā.. . Mēs cienām atturīgus ļaudis, kas brīvi no vaļības, naida, kaislībām, sirdīs nešaubīgus, asinskārei nepakļautus, ar pilnības veltēm rotātus, tādus, kas pieņem acu un ausu liecību tikai pēc saprātīgas apsvērša- nas .. .» (II, 2.)

Šekspīra jaunības dienu daiļradē ar hroniku ciklu mijas komēdiju sērija. Pat to nosaukumi — Maldu komēdija (1592), Sapnis vasaras nakti (1595), Liela brēka, maza vilna (1598), Kā jums tik (1599) — šķiet pasvītrojam šinīs jautrajās lugās sniegto notikumu gaišumu. Pats «briesmīgākais» tanīs ir īslaicīgi pārpratumi, un ar kopīgiem spēkiem «kļūdas» tiek novērstas. Ja arī notiek kaut kas nepatīkams, ja draud kaut kas satraucošs, tad galu galā ir tikai «liela brēka, maza vilna». Intrigas, likstas, viss, pakavējis skatītājam laiku, izgaist kā «sapnis vasaras naktī».

Zināms, par mīlu, laimi un draudzību jācīnās.

«Draugs draugu viļ, un mīla ir tik maldi,» dzied Šekspīra varoņi, paglābdamies no ļaužu viltības «lapu patversmē» (Kā jums tīk, II, 7.), dzied un neskumst. Lai gan komēdijās ir parādīts, cik untumaina ir mīla un kas grauj draudzību, taču ar vēl lielāku ticamību te attēlota cēlsirdība un uzticība.

Triumfējošas pūles mīlā — šādu lugu kāds laika biedrs minējis Šekspīra agrīno komēdiju skaitā. Līdz pat šim laikam nav stingri konstatēts, vai mēs pazīstam šo lugu ar citu nosaukumu jeb vai tā ir nozaudēta. Katrā gadījumā «triumfējošās pūles mīlā» — šie vārdi paši par sevi ir pareizs un skaists Šekspīra dzīves apliecinātāja patosa simbols.

Tiesa, netikumi iet savu gaitu «tikumiem cieši uz pēdām», kā saka Launss (Divi veronieši, III, 1.). Tanī pašā plašajā «lapu patversmē», kur tik brīvi elpo krūts, pēkšņi var parādīties kāda dzīves pievilta grūtsirža drūmais tēls, un viņš mēģinās sabojāt klātesošiem omu, stāstīdams, ka «ir milzu teātris šī pasaule un visi ļaudis tanī aktieri», vai turpat starp skaistiem, tikumīgiem cilvēkiem sāks klaiņot kāds niknuma piesātināts ļaundaris. Tomēr jaunā dzīve uzvar, jaunībai pārāk stipri gribas dzīvot. Un, ja arī Festa — attapīgā Divpadsmitās nakts (1600) āksta bēdīgā dziesmiņa stāsta par nebeidzamu lietu, ilgām, vientulību un pamodina uz mirkli smeldzi, tad šis īslaicīgās skumjas izrādīsies savā ziņā tikpat grūtsirdīgi patīkamas kā mīlas ilgas. Viss, kā Benediktam ar Beatriči, ir tikai «liela brēka, maza vilna», un cilvēka vislielākās rūpes ir uzmeklēt tb vietu, kur viņu noteikti gaida viņa laime.

Divu veroniešu (1595) Launsam līdzīgu dziļdomīgu vientiešu, kalpotāju, ganu, pudeles brāļu figūras saplūst stabilā sadzīves fonā. Šis fons ar savu krāsu daudzveidību, siltumu un dabiskumu pasvītro dižciltīgo personu pastorālo labklājību, tā padarot Šekspīra optimismu reālu un attaisnotu.

Apveltot galvenās personas ar laimi, Šekspīrs nepaiet garām arī vientiesim. Pēc pārpratumiem viss noskaidrojas, viss sliecas uz vispārēju prieku — «kā jums tīk». Rozalinda savieno savu likteni ar Orlando, viņiem seko vēl viens labāko aprindu pāris, pēc tam gans Sil- vijs dabū savu gani un beidzot Galodam tiek viņa Odrija. Nu tikai atliek noslēgt visu ar aicinājumu:

Uz priekšu! Svētki gaida mūsu saimi, Un līksmais sākums sola drošu laimi!

(Kā jums tik, V, 4.)

Vai ir ticama šī vispārējā laime, ko rāda Šekspīrs?

Šekspīram droši vien nevajadzēja sevišķi piepūlēt atmiņu, lai atcerētos nežēlīgas, baigas krāsas — darba rūķu postu un sirdēstus. Tomēr, kā redzams, ar vēl jo lielāku dabiskumu viņš glabāja savā apziņā neizsmeļamo tautas optimismu, māku izjust un saprast dzīves īsto laimi.

Sasprindzinājuma, kā arī «pērkonu un asiņu» pilnās hronikas un bezbēdīgās komēdijas tika radītas līdztekus: piemēram, Maldu komēdija un Ričards III uzrakstīti vienā gadā. Un tas nav paradokss. Šīm divām lugām ir kontrastējoši toņi, bet pēc būtības drūmā hronika un bezrūpīgā komēdija nerunā viena otrai pretī. To virzība ir, tā sakot, viena un tā pati, jo Šekspīra daiļrade visās tās izpausmēs ir konsekventa.

Lai arī Ričards III ir baismīgs savā titāniskajā netikumībā, lai arī vecie Monteki un Kapuleti (Romeo un Džuljeta, 1595) ir noziedzīgi savos iesīkstējušajos aizspriedumos, — šie tēli stāv viņpus laikmeta sliekšņa. Šekspīrs uzskata, ka tie pieder pagātnei, kura šā vai tā beidz dzīvot savu mūžu.

Sen jau norādīts, ka Šekspīra komēdiju sižeti neizriet no komiskām situācijām. Tas sevišķi manāms Jautrajās vindzorietēs (1600), kur darbība šķiet teju pat no- sliecamies uz ne visai amizantu pusi. Misters Fords, par kuru sieva gribēja tikai pazoboties, var kļūt greizsirdīgs no tiesas un, aizsteigdamies priekšā Otello, spējīgs nodarīt lielu postu; viņa pārdzīvojumu toni izzūd jebkura ironiska pieskaņa. Un vispār šai komēdijā parādīto ķildu un pārpratumu reālais cēlonis ir diezgan sāpīgi sociāli pavērsieni. Ne tikai Šekspīra daiļrades pētnieki, arī vēsturnieki un ekonomisti, it īpaši pagājušā gadsimtā autoritatīvais T. Rodžerss, ar faktiem un skaitļiem parādījuši, kāds vēstures un dzīves radīts dramatisms slēpjas aiz Forda, Peidža un Falstafa smieklīgajiem ķīviņiem.

Viss, kas mocīs Šekspīra traģisko varoņu apziņu, — «tiesību nespēks, tirānu slogs, pārestības lepnumam . .. nicinātas mīlas sāpes» — tie paši šķēršļi liek sairt radniecības un pieķērības saitēm Šekspīra komēdijās. Komisma gars diezgan viegli uzveica šos šķēršļus, uzskatāmi nodibinot taisnību. Tam bija vēsturiski pamati, un tas notika tik ilgi, kamēr humānisma krīze nebija dziļi iedragājusi Šekspīra pasaules uzskatu. Līdz tam laikam nacionālā vēriena apvāršņi likās plaši un solīja izeju no visnesaudzīgākajām pretrunām. Kā par upuriem tika samaksāts ar iemantoto perspektīvu, tā arī asiņainās kaujas, bezgaldaudzu dzīvību bojā eju likās izpērkam dzimto tīrumņ plašums, kurus mirstot pieminēja Falstafs. Un tūliņ īpašas, neapvaldītas nežēlības tonis ieskanas Šekspīra lugās, kad darbība norisinās pilsētā un pazūd viss pārējais, visa lauku tāle, īstenībā pati Anglija.

Jūlijs Cēzars (1599—1600) laikam pirmā no Šekspīra lugām, kas ir tipiski urbānistiska, un līdztekus šim ur- bānismam pirmo reizi te kļūst manāms kāds garīgs dzestrums un skarbums, ko nemīkstina nekāda pastorāla idile un kas turpmāk būs dižo traģēdiju atmosfēras pazīme. Falstafa tipa savādnieki, viltīgi, pamuļķi, vientiesīgi, zaglīgi un tomēr individuāli, ir pazuduši. Tos nomaina «daudzgalvains pūlis» (Jūlijs Cēzars, I, 1.). Šekspīrs, kā vienmēr cenzdamies saglabāt skaidrus reālus priekšstatus, izseko, kāds liktenis lemts individuālismam, ko renesanse pacēlusi dzīves filozofijas godā, izseko vēsturiskās attīstības loģiku.

Romeo un Džuljeta ir divas jaunas dzīvības, kas sadragātas sadursmē ar viduslaiku aizspriedumiem. Viņu traģiskā bojā eja apgaismo apziņu tiem, kas palikuši dzīvi, vispirms vecākajai paaudzei, viņu tēviem, kuru vaina ir sevišķi liela un kuri sevišķi sāpīgā izmisumā izveido lugas fināla grupu. Ir tomēr vēl viena figūra, kuras līdzdalība šai traģēdijā izrādījās savdabīgi liktenīga. Tas ir mūks Lorenco, Romeo draugs. Lai gan viņš turas nomajus, kad skan spriedums par vainīgajiem «bēdīgajā stāstā», tomēr viņa misēklis bija pārāk kļūmīgs un prasīja divu siržu laimi. Iznākumā izrādījās, ka izglītots prāts rīkojies it kā uz vienu roku ar viduslaiku garīgo aprobežotību. Lugā Šekspīrs tikai pieskaras šai tēmai, viņš pagaidām nesteidzas tiesāt Lorenco, tikai starp citu parāda, cik dārgi samaksāts par Lorenco labvēlīgo līdzdalību. Bet, jo tālāk, jo skarbāk Šekspīra lugās sāk izpausties prātojumi par grūtajiem atjaunotās humānistiskās apziņas ceļiem.

Šekspīrs ir humānists tai nozīmē un pakāpē, ka gatavs reizē ar laikmeta progresīvajiem domātājiem uzskatīt cilvēku par «visu lietu mērauklu», gatavs atzīt viņu par «sevis paša radītāju» (Koriolāns, V, 3.). Šekspīrs pieņem humānistu uzskatus attiecībā uz filozofiju un ikdienišķo dzīvi tāpat kā humānistu pozīciju attiecībā uz valsts un sabiedrisko iekārtu, apstiprinot Makia- velli domas par spēcīgas, centralizējošas valsts varas nepieciešamību. Tomēr viņu nepārstāj mocīt jautājums «Kas ir cilvēks?», kas gan formulēts tikai Hamletā (IV, 4.), taču pēc būtības nodarbina dramaturgu kopš sākta gala. «Kas ir cilvēks?» — citiem vārdiem sakot: kāda ir jaunā pasaules uzskata daba, vai humānisms ir pietiekami konsekvents un pamatots? Un vai no vēsturiskā taisnīguma viedokļa var lietot savas rīcības noteikšanai tikai savu dziņu, prāta, wit mērauklu, — par šo wit tik daudz tika runāts Šekspīra laikmetā. Savā pirmajā traģēdijā Tits Androniks (1593—1594), hronikā Ričards III un citos agrīnajos darbos Šekspīrs jau neviļus sadūrās ar nežēlīgām pretrunām: atbrīvotā doma, kas neatzīst pār sevi nekādu kontroli, nostājas pret patriarhālo apziņu, kas balstās uz «sirdsapziņu». «Lai sapņu tenkas prātu neuztrauc, sirdsapziņa ir vārds, ko gļēvie lieto» (Ričards III, V, 3.).

Tieši tolaik humānistiskais pasaules uzskats bija izslēdzis no savas sistēmas viduslaiku jēdzienu «sirdsapziņa» (bailes no dieva, no atbildības viņpasaulē)[5], un, kad vajadzēja tomēr atgriezties pie noraidītās normas, tad šī atkāpšanās reformētajiem prātiem bija tik sāpīga, radīja tik krasu humānistisko uzskatu krahu, ka tas bija par cēloni dižām traģēdijām un vispirms Hamletam.

«Laika gars,» kā Šekspīrs saka Karalī Džonā, «iemācīs ātrumu.» «Sasniegt!» — tādu dzīves devīzi izvirza Šekspīra varonis, kura dabā runā renesanses avantūris- kums, vēl savdabīgi cilvēcīgs, radoši apgarots un cildens.

Un Bastards sasniedz savu mērķi, tāpat kā to sasniedz daudzi personāži, kas apdzīvo Šekspīra komēdiju un hroniku pasauli un enerģiski un neatlaidīgi cīnās par savu laimi. Viņi lauž novecojušas tradīcijas, min zem kājām izkurtējušas normas, steigdamies līdzi trauksmainajam laikam. Viņi jūt dzīslās laikmeta pulsu. Šo «jauno cilvēku» rīcība iekļaujas vareno puLsa sitienu taktī, tas padara viņus dabiskus, tīkamus arī tad, ja žesti kļūst pārāk skarbi un asi kā, piemēram, Spītnieces savaldīšanā, kur izskaidrošanās mīlā noslēdzas ar draudiem un pātagu. Šekspīram bija svarīgs objektīvais un iekšējais rīcības attaisnojums, un, kamēr viņš šo attaisnojumu pietiekami skaidri izjuta, «Sasniegt!» palika viņa devīze.

Bet, lūk, tempi kļūst gausāki, un rīkoties ar «dunci» (Hamlets, III 1.) Šekspīra varonim jau ir pārāk grūti. A. V. Lunačarskis jūsmo par Dantes apņēmību, kad viņš, izsmēlis traktāta Dzīres lappusēs visus iespējamos argumentus strīdā ar iedomāto pretinieku, dzirdot vēl vienu jautājumu, izsaucas: «Uz to var atbildēt tikai ar dunča dūrienu!»

«Sai teikumā,» saka Lunačarskis, «skaidri redzams kvēlais Dante, turēdams roku uz dunča spala, gatavs atbildēt pretiniekam ar triecienu, — viņš viss verd reizē viduslaiku un renesanses kaislē.»[6]

Patiešām šī izteiksmīgā figūra, daiļrunīgais žests un apņēmības pilnā dziņa var noderēt par piemērotu simbolu, par ceļa rādītāju, tuvojoties jaunajam laikmetam, ko iezīmēs neparasta aktivitāte, iniciatīva un «heroisks entuziasms» (Džordano Bruno). Bet šīs vēsturiskās līnijas viņā galā stāv cita figūra — Hamlets, un atkal roka stiepjas pēc dunča, bet atbilde ar dunci pārvēršas pasaules problēmā.

Šekspīra traģēdiju un viņa daiļrades traģiskā elementa atkarība no renesanses humānisma krīzes ir neapstrīdama. Reizē ar to tūkstošgadīgās pasaules kārtības katastrofa Šekspīra traģēdijās izveido «daudz plašāku pamatu traģiskajam».

«Bēdīgajiem stāstiem», ar kuriem mūs iepazīstina Šekspīra traģēdijas, piemēram, sensenajam notikumam ar karali Līru, nav tieša sakara ar humānisma krīzi uz XVI—XVII gadsimta robežas. Taču tikai tas, ka Šekspīrs apzinās renesanses humānisma krīzi, sava laika pasaules uzskatu sabrukumu, padara viduslaiku karali dramaturga acīs par traģisku varoni. Virkne «nabaga kailo nelaimes putnu», kuriem Šekspīrs reizē ar Līru domās seko ar skatienu, aizņem visu vēsturisko perspektīvu tieši tad, kad dramaturgs izjutis iedragātu humānistisko pasaules uztveri. Un viņa Hamlets ar jautājumu «Būt vai nebūt?» neviļus atjauno tālīno laiku sakarību.

Lai cik tālu vēstures pagātnē aizvestu Šekspīru viņa traģēdiju sižeti, viņš tomēr stāv uz sava laika pamatiem. Pati viņa domas virzība, noskaņojumu maiņas, daiļrades krīzes zīmē dzīvu, vētrainu, mainīgu, strauji plūstošu notikumu līkni. Hamlets nav vienīgā luga, kas rakstīta, sekojot pa karstām notikumu pēdām. Šekspīra traģēdiju sakars ar laikmetu neaprobežojas tikai ar mājieniem uz sava laika parādībām. Uztveramās laikmeta pazimes bija neskaitāmas, tanīs iekļāvās Šekspīra uzskati par to, kas nīstams, tās iesvēla skatītāja intereses un kaislības, bet tagad tās maz ko pauž bez papildu paskaidrojumiem. Šis tuvais un tiešais sakars, kas bija jūtams jau tanīs laikos un ir sevišķi manāms un saprotams mums, radās, iedziļinoties pārejas laikmetā, pareizi attēlojot tā kolīzijas, kam par cēloni ir dzīves situācijas un dvēseles cīņas, psiholoģiski un morāli stāvokļi, sociālas, politiskas, filozofiskas un ētiskas problēmas.

Izraudzīties vēsturiskus sižetus un personas Šekspīru spieda dramaturgu tradīcija, kas vēl neprata parādīt savu laika biedru traģēdijas žanrā, cenzūras noteikumi, kas rosināja ķerties pie Ezopa valodas, un teātra paražas, kas māca rādīt skatītājam viņa iztēlei pazīstamas ainas. Šekspīrs mākslīgi nepiesaista savam laikmetam jau pastāvošas teiksmas, no pagātnes ņemtie raksturi un sižeti, kā jau uzsvērts, nekalpo viņam par ārējo čaulu, tie saistīti ar vēsturi, tomēr organiski viņa traģēdijām, kurās valda pārejas laikmeta materiāls un gars.

Vēsturiskuma izjūtu, ar kādu Šekspīrs rada traģiskus raksturus un apstākļus, šķiet, viņam varēja sevišķi attīstīt laika biedru un viņu paražu novērojumi. Šīs paražas ģimenes, civilā un politiskā vidē joprojām bija mežonīgas, un nereti izglītotāks prāts tikai papildināja viduslaiku nežēlību ar izsmalcinātu cietsirdību. Cilvēku dvēselēs viduslaiki sadūrās ar jaunajiem laikiem, un tad kļuva redzams, cik sarežģīts, raibs un pretrunīgs šis

process: irstot drupās un atkāpjoties jaunā priekšā, vecais joprojām palika tam kaimiņos, radās visnegaidītākie un kroplīgākie samezglojumi, un arī jaunais pārsteidza un šausmināja ar saviem kontrastiem.

Heroiskie raksturi Šekspīra traģēdijās un viņu kaislības ir sarežģīts un nestabils sakausējums, ko radījusi dažādu spēku ietekme — puspatriarhālā vide, pārejas laikmets ar tā vētraino un īslaicīgo trauksmi, kas lika augsti uzlidot radošajai domai, un buržuāziskā attīstība, kas bija pārmaiņu pamats un krīzes cēlonis.

Hamlets, viņa raksturs, pārdzīvojumi un liktenis sniedz priekšstatu, cik smags un daudziem humānisma piekritējiem, acīm redzot, neizlabojams satricinājums ir bijis humānistiskā ideāla krahs. Lai kādus personīgus uzdevumus risinātu Hamlets, lai kādās mokās mocītos, visur izpaužas viņa raksturs, viņa prāta ievirze un caur tiem tas garīgais noskaņojums, kādu droši vien izjutis pats Šekspīrs un daudzi viņa laika biedri, jaunās paaudzes pārstāvji; tas ir visdziļākā satricinājuma stāvoklis.

Cilvēces dzīvi Hamlets līdz šim iztēlojies ietvertu skaidrās un saskanīgās formās. Tagad viņam šķiet, ka no acīm nokrīt plīvurs, un viņš jūtas uz bezdibeņa malas. Ļaunums pārsteidz Hamletu negaidot un laupa viņam drosmi. Pret ļaunumu viņam nav pretpotes. Neticami, ka līdz tam viņš nebūtu sastapies ar ļaunuma izpausmēm, nebūtu zinājis par to, dzirdējis no citiem, redzējis pats. Protams, viņš ir zinājis, sastapis un redzējis, bet tas nav viņam licis mocīties un šausmās nodrebēt. Viņš reizē redzējis un nav redzējis — humānistisko priekšstatu organiskā harmonija, nešaubīgā ticība, ko pastiprinājusi ģimenē un Vitenbergā pavadītās agrās jaunības gaišā pieredze, turējusi viņu laimīgā neziņā. Viņš ir dzīvojis reālu dzīvi, tikai šaurā, no skarbās un nežēlīgās īstenības nošķirtā novadā. Ir saprotams, kāpēc sastaptais ļaunums izraisa viņā tādas šaubas — viņš ir tic, ir netic. Jau skatoties ļaunuma asiņainajās acīs, viņš vēl prasa pārbaudi un vilcinās. Ne tikai tāpēc, ka grib pilnīgi pārliecināties un pārliecināt citus, ne tikai tāpēc, ka likstas mācas viņam virsū kā draudošs spēks un viss grīļojas zem kājām, bet arī tāpēc, ka viņš nespēj atbrīvoties no citiem, cildeniem un jūsmīgiem priekšstatiem par cilvēku.

Ļaunums kā Trojas zirgs iekļūst pašos Hamleta sirdsšķīstās ticības pamatos un ievaino viņu pašu. Tas nav tikai iegansts sķumjām pārdomām, bet sāpes un sarūgtinājums, baigi murgi nomodā un sirds konvulsijas. Humānisma traģēdija Hamletam ir viņa personīgā traģēdija, tā izpaužas dzīvās jūtās, tāpēc ari tā saviļņo. Grūtajos personigajos pārdzīvojumos Hamletam pieaug šaubas: «Ir debess telpās un virs zemes, draugs, daudz, par ko zinātne pat nesapņo.» (I, 5.)

«Zinātne» — tā ir humānisma zinātne, humānisma «filozofiju» Hamlets uztvēris kā neapstrīdamu un absolūtu dzīves patiesību, uztvēris dabiski, organiski, ar neviltotu un kaislu atsaucību. Viņš ir audzis kopā ar šo patiesību kā ar savu iekšēju īpašumu, pārliecināts, ka tā tas notiek viscaurīm. Sī patiesība ir viņā sašķobījusies, un pats nepārprotamākais krīzes atzinums ir varoņa rūgtie prātojumi par cilvēku — «radības rotu» un «pīšļu kvintesenci» (II, 2.).

Hamleta stāvoklis — cildenas apziņas satricinājums sakarā ar atklājušos ļaundarību, moku pilni mēģinājumi uzveikt iekšējo depresiju un ar cieņu nostāties uz kājām jaunos apstākļos — tas nav tikai viņa stāvoklis vien, kaut arī viņam nav tiešas paralēles ne Šekspīra lugās, ne ari visas pasaules dramaturģijā. Hamlets darīja zināmas tās mokas, kādas vienlaicīgi ar viņu vai pēc viņa, pilnīgāk vai nepilnīgāk, ar dažādām citādām niansēm pārcietuši daudzi jauni, cildeni prāti. Šekspīra dramaturģijā Hamleta tēma nesākas ar Hamletu un nav izsmelta ar šo traģēdiju. Hamlets sprieda apbrīnojami asredzigi, kad apgalvoja, ka viņam «nav nākotnes», un kad mirdams novēlēja Horācijam pavēstīt pēcnācējiem bēdīgo stāstu, — viņš nemaldījās: viņa liktenis modināja un aizvien vēl modina nopietnu interesi. Var dažādi raudzīties uz Hamletu, bet nepieciešams ņemt vērā, ka viņš ka cilvēka raksturs nav veiklas fantazijas izdoma, bet pietiekami svarīgs dzīvas cilvēka vēstures fakts, tās traģiski un daudzreiz atkārtoti apgrozības izdevumi.

Hamletam, lai kādos apveidos viņu turpmāk atkārtotu sabiedriskā dzīve, ir uzspiests sava laikmeta zīmogs. Ar Hamletu Šekspīram saistīts jauns posms īstenības izpratnē un tās idejiski estētiskajā vērtējumā, nesaudzīgā topošās buržuāziskās sabiedrības un absolūtisma patvaļas vērtējumā, kā arī objektīvā spriešanā par humānismu, tā dižumu un vājībām.

Motīvi, kas spieda Hamletu vilcināties un svārstīties, nebūt nebija vienpusīgi, tie izrietēja no vispārcilvēciskiem un vērā liekamiem avotiem. Šekspīru interesēja arī šis plašāk tvertais problēmas aspekts. Viņš apskata to no dažādām pusēm un dažādās lugās.

Varonīgo Otello (1604—1605) iedvesmojusi un pacēlusi savos augstumos renesanse. Jaunas dzīves prasības, apgūtie humānistiskie priekšstati apgarojuši un padarījuši cildenas viņa svaigās jūtas un piešķīruši viņa viengabalainajai dabai neikdienišķu spēku un pievilcību. Rakstura viengabalainība un nemākslotība ir Otello principiālā iezīme. Šekspīrs to uzsver kā humānistiskajam ideālam atbilstoša cilvēka iezīmi, taču tā nav radusies tikai renesanses ietekmē.

«No dabas Otello nav greizsirdīgs, gluži otrādi, viņš ir lētticīgs» (Puškins). Šī daba bija barbariskā patriarhālā pasaule. Ar šo pasauli varoni saista iekšējas saites, viņš glabā to nezūdigā atmiņā, tai viņam jāpateicas par savu uzticēšanos cilvēkiem — naivu, bez vērīguma, viegli ievainojamu un tāpēc nepastāvīgu, ātri pārejošu aizdomībā. Nelaimīgais lakatiņš, kuru Otello dāvinājusi māte un kuram tik liktenīga loma traģiskajā notikumu attīstībā, nav nejauša intrigas detaļa, kāda tā ir Cintio novelē. Tas ir tiešs atgādinājums par varoņa «zaļās jaunības» laiku, tālu un tomēr tuvu, neaizmirstu un mīļu sirdij.

Kad Brabancio, iesvēlies dusmās par Dezdemonas mīlu uz mori, apvaino Otello zavēšanā un burvestībās, Otello ar māņticībai sveša, cēla gara cieņu un skaidru, no aizspriedumiem brīvu sirdi attaisno savu mīlu senāta priekšā. Taču drīz vien viņš pats, līdzko ārējie spēki uzmodinās viņa pagatni ar tas ticību maģijai un piebur- šanai, sacīs Dezdemonai par lakatiņu:

Tu glabā to kā savu acuraugu.

Ja kādam atdosi vai pazaudēsi,

Tad uzbruks nelaime. (III, 4.)

Otello plašais un nobriedušais vīra prāts saskaras ar naivu un mežonīgu bērnišķumu, viens piepotēts otram, un potzars līgojas uz vārga kātiņa. Jago notēmē precīzi, kad savā intrigā iepin «maģisko» lakatiņu, viņš pazīst sava dzīvā mērķa vājās vietas, un Otello naivā paļāvībā atsaucas melīgajai un ļaunprātīgajai balsij.

Otello izturas pret mīlu ar agrīnās renesanses laika paļāvīgajām jūtām, mīlā viņš meklē un atrod neizsīkstošu avotu, kas nepieciešams pilnīgai un harmoniskai dzīvei. Dezdemonas mīla sniedz viņam īstu laimi, tā novērš viņa vienpusību un organiskās bailes no haosa. Otello mīlas mēraukla — tā ir paša renesanses laika mēraukla, tā paredz vienotu garu un miesu, tā neieslēdz cilvēku šauri personīgā vai ģimenes lokā, gluži otrādi, mīla ir priekšnoteikums normālām pilsoņa jūtām un enerģiskai darbibai lielajā pasaulē. Tomēr Otello un Dezdemonas mīla godbijīgi zemojas pilsoņa pienākuma un varonības priekšā. Dezdemonu nav apžilbinājušas jūtas pret eksotisku priekšmetu, viņa mīl cildeno mori, nešķirot cilvēku no viņa personīgajiem un pilsoņa tikumiem. Otello, tikko izjutis greizsirdības mokas, domā tikt viegli vaļā no šīs «zaļaces raganas», ar enerģisku un plašu žestu atteikdamies no mīlas. «Ardievu, mīla, ardievu arī, greizsirdība,» (III, 3.) viņš pašpārliecināti saka, naivi cerēdams saglabāt savu viengabalainību, atkāpjoties agrākajās pozīcijās, pilnīgi atdodot priekšroku lieliskajam karadienestam, kurā vēl vienādā mērā var apmierināt gan pienākuma, gan godkāres jūtas. Bet šī pozīcija vēl — un jau — nav renesanses cilvēka pozīcija. Otello ir bezspēcīgs uzveikt savas jūtas, tās pārņēmušas viņu, nemanāmi un kaut kā pēkšņi pārvērtušās kaislībā, kas biedē viņu pašu. Bet, lai nu kā, tagad šīs jūtas viņam nepieciešamas, lai dzīve būtu viengabalaina un pilnīga. Traģiski, ka prieks pārvērties sirdēstos, bet agrāko atsaukt vairs nevar un tāpat nevar arī tagad apmierināties ar to:

Ardievu, miers! Ardievu, klusā laime! Ardievu, brašās ierindas un cīņas, Kad mostas varoņgars. Ardiev', ardievu! Ardievu, straujais zirgs un tauru skaņas, Un bungu taktis, flautu svilpieni…

Ardiev', ardiev'! Otello laiks nu beidzies! (III, 3.)

Tā nav priekšnojauta, ka Venēcijas senāts drīz viņu atbrīvos no pienākumiem, — Otello pals sevi no tiem atbrīvo, varbūt vēl skaidri neapzinādamies, tomēr nojauzdams, ka viņa «laiks beidzies», ka uz pagātni atgriešanās nav. Viņš jūt, ka viņā brūk kopā vecās pasaules viengabalainība un renesanses naivā viengabalainība, bet jaunu, cēlāku un cilvēcīgāku viengabalainību, kādu reiz izjutis, viņam vairs neatgūt, nenosargāt tais apstākļos, kuru koncentrētā izpausme ir Jago.

Mulsumā Otello sāk atkārtot viduslaiku formulas:

.. . dievu lūgt un gavēt, Ar ērkšķiem miesu šaust. .. (III, 4.)

Un šī atgriešanās pie drūmajiem viduslaikiem tuvina varoni un Jago. Iespējams, ka Otello jūtu virzībai ir pretēja secība — no Jago cinisma uz viduslaiku tumsonību, iespējams arī, ka tas ir paralēls process, galvenais ir kas cits: Otello, ko renesanse pacēlusi savos augstumos, nav likvidējis sevī viduslaikus, dažādas patriarhālās vides ietekmes, viņš, tāpat kā Jago (buržuāzijas plēsonības produkts), turas pie dūres tiesību tradīcijas.

Otello uzticas, tomēr vienpusīgi: viņš drīz vien atsakās ticēt Dezdemonai un nešaubīgi tic Jago. Viņš joprojām domā dogmatiski un nonāk līdz absurdam pedantismam, kad apstākļi prasa plašu skatienu, lietišķu prāta elastību, vīrišķīgu taktu, stingru savaldību, ar asredzību saistītu uzticēšanos.

Joprojām dogmatiski turēdamies pie «principa», Otello spiests ielaisties nožēlojamā kompromisā, zemiskā darījumā ar Jago un apmierināties ar «netiešiem pierādījumiem», — tā «maģiskais» lakatiņš zaudē poētisko nokrāsu un pārvēršas par lietisku pierādījumu. «Skaidrības» piekritējs alkst pēc absolūtas patiesības, pakļauj tās meklēšanu shēmai un gadījumam un sliecas uz absolūtu patvarību: «Vispirms pakārt un tad likt, lai atzīstas.» (IV, 1.)

Otello neizdodas organiski sasaistīt privāto un pilsoņa jūtu pasauli, mīlu un pienākumu. Viņam nav pa spēkam atrisināt šo uzdevumu ne tikai tāpēc, ka Venēcijas republika, kas ieinteresēta viņa militārajos pakalpojumos, nejūt vajadzību pēc viņa kā pēc līdztiesīgas civilas personas. Brīva un harmoniski attīstīta personība kā dzīves norma bija skaists, bet utopisks humānistu sapnis, kurš sabruka buržuāziskās attīstības apstākļos. Otello personīgās īpašības nevarēja viņam atvieglot grūto uzdevumu, ko Jago sev atrisināja tik vienkārši: viņam tiklab valsts dienests, kā privāts darbalauks bija tikai iegansts ieraušanai.

Otello dvēselē cīnās dažādas ietekmes, vecā pasaules kārtība saduras ar jauno, un šinī verdošajā nemierā un divu spēku sadursmē jo aktīvi piedalās humānistiskās idejas, renesanses pamodinātās ideālās dziņas un dzīva pieredze, gūta saskarē ar jaunu cilvēcību. Otello gan peļ, gan slavina Dezdemonu. Viņa sirds ar tādu atsaucību uztvērusi jaunos iespaidus, ka pati rūgtākā vilšanās nespēj izdzēst atmiņu par tiem: «Kaut viņa pazustu un sapūtu jau šonakt!» Un tūliņ pat: «Ak, viņa ir visjaukākā sieviete pasaulē!» — «Lai viņu pakar!» Un tūliņ pat: «Viņas dziedāšana niknu lāci var padarīt rāmu.» (IV, 1.) Otello gan nogalina Dezdemonu aklā un mežonīgā greizsirdības lēkmē, tomēr no sirds vēlēdamies aizstāvēt un nosargāt cilvēcību, skaistuma, tikumības, dzīves pilnvērtības un dabiskuma ideālu, ko viņš redz Dezdemonas tēlā.

Iekļaušanos jaunajā cilvēcībā, šo sarežģīto un pretrunīgo procesu Otello dvēselē pavada gan līksme, gan mokas, tas paceļ viņu līdz debesīm un iemet bezdibenī.

Taču ne mokas, ne Otello bojā eja neaizsedz acīm redzamo faktu, ka cilvēces apziņa virzās pretī šim jaunajam, ka tā ir likumsakarīga un neatvairāma virzība — tieši tādu to arī iedomājies Šekspīrs, — un tā izraisa viņa cerību pilno aicinājumu, kas nav retoriska frāze noslēgumam, bet pašsaprotams secinājums, kurš izriet no varoņa rakstura attīstības.

Traģiskais Šekspīram saistīts ar personības tapšanu un jaunas apziņas attīstību. Sī apziņa ir citāda nekā viduslaiku cilvēkam un atklāj plašus un gaišus apvāršņus.

Sarežģītā dvēseles kustību atkarība no pagājušo vai aizejošo laiku garīgā stereotipa parādās Hamletā, Otello un Līrā kā traģiskās krīzes iekšējais motīvs. Satricinājuma momentā šī atkarība nepavājinās, drīzāk pieņemas spēkā: pārdzīvojot ideāla sabrukumu, novēršoties no īstenības, kas nav attaisnojusi cerības, Šekspīra varonis nereti savās domās griežas atpakaļ, lolo pagātnes priekšstatus, Jauj vaļu vecām jūtām. Hamlets, Otello, Līrs — visi viņi cieš, nespēdami jaunos apstākļos, nedarot sev pāri un neiedragājot sevi, atbilstošā kārtā uzveikt šo stindzinošo atkarību, savu atrautību, noslēgšanos sevī, kas bezmaz jau iepriekšnolemta aiz stipri attīstītā individuālisma un subjektivitātes, aiz pārmērīgas koncentrēšanās uz savu personību. Tas viss viņiem nejauj izlauzt ceļu līdz objektivitātei un patiesā, ne iluzorā pasaulē, iegremdējoties reālā dzīvē, sakļaujoties ar tās spēku, izjūtot tās iekšējo ritmu, rast jaunu, drošu balstu — iekšējās viengabalainības un enerģiskas, mērķtiecīgas darbības pamatu.

Karalis Līrs (1605—1606) draud ar nāvi savam uzticamajam vasalim grāfam Kentam: «Tu nostājies starp mūsu spriedumu un mūsu varu, tas nav pielaižams!» (I, 1.) Līra raksturs pauž feodālu patvaļību, kas ērti jutusies, baudot karaļa varas un bagātības sniegtās privilēģijas: viņš joprojām dižojas ar šo patvaļību, kad aiz paša vainas apstākļi mainās un privilēģijas zūd. Līram, kurš nolēmis sadalīt valsti starp savām meitām, domu un gribas vienotība šķiet kā stereotips, ko apstākļi it kā nespēj ietekmēt. Saglabādams «vecās jautrās Anglijas» valdonīgā feodāļa paražas un manieres, viņš, nemainīdams savu raksturu, idealizē to, «atvedina» no tā vispārcilvēciskus principus un naivā pašpārliecībā un bezrūpībā joprojām rīkojas enerģiski un nelokāmi, kaut arī apstākļi ir mainījušies.

Meitu nepateicības satricināts, Līrs uzsauc stihijām:

Pērkon, trauc Un sasper plakanu šo debess velvi, Lai dabas veidi drūp, lai izžūst sēkla, No Kuras ļaužu nikna suga dzimst. (III, 2.)

Sāds lēciens no plaša dāsnuma uz neizmērojamu atriebīgu niknumu atsedz egocentrismu, kuru renesanses humānistiskais individuālisms nespēja uzveikt bez pamatīga garīga trieciena, ja šis egocentrisms bija dziļi iesācis sevī feodālās patvaļas anarhistisko patvarību. Egocentrisms pastiprina Līra gaudas slavenajā trešā cēliena monologā, kurā cilvēks tiek nomests no renesanses kalngaliem to pakājē, pārvērzdamies no «radības rotas» par «nabaga kailu divkāju dzīvnieku».

Līram piemīt renesanses laikmeta plašais skatiens, tāpēc viņš neredz savā bēdīgajā liktenī tikai atsevišķu gadījumu, taču egocentrisma pieači vērš viņa skatienu uz vienu punktu, liekot no personīgas traģēdijas atve- dināt ārkārtējus secinājumus, kuri spiež viņu uz aplamu rīcību.

Kad ziemas negaisā Līrs plēš sev nost drēbes, atskan āksta lietišķā, ironiskā replika: «Lūdzams, kaimiņ, liecies mierā, šī ir nelāga nakts peldēšanai.» (III, 4.)

Horācijs ieteica Hamletam «neielūkoties pārāk cieši» dzīves ēnas pusēs. Āksta padoms Līram ir daudzkārt lietišķāks un cilvēcīgāks, un viņa replika ar tanī izpausto dzīves apstākļu vērtējumu sasaucas ar Emīlijas ironisko repliku, vērstu pret «patiesības mīlētāju» Otello.

Izsekojot humānisma krīzes iekšējos cēloņus, Šekspīrs atzīmēja daudzveidīgus jauno priekšstatu sakarus ar vecajiem, parādīja, kā sastingušās patriarhālās koncepcijas sasaista humānistus, novājina viņus, padara viegli ievainojamus. Tai pašā laikā viņa uzmanību mo- (lināja tie laika biedri, kas ar apsvērtu un maksimalu drosmi sarāva garīgās saites ar iepriekšējo laikmetu.

Sī interese izskaidro, kāpēc Hamletam, Otello un Līram seko Makbets (1605—1606), traģēdija, par kuras varoni kļūst tamlīdzīga personība. Citās traģēdijās tā vēl nebija izvirzīta pašā centrā un tai nebija tādas krāsu bagātības.

Makbets, godkāres kaisles sagrābts, steidz atbrīvot savu intelektu no morāliem principiem un sadzīves noteikumiem, uzskatīdams tos par tukšiem aizspriedumiem. Enerģija viņā verd un kūsā, neapvaldāmā inici- atīva nejūt nekādus iegrožojumus, viņš steidzina savu gribu un traucas uz mērķi, uzveikdams uzmācīgās šaubas, nebaidīdamies no riska, un grauj šķēršļus, nedomādams par lidzekļu izvēli.

Lai cik viņš brīvs no aizspriedumiem, viņu daudz aktīvāk nekā Ričardu III moca sirdsapziņas pārmetumi, biedē cīņu biedra un drauga — paša nogalinātā Benkvo ēna. Virzīdamies uz priekšu un nerēķinādamies ar atkāpšanos, Makbets apspiež naidīgo balsi, lai nevājinātu gribu.

Kaut arī sirdsapziņas pārmetumi neapklust Makbeta dvēselē, tie tomēr nespēj atturēt viņu no noziegumiem. Rēgu balsīs viņš dzird tikai uzskubinošus aicinājumus: «Lej asinis, min ļaužu likumus zem kājām» (IV, 1.), un brīdinājumi viņu nemulsina. Kas viņam Birnammežs, kurš virzās šurp — patriarhālu prātu murgi, vairāk nekas. Šai fantastiskajā tēlā viņš saskata vēl mazāk jēgas nekā apjaušamajā sirdsapziņas jēdzienā. Un tomēr Bir- nammežs virzījās šurp, pārvērzdamies par sabiedriskam mērķim pakļautu kolektīvu prātu un gribu, un Makbets krīt nevienādajā cīņā.

Šekspīru neuztrauc pārmērīgais godkāra un augstprātīga gara risks, kas noved pie bojā ejas, lai gan viņš domā arī par to. Šekspīrs raizējas par sabiedrības likteni, par cilvēcības mērauklu, jo šo cilvēcību mazina plēsoņas, kuru ierocis ir no aizspriedumiem atbrīvots prāts. Šekspīram bija skaidrs, ka sabiedrība nevar pastāvēt bez stipriem iekšējiem sakariem, kas izpausti morālos jēdzienos un jūtās, ieskaitot arī tradīcijas, kas attīstās un pilnveidojas. Viņš redzēja, kā humānistiskais princips «Cilvēks ir visu lietu mēraukla» pārvēršas personīgā praktiskā devīzē «Man viss atļauts», kā plēsoņa, noēzdams plēsoņu, atsedz buržuāziskās brīvās iniciatīvas sakaru ar rupjo feodālo patvarību. Un viņš uzspieda kauna zīmogu šai devīzei un šim noziedzīgajam sakaram.

Šekspīra traģēdijas savā svaigajā dabiskumā parāda mums vēlīnās angļu renesanses laika iekšējo dzīvi ar tās haotisko raibumu, pretrunām un kontrastiem, dramatisko cīņu un krasajiem pavērsieniem tās reālajā virzībā. Tur saduras titāniski raksturi, verd kaislības, varenu cīņu izcīna principi. Cauri šai trauksmei un cīņai kļūst redzami psiholoģisko, idejisko un morālo konfliktu vēsturiskie pamati un sociālie pirmsākumi. Un kļūst dzirdama par savu patiesību pārliecināta dižā humānista balss.

Sī balss dzirdama arī citos Šekspīra traģēdiju perioda sacerējumos, drāmās ar antīkiem sižetiem — Troils un Kresida (1601—1602), Antonijs un Kleopatra (1601— 1607), Korioļāns (1607—1608), Atēnietis Timons (1608—1609), Perikls (1608—1609), — kur, šķiet, ļaundarību un noziegumu akačos, zem nožēlojamu radījumu kundzības nav iespējams rast kaut cik drošu pamatu optimismam. Un ne reizi vien Šekspīra dramaturģijas tonis sasniedz tā dēvētajās «antikajās drāmās» galējo drūmuma pakāpi. «Antīkās drāmas», līdzīgi vēsturiskajām hroniķām, sastāda, sākot ar Jūliju Cēzaru, zināma veida ciklu: tas gan nav tik sakarīgs kā hronikas, tomēr tanī vērojama secība kaut vai pašu vispārējāko ideju attīstībā. Kā jau bija minēts sakarā ar Jūliju Cēzaru, tās atšķirībā no hronikām ir galvenokārt urbā- nistiskas drāmas, to sociālo materiālu lielākoties ierobežo jaunais, urbānistiskais dzīves veids.Tādā kārtā tās īstenībā it kā ar uzsvērtu vaļsirdību traktē šodienu. Nozuduši mīkstinošie «zaļo tīrumu» toņi, nav vairs «lapu patversmes» paglābjošās ēnas, viss apkārtnē ir sauss un kails. Šinī skarbajā fonā sevišķu skaudrumu iegūst līdz neprātam novestā pūļa izmisums un demagogu klaigas;

telpas saspiestība padziļina pretrunas. Vēsturisku tālumu vairs nav, viss norisinās nevis pārejā no vecās pasaules uz jauno, bet jaunās ietvaros. Manāms, ka Šekspīrs, kurš, hronikas rakstot, bija optimists un patriots, tagad ir noskaņots citādi. Viņš nezaudē cerības, tomēr daudz kas viņu satricina līdz sirds dziļumiem, līdz neatrisināmībai.

Tolaik (1609) tika izdots Šekspīra sonetu krājums. Starp tiem ir dzejoji, kas sasaucas ar pašu agrīnāko Šekspīra sacerējumu motīviem, piemēram, ar poēmām Venera un Adonlss un Apkaunotā Lukrēcija, arī ar komēdijām. Tur ir līdzīgas variācijas par mīlas, draudzības un uzticības tēmām. Droši vien šie dzejoji uzrakstīti Šekspīra radošā ceja sākumā. Vispār soneti veido lirisku paralēli Šekspīra dramaturģijai. Tanīs daudz kas saskan arī ar traģēdijām, atsevišķi dzejoļi, piemēram, 66. sonets sevišķi tuvs Hamletam.

Dzejnieks, «paguris no likstām», it kā dziras atstāt šo pasauli, bet viņam žēl pamest draugu. Cilvēciskas jūtas piespiež viņu dzīvot.

III

Un iestājas Šekspīra daiļrades vēlīnais laiks. Epilogs. Periods, kas noslēdz visu, un patiešām ir īss kā epilogs salīdzinājumā ar tēmas attīstību. Šekspīrs raksta drāmas-pasakas: Cimbelins (1609—1610), Ziemas pasaka (1610—1611) un Vētra (1611—1612). Viņš vēlreiz pievēršas Anglijas vēstures tēmām un varbūt nav vienīgais, kas raksta hroniku Henrijs VIII (1612—1613). Tad viņš izbeidz rakstīt.

Reizē ar Šekspīru aizgāja vesels laikmets, un arī pats Šekspīrs aizgāja noteiktam laikmetam līdzi. Iestājās citi laiki. Pametot teātri un atgriežoties Stretfordā, kaut vēl nebūt nebija vecs vīrs, Šekspīrs uzveica sarūgtinājumu, ko sagadaja priekšlaicīga aiziešana, kas pec saviem konkrētajiem motīviem nebūt vēl nav pilnīgi skaidra.

Jau lēnām burvju saites atraisās.

Kā nakti uzvar rīts un tumsu izkausē,

Tā atmozdamies viņu izjūtas

Sāk mulso tvanu izkliedēt, kas tin

Kā bieza migla skaidro saprātu. (Vētra, V, 1.)

Šie vārdi skanēja no Šekspīra Globa skatuves, Šekspīram atvadoties no teātra un daiļrades. Dažus gadus pirms tam Atēnietis Timons, vēlīnā Šekspīra varonis, apvainoja cilvēci, ka tā esot nelabojami samaitāta, un draudēja tai ar mēri. Tomēr dramaturgam nebija pielipis Timona garīgās krīzes radītais niknums. Dzīve prasīja savu tiesu. Radās vajadzība pēc gaišredzības. Cauri nesaderībai un disharmonijai, kas viņa jaunākajiem laika biedriem jau likās neuzveicama, Šekspīrs prata uztvert saskaņu un harmoniju, «mūziku».

Ne vienreiz vien Šekspīra lugās pēkšņi radās simboliska mūzika. Vētrā, drāmā — testamentā, tā atskanēja ar visu aptverošu spēku.

Lai nomierina dziesma svinīga

Jums mulsos prātus, dziedē smadzenes,

Kas neprātā vēl galvaskausos vird. (Vētra, V, 1.)

Burvis Prospers, centrālā drāmas persona, aicinot «debesu mūziku», pauda autora pasaules uztveri. Slie- cība uz muzikāli skanošu dzīvi var likties ne no šīs pasaules un monologs par «briesmīgā lāsta spēku», no kura atbrīvo mūzika, — par alķīmiķa buramvārdiem. Tomēr metaforiskajos vārdos ietērpta prāta apgaismība un poētiska nojauta. Iespējams, ka tās pamatos ir neparasti spēcīga dzīves, tās ritmisko, nepārtraukti manāmo pukstu izjūta. Šo spēku uztur pieredze, pārbaudīti, no cilvēkiem gūti iespaidi, tautas dzīves pazīšana. Ieklausoties šai ritmā, prāta un gribas varenības iedvesmots, Prospers, Šekspīra pēdējais varonis, atbild uz meitas līksmo izsaucienu: «Cik skaista ir cilvēku cilts!» (V, 1.) Prospers un kopā ar viņu Šekspīrs, kaut pametot savu teātri, no jauna pievērš cerības cilvēkam.

Feodālā tirānija un topošā buržuāziskā pasaules iekārta bija Šekspīram naidīgas. Dižais humānists, iedzīvinot tautas cerības varenos mākslas darbos, saistīja savu ideālu ar nākamību.

A. Smirnovs

M. un D. Urnovi

## BIBLIOGRĀFIJA. VILJAMS ŠEKSPĪRS LATVIEŠU VALODĀ

Viljams Šekspīrs ir latviešu iecienītākais cittautu lugu autors. Lai mēs ņemam viņa lugu izrādes, skatītāju skaitu vai šo lugu iespiedumus grāmatās salīdzinājumā ar citiem autoriem kā pagājušā gadsimta pēdējā pusē, tā divdesmitajā gadsimtā līdz pat mūsdienām, mēs neredzam otra cittautu autora, kas varētu sacensties ar Šekspīru vai pielīdzināties viņam. Vienīgi skarbais ziemeļnieks, nesaudzīgais sava laika sabiedrības tiesātājs Henriks Ibsens daudz neatpaliek aiz Šekspīra ne izrāžu, ne grāmatās izdoto lugu skaita ziņā. Tāpēc varam droši teikt, ka latviešiem Šekspīrs nav svešs, ka latvieši viņa daiļradi labi pazīst, ir izpratuši un iejūtīgi interpretējuši, pratuši arī pietiekami augstu novērtēt.

Sai saīsinātajā bibliogrāfijā redzam, ka par Šekspīru interesējušies daudzi pazīstami rakstnieki, skatuves mākslinieki un literatūrpētnieki, piemēram: Jānis Poruks, valodnieks Fricis Garais, Rūdolfs Blaumanis, Jēkabs Duburs, Andrejs Upīts, Eduards Smiļģis, Teodors Zeiferts, Aleksandrs Dauge, Fricis Adamovičs, Jānis Sudrabkalns, Rūdolfs Egle, Valdis Grēviņš, Mirdza Ķempe, Alfons Vilsons, Biruta Gudriķe, Viktors Hausmanis, Lilija Dzene, Jānis Kalniņš un citi gan kā tulkotāji, gan interpreti. Tāpēc radies tik bagātīgs rakstu klāsts, kas saistās ar Selkspīra dzīvi un darbiem.

Ar Selkspīra vārdu latviešu lasītājs, ipaši skolu jaunatne varēja Iepazīties jau pagājušā gadsimta septiņdesmitajos, astoņdesmitajos gados, kad tā laika populārajā lasāmajā grāmatā Skolas maize (1874) uzņemts lugas Karalis Līrs īss satura atstāstījums. Tam drīz vien ir sekojuši viņa lugu tulkojumi, apceres par tām un par lugu izrādēm.

Tādā kārtā ap gadsimtu miju bija uzkrājusies jau krietna grāmatu kopa, gandrīz visi V. Šekspīra labākie darbi bija tulkoti un izdoti atsevišķās grāmatās, lugas kārtu kārtām pārstaigājušas latviešu teātru skatuves, kā tas atspoguļojas arī šai bibliogrāfijā.

Ērtāka pārskata labad pievienota bibliogrāfijas iedale, kas galvenajos vilcienos norāda, kur viens vai otrs darbs meklējams.

i. viljama Šekspīra darbi

1.  Grāmatas 451 Kopoti raksti 451 Atsevišķi izdevumi 452

2.   Periodikā un krājumos 454 Dzeja 454 Drāma 458

i.

II. LITERATŪRA PAR SEKSPlRA DZĪVI UN DAIĻRADI

1.  Grāmatas 459

2.   periodikā " 460 Vispārīga satura 460 Par kopotiem rakstiem, izlasēm 466 Par lugām 467 Par lugu izrādēm 478

3.   Veltījumi V. Šekspīram dzejā 515

I. VILJAMA SEKSPlRA DARBI

1. Grāmatas

Kopoti raksti

Darbi. 1. Rūdolfa Egles redakcijā. Vāks, titullapas un litografētās ilustrācijas Oskara Norisa. Rigā, A. Gulbis, 1938. 614. lpp., 1 lp. ģim., 10 lp. ilustr.

Saturs: Priekšvārds. — R. Egle. Viljams Šekspīrs. — V. Metjūss. Šekspīra darbi. — Lugas: Ričards III. Tulk. Fr. Adamovičs. — Divi veronieši. Tulk. E. Adamsons. — Veltas pūles mīlā. Tulk. R. Egle1 . — Maldu komēdija. Tulk. A. Upīts. — Spītnieces pārmācība. Tulk. R. Egle. — Komentāri.

Kopoti raksti. [Red. kol.: M. Ķempe, E. Smiļģis, J. Sudrabkalns. Sakārt. K. Egle. Māksi. A. Stankevičs un V. Ozoliņš]. 1.—6. sēj. Rīgā, LVI, 1963—1965.

1. sēj. 1963. 531 lpp., ilustr.

Saturs: J. Sudrabkalns. Šekspīrs mūsu dienās. — Lugas: Ričards III. Tulk. F. Adamovičs. — Divi veronieši. Tulk. E. Adamsons. — Veltas pūles mīlā. Tulk. A. Upīts. — Maldu komēdija. Tulk. A. Upīts. — K. Egle, V. Beilāne. Komentāri.

2.  sēj. 1963. 595 lpp., ilustr.

Saturs: Spitnieces savaldīšana. Tulk. K. Egle un R. Egle. — Romeo un Džuljeta. Tulk. K. Egle. — Sapnis vasaras naktī. Tulk. V. Brutāne. — Ričards II. Tulk. J. Jansons-Saiva un A. .lansons-Saiva. — Venēcijas tirgotājs. Tulk. A. Krūklis. — K. Egle, V. Beitāne. Komentāri.

3.  sēj. 1964. 559 lpp., ilustr.

Saturs: Jautrās vindzorietes. Tulk. R. Egle un P. Kalva. — Liela

29*

1 īstenībā tas ir A. Upīša tulkojums, bet tolaik zināmu apstākļu dēļ saziņā ar A. Upīti R. Egle publicēja ar savu vārdu.

45/

brēka, maza vilna. Tulk. V. Grēviņš. — Kā jums tīk. Tulk. V. Grēviņš. — Divpadsmitā nakts. Tulk. J. Sudrabkalns un V. Beitāne. — Gals labs — viss labs. Tulk. E. Sprince. — K. Egle, V. Beitāne. Komentāri.

4.  sēj. 1964. 727 lpp., ilustr.

Saturs; Dots pret dotu. Tulk. V. Belševica. — Jūlijs Cēzars. Tulk. M. Ķempe. — Hamlets. Tulk. K. Egle. — Otello. Tulk. K. Egle un P. Kalva. — Karalis Līrs. Tulk. J. Rainis. — K. Egle, V. Beitāne. Komentāri.

5.  sēj. 1965. 649 lpp., ilustr.

Saturs: Makbets. Tulk. F. Adamovičs. — Antonijs un Kleopatra. Tulk. J. Rainis. — Perikls. Tulk. O. Sarma. — Ziemas pasaka. Tulk. K. Egle. — Vētra. Tulk. E. Sprince. — K. Egle. Komentāri.

6.  sēj. 1965. 644 lpp., ilustr.

Saturs: Henrijs IV, 1. daļa. Tulk. A. Jansons-Saiva. — Henrijs IV, 2. daļa. Tulk. O. Sarma. — Soneti. — A. Smirnovs, M. un D. Urnovi. Šekspīra daiļrade. — K. Egle. Šekspīrs latviešu valodā. Bibliogrāfija. (Saīsināta.) — K. Egle. Komentāri.

Šekspīrs. Sastādījis A. Dauge. Rīgā, A. Gulbis, 1926. 207 lpp. (Cittautu rakstnieku antoloģijas. I).

Saturs: A. Dauge. Viljams Šekspīrs. — Lugas [saīsinātas]: Karalis Indriķis. Tulk. Fr. Adamovičs. — Jūlijs Cēzars. Tulk. Fr. Adamovičs. — Kā jūs gribat jeb «Divpadsmitā nakts». Tulk. J. Sudrabkalns.;— Makbets. Tulk. Fr. Adamovičs. — Negaiss. Tulk. Fr. Adamovičs. — Sonetas: Kur, Mūza, palieci, ko vilcinies. Tulk. R. Egle. — Kā viļņi rit uz krastu traukdamies. Tulk. R. Egle. — Kad redzu es, kā kapu marmors balts. Klints, zeme, plašā jūra, metāls ciets. Ai dvēsle, pīšļu grausta iemītniece. Tulk. Fr. Adamovičs.

Atsevišķi izdevumi

Antonijs un Kleopatra. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Rīgā, Rīgas Latv. biedr. Derīgu grāmatu nodaļa, 1903. 124 lpp.

Antonijs un Kleopatra. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbis, [b. g.] 155 lpp. (J. Raiņa kopoti tulkojumi Nr. 14).

Antonijs un Kleopatra. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbis, 1913. 127 lpp. (Universālā bibliotēka Nr. 100/101).

Divpadsmitā nakts. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Sudrabkalns. Rīgā, «Leta», [1924], 100 lpp.

Hamlets, dāņu princis. Latviešu valodā pārtulkojis J. Liekais. Jelgavā, H. J. Draviņ-Dravnieks, 1892. 113 lpp.

Hamlets. Traģēdija 5 cēlienos. Tulkojis J. Roze. Rīgā, A. Gulbis, [1921], 132 lpp.

Hamlets. Traģēdija 5 cēlienos. Tulkojis Jūlijs Roze. Otrs iespiedums. Rīgā, A. Gulbis, 1931. 115 lpp.

Hamlets. 10. klasei. Rīgā, VAPP Grāmatu apgāds, 1946. 155 lpp. (Skolas literatūra, Nr. 35).

Hamlets. 10. klasei. R., LVI, 1948. 156 lpp. (Skolas literatūra, Nr. 35).

Hamlets. Rīgā, LVI, 1958. 216 lpp. (Skolēna bibliotēka). Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos. No angļu valodas tulkojis Fr. Ad. [Fricis Adamovičs]. Rīgā, Rīgas Latviešu biedr. Zinību komisijas Derīgu grāmatu apgād. nodaļa, 1897. 96 lpp.

Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos. Tulkojis Fr. Adamovičs.

2.   iespiedums. Rīgā, Valters un Rapa, 1923. 95 lpp. (Rakstu Avots Nr. 37/38).

Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos. Tulkojis Fr. Adamovičs.

3.  iespiedums. Rīgā, Valters un Rapa, 1934. 95 lpp.

Karalis Lirs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Rīgā, Rīgas Latviešu biedj. Derīgu grāmatu nodaļa, 1900. 113 lpp.

Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbis, 1912. 118 lpp. (Universālā bibliotēka Nr. 34/35).

Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbis, 1912. 149 lpp. (J. Raiņa Kopoti tulkojumi Nr. 6).

Liela brēka, maza vilna. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis Valdis Grēviņš. Rīgā, «Leta», [1924]. 104 lpp.

Makbets. Bēdluga piecos cēlienos. No angļu valodas tulkojis Fr. Ad. [Fr. Adamovičs]. Rīgā, Rīgas Latviešu biedr. Zinību komisijas Derīgu grāmatu apg. nodaļa, 1898. 86 lpp.

Makbets. Bēdluga piecos cēlienos. No angļu valodas tulkojis Fr. Adamovičs. Otrais iespiedums. Rīgā, Valters un Rapa, 1925. 95 lpp. (Rakstu Avots Nr. 55/56).

Makbets. Bēdluga piecos cēlienos. No angļu valodas tulkojis Fr. Adamovičs. Trešais iespiedums. Rīgā, Valters un Rapa, 1934. 94 lpp.

Rihards III. Bēdluga piecos cēlienos. Tulkojis Fr. Ad. [Adamovičs]. Rīgā, Rīgas Latviešu biedr. Derīgu grāmatu nodaļa, 1902. 116 lpp.

Sapnis vasaras naktī. Latviski no Esenberģu Jāņa. Rīgā, Rīgas Latviešu biedr. Derīgu grāmatu nodaļa, 1899. 79 lpp.

Sapnis vasaras naktī. Tulkojis Esenberģu Jānis. Rediģējis Valdis. Otrs izdevums. Rīgā, A. Gulbis, [1924J. 87 lpp. (Dramatiskā literatūra Nr. 20).

Venēcijas tirgotājs. Skatu luga 5 cēlienos. Skatuvei pārstrādājis Esenberģu Jānis. Rīgā, A. Gulbis, [1924], 80 lpp. (Dramatiskā literatūra Nr. 5).

Vindzoras jautrās sievas. Komēdija 5 cēlienos. Tulkojis A. Svābe. Rīgā, A. Gulbis, 1936. 94 lpp.

Ziemas pasaciņa. Skatu luga četros cēlienos no V. Šekspīra. Mūzika no fr. fon Flotova. Skatuves iekārtojums no Fr. Dingelstedta. Latviski no Dubura. Rigā, J. Brigaders, 1897. 144 lpp.

2. Periodikā un krājumos

Dzeja

1883

Saulei. (Pēc angļu dzejnieka Šekspīra). (Nu tumšā nakts ir aizgājusi). Tulk. Oziņa Katrīna. — Baznīcas un Skolas Ziņas, 1883, Nr. 25, 100. lpp. Pielikums pie Latviešu Avīzēm.

1917

Sonetas. I. Kā viļņi rit uz krastu tiekdamies. — II. Reiz, mīļā, visiem lemta iznīcība. No angļu valodas tulkojis R. Egle. — Līdums, 1917, Nr. 78, 7. apr.

1918

Ja jauna nav nekā, ja viss, kas ir. — Kur, Mūza, paliec tu, ko vilcinies. No angļu valodas tulkojis R. Egle. — Dzintars I, 1918, 11. lpp. Soneti.

1921

Vai pulkstens vienmuļīgos sitienus kad skaitu. Atdzejojis Pāvils Jansons. — Talsu Apriņķa Vēstnesis, 1921, Nr. 11/12, 12. Iebr.

To pavasari bez Tevis skumjās nīku. Atdzejojis R. Rudzītis. — Grām.: Svētnīcā. Dziesmas par mīlestību. Riharda Rudzīša sakop. Rīgā, Ģenerālkomisijā Letā, 1925. 196. lpp.

1926

Ak dvēs'le, pīš]u grausta iemītniece. — Kad redzu es, kā kapu marmors balts. — Klints, zeme, plašā jūra, metāls ciets. Tulk. Fr. Adamovičs. — Grām.: Šekspīrs. Sast. A. Dauge. Rīgā, A. Gulbis, 1926. 205.—207. lpp.

Kā viļņi rit uz krastu tiekdamies. — Kur, Mūza, palieci, ko vilcinies. Tulk. R. Egle. — Turpat, 205. lpp.

1927

Glaimi un draudzība. (Katrs, kas tev glaimot trauks). Atdz. Gustavs Zilezers. — Jaunais Cīrulītis, 1927, Nr. 8, 231. lpp.

1928

Sonets. (Man dzīvot apriebies, man nāves alkst). Tulk. Fr. Adamovičs. — Daugava, 1928, Nr. 1, 50. lpp.

Soneti. 1. Ne marmors balts, ne piemineklis zeltīts. — 2. Tu zvērestus man divkārt pārkāpusi. — 3. Par velti spoguls teic, ka vecs jau esmu. — 4. Kad, piekusis no ceļa, dusā grimstu. No angļu vai. tulk. Fr. Adamovičs. — Daugava, 1928, Nr. 4, 472.-473. lpp.

1932

Soneti. 1. Kā manai mūzai trūkt var izdomas. — II. Par gleznotāju kļuvusi man acs. No angļu valodas tulk. Fr. Adamovičs. — Daugava, 1932, Nr. 5, 534. lpp.

1933

Soneti. 1. Ne marmors balts, ne piemineklis zeltīts. — 2. Klints, zeme, plašā jūra, metāls ciets. — 3. Kad redzu es, kā kapu marmors balts. — 4. Ai dvēs'le, pīšļu grausta iemītniece. — 5. Man dzīvot apriebies, man nāves alkst. — 6. Par velti spogul's teic, ka vecs jau esmu. — 7. Kad, piekusis no ceļa, dusā grimstu. — 8. Reiz Amors bija grimis dziļā miegā. — 9. Tu zvērestus man divkārt pārkāpusi. — 10. Par gleznotāju kļuvusi man acs. — 11. Kā manai mūzai trūkt var izdomas. No angļu valodas tulkojis Fr. Adamovičs. Grām.: Adamovičs Fr. Rudens ziedi. Rīgā, Valtera un Rapas akc. sab., 1933. 219.— 225. lpp.

1939

Soneti. 1. Vai tevi saukt par pavasara dienu? — 2. Kad klusās atmiņas es sapulcēju. — 3. Cik sirēnasaru es esmu dzēris. — 4. Daudz krāšņu rītu redzējis es esmu. — 5. Nē, negribu es viņu vienošanos. — 6. Vairs neskumsti, kad būšu acis slēdzis. No angļu valodas tulkojusi Laima Akuratere. — Daugava, 1939, Nr. 8, 736.-738. lpp.

Sonets. (Mans nabaga gars šai miesā grēcīgajā). No angļu valodas tulkojusi Laima Akurātere. — Sējējs, 1939, Nr. 9, 970. lpp.

1959

Soneti. 5. Sīs stundas skatam paver laipnas ainas. Atdz. Andrejs Balodis. — Grām.: Pasaules tautu lirika. Antoloģija. Sast. A. Elsiņa. Rīgā, LVI, 1959. 292. lpp.

7. Lūk, austrumpusē daiļā saule lec. Atdz. Ojārs Jansons. — Turpat, 292. lpp.

18. Vai tevi saukt par pavasara dienu? Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 293. lpp.

30. Kad klusās atmiņas es sapulcēju. Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 293. lpp.

33. Es esmu redzējis daudz rītu spožu. Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 293. lpp.

55. Ne marmors balts, ne pieminekļu zelts. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 294. lpp.

64. Kad redzu Laika skarbai varai ļautu. Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 294. lpp.

65. Pat plašā jura, zeme, akmens, varš. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 294. lpp.

71. Vairs neskumsti, kad būšu acis slēdzis. Atdz. Laima Akuratere. — Tur.pat, 295. lpp.

75.   Tu tā, kas visus manus sapņus baro. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 295. lpp.

76.   Kādēļ gan vārsmās trūkst man lepnas spozmes. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 295. lpp.

87. Ardievu! Pārāk dārga esi, labā. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 296. lpp.

91. Dažs lepojas ar dzimumu, ar vārdu. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 296. lpp.

116. Nē, negribu es viņu vienošanos. Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 296. lpp.

119. Cik sirēnasaru es esmu dzēris. Atdz. Laima Akuratere. — Turpat, 297. lpp.

128. Kad manu meldiju sāc dziesmā vīt. Atdz. Bruno Saulītis. — Turpat, 297. lpp.

131. Tu tirāniska kā tavs ļaunais flirts. Atdz. Bruno Saulītis. — Turpat, 297. lpp.

136. Ja netik tev, ka pārāk tuvu es. Atdz. Bruno Saulītis. — Turpat, 298. lpp.

138. Kad mīļā teic, ka patiess viņā viss. Atdz. Bruno Saulītis. — Turpat, 298. lpp.

143. Kā čakla saimniece, ar rokām plestām. Atdz. Andrejs Balodis. — Turpat, 298. lpp.

154. Reiz mazo mīlas dievu snaudiens veic. Atdz. Ojārs Jan- sons. — Turpat, 299. lpp.

1964

Soneti. Jauni tulkojumi. 71. Vairs nesēro, kad miris būšu es. — 130. Ir manas mīļās acīs saules maz. — 140. Tev, cietsirdīgā, gudrai vajag būt. — 146. Teic, dvēsele, vai, miesā mājojot. Atdz. Bruno Saulītis. — Karogs, 1964, Nr. 4, 102.—103. lpp.

Soneti. 76. Kāpēc man citu vārdu neatrast? — 87. Ardievul Palikt nespēju pie tevis. — 133. Lai dreb tā sirds, kas manai raudāt liek. Atdz. Bruno Saulītis. — Literatūra un Māksla, 1964. Nr. 16, 18. apr.

Diāma

Sapnis vasaras nakti. Tulk. Esenberģu Jānis. — Grām.: Esenber- ģis J. Kopoti raksti. 3. sēj. Rīgā, A. Gulbis, 1924. 243.-327. lpp.

Venēcijas tirgotājs. Skatu luga 5 cēlienos. Tulk. Esenberģu Jānis. — Grām.: Esenberģis J. 3. sēj. Rīgā, A. Gulbis, 1924. 165.— 240. lpp.

1951

Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. Tulk. J. Rainis. — Grām.: Rainis J. Kopoti raksti. 12. sēj. Rīgā, 1951. 363.— 545. lpp.

II. LITERATŪRA PAR V. ŠEKSPĪRA DZIVI UN DAIĻRADI

1. Grāmatas

1913

Vulfs Ed. V. Šekspīra Kā jums tīk. («Juku jukām»). Pārskats no Ed. Vulfa. Rīgā, Rīgas Latviešu teātris, [1913].

1924

Šekspīrs un viņa laika teātris. 1. Viljams Šekspīrs. 2. Karalis Līrs. 3. Viena diena Šekspīra teātrī. Valmierā — Cēsīs, K. Dūnis, 1924. 48 lpp., ilustr. (Kultūrvēsturiska bibliotēka K. Melnalkšņa sakopojumā Nr. 2).

1964

Viljams Šekspīrs. 1564—1616. Atgādne lasītājiem. [Sast. B. Arni- cāne]. Rīgā, 1964. 35 lpp. (LPSR Valsts bibliotēka. Bibliogr. un me- tod. darba nod.)

Vilsons A., Gudriķe B., Kiršentāle I., Hausmanis V. Šekspīrs un latviešu teātris. Rīgā, LVI, 1964. 165 lpp., 16 lp. ilustr.

Saturs: A. Vilsons. Ievadam. — A. Vilsons. Mazliet no priekšvēstures. — A. Vilsons. Pirmā plašākā iepazīšanās. — B. Gudriķe. Padziļinātas interpretācijas meklējumos. — I. Kiršentāle. Progresīvās tradīcijas turpinās. — V. Hausmanis. Uz padomju skatuves. — Piezīmes.

Recenzijas

Ancītis V. Šekspīra jubilejas izdevums. — Karogs, 1964,

Nr. 8, 143.—144. lpp.

Gudriķe B. Mūžam dzīvais Šekspīrs. — Jaunās Grāmatas 1864, Nr. 3, 22.-25. lpp., ar ilustr.

Kalnača B. Draugos ar Šekspīru. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 44, 31. okt.

2. Periodikā

Vispārīga satura

1876

Kaudzītes Matīss. Vēsture jeb pasaules stāsti etc. Sarakstījis V. Hartmanis. — Baltijas Zemkopis, 1876, Nr. 6, 13. febr.; Nr. 7, 20. febr.; Nr. 8, 27. febr. Par V. Šekspīru 6. numurā.

1878

Svešu un pašu druvu kopēji. — Balss, 1878, Nr. 22—24, 16., 20., 23. dec. Par V. Šekspīru 22. numurā.

1883

Par kādiem kultūras līdzekļiem. [Arī par V. Šekspīra darbu tulkošanu]. — Baltijas Vēstnesis, 1883, Nr. 266, 19. nov.

1884

Homēra un Šekspīra pārtulkošanas lietā. 1) «Baltijas Vēstneša» nesen pasniegtais izskaidrojums… [Sakarā ar rakstu «Balt. Vēstn.» 1883. g. 266. numurā], — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 11, 14. janv. Paraksts: Kāds Rīdzinieks.

«Baltijas Vēstneša» raksts Homēra un Šekspīra pārtulkošanas lietā. — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 11, 14. janv. Paraksts: J. S.

Vai latviešu valoda šim brīžam diezgan attīstīta priekš Homēra un Šekspīra pārtulkošanas? — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 11, 14. janv. Paraksts: L.

[Šiliņš M.] M. S. Teātris. [Prasa, lai izrāda arī V. Šekspīra lugas]. — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 9, 12. janv.

1890

Puriņu Klāvs. [Pūriņš N.] Dramatiskas vēstules. Šekspīrs. — Baltijas Vēstnesis, 1890, Nr. 210, 14. sept.; Nr. 211, 15. sept.

[Zeiferts T.] Teodors. Georg Brandes. Villiam Shakespeare. Paris und Leipzig. Verlag von Albert Langen. 1895. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1895, Nr. 2, 134.—135. lpp.

1899

Rainis J.) Kā Šekspīrs pelnīja naudu. — «Dienas Lapas» Literā- riskais Feļetons, 1899, Nr. 289, 24. dec.

1900

Poruks J. Šekspīrs vai Gēte. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1900, Nr. 12, 921.—924. lpp.; tas pats grām.: Poruks J. Kopoti raksti. 4. sēj. Rīgā, A. Golts, 1914, 70.—74. lpp. Kopoti raksti. 17. sēj. Rīgā, J. Roze, 1929, 7.—14. lpp.

1901

Dermanis V. Pesimisms dzejā, sevišķi latviešu lirikā. — Mājas Viesis, 1901, Nr. 30—36, 25. jūl. — 5. sept. Par V. Šekspīru 31. un 32. numurā.

1903

Grāfs Ļevs Tolstojs pret Šekspīru. — Dienas Lapa, 1903, Nr. 243, 27. okt.

1914

Duburs J. Šekspīra lugu dekorācijas. — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, Nr. 229, 4. okt.; Nr. 235, 11. okt.

[Vulfs Ed.] Ed. V. Šekspīra jubileja. — Latvija, 1914, Nr. 91, 23. apr.

1916

[Freinbergs K.] F. Divas jubilejas. [V. Šekspīra un Servantesa 300 gadu nāves dienas atcere], — Taurētājs, Nr. 2, 50.—51. lpp.

Šekspīra un Servantesa 300 gadu jubileja Maskavā. — Dzimtenes Atbalss, 1916, Nr. 34, 4. maijā. Paraksts: t.

[Zeiferts T.] Teodors. Viljams Šekspīrs. Trīssimts gadu miršanas dienas piemiņai. — Līdums, 1916, Nr. 88, 21. apr.; Nr. 89, 22. apr.

Lautenbahs J. Viljams Šekspīrs (1564—1616). — Grām.r Lauten- bahs J. Angļu literatūra XVI gadsimteni. Rīgā, 1922. 34.—128. lpp.

1927

Līgotņu Jēkabs. [Roze J.] Šekspīrs. — Grām.: Līgotņu Jēkabs. Pasaules rakstnieki. Rīgā, 1927. 93.-144. lpp.

1928

Sou Bernhards. Vai labāk par Šekspīru? No priekšvārda krājumam «Trīs lugas puritāņiem». No angļu vai. tulk. A. Līventāle. — Daugava, 1928, Nr. 4, 474.—481. lpp.

1932

Egle R. Viljams Šekspīrs. — Grām.: Egle R. un Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture. 3. sēj. Rīgā, A. Gulbis, 1932. 46.—59. lpp., ar ģīm. un ilustr.

1936

Bērziņš A. Šekspīrs latviešu teātri. — Teātra Vēstnesis, 1936, Nr. 6, 7.—11. lpp., Nr. 9, 1.—7. lpp.

1937

Bērziņš A. V. Šekspīrs latviešu teātrī. Materiāli latviešu teātra vēsturei. — Teātra Vēstnesis, 1937, Nr. 5, 1—4. lpp.

1938

[Egle K.] K. E. Šekspīra piemiņas bibliotēka. — Bibliotekārs, 1938, Nr. 2/3, 41. lpp.

1940

Egle R. Jaunais vācu un krievu Šekspīrs. — Karogs, 1940, Nr. 1, 152.—156. lpp.

Egle R. Šekspīrs un viņa laiks. — Karogs, 1941, Nr. 6. 823.— 829. lpp.

Egle R. Viljams Šekspīrs. — Jaunais Komunārs, 1941, Nr. 96, 20. apr.

Sudrabkalns J. Servantess un Šekspīrs. — Padomju Latvija, 1941, Nr. 98, 23. apr.

[Sudrabkalns J.] J. S. Viljams Šekspīrs. — Literatūras Avīze, 1941, Nr. 8, 23. apr.

Šekspīra dienas Padomju Savienībā. [Sakarā ar 325. nāves dienas atceri]. — Cīņa, 1941, Nr. 98, 23. apr.

Viljams Šekspīrs no Stretfordas. Lielā dramatiķa 325 gadu nāves dienā. — Brīvais Zemnieks. 1941, Nr. 98, 23. apr.

Zabludovskis M. Divi ģēniji. (Šekspīra un Servantesa nāves. 325. gadadienai). — Cīņa, 1941, Nr. 98, 23. apr.; Zemgales Komunists, 1941, Nr. 97, 23. apr., ar virsrakstu: Pasaules literatūras titāni; Tais- neiba, 1941, Nr. 96, 24. apr., ar virsrakstu: Pasauja literatūras titānu (Sekspira un Servantesa noves 325-tai godadīnai).

1946

Egle K. Viljams Šekspīrs latviski. — Karogs, 1946, Nr. 4/5, 467.— 469. lpp.

Egle R. Balādes un romances Šekspīra lugās. — Karogs, 1946, Nr. 4/5, 461.—467. lpp.

Grēviņš Valdis. Šekspīrs. 1564—1616. — Literatūra un Māksla,. 1946, Nr. 16, 19. apr., ar ģīm.

Lukss V. Par Šekspīru un Servantesu. — Bērnība, 1946, Nr. 4, 19.—20. lpp.

Šekspīram veltīta konference [Maskavā], — Literatūra un Māksla, 1946, Nr. 18, 1. maijā.

1948

Rudzīte D. Šekspīrs. — Padomju Latvijas Skola, 1948, Nr. 2.. 33.-43. lpp.

1952

Viljams Šekspīrs un misters Profino. — Literatūra un Māksla 1952, Nr. 32, 10. aug.

Kalve V. Viljams Šekspīrs. — Komunists (Liepājā), 1956, Nr. 82, 24. apr.

Pečaka L. Šekspīra dramaturģija — bagāts materiāls mūsu teātriem. — Literatūra un Māksla, 1956, Nr. 18, 28. apr.

Piguļevskis V. Šekspīra traģēdijas mūsu teātros. — Teātris un dzīve. Almanahs. I. Rīgā, LVI, 1956, 151.—159. lpp.

Smi|ģis Ed. Heroiska drāma un traģēdija. [Ari par V. Šekspīru],— Teātris un dzīve. Almanahs. I. Rīgā, LVI, 1956, 67.-74. lpp.

1958

Beitāne V. Jauni materiāli par Šekspīru latviski. — LPSR ZA Vēstis, 1958, Nr. 11, 163—170. lpp.

1959

Apele A. Šekspīra memoriālais teātris (Stretfordā pie Evonas]. — Karogs, 1959, Nr. 4, 157.—158. lpp.

Beitāne V. Hamlets latviski. — Karogs, 1959, Nr. 5, 124 — 126. lpp.

Beitāne V. Pirmie V. Šekspīra traģēdiju tulkojumi latviešu valodā. — Zinātniski raksti (Latvijas Valsts universitātes), 30. sēj. Filo- loģ. zin. valodn. rakstu krājums, 4. A sērija, 1959, 93.—121. lpp. Kopsavilkums krievu valodā.

Hamlets un trīs atceres. (Mazliet par latviešu teātra vēsturi). — Rīgas Balss, 1959, Nr. 53, 4. martā. Paraksts: Egi.

Rumanovs I. Atradums grāmatas iesējumā. (Pēc «Inostrannaja Ļi- teratura»). [Par V. Šekspīra lugu «Mīlestība ar panākumiem»]. — Padomju Jaunatne, 1959, Nr. 170, 30. aug.

1961

Kuriševa T. Šekspīrs. — Liesma, 1961, Nr. 12, 16. lpp., ar ģīm.

Laika biedru atsauksmes par Šekspīru. Tulk. E. Mindenbergs. — •Grām.: Drāmas teorija un tehnika. Sakārt. A. Grigulis. Rakstu kopojums. Rīgā, LVI, 1961. 83.-86. lpp.

1963

Beitāne V. Šekspīrs latviski. — Karogs, 1963, Nr. 4, 149.— 151. lpp.

Šmulovičs M. Gatavojamies V. Šekspīra svinībām. — Rīgas Balss, 1963, Nr. 279, 27. nov.

Šmulovičs M. Šekspīra gads turpinās. — Padomju Students, 1963, Nr. 18, 12. jūn.

Turkatenko N. Pasaule gatavojas Šekspīra jubilejai. — Literatūra un Māksla, 1963, Nr. 50, 14. dec.

Zauere A. Viljams Šekspīrs. — Tautas kalendārs. 1964. Rīgā, LVI,

1963, 275.-277. lpp.

1964

Dombrovska M. Literatūras lektorijam — 100 lekciju. [100. lekcija veltīta Šekspīram]. — Rīgas Balss, 1964, Nr. 93, 18. apr.

Dubašinskis J. Šekspīra traģēdiju būtība. — Karogs, 1964, Nr. 4, 104.—110. lpp.

Dzērvīte A. Šekspīrs Latvijā. — Dzirkstele, 1964, Nr. 48, 23. apr.

Egle K. Viljams Šekspīrs latviešu literatūrā. — Zvaigzne, 1964, Nr. 8, 6. lpp., ar ģīm.

Egle K. Latvieši un čehi par Šekspīru. — Literatūra un Māksla,

1964, Nr. 27, 4. jūl.

Gatavojoties Šekspīra dienām. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 8, 22. febr.

Gregori P. Šekspīra dienas sākušās. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 16, 18. aprīlī.

Grēviņš Māris. Šekspīrs šodien. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 16, 18. apr.

Kalnača B. Mūsu Šekspīrs. — Rīgas Balss, 1964, Nr. 97, 23. apr.

Kozincevs G. Vienmēr laikmetīgais Šekspīrs. — Padomju Jaunatne, 1964, Nr. 81, 22. apr. No G. Kozinceva grāmatas «Mūsu laikabiedrs Šekspīrs».

Lielā jubileja. — Cīņa, 1964, Nr. 85, 9. apr. Paraksts: TASS.

Luika R. Šekspīra dienas stiprinās studentu draudzību. — Skolotāju Avīze, 1964, Nr. 15, 8. apr.

Mūsu Šekspīrs. (400. dzimšanas dienu atceroties). [Raksti: J. Sudrabkalns, Ed. Smiļģis, L. Bērziņa, Ģirts Vilks u. c.] — Māksla, 1964, Nr. 4, 23.-27. lpp.

465

Peters J. Šekspīrs Liepājā. [Par lugu inscenējumiem Liepājas teātrī], — Komunists, 1964, Nr. 81, 22. apr.

30 2885

Reakcionāri turpina uzbrukt Šekspīram. — Karogs, 1964, Nr. 7, 156. lpp.

Sakarā ar Šekspīra jubileju. — Karogs, 1964, Nr. 6, 154. lpp.

Smijģis Ed. Šekspīra vārds skan mūsu zemē- — Cīņa, 1964, Nr. 94, 19. apr.

Šekspīra jubileju sagaidot. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 15, 11. apr.

Šekspīrs mūsu zemē atradis otro dzimteni. (Sakarā ar izcilā dramaturga 400. dzimšanas dienu). — Padomju Jaunatne, 1964, Nr. 67, 3. apr.

Šekspīrs uz padomju skatuves. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 16, 18. apr.

Švedovs J. Šekspīra ģēnijs. Sakarā ar 400. dzimšanas dienu. — Rīgas Balss, 1964, Nr. 97, 23. apr.

Vara pār skatītāju. [Šekspīra lugu izrādes Padomju Savienībā]. — Padomju Jaunatne, 1964, Nr. 81, 22. apr.

Zabis E. Gadu simtiem skan Šekspīra vārds! — Cīņa, 1964, Nr. 97, 23. apr., ar ģīm.

Zālīte T. Viljamu Šekspīru pieminot. — Padomju Students, 1964, Nr. 14, 27. apr.; Skolotāju Avīze, 1964, Nr. 17, 2. apr., ar virsrakstu: Viljamu Sekspīru'suminot.

Par kopotiem rakstiem, izlasēm

1927

Goba A. Šekspīrs. Cittautu rakstnieku antoloģija. 1. Sastādījis A. Dauge. A. Gulbja apg., Rīgā, 1926. — Ilustrēts Žurnāls, 1927, Nr. 6, 206. lpp.

1938

Grāmatu plauktos. [Arī par V. Šekspīra rakstiem, A. Gulbja izdevumā]. LTA pielikums 16(111) pie Latgales Vēstneša, 1938, Nr. 84, 3. aug.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze]. Šekspīrs latviski. (Viljama Šekspīra darbi R. Egles redakcijā. 1. A. Gulbja apg. izdevums. Rīgā, 1938, 614 lpp.). — Vārds, 1938, Nr. 10, 419.—425. lpp.

Sudrabkalns J. — Viljama Šekspīra darbi. Rūdolfa Egles redakcijā. I. 1938. — Grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 4. sēj. Rīgā, LVI, 1960. 37.—39. lpp., ar nosaukumu: Par Šekspīru latviešu valodā.

1962

Egle K. Viljams Šekspīrs. [Sakarā ar kopotu rakstu izdošanu], — Jaunās Grāmatas, 1962, Nr. 12, 26.-27. lpp.

1963

Ancītis V. Ceļa zīme uz cilvēci. [V. Šekspīra Kopotu rakstu 1. un 2. sējums]. — Karogs, 1963, Nr. 11, 124.—128. lpp.

Rozenvalds K. Šekspīrs latviski. — Komunisma Ce|š, 1963, Nr. 67, 6. jūn.

Rozenvalds K. V. Šekspīra raksti latviski. — Darba Uzvara [Jelgavā], 1963, Nr. 65, 4. jūl.

Par lugām

Antonijs un Kleopatra

1913

Birkerts A. Viljama Šekspīra Antonijs un Kleopatra. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. A. Gulbja apgādībā, Pēterburgā, 1913. «Universālās bibliotēkas» 100.—101. nr. 127 lpp. — Vārds. Lite- rāriski-kritisku rakstu krājums. 2. sēj. Rīgā, Dzirciemnieku izdevums, 1913, 337. lpp.

1914

«Antonijs un Kleopatra». — Latvija, 1914, Nr. 219, 23. sept. «Antonijs un Kleopatra». [Drāmas uzbūves raksturojums]. — Rīgas Avīze, 1914, Nr. 224, 21. sept.; Nr. 226, 23. sept.

30*

Zeltmatis. [Kārkliņš E.] Pēdējo gadu dramatiskā rakstniecība. III. Klasiķu tulkojumi. [Arī par «Antoniju un Kleopatru» Raiņa tulkojumā]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, Nr. 77, 5. apr.

467

Cimbelīns

Šekspīra lugu «Cimbelīns», ko dzejā tulkojis Fr. Adamovičs, Nacionālais teātris uzņēmis repertuārā. — Jaunākās Ziņas, 1937, Nr. 4, 7. janv.

Divpadsmitā nakts

1924

Viljama Šekspīra Divpadsmitā nakts. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Sudrabkalns. Izdevusi «Leta», Rīgā, 1924. — Ilustrēts Žurnāls, 1924, Nr. 43, 942. lpp. Paraksts: Z.

1925

Priede J. Divas Šekspīra komēdijas. Divpadsmitā nakts. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Sudrabkalns. Izdevējs «Leta», Rīgā. — Liela brēka, maza vilna. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis Valdis Grēviņš. Izdevējs «Leta», Rīgā. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 36, 14. febr.

1933

Šodien Dailes teātri Šekspīra «Divpadsmitā nakts». [Par lugu, sakarā ar izrādi], — Sociāldemokrāts, 1933, Nr. 266, 25. nov.

Zālīte E. Sestdien Dailes teātrī Šekspīra «Divpadsmitā nakts». [Par lugu]. — Jaunākās Ziņas, 1933, Nr. 265, 24. nov.

Dots pret dolu

1929

Freinbergs K. Šekspīra «Dots pret dotu». — Teātra Vēstnesis, 1929, Nr. 1, 6.—10. lpp.

Sudrabkalns J. «Dots pret dotu». Tulkotāja piezīme par Šekspīra dzejas cilpām, augstmaņu dižumu un nerru bezkaunībām. — Teātra Nedēja, 1929, Nr. 1, 5.-7. lpp.

Ari Romā piemin latviešus! [Disputs par Šekspīru, Hamleta monologu «Būt vai nebūt» latviešu valodā], — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 127, 5. jūn. Paraksts: — s.

1891

Garais Fr. Šekspīra Hamlets. Grām.: Pūrs, darināts un pielocīts ar populāri ziniskiem apcerējumiem. I. Rīgā, Daugavieša apg., 1891. 150.—185. lpp.

1893

Rīgas Latviešu teātra komisija dabūjusi no dramatiskās cenzūras atļauju izrādīt Viljama Šekspīra lugu «Hamlets, dāņu princis», ko latviešu valodā pārtulkojis J. Liekais. — Baltijas Vēstnesis, 1893, Nr. 194, 28. aug.

[Zeiferts T] Teodors. Viljama Šekspīra Hamlets, dāņu princis. Latviešu valodā pārtulkojis J. Liekais. Jelgavā, apgādājis H. J. Dra- viņ-Dravnieks, 1892. — Austrums, 1893, Nr. 4, 384.-386. lpp.

1897

Ozoliņš P. «Hamlets, dāņu princis». Bēdu luga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 55, 8. martā.

1899

[Rainis J.] Hamleta kaps. — «Dienas Lapas» sīkais feļetons, 1899, Nr. 168, 31. jūlijā, 246. lpp. Iz literāriskās pasaules.

1902

Tantjemi pret Hamletu. — Austrums, 1902, Nr. 3, 284. lpp.

1909

«Hamleta» izrāde jaunā veidā. [Par lugu sakarā ar izrādi 11. novembrī]. — Rīgas Avīze, 1909, Nr. 258, 7. nov.

Kogans P. Hamlets. — Grām.: Sahovs A., Kogans P., Brandess G. Tipi vispasaules literatūrā. Tulkojis J. Ezeriņš. Valmierā, 1909. 50.— 57. lpp.

Šekspīra traģēdija «Hamlets, dāņu princis» pirmoreiz latviski Liepājā … — Liepājas Atbalss, 1909, Nr. 231, 9. okt. Paraksts: L. V.

Līgotņu Jēkabs. [J. Roze]. Hamlets. Šekspīra traģēdija piecos cēlienos, tulk. J. Roze. 132 lpp. A. Gulbja apgādībā, Rīgā. — Jaunības Tekas, 1921, Nr. 12, 400. lpp.

Hamlets. V. Šekspīra traģēdija. — Darba Balss, 1922, Nr. 13, 17. janv. Paraksts: —is.

Freinbergs K. Jauns Hamleta iztulkojums. Hamlets pirms traģēdijas sākšanās. — Teātra Vēstnesis, 1922./23. g. sezona, Nr. 8, 113.— 121. lpp.

Kregs Gordons. Vai Hamlets ir spēcīgs vai nespēcīgs raksturs? — Teātra Vēstnesis, 1922./23. g. sezona, Nr. 10, 155. lpp.

Aile A. Hamleta ēna. No igauņu valodas tulkojusi Elīna Zālīte. — Teātra Vēstnesis, 1924./1925. g. sezona, Nr. 7, 104. lpp.

1931

Egle K. Divi pazīstami dramatiski darbi. [Šekspīra «Hamlets», H. Ibsena «Pers Gints»]. — Jaunākās Ziņas, 1931, Nr. 222, 3. okt.

Egle K. Divu pazīstamu drāmu tulkojumi. Šekspīrs. Hamlets. Traģēdija 5 cēlienos. Tulk. Jūlijs Roze. Otrs izdevums. Rīgā, A. Gulbis, 1931, 115 lpp. [u. c.] — Latvju Grāmata, 1931, Nr. 4, 162.—164. lpp.

1950

Beļinskis V. G. Hamlets. Šekspīra drāma. Močalovs Hamleta lomā. Tulk. J. Ozols. — Grām.: Beļinskis V. G. Izlase. Rīgā, LVI, 1950. 104.—194. lpp.

Smiļģis Ed. Dažas pārdomas par Hamletu. — Ciņa, 1959, Nr. 55, 6. martā.

Jautrās vindzorietes

1935

[Vindavs A.] V. Pilsētas drāma jautro sievu varā. [Sakarā ar izrādi Liepājas teātrī], — Kurzemes Vārds, 1935, Nr. 278, 6. dec.

1936

«Vindzoras jautrās sievas». Viljama Šekspīra komēdija piecos cēlienos. — Teātra Vēstnesis, 1936, Nr. 2, 12.—14. lpp.

Jūlijs Cēzars

1897

[Adamovičs Fr.] F. A. Priekšvārds un vēsturisks ievads Šekspīra lugai «Jūlijs Cēzars». — Grām.: Šekspīrs V. Jūlijs Cēzars. Rīgā, Rīgas Latv. biedr. Derīgu grām. nodaļa, 1897. 3.—10. lpp.; tas pats arī Rīgā, Valtera un Rapas akc. sab., 1923. un 1934. g. izdev., 3.—10. lpp.

1898

[Dravnieks J ] J. Pd. Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. No angļu valodas tulkojis Fr. Ad. Apgādājusi Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas Derīgu grāmatu apg. nodaļa Rīgā, 1897. — Baltijas Vēstnesis, 1898, Nr. 4, 7. janv.

Grāmatu ziņas . . . Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos. No angļu valodas tulkojis Fr. Adamovičs. — Baznīcas Vēstnesis, 1898, Nr. 1, 82. lpp.

[Zeilerts T.] T. Jūlijs Cēzars. Bēdluga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. No angļu valodas tulkojis F. Ad[amovičs], 1897. (Apg. R. L. B. Z. K. Derīgu grāmatu apgādāšanas nodaļa). — Austrums, 1898, Nr. 3, 240. lpp.

1900

[Adamovičs Fr.] — «Jūlijs Cēzars». — Baltijas Vēstnesis, 1900, Nr. 99, 2. maijā; Nr. 100, 3. maijā.

«Jūlijs Cēzars» Rīgas Latviešu teātrī. [Par lugu sakarā ar izrādi 9. septembrī]. — Latvija, 1907, Nr. 209, 8. sept.

1924

Freinbergs K. Jūlijs Cēzars. — Teātra Vēstnesis, 1924./25. g. sezona, Nr. 6, 88.-93. lpp.

Līgotņu Jēkabs. [J. Roze]. Jūlijs Cēzars. Viljama Šekspīra bēdluga piecos cēlienos. Tulk. Fr. Adamovičs. 2. iesp. Valtera un Rapas akciju sab. izdevums. 93. lpp. — Jaunības Tekas, 1924, Nr. 4, 334.— 335. lpp.

1946

Staņislavskis K. Intuīcijas un jūtu vietā — vēstures un sadzīves līnija. «Jūlijs Cēzars». — Grām.: Slaņislavskis K, Mana dzīve mākslā. Rīgā, LVI, 1946. 351.—356. lpp.

Kā ļums tik

$r

1904

Latviešu teātris. «Kā jums tīk» jeb, kā tulkotājs to nokrustījis, «Juku jukām», joku luga 5 cēlienos no V. Šekspīra. [Par lugu sakarā ar izrādi], — Baltijas Vēstnesis, 1904, Nr. 294, 27. dec.

Karalis Līrs

1901

[Bebris J ] Bideru Juris. Viljama Šekspīra Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis Rainis. Rīgā, apgādājusi Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļa, 1900. — Balss, 1901. Nr. 11, 14. martā.

[Pīpiņš E.] Vizulis. Viljama Šekspīra Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis Rainis. — Latviešu Avīzes, 1901, Nr. 12, 9. febr.

Viljama Šekspīra Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Apgādājusi Derīgu grāmatu nodaļa, Rīga, 1900. — Austrums, 1901, Nr. 2, 182.—183. lpp.

[Zālītis V. — Valdis]. V. Viljama Šekspīra Karalis Līrs. Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. — Jauna Raža. V. Oriģinālra- žojumi Teodora sakopojumā. Cēsīs, J. Ozols, 1901, 187. lpp.

1912

Līgolņu Jēkabs. [J. Roze]. Karalis Līrs, traģēdija piecos cēlienos no Viljama Šekspīra, tulk. J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbis, 1912. — Jaunības Tekas, 1912, Nr. 5, 414.—415. lpp.

[Pelše R.] P. R. Viljama Šekspīra «Karalis Līrs». Traģēdija piecos cēlienos. Tulkojis J. Rainis. Pēterburgā, A. Gulbja apgādībā, 1912, «Universālās Bibliotēkas» 34.—35. nr. — Vārds. Literāriski kritisku rakstu krājums, Andreja Upīša sastādīts. 1. sēj., Dzirciemnieku izdevums, 1912, 351.—352. lpp.

1921

Freinbergs K. Karalis Līrs. — Teātra Vēstnesis, 1921, Nr. 4, 1.— 2. lpp.

Liela brēka, maza vilna

1925

Priede J. Divas Šekspīra komēdijas. Divpadsmitā nakts… — Liela brēka — maza vilna. Komēdija piecos cēlienos. Tulkojis V. Grēviņš. Izdevējs «Leta», Rīgā. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 36, 14. febr.

Makbets

1896

Latviešu teātris. Makbets, bēdu luga 5 cēlienos no V. Šekspīra. Tulkojis D. Šveņķis. [Par lugu sakarā ar izrādi]. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 46, 26. febr. Paraksts:.)

1898

[Adamovičs Fr.] Fr. Ad. Makbets. — Grām.: Šekspīrs, V. Makbets. Rīgā, Rīgas Latv. biedr. Derīgu grām. nodala, 1898. 3.—10. lpp.; tas pats arī 1925. un 1934. g. izdev., 3.—10. lpp.

[Lasis P.J Stradonis. Makbets. Bēdu luga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. — Balss, 1899, Nr. 16, 21. apr.

«Makbets». Bēdluga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. No angļu valodas tulkojis Fr. Ad[amovičs], Apgādājusi Rīgas Latv. b-bas zin. komis. Der. grām. nodaļa. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 80, 7. apr. Paraksts: —e—.

Makbets. Bēdluga piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. No angļu valodas tulkojis Fr. Adļamovičs], — Latviešu Avīzes, 1899, Nr. 11, 17. martā. Paraksts: V.

[Zeiferts T.] T. Viljama Šekspīra Makbets. Tulkojis Fr. Adļamovičs], 1898. Rīgā, Derīgu grāmatu nodaļa. — Jauna Raža. III. Oriģināl- ražojumi Teodora sakopojumā. Cēsīs, J. Ozols, 1899, 202.—203. lpp.; Mājas Viesa Mēnešraksts, 1899, Nr. 4, 318.-320. lpp. Paraksts: Teodors.

Maldu komēdija

1925

Freinbergs K. Maldu komēdija. — Teātra Vēstnesis, 1925./26. g. sezona, Nr. 3, 3.—8. lpp.

Otello

1893

Latviešu teātra komisijas [sapulcē J. Kalniņš iesniedzis Šekspīra «Otello» izrādēm]. — Dienas Lapa, 1893, Nr. 279, 8. dec.

1895

Latviešu teātrs. [Par «Otello» sakarā ar izrādi], — Dienas Lapa, 1895, Nr. 53, 6. martā. Paraksts: L.

1897

[Kalniņš J.] K. Domas par bēdu lugu «Otello». — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 85, 15. apr.

1905

[Zeltmatis — Kārkliņš E.] —tis. «Otello» 300 gadu jubileja. — «Dienas Lapas» feļetona piel., 1905, Nr. 20, 29. janv.

Viljama Šekspīra vispārcilvēciskā likteņa traģēdija «Otello». — Darbs, 1922, Nr. 210, 19. sept.

1925

Upatnieks K. Ilūzija un reālais skatuves mākslā. [V. Šekspīra «Otello»]. — Ritums, 1925, Nr. 6, 461.—464. lpp.

1946

Staņislavskis K. «Otello». — Grām.: Staņislavskis K. S. Mana dzīve. Rīgā, LVI, 1946. 215.—228. lpp.

1947

Krupņikova M. Daži vārdi par mūžīgo tēmu. [Ari par «Otello»].— Literatūra un Māksla, 1947, Nr. 18, 1. maijā.

1951

Valenieks V. «Otello». (Sakarā ar Maskavas Padomes vārdā nosauktā teātra viesizrādēm). — Padomju Jaunatne. 1951, Nr. 164, 22. aug.

Ričards lll

1902

Šekspīra bēdu luga «Rihards III». Tulkojis Fr. Ad[amovičs]. Rīgas Avīze, 1902, Nr. 131, 21. dec.

Romeo un Jūlija, vēlāk Romeo un Džuljeta

1885

[Pūriņš N. — Pūriņu Klāvs]. P. Kl. Skulptūra un Veicenberga tēlojums. «Romeo un Jūlija». — Rota, 1885, Nr. 33, 388.—390. lpp., ar attēlu.

1899

Romeo un Jūlija. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 230, 12. okt. Paraksts: —ls.

Krupņikova M. Daži vārdi par mūžīgo tēmu. [Arī par «Romeo un Džuljetu»]. — Literatūra un Māksla, 1947, Nr. 18, 1. maijā.

1954

Lācis A. Par lugas sākumu un finālu. [Ari par «Romeo un Džuljetu»]. — Karogs, 1954, Nr. 6, 98.—105. lpp.

1963

Volkovs I. Patiesība, laime, māksla. [Par V. Šekspīra daiļradi, konkrēti par «Romeo un Džuljetu»]. — Grām.: Volkovs I. Par sociālistisko reālismu. Rīgā, LVI, 1963. 3.-9. lpp.

Sapnis vasaras naklī

1892

Latviešu teātris. [Par «Sapnis vasaras naktī» sakarā ar izrādi]. — Baltijas Vēstnesis, 1892, Nr. 261, 17. nov. Paraksts: R.

Lielā Šekspīra dzeja. — Austrums, 1892, Nr. 12, 483. lpp.

Šekspīrs uz latviešu skatuves. [Par lugu sakarā ar izrādi], — Baltijas Vēstnesis, 1892, Nr. 260, 16. nov. Paraksts: Eg.

1899

Valdis [Voldemārs Zālītis]. Ievadam. — Grām.: Šekspīrs V. Sapnis vasaras naktī. Rīgā, R. L. B. Derīgu grām. nodaļa, 1899. 3.—6. lpp.

1900

[Lasis P.] Stradons. [Šekspīra «Sapnis vasaras naktī»]. — Balss, 1900, Nr. 23, 7. jūnijā.

Ligotou Jēkabs [J. Roze]. Pārskats par jaunākām grāmatām. 2. Sapnis vasaras naktī no Viljama Šekspīra. Latviski no Esenberģu Jāņa. Apgādājusi Derīgu grāmatu nodaļa. — Latviešu Avīzes, 1900, Nr. 9, 1. martā.

Viljama Šekspīra Sapnis vasaras naktī. Latviski no Esenberģu Jāņa. Rīgā, 1899. — Austrums, 1900, Nr. 4, 370. lpp.

[Zeiferts T] T. Viljama Šekspīra Sapnis vasaras naktī. Latviski no Esenberģu Jāņa. 1899. (Apgād. R. L. B. Grāmatu nodaļa). — Jauna Raža. Oriģinālražojumi Teodora sakopojumā. IV. Cēsīs, J. Ozols, 1900, 242.-243. lpp.

Freinbergs K. Sapnis vasaras naktī. — Teātia Vēstnesis, 1926./27. g. sezona, Nr. 8, 8.—10. lpp.

1927

Ķikuts P. «Sapnis vasaras naktī». — Pēdējā Brīdī, 1927, Nr. 31, 6. aprīlī.

1931

Zālīte E. Sapnis vasaras naktī. — Jaunākās Ziņas, 1931, Nr. 207, 16. sept.

Spītnieces precības, vēlāk Spītnieces savaldīšana

1924

Freinbergs K. Spītnieces precības. — Teātra Vēstnesis, 1924./ 1925. g. sezona, Nr. 6, 93.-95. lpp.

1951

Vīksne M. V. Šekspīra komēdija «Spītnieces savaldīšana». (Sakarā ar izrādi Valsts Akadēmiskajā drāmas teātrī). — Padomju Jaunatne, 1951, Nr. 170, 30. aug.

Veltas pūles vai arī Velti mīlu dzēst

1953

Upīts A. Tulkojuma doma literatūras daiļradē. — Karogs, 1953, Nr. 12, 90.—102. lpp. Par Sekspira lugu «Velti mīlu dzēst», 94.— 96. lpp.

Venēcijas tirgotājs

1913

Tiesību traģēdija. — Dzimtenes Vēstnesis, 1913, Nr. 10, 12. janv Paraksts: K. H.

Viljama Šekspīra «Venēcijas tirgotājs». — Liepājas Atbalss, 1913, Nr. 40, 16. febr. Paraksts: K.

Venēcijas tirgotājs. — Zemgalietis, 1923, Nr. 29, 7. febr.

1924

Līgotņu Jēkabs. [Roze J.] Viljama Šekspīra — Venēcijas tirgotājs. Skatu luga 5 cēlienos. Skatuvei pārstrādājis Esenberģu Jānis. A. Gulbja a Pg'. Rīgā. — Jaunības Tekas, 1924, Nr. 2, 173.—174. lpp.

Vētra

1926

Freinbergs K. Šekspīra Vētra. Sakarā ar lugas izrādi. — Teātra Vēstnesis, 1926./27. g. sezona, Nr. 1, 4.—12. lpp.

1932

Sudrabkalns J. Šekspīrs Francijā. — Daugava, 1932, Nr. 2, 248.— 249. lpp. Par «Vētras» tulkojumu franču valodā.

Par lugu izrādēm

Antonijs un Kleopatra

1914

Bērziņš A. Latviešu teātris. Viljama Šekspīra traģēdijas «Antonijs un Kleopatra» pirmizrāde. — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, Nr. 222, 26. sept.

Latviešu Interimteātrs. — Rīgas Avīze, 1914, Nr. 229, 26. sept. Šekspīra drāmu «Antonijs un Kleopatra» … — Rīgas Ziņas, 1914, Nr. 54, 25. sept.

Vulfs Ed. Rīgas Latviešu teātrs. — Latvija, 1914, Nr. 222, 26. sept. (Zeltmatis-Kārkliņš E.] Zlt. Rīgas Latviešu teātris. — Jaunākās Ziņas, 1914, Nr. 265, 26. sept.

1959

Treimanis G. Cilvēciski vienkāršais Šekspīrs igauņu teātrī. [«Antonijs un Kleopatra», V. Kingisepa teātra izrāde Rīgā], — Literatūra un Māksla, 1959, Nr. 1, 3. janv.

Divi veronieši

Nikolajevs-Bergins N. «Divi veronieši». Inscenējums LPSR VaJsts Jaunatnes teātrī. — Literatūra un Māksla, 1950, Nr. 22, 28. maijā.

Divpadsmitā nakts

1921

Bērziņš A. Dailes teātris. V. Šekspīra komēdija «Divpadsmitā nakts». — Jaunākās Ziņas, 1921, Nr. 270, 28. nov.

Kroders R. Viljams Šekspīrs. Divpadsmitā nakts (Kā jums tīk). Komēdija 19 ainās. Tulkojis J. Sudrabkalns. Izrāde Dailes teātrī Ed. Smiļģa vadībā. — Latvijas Vēstnesis, 1921, Nr. 270, 28. nov.

Laursons V. V. Šekspīra «Divpadsmitā nakts» [Dailes teātrī], — Tautas Balss, 1921, Nr. 3, 16. dec.

1925

Cēsu teātris. (11. okt. V. Šekspīra «Divpadsmitā nakts»). — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 225, 7. okt.

1926

Kokalis A. Sezonas atklāšana Jelgavas Latviešu teātrī [4. sept., V. Šekspīra «Divpadsmitā nakts»]. — Jaunais Zemgalietis, 1926, Nr. 200, 8. sept.

Zibelis V. «Divpadsmitā nakts». V. Šekspīra komēdija 19 ainās Jelgavas Latviešu teātra sezonas atklāšanas izrādē. — Zemgales Balss, 1926, Nr. 200, 8. sept.

1932

Ziemeļlatvijas teātris 5. novembrī [Valmierā, «Divpadsmitā nakts»]. — Valmierietis, 1932, Nr. 168, 11. nov.

1933

Divpadsmitā nakts. Ziemeļlatvijas teātra izrāde. — Jaunais Smiltenes Vēstnesis, 1933, Nr. 6, 10. febr.

Grols J. Šekspīrs smīdina Dailes teātrī. Divpadsmitā nakts Ed. Smiļģa inscenējumā. — Sociāldemokrāts, 1933, Nr. 269, 29. nov.

Kārkliņš J. «Divpadsmitā nakts» — Dailes teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1933, Nr. 267, 27. nov.

Plaudis J. Dailes teātris. — Domas, 1933, Nr. 10, 599. lpp.

Šiliņa E. «Divpadsmitā nakts». V. Šekspīra komēdija Dailes teātrī. — Jaunais Ceļš, 1933, Nr. 36, 2. dec.

1951

Kalniņš J. «Divpadsmitā nakts». V. Šekspīra komēdija LPSR Valsts Dailes teātrī. — Cīņa, 1951, Nr. 234, 4. okt.

Markulāne J. Divpadsmitā nakts. Pirmizrāde Latvijas PSR Valsts Dailes teātrī. — Literatūra un Māksla, 1951, Nr. 40, 7. okt.

Runcis J. Komēdija, bet ne tikai komēdija. — Padomju Jaunatne, 1951, Nr. 199, 10. okt.

1964

Apinīte V. Ceļazīme uz cilvēci. [Arī par lugu «Divpadsmitā nakts»]. — Padomju Students, 1964, Nr. 22, 25. sept.

Purene Dz. V. Šekspīru godina Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Cīņa, 1964, Nr. 98, 24. apr.

Zariņš J. Pavasarīgais Šekspīrs. Pirms pirmizrādes. Sakarā ar «Divpadsmitā nakts» inscenēšanu. — Padomju Jaunatne, 1964, Nr. 81, 22. martā.

Do(s pret dotu

1929

Grots J. «Dots pret dotu» Nacionālajā teātrī. V. Šekspīra komēdija 14 ainās, režisors A. Amtmanis-Briedītis, dekorators H. Līkums, tulk. J. Sudrabkalns. — Sociāldemokrāts, 1929, Nr. 203, 8. sept.

Jēger-Freimane P. Nacionālais teātris. 1) «Dots pret dotu», V. Šekspīra komēdija 3 cēlienos (14 ainās). Tulk. J. Sudrabkalns. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1929, Nr. 9, 221.—222. lpp.

Kārkliņš J. Nacionālais teātris iesāk vienpadsmito sezonu. Šekspīra komēdijas «Dots pret dotu» pirmizrāde uz latvju skatuves. — Jaunākās Ziņas, 1929, Nr. 197, 2. sept.

[Ķēniņš A.] A. Ķ. Nacionālais teātris. Šekspīra «Dots pret dotu». Sudrabkalna tulkojumā. — Ārpusskolas Izglītība, 1929, Nr. 10, 279. lpp.

Falstals un princis Inga

Dāle A. «Falstafs un princis Inga» Dailes teātri. — Ārpusskolas Izglittba, 1928, Nr. 10, 303.—304. lpp.

[Dombrovskis-Dumbrājs Fr.] Pantalone. Kārtējais Dailes teātra jauniestudējums — «Falstafs un princis Inga» — pēc V. Šekspīra «Indriķis IV». — Ilustrēts Žurnāls, 1928, Nr. 10, 315.—316. lpp.

Eliāss K. «Falstafs un princis Inga» Dailes teātrī. — Latvis, 1928, Nr. 2091, 5. okt.

Grots J. Falstafs un princis Inga Dailes teātrī. — Sociāldemokrāts, 1928, Nr. 228, 7. okt.

Gruzna P. Šekspīra «Indriķis IV» Dailes teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1928, Nr. 226, 5. okt.

Jēger-Freimane P. Dailes teātris. 2) «Falstafs un princis Inga». Komēdija 20 ainās. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1928, Nr. 10, 337. lpp.

Sudrabkalns J. «Falstafs un princis Inga» Dailes teātri. — Pēdējā Brīdi, 1928, Nr. 227, 6. okt.; grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 5. sēj. Rīgā, LVI, 1960. 383.-385. lpp.

[Upīts A.] A. U. Novitātes Rīgas teātros. Dailes teātri V. Šekspīra komēdija 20 ainās. — Domas, 1928, Nr. 8, 233. lpp.

Gals labs, viss labs

1927

Grots J. «Gals labs — viss labs» Dailes teātrī. V. Šekspīra komēdija 23 ainās. — Sociāldemokrāts, 1927, Nr. 19, 25. janv.

Jēger-Freimane P. Dailes teātris. «Gals labs — viss labs». V. Šekspīra komēdija 5 cēlienos, tulk. Alija Baumane. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1927, Nr. 1, 69.—70. lpp.

Kārkliņš J. «Gals labs — viss labs» Dailes teātri. V. Šekspīra komēdijas izrāde 23 ainās. — Jaunākās Ziņas, 1927, Nr. 16, 21. janv.

Puķe V. Dailes teātrs. Šekspīra komēdija «Gals labs — viss labs». — Latvijas Sargs, 1927, Nr. 17, 22. janv.

481

[Upīts A.] A. U. Novitātes Rīgas teātros. Dailes teātris. — Domas, 1927, Nr. 2, 152. lpp.

31 2885

Dzene L. Teātra brieduma pārbaude. [Sakarā ar V. Šekspīra komēdijas «Gals labs — viss labs» izrādi Daugavpils krievu drāmas teātri]. — Ciņa, 1957, Nr. 235, 4. okt.

Hamlets

1894

Aizvakar [27. nov. trešo reizi «Hamlets»]. — Dienas Lapa, 1894, Nr. 268, 29. nov. Paraksts: M. N.

[Arons M.] A. Latviešu teātrim vakardien bija ievērojama izrāde. — Dienas Lapa, 1894, Nr. 232, 13. okt.; Nr. 233, 14. okt.

Latviešu teātri … izrādīja pirmo reizi Šekspīra slaveno lugu «Hamlets». — Mājas Viesis, 1894, Nr. 43, 19. okt. Paraksts: P. M.

Latviešu teātris. [«Hamleta» pirmizrāde 12. okt.] — Baltijas Vēstnesis, 1894, Nr. 233, 14. okt. Paraksts: B-s.

Pai Latviešu teātra «Hamleta» atkārtojumu. — Dienas Lapa, 1894, Nr. 237, 20. okt. Paraksts: A.

1896

Latviešu teātris [21. janvāri izrādīja Šekspīra «Hamletu»]. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 17, 22. janv. Paraksts: K.

Latviešu teātris. [18. februārī pēdējo reizi sezonā Šekspīra «Hamlets»]. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 40, 19. febr. Paraksts: K.

1898

Latviešu teātri … 16. septembrī izrādīja «Hamlets, dāņu princis», bēdu luga 5 cēlienos no Viljama Šekspīra, tulkojis J. Liekais. — Baltijas Vēstnesis, 1898, Nr. 211, 17. sept. Paraksts: K.

1899

Skujeniece L. Latviešu teātris. [19. septembra izrādē V. Šekspīra «Hamlets»]. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 211, 20. sept.

1902

Bagonu Jānis. Rīgas Latviešu teātris. [10. martā Šekspīra luga «Hamlets»]. — Dienas Lapa, 1902, Nr. 58, 11. martā.

Bagonu Jānis. Rīgas Latviešu teātris. [3. aprīlī V. Šekspīra «Hamlets»]. — Dienas Lapa, 1902, Nr. 79, 4. apr.

Dubura-Hamleta lietā. [Sakarā ar Dubura un L. Skujenieces polemiku]. — Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 95, 26. apr. Paraksts: Kāds teātra apmeklētājs.

Duburs J. A. Cien. L. Skujenieka kundzei. [Sakarā ar viņas recenziju «Balt. Vēstn.» 79. numurā par «Hamleta» izrādi 2. aprīlī], — Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 82, 8. apr.

Latviešu teātris. Hamlets. [Par izrādi 10. martā]. — Vārds, 1902, Nr. 57, 11. martā. Paraksts: -r-

Latviešu teātris. — Vārds, 1902, Nr. 78, 4. apr. Paraksts: -r-

Skujeniece L. Latviešu teātrī [10. martā V. Šekspīra «Hamlets»].— Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 58, 11. martā.

Skujeniece L. Latviešu teātrī. [3. aprīlī V. Šekspīra «Hamlets»].— Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 79, 4. apr.

Skujeniece L. Vēlreiz Dubura kgm atbildes vēstule. — Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 95, 26. apr.

1909

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Hamlets, dāņu princis, bēdu luga piecos cēlienos no V. Šekspīra. — Latvija, 1909, Nr. 266, 17. nov.

«Hamleta» izrāde jaunā veidā. — Latvija, 1909, Nr. 259, 9. nov.

Latviešu Interimteātrī. Vakarējā «Hamleta» izrāde… — Rīgas Avīze, 1909, Nr. 265, 16. nov.

Latviešu Interimteātrs. Vakar vakarā izrādīja «Hamletu». — Rīgas Avīze, 1909, Nr. 283, 7. dec.

Liepājas Latviešu teātris… 11. oktobri izrādīja pirmoreiz Liepājā ģeniālā angļa Viljama Šekspīra traģēdiju «Hamlets». — Liepājas Atbalss, 1909, Nr. 236, 15. okt. Paraksts: M-rs.

Līgotņu Jēkabs [Roze J ] Lt. «Hamleta» izrāde Interimteātrī. — Dzimtenes Vēstnesis, 1909, Nr. 268, 19. nov.

31"

Madernieks J. «Hamleta» ietērpa Interimteātrī. —Dzimtenes Vēstnesis, 1909, Nr. 276, 28. nov.

483

[Freinbergs K.] K. F. Rīgas Latviešu teātri vakar [21. jūnija Šekspīra «Hamlets»]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 140, 22. jūn.

1912

Dāle P. «Hamlets» Maskavas Dailes teātrī. — Latvija, 1912, Nr. 27, 2. febr.

1913

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātri pagājušo sestdien izrādīja par jaunu iestudēto Viljama Šekspīra bēdu lugu «Hamlets». — Latvija, 1913, Nr. 301, 31. dec.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze]. Šekspīra «Hamletu» jaunā iestudējumā izrādīja 28. decembrī Latviešu Interimteātrī. — Dzimtenes Vēstnesis, 1913, Nr. 300, 30. dec.

1914

Rīgas Latviešu teātris. — Druva, 1914, Nr. 2, 215.-217. lpp. Par «Hamleta» izrādi 216.—217. lpp. Paraksts: A.

1922

Bērziņš A. «Hamlets» Dailes teātri. — Jaunākās Ziņas, 1922, Nr. 16, 20. janv.

Gruzna P. Dailes teātri V. Šekspīra «Hamleta» pirmizrāde 19. janvārī. — Darba Balss, 1922, Nr. 19, 24. janv.

Jēger-Freimane P. Dailes teātris. Šekspīra «Hamlets». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1922, Nr. 2, 207.—209. lpp.

Kroders R. Hamlets. Viljama Šekspīra traģēdija. Dailes teātra inscenējums Eduarda Smijģa vadībā. — Latvijas Vēstnesis, 1922, Nr. 18, 23. janv.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze], «Hamlets» uz latviešu skatuves. — Brīvā Zeme, 1922, Nr. 19, 24. janv.

[Upīts A.] A. U. Šekspīra «Hamlets» Dailes teātri. — Vārds, 1922, Nr. 1, 1. febr.

Kroclers R. Jāņa Ģērmaņa 10 gadu skatuves darbības jubileja: Hamlets. Viljama Šekspīra traģēdija. — Latvijas Vēstnesis, 1923, Nr. 40, 19. febr.

Puķe V. Modernais aktieris Šekspīra traģēdijā. (Hamlets Nacionālā teātrī). — Latvijas Sargs, 1923, Nr. 44, 25. febr.

1930

Brivnieks K. «Lampu drudzis». «Hamleta» pirmizrāde uz latvju skatuves. — Rakstniecības un Teātra Avīze, 1930, Nr. 1, 7. lpp.

1932

Freinbergs K. Hamleta izrādes Nacionālajā teātri. — Teātra Vēstnesis, 1932./33. g. sezona. Nr. 3, 6.-9. lpp.

Freinbergs K. Šekspīra «Hamlets» un M. Cehovs. Sakarā ar M. Cehova viesizrādēm Nacionālā teātri. — Teātra Vēstnesis, 1932./ 33. g. sezona, Nr. 2, 4.—8. lpp., ar attēlu.

Grots J. Pārdomas par Šekspīra un Cehova Hamletu Nacionālā teātri. — Sociāldemokrāts, 1932, Nr. 244, 27. okt.

Hamleta izrādes gaita tagadējā izveidojumā. — Teātra Vēstnesis, 1932./33. g. sezona, Nr. 2, 15.-16. lpp.

«Hamleta» lielie panākumi Nac. teātri. — Jaunākās Ziņas, 1932, Nr. 251, 5. nov.

Kārkliņš J. Hamlets — dzīvo un pārveidojas. Ko mums rāda Cehova un Gromova inscenējums. — Jaunākās Ziņas, 1932, Nr. 241, 24. okt.

Stirājs A. Krāsainas mākslas izrādes Nacionālajā teātrī. Mihails Cehovs lielā mākslinieciskā skaidrībā un patiesībā rāda Hamletu. — Latviešu Balss, 1932, Nr. 42, 30. okt.

Šekspīra Hamlets — jaunā skatījumā. — Jaunākās Ziņas, 1932, Nr. 238, 20. okt. Paraksts: J. L.

1954

Jurovskis J. «Hamlets» Daugavpils Krievu drāmas teātrī. — Cīņa, 1954, Nr. 154, 1. jūl.

Pabērzs J. Radoša drosme un degsme. [«Hamlets» Daugavpils Krievu drāmas teātri]. — Literatūra un Māksla, 1954, Nr. 27, 4. jūl.

Treimanis G. Ukraiņu Hamlets. [Par V. Šekspīra lugas izrādi]. — Padomju Jaunatne, 1958, Nr. 114, 11. jūn.

1959

Aivars E. Izaugsme. [«Hamlets» Dailes teātri]. — Padomju Jaunatne, 1959, Nr. 46, 6. martā.

Aivars E. Nosaukums viens, bet nav viens un tas pats. [Par A. VI- denieku kā Hamleta tēlotāju Akadēmiskajā drāmas teātrī], — Padomju Jaunatne, 1959, Nr. 50, 11. martā.

Dzene L. Doma, traģēdija, poēzija. [Alfrēda Videnieka un Harija Liepiņa V. Šekspīra «Hamleta» traktējumi]. — Māksla, 1959, Nr. 1, 32.-34. lpp., ar attēliem.

Dzene L. Trešais Hamlets — Eduards Pāvuls. — Cīņa, 1959, Nr. 274, 21. nov., ar attēlu.

Freinberga S. «Hamlets» Dailes teātrī. — Rīgas Balss, 1959, Nr. 91, 17. apr.

Hamlets — Drāmā. [Izrādes dalībnieku izteicieni sakarā ar Šekspīra lugas izrādi: 2. Katlaps, G. Treimanis, A. Videnieks, V. Līne, J. Osis]. — Cīņa, 1959, Nr. 59, 11. martā.

Hausmanis V. Vienkāršība, cilvēciskums, domas skaidrība. Viljama Šekspīra «Hamlets» Dailes teātra lasījumā. — Literatūra un Māksla, 1959, Nr. 13, 28. martā.

Kalniņš J. Divi Hamleti Rīgā. [Drāmas teātrī un J. Raiņa Dailes teātrī]. — Cīņa, 1959, Nr. 84, 10. apr.

Kalniņš J. «Hamlets» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Rīgas Balss, 1959, Nr. 86, 11. apr.

Stankevičs A. Dzīvā doma un vecie priekšstati. V. Šekspīra «Hamlets» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1959, Nr. 14, 4. apr.

Vilsons A. Divi Hamleti — abi labi. [J. Raiņa Dailes teātri un Akadēmiskajā drāmas teātrī]. — Padomju Jaunatne, 1959, Nr. 70, 10. apr.

Gregori P. Teātris sāk savu dzīvi. [Anglijas Nacionālā teātrī sezonas sākums ar V. Šekspīra «Hamletu»]. — Literatūra un Māksla, 1963, Nr. 44, 2. nov.

1964

Jeršovs D. Hamlets liekas ar Hamletu. [Somija, Helsinkos, Zviedrijas teātra viesizrādēs V. Šekspīra luga «Hamlets»]. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 42, 17. okt.

Jautrās vindzortetes

1922

Bērziņš A. Nacionālais teātrs. Vakar pirmo reizi izrādīta V. Šekspīra komēdija «Vindzoras jautrās sievas» … — Jaunākās Ziņas, 1922, Nr. 87, 21. apr.

Jēger-Freimane P. Šekspīra komēdijas «Sapnis vasaras naktī» un «Vindzoras jautrās sievas» … — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1922, Nr. 5, 536.-537. lpp.

Kroders R. Šekspīrs. Vindzoras jautrās sievas. Nacionālā teātra inscenējums režisora Kristapa Lindes vadībā. — Latvijas Vēstnesis, 1922, Nr. 88, 21. apr.

Puķe V. Nacionālais teātris. Šekspīra «Vindzoras jautrās sievas» pirmizrāde 19. aprīlī. — Latvijas Sargs, 1922, Nr. 8, 21. apr.

[Sudrabkalns J ] J. S. Šekspīra lugas izrāda abi mūsu teātri. — Sociāldemokrāts, 1922, Nr. 93, 22. apr.

1935

Vindavs A. Vindzoras jautrās sievas [Liepājas teātrī]. — Kurzemes Vārds, 1935, Nr. 280, 8. dec.

1936

[Eliāss K.] K. El. V. Šekspīra «Jautrās Vindzoras sievas». — Latvijas Kareivis, 1936, Nr. 249, 31. okt.

Jēger-Freimane P. «Jautrās Vindzoras sievas» — Nacionālā teātri. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1936, Nr. 11, 586.-587. lpp.

Kārkliņš J. Vindzoras jautrās sievas un izjokotais mīlētājs Falstafs … — Jaunākās Ziņas, 1936, Nr. 248, 30. okt.

1947

Grigulis A. Viljama Šekspīra «Jautrās vindzorietes» LPSR Valsts drāmas teātrī. — Cīņa, 1947, Nr. 136, 12. jūn., ar attēlu.

Grots J. «Jautrās vindzorietes» Latvijas PSR Valsts drāmas teātri. — Literatūra un Māksla, 1947, Nr. 26, 27. jūnijā.

Nikolajevs-Bergins N. Viljama Šekspīra «Jautrās vindzorietes» LPSR Valsts drāmas teātrī. — Padomju Jaunatne, 1947, Nr. 121, 21. jūnijā.

Pabērzs J. Viljama Šekspīra komēdija «Jautrās vindzorietes» Valsts drāmas teātrī. — Cīņa, 1947, Nr. 145, 22. jūnijā.

1961

Gaļins S. Hallo, Falstaf! [«Jautrās vindzorietes» Maskavas Padomes teātra iestudējumā]. — Rīgas Balss, 1961, Nr. 180, 1. aug., ar M. Kampares zīmējumiem.

Jūlijs Cēzars

1900

Latviešu teātris. [Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Baltijas Vēstnesis, 1900, Nr. 102, 5. maijā. Paraksts: —-.—

Rīgas Latviešu teātri [7. maijā P. Ozoliņa beneficē V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Balss, 1900, Nr. 19, 10. maijā.

Rīgas Latviešu teātris .. . [27. aug. iesāk sezonu ar V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Balss, 1900, Nr. 35, 30. aug. Paraksts: K.

Skujeniece L. Latviešu teātri… pirmo reizi izrādīja Šekspīra «Jūlijs Cēzars». — Baltijas Vēstnesis, 1900, Nr. 103, 8. maijā; Nr. 104, 9. maijā.

Skujeniece L. Latviešu teātris vakar tapa atklāts … [ar V. Šekspīra lugu «Jūlijs Cēzars»]. — Baltijas Vēstnesis, 1900, Nr. 194, 28. aug.

[Blaumanis R.] Bl. Latviešu teātris [9. septembri — V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Latvija, 1907, Nr. 211, 11. sept.

Latviešu teātris. [Sezonas slēgšana, P. Ozoliņa benefice]. — Rīgas Avīze, 1907, Nr. 97, 1. maijā.

Rīgas Latv. teātrī pag. svētdien dienas izrādē atkārtoja … [V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1907, Nr. 5, 6. nov. Paraksts: ns.

Rīgas Latviešu teātris. [P. Ozoliņa beneficē Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Balss, 1907, Nr. 100, 2. maijā. Paraksts: ns.

Zeltmatis [Kārkliņš E.]. Rīgas Latv. teātris [P. Ozoliņa beneficē Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Latvija, 1907, Nr. 99, 1. maijā, Nr. 100, 2. maijā.

1911

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātrī vakar izrādīja Šekspīra traģēdiju «Jūlijs Cēzars». — Latvija, 1911, Nr. 291, 17. dec.

Līgotņu Jēkabs [Roze J.]. Latviešu Interimteātrī 16. decembrī izrādīja no jauna iestudētu V. Šekspīra drāmu «Jūlijs Cēzars». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 291, 17. dec.

[Rudzltis Ed.] -mj-. Rīgas Latviešu teātri [V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars»]. — Rīgas Avīze, 1911, Nr. 291, 17. dec.

1925

Bērziņš A. «Jūlijs Cēzars» Nacionālā teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1925, Nr. 24, 31. janv.

Grots J. Jūlijs Cēzars Nacionālā teātri. — Sociāldemokrāts, 1925, Nr. 26, 3. febr.

Kroders R. Blaumanis, Šekspīrs, Dimā. Trīnes grēki — Rūdolfa Blaumaņa komēdija. Dailes teātra inscenējums. — Spītnieces precības. V. Šekspīra komēdija. Nacionālā teātra inscenējums. — Jūlijs Cēzars. Viljama Šekspīra traģēdija. Nacionālā teātra inscenējums [u. c.]. — Pirmdiena, 1925, Nr. 1, 9. febr.

Nacionālajā teātri pašlaik vārds pieder ģeniālajam Šekspīram. — Domas, 1925, Nr. 2, 149.—150. lpp. Paraksts: Sin.

Puķe V. Nacionalais teātris. Šekspīra «Jūlijs Cēzars». — Latvijas Sargs, 1925, Nr. 26, 3. febr.

Sudrabkalns J. «Jūlijs Cēzars» Nacionālā teātrī. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 24, 31. janv.

1934

Jēger-Freimane P. Dailes teātris … — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1934, Nr. 10, 399.—400. lpp.

Kārkliņš J. Jūlijs Cēzars — Dailes teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1934, Nr. 237, 19. okt.

1960

Sudrabkalns J. Šekspīra «Jūlijs Cēzars» Dailes teātri. — Grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 5. sēj. Rīgā, LVI, 1960. 600.—601. lpp. Tulkots no krievu valodas.

1964

Ļvovs S. Šodien Globā izrāde pārpildīta. [V. Šekspīra «Jūlijs Cēzars» izrādē]. — Grām.: Ļvovs Sergejs. Prometeja uguns. Rīgā, LVI, 1964. 74.-84. lpp.

Kā jums tīk

1904

(Ozoliņš P.] Vidr. P. Rīgas Latviešu teātris otrdien izrādīja pirmo reizi V. Šekspīra «Juku jukām» jeb «Kā jums tīk?». Tulk. Zvārguļu Edvards. — Rīgas Avīze, 1904, Nr. 297, 30. dec.

Rīgas Latviešu teātrī vakar uzveda pirmo reizi Šekspīra komēdiju «Juku jukām» . .. latviski no Zvārguļu Edvarda. — Baltijas Vēstnesis, 1904, Nr. 296, 29. dec.

1913

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Sezonas atklāšanai izraudzītā V. Šekspīra komēdija «Kā jums tīk» … — Latvija, 1913, Nr. 194, 24. aug.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze]. Rīgas Latviešu Interimteātrī piektdien, 23. augustā, atklāja sezonu ar V. Šekspīra komēdiju «Kā jums tīk».— Dzimtenes Vēstnesis, 1913, Nr. 194, 24. aug.

«Kā jums tīk». Latv. biedr. Interimteātris atklāja sezonu ar Šekspīra komēdiju «Kā jums tīk». [Laikrakstu atsauksmes par izrādi]. — Skatuve un Dzīve, 1913, Nr. 8, 234.-235. lpp.

Rīgas Latviešu biedrības Interimteātris atklāja sezonu … 23. augustā [ar Šekspīra «Kā jums tīk»]. — Jaunā Dienas Lapa, 1913, Nr. 196, 26. aug. Paraksts: Arno.

Rigas Latv. teātrī [23. aug. V. Šekspīra «Kā jums tīk»]. — Jaunākās Ziņas, 1913, Nr. 234, 27. aug.

1925

Bērziņš A. V. Šekspīra «Juku jukām» jeb «Kā jums tik» Dailes teātrī 28. maijā. — Jaunākās Ziņas, 1925, Nr. 118, 29. maijā.

Grots J. Šekspīra komēdija «Kā jums tik» Dailes teātrī. — Sociāldemokrāts, 1925, Nr. 123, 6. jūn.

«Juku jukām». [«Kā jums tīk» Dailes teātrī]. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 118, 29. maijā.

Kroders R. Kā jums tīk. Viljama Šekspīra komēdija. V. Grēviņa un J. Sudrabkalna tulkojumā. Dailes teātra inscenējums. — Rīgas Ziņas, 1925, Nr. 120, 3. jūn.

Puķe V. Dailes teātris. Šekspīra komēdija «Juku jukām». — Latvijas Sargs, 1925, Nr. 120, 31. maijā.

[Zeiferts T.] Teodors. Dailes teātris noslēdza savu sezonu … — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1925, Nr. 7, 80.—81. lpp.

1947

Rešals M. «Kā jums tīk». [Maskavas Jermolovas vārdā nos. teātrī], — Literatūra un Māksla, 1947, Nr. 30, 25. jūl.

1955

Kalve V. V. Šekspīra komēdija «Kā jums tīk» [Liepājas Drāmas teātrī]. — Komunists, 1955, Nr. 234, 29. nov.

Mūrnieks N. «Kā jums tīk» LPSR Valsts Liepājas drāmas teātrī.— Komunists, 1955, Nr. 227, 18. nov.

1964

Gadsimtiem skan Šekspīra vārds … — Cīņa, 1964, Nr. 97, 23. apr.

Šekspīrs un striptīzs? [«Kā jums tīk» Londonas «Casino de Paris»]. — Ciņa, 1964, Nr. 97, 23. apr. Pēc «Novoje Vremja».

Karalis Līrs

[Skujeniece L.] Sk. Latviešu teātris. V. Šekspīra «Karalis Līrs».— Baltijas Vēstnesis, 1903, Nr. 30, 6. febr.; Nr. 31, 7. febr.

1905

[Ozoliņš P.] Vidr. P. Latviešu teātris. [A. Mihelsona beneficē «Karalis Līrs»]. — Rīgas Avīze, 1905, Nr. 58, 17. martā.

Rīgas Latviešu teātris. Trešdien, 16. martā, Šekspīra «Karalis Līrs». — Baltijas Vēstnesis, 1905, Nr. 59, 18. martā.

1910

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Karalis Līrs. Viljama Šekspīra traģēdija piecos cēlienos. Tulk. Rainis. — Latvija, 1910, Nr. 237, 14. okt.

Latviešu Interimteātris. — Rīgas Avīze, 1910, Nr. 237, 14. okt.

Pārskatā par «Karaļa Lira» izrādi Interimteātrī ieviesusies … drukas kļūda. — Latvija, 1910, Nr. 238, 15. okt.

Skujeniece L. Rīgas Latviešu teātris. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 238, 15. okt. '

1921

[Kārkliņš J.] J. K. «Karalis Līrs Nacionālteātrl. — Jaunākās Ziņas, 1921, Nr. 285, 15. dec.

Kroders R. Viljams Šekspīrs. «Karalis Līrs», traģēdija piecos cēlienos, divpadsmit ainās. Tulk. J. Rainis. Izrāde Nacionālā teātri. — Latvijas Vēstnesis, 1921, Nr. 286, 16. dec.; Nr. 287, 17. dec.

Laurscns V. Šekspīrs Nacionālā teātri. — Tautas Balss, 1921, Nr. 10, 24. sept.

Puķe V. Šekspīra «Karalis Līrs» pirmizrāde 14. decembri. — 'Latvijas Sargs, 1921, Nr. 286, 16. dec.

1922

Jēger-Freimane P. Šekspīra «Karalis Līrs». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1922, Nr. 1, 90.—91. lpp.

Kroders R. Teodora Lāča viesošanās Nacionālā teātrī Šekspīra Lira lomā. — Latvijas Vēstnesis, 1922, Nr. 51, 3. martā.

Piguļevskis V. «Karalis Līrs». Sakarā ar V. Šekspīra traģēdijas inscenējumu LPSR Valsts krievu drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1954, Nr. 49, 5. dec.

Treimanis G. Šekspīra traģēdijas uzvedums. — Cīņa, 1954, Nr. 297, 16. dec.

1956

Vahruševa J. Jurijs Jurovskis Karaļa Līra lomā. — Teātris un dzīve. Almanahs. I. Rīgā, LVI, 1956, 179.—192. lpp.

1961

Miglāne M. Šekspīrs runā ar šodienas skatītāju. Maskavas Padomes teātris Rīgā. ļLugas «Karalis Līrs» izrāde]. — Padomju Jaunatne, 1961, Nr. 157, 11. aug.

1964

Miglāne M. Šekspīrs savā dzimtenē. Drosme skatīties acīs patiesībai. [«Karalis Līrs» angļu trupas izrādē Padomju Savienībā], — Padomju Jaunatne, 1964, Nr. 81, 22. apr.

Liela brēka, maza vilna

1923

Bērziņš A. V. Šekspīra komēdija «Liela brēka, (maza vilna». — Jaunākās Ziņas, 1923, Nr. 84, 20. apr.

Gruzna P. Dailes teātra jaunākais inscenējums. Šekspīra komēdija «īLiela brēka, maza vilna». — Darba Balss, 1923, Nr. 86, 24. apr.

Jēger-Freimane P. Dailes teātra jaunizrādes. 2) «Liela brēka — maza vilna» («Daudz trokšņa par neko»), V. Šekspīra komēdija 5 cēlienos. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1923, Nr. 5, 588.— 589. lpp.

Kroders R. Šekspīrs. Liela brēka, maza vilna. Komēdija 14 ainās Tulk. V. Grēviņš. — Latvijas Vēstnesis, 1923, Nr. 86, 23. apr.

Puķe V. Šekspīra komēdija «Liela brēka — maza vilna». (Daudz trokšņa no nekā). — Latvijas Sargs, 1923, Nr. 86, 25. apr.

Sudrabkalns J. Dailes teātrs atkal gūst jaunus panākumus ar Šekspīru. — Sociāldemokrāts, 1923, Nr. 87, 24. aipr.

Kokalis A. Sezonas atklāšanas izrāde Jelgavas Latviešu teātrī. — Jaunais Zemgalietis, 1927, Nr. 200, 7. sept.

Vilnis R. Liela brēka — maza vilna. — Darbs, 1927, Nr. 106, 6. sept.

1930

Grimma M. Šekspīra «Amors uz drednauta» jeb «Liela brēka — maza vilna». — Latvijas Sargs, 1930, Nr. 40, 6. okt.

Grots J. «Amors uz drednauta» Dailes teātrī. V. Šekspīra komēdija Ed. Smiļģa modernizējumā. — Sociāldemokrāts, 1930, Nr. 226, 5. okt.

Jēger-Freimane P. Dailes teātra . .. novitāte — Šekspīra pārkris- tītā komēdija «Amors uz drednauta». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1930, Nr. 10, 387. lpp.

Kārkliņš J. Modernizētais Šekspīrs Dailes teātrī. Amors uz drednauta — Šekspīra komēdijas inscenējums 7 ainās. — Jaunākās Ziņas, 1930, Nr. 224, 3. okt.

Kroders R. Šekspīra kabarejs Dailes teātrī. — Pirmdiena, 1930,. Nr. 4, 6. okt.

1937

Jēger-Freimane P. «Daudz trokšņa par neko» Nacionālajā teātrī.— Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1937, Nr. 4, 505. lpp.

Kārkliņš J. Daudz trokšņa par neko — Nacionālā teātri. — Jaunākās Ziņas, 1937, Nr. 79, 10. apr.

Strauts K. Šekspīrs un Jago uz mūsu skatuvēm. — Daugava, 1937, Nr. 5, 476.—480. lpp.

Zonbergs V. V. Šekspīra «Daudz trokšņa par neko». — Teātra Vēstnesis, 1937, Nr. 8, 13.-14. lpp.

1946

Caks A. V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna» LPSR Valsts Dailes teātrī. — Cīņa, 1946, Nr. 106, 8. maijā.

Grēviņš Valdis. «Liela brēka, maza vilna». — Ciņa, 1946, Nr. 92,, 19. apr.

Grēviņš Valdis. Šekspīra komēdija Dailes teātri. — Padomju Jaunatne, 1946, Nr. 81, 20. apr.

Grots J. Viljama Šekspīra komēdija «Liela brēka, maza vilna» Valsts Dailes teātri. — Literatūra un Māksla, 1946, Nr. 17, 26. apr.

Vanags J. Viljams Šekspīrs Dailes teātrī. — Padomju Jaunatne, 1946, Nr. 86, 27. apr. Literatūras un Mākslas Pielikums, Nr. 6.

1947

Grēviņš Valts. Dailes teātra viesizrādes Maskavas mākslas darbinieku vērtējumā. [Arī par V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna»].— Literatūra un Māksla, 1947, 37, 12. sept.

Grēviņš Valts. Jubilejas izrāde Dailes teātri. (V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna» 175. izrāde). — Padomju Jaunatne, 1947, Nr. 244,

13. dec.

[Grēviņš Valts] Vitolds V. «Lielas brēkas, mazas vilnas» 100. izrāde. — Cīņa, 1947, Nr. 292, 14. dec.

Rokpelnis Fr. Pirmie panākumi. [Par viesizrādēm Maskavā. Šekspīrs — «Liela brēka, maza vilna»]. — Cīņa, 1947, 199, 24. aug.

Smiļģis Ed. Uz Maskavu dodoties. [Arī par V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna»]. — Ciņa, 1947, Nr. 178, 31. jūl.

1950

Birze O. V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna». Sakarā ar pirmizrādi Valsts Liepājas drāmas teātrī. — Komunists, 1950, Nr. 244,.

14. okt.

Osīte B. V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna». Pirmizrāde Valsts Liepājas drāmas teātrī. — Komunists, 1950, Nr. 248, 19. okt.

Ritiņa M. Liepājnieku viesizrāde Alsungā. [Šekspīra «Liela brēka — maza vilna»]. — Alsungas Boļševiks, 1950, Nr. 109, 21. nov.

1952

Krumberga R. Klasiskā komēdija uz Valsts Liepājas drāmas teātra skatuves. [V. Šekspīra «Liela brēka, maza vilna»]. — Komunists, 1952, Nr. 79, 31. dec.

Nikolajevs-Bcrgins N. Šekspīrs uz Krievu drāmas teātra skatuves. — Padomju Jaunatne, 1952, Nr. 41, 27. febr.

Mūrnieks N. Šekspīra komēdija «Liela brēka, maza vilna» Valsts Liepājas drāmas teātrī. — Komunists, 1952, Nr. 71, 20. dec.

Latviešu teātris. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 49, 29. febr.

Latviešu teātris. [«Makbets» D. Šveņķa tulkojumā], — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 218, 27. sept.

Latviešu teātris. Makbets, neaizmirstamā dzejas ģēnija otrais slavenais meistara darbs. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 49, 29. febr. Paraksts: -st-

«Makbeta» otrā izrāde. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 59, 12. martā. Paraksts: —.—

Makbets. — Balss, 1896, Nr. 13, 27. martā. Paraksts: J. Z.

Rīgas Latviešu teātris … 29. septembrī izrādīja Makbetu, bēdu lugu 5 cēlienos no Šekspīra, latviski no Dāvida Šveņķa. — Baltijas Vēstnesis, 1896, Nr. 220, 30. sept. Paraksts: K.

[Zālītis V. — Valdis]. V. Latviešu teātris Rīgā. [Arī par V. Šekspīra lugas «Makbets» izrādi 28. februārī]. — Austrums, 1896, Nr. 4, 322. lpp.

1911

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris [6. maijā Šekspīra «Makbets» izrāde]. — Latvija, 1911, Nr. 103, 7. maijā.

Latviešu Interimteātris. [V. Šekspīra lugas «Makbets» izrāde], — Rīgas Avīze, 1911, Nr. 103, 7. maijā.

Skujeniece L. Interimteātris no jauna iestudējis Šekspīra vareno drāmu «Makbets». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 103, 7. maijā.

1914

Zeltmatis [Kārkliņš E.J. Rīgas Latviešu teātris. (1914./15. gada sezonas otrais pusgads). — Druva, 1914, Nr. 9/12, 1123.—1126. lpp. Par V. Šekspīra lugas «Makbets» izrādi 1124. lpp.

1915

Bērziņš A. V. Šekspīra «Makbeta» izrāde Rīgas Latviešu teātrī. — Dzimtenes Vēstnesis, 1915, Nr. 62, 5. martā.

Egle R. «Makbeta» inscenējums Rigas Latviešu teātrī. — Latvija, 1915, Nr. 54, 7. martā.

Grosvalds O. «Makbeta» dekoratīvais ietērps. — Latvija, 1915, Nr. 55, 9. martā.

Zeltmatis [Kārkliņš E.] Zlt. Rīgas Latv. teātris. — Jaunākās Ziņas, 1915, Nr. 65, 6. martā.

Latviešu Interimteātris. Ilgi gaidītā «Makbeta» izrāde. — Rīgas Avīze, 1915, Nr. 64, 6. martā.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze]. «Makbeta» pirmizrāde… Interimteātrī. — Rīgas Ziņas, 1915, Nr. 64, 5. martā.

Par «Makbeta» izrādi Interimteātrī plašu atsauksmi sniedz kritiķe Binokļ kdze krievu laikrakstā «Rižsk. Misļ» … — Rīgas Ziņas, 1915, Nr. 70, 11. martā.

Rīgas Latv. Interimteātris … — Jaunais Vārds, 1915, Nr. 58,

12. martā.

[Vulfs Ed.] Puliera padēls. Teātrī. (Iz Ģibuļu tēva nostāstiem un novērojumiem). — Jaunākās Ziņas, 1915, Nr. 69, 10. martā; Nr. 72,

13.  martā. Par «Makbeta» izrādi 72. numurā. Feļetons.

Vulfs Ed. Zem aizmiglotas zvaigznes. (Makbeta izrāde Latviešu Interimteātrī trešdien, 4. martā). — Līdums, 1915, Nr. 66, 8. martā; Nr. 67, 9. martā.

1927

Freinbergs K. Ievērojami Makbeta tēlotāji. — Teātra Vēstnesis, 1927./28. g. sezona, Nr. 4, 12.—16. lpp.

Grots J. «Makbets» Nacionālā teātrī. V. Sekspira traģēdija. — Sociāldemokrāts, 1927, Nr. 290, 23. dec.

Kārkliņš J. Makbets — Nacionālā teātrī. V. Šekspīra 5 cēlienu traģēdijas izrāde. — Jaunākās Ziņas, 1927, Nr. 285, 17. dec.

Sudrabkalns J. «Makbets» Nacionālā teātri. Viljama Šekspīra traģēdija 5 cēlienos, 13 ainās. Tulk. Fr. Adamovičs. — Pēdējā Brīdī, 1927, Nr. 238, 17. dec.

[Upīts A.] A. U. Novitātes Rīgas teātros. — Domas, 1927, Nr. 10, 387. lpp.

1956

497

Kroders O. Vairāk emocionalitātes un vispārinājuma. Šekspīra Makbets Krievu drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1956, Nr. 13, 30. martā.

32 2885

Maldu komēdija

Alste H. Šekspīra «Maldu komēdija» Nacionālā teātrī. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 255, 12. nov.

Jēger-Freimane P. Nacionālais teātris. 1) «Maldu komēdija». Viljama Šekspīra komēdija 5 cēlienos. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1925, Nr. 12, 626. lpp.

Kārkliņš J. Šekspīra «Maldu komēdija» Nacionālā teātri. — Jaunākās Ziņas, 1925, Nr. 255, 12. nov.

Kroders R. Maldu komēdija. Viljama Šekspīra komēdija 5 cēlienos. Nacionālā teātra inscenējums. — Pirmdiena, 1925, Nr. 41, 1. nov.

Otello

1895

[Aronu Matīss] A. Šekspīra «Otello» [otrā izrāde Rīgas Latv. biedrības teātrī 15. martā]. — Dienas Lapa, 1895, Nr. 62, 16. martā.

Latviešu teātris. ]22. februāra izrādē V. Šekspīra drāma «Otello»]. — Balss, 1895,, Nr. 11, 15. martā. Paraksts: C.—

Latviešu teātris. [1. novembrī izrādīja V. Šekspīra drāmu «Otello»]. — Balss, 1895, Nr. 45, 8. nov. Paraksts: J J.

Latviešu teātris. [8. martā V. Šekspīra drāma «Otello»]. — Baltijas Vēstnesis, 1895, Nr. 56, 9. martā. Paraksts: Z. L.

Latviešu teātris. [Otro reizi V. Šekspīra «Otello»]. — Dienas Lapa, 1895, Nr. 62, 16. martā. Paraksts: Z. L.

Rīgas Latviešu teātris. [18. martā trešo reizi V. Šekspīra «Otello»]. — Dienas Lapa, 1895, Nr. 65, 20. martā. Paraksts: Z. L.

Vakar Rīgas Latviešu biedrības teātrī izrādīta Šekspīra drāma «Otello». — Dienas Lapa, 1895, Nr. 56, 9. martā. Paraksts: M. N.

1897

Latviešu teātri vakar, 29. oktobrī, izrādīja «Otello» … — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 246, 30. okt. Paraksts: K.

Latviešu teātris. [Rob. Jansona beneficē 16. aprīlī Šekspīra «Otello»]. — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 87, 17. apr. Paraksts: K.

Rīgas aktieru viesošanās [18. novembri Jelgavā ar V. Šekspīra «Otello»]. — Tēvija, 1907, Nr. 132, 15. nov.

Teātris. Vācu amatniecības biedrībā … 18. novembri viesojās Rīgas latviešu aktieri, izrādidami Šekspīra traģēdiju «Otello». — Tēvija, 1907, Nr. 135, 22. nov. Paraksts: -s.

1909

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Otello (Venēcijas moris), bēdu luga piecos cēlienos, 6 bildēs, no Viljama Šekspīra. — Latvija, 1909, Nr. 211, 14. sept.; Nr. 212, 15. sept.

Līgotņu Jēkabs [Roze J.] Rīgas Latviešu Interimteātrī izrādīja V. Šekspīra bēdu lugu 5 cēlienos «Otello». — Dzimtenes Vēstnesis, 1909, Nr. 217, 21. sept.

[Skujeniece L.] L. Sk. Interimteātrī vakar izrādīja Šekspīra «Otello». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 15, 20. janv.

1910

Jaunā Rīgas teātrī. [28. martā V. Šekspīra drāmas «Otello» izrāde]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 71, 29. martā. Paraksts: K. S.

Valka. [Koresp., ka 17. jūlijā Šekspīra «Otello» R. Veica viesizrādē], — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 159, 15. jūl. Paraksts: Sil.

1911

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātrī vakar atkārtoja lielisko V. Šekspīra greizsirdības traģēdiju «Otello». — Latvija, 1911, Nr. 15, 20. janv.

[Skujeniece L.] L. Sk. Interimteātrī vakar izrādīja Šekspīra drāmu «Otello». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 15, 20. janv.

1913

32*

No Zaļeniekiem. Teātrs. [Izrādīta Šekspīra drāma «Otello». Rīgas Latv. teātra aktieri ar režisoru R. Veicu]. — Latvija, 1913, Nr. 133, 13. jūn.

499

Latviešu Interimteātris tagad sarīko divas klasiskas izrādes, kurās uzvedīs … Šekspīra «Makbetu» un «Olello». — Rīgas Avīze, 1916, Nr. 22, 22. janv.

Rīgas Latviešu teātris. [V. Šekspīra «Otello» izrāde]. — Rīgas Ziņas, 1916, Nr. 35, 20. dec. Paraksts: Jāl. K.

[Zeltmatis — Kārkliņš E.] Zlt. Rīgas Latv. teātris. [18. dec. «Otello»] — Jaunākās Ziņas, 1916, Nr. 354, 21. dec.

1922

Bērziņš A. Sezonas atklāšana Dailes teātri [21. sept., Šekspīra «Otello»]. — Jaunākās Ziņas, 1922, Nr. 213, 22. sept.

Jakobsons Z. Basermaņa Otello. — Teātra Vēstnesis, 1922./23. g. sezona, Nr. 2, 27.-29. lpp.

Jēger-Freimane P. V. Šekspīra «Otello». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1922, Nr. 10, 1071.—1072. lpp.

Kroders R. Otello. Viljama Šekspīra traģēdija. Tulkojis Kārlis Egle. Dailes teātra inscenējums. — Latvijas Vēstnesis, 1922, Nr. 214, 23. sept.

1932

Grots J. Šekspīra «Otello» izrāde ar Krievijas viesi V. Papasjanu titullomā. — Sociāldemokrāts, 1932, Nr. 25, 2. febr.

1937

[Eliāss K.] K. El. Ed. Smilģa jubileja Dailes teātrī. [«Otello»]. — Latvijas Kareivis, 1937, Nr. 268, 25. nov.

Strauts K. «Otello» Ed. Smilģa jubilejā. — Daugava, 1937, Nr. 12, 1150.—1152. lpp.

1946

Grots J. Pāris izrāžu iespaidi Maskavas teātros. [Ari par «Otello»]. — Literatūra un Māksla, 1946, Nr. 32, 9. aug.

Amtmanis-Briedītis A. Dārgi viesi. [Šekspīra «Otello» Maskavas Padomes vārdā nosauktā teātra viesizrādes]. — Literatūra un Māksla, 1951, Nr. 32, 12. aug.

1952

Kalniņš J. «Otello» [LPSR Drāmas teātrī], — Cīņa, 1952, Nr. 270, 15. nov.

Kurmīte I. «Otello» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1952, Nr. 44, 2. nov.

«Otello» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Karogs, 1952, Nr. 10, 1175.—1176. lpp.

Pečaka L. «Otello». — Padomju Jaunatne, 1952, Nr. 212, 25. okt.

Smiļģis Ed. «Otello» Baltkrievijas viesu uzvedumā. — Cīņa, 1955, Nr. 186, 7. aug.

1962

Smiļģis Ed. Grūts, bet veiksmīgs sākums. [Permas teātra viesizrādes. V. Šekspīra «Otello»]. — Rīgas Balss, 1962, Nr. 128, 1. jūn.

1964

Matjašs V. «Otello» uz indiešu skatuves. — Literatūra un Māksla, 1964, Nr. 13, 28. martā.

Par velti mīlēts, cits tulkojums Veltas pūles mīlā

1925

Grots J. «Par velti mīlēts» Dailes teātrī. — Sociāldemokrāts, 1925, Nr. 289, 23. dec.

Kārkliņš J. Par velti mīlēts. Viljama Šekspīra komēdija. — Jaunākās Ziņas, 1925, Nr. 286, 19. dec.

Kroders R. Par velti mīlēts. Viljama Šekspīra komēdija — Dailes teātra inscenējums. — Pirmdiena, 1925, Nr. 42, 21. dec.

Puķe V. Dailes teātris. Šekspīra komēdija «Par velti mīlēts». — Latvijas Sargs, 1925, Nr. 288, 22. dec.

Jēger-Freimane P. Dailes teātris. «Par velti mīlēts». V. Šekspīra komēdija 3 cēlienos. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1926, Nr. 1, 70. lpp.

Kroders R. Novitātes teātros. Dailes teātris. Viljama Šekspīra «Par velti mīlēts». — Ilustrēts Žurnāls, 1926, Nr. 1, 32. lpp.

Ričards III

1893

Latviešu teātris. [6. maijā «Ričards III»]. — Baltijas Vēstnesis, 1893, Nr. 101, 7. maijā. Paraksts: Mžs.

1907

Latviešu teātris. Ričarda III izrāde. — Rīgas Avīze, 1907, Nr. 93, 25. apr.

Zeltmatis [Kārkliņš E.]. Rīgas Latv. teātris. Ričards III. — Latvija, 1907, Nr. 94, 25. apr.

Srv -

1908

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. [P. Rudzīša beneficē «Ričards III»]. — Latvija, 1908, Nr. 44, 21. febr.

Rīgas Latv. teātris. — Mājas Viesis, 1908, Nr. 16, 22. febr. Paraksts: kb.

Rīgas Latviešu teātris. — Dzimtenes Vēstnesis, 1908, Nr. 45, 22. febr. Paraksts: Ss.

1912

Bērziņš A. Latviešu teātris [vakar izrādīja par jaunu iestudēto Šekspīra traģēdiju «Rihards 111»]. — Latvija, 1912, Nr. 195, 23. aug.

Duburs J. A. R. L. Interimteātris. — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, Nr. 195, 23. aug.

Rīgas Latv. biedrības teātris. — Jaunā Dienas Lapa, 1912, Nr. 197, 25. aug. Paraksts: A.

Freimane V. Nelietības traģēdija. [Rihards III. Gorkija drāmas teātra viesizrāde Rīgā]. — Cīņa, 1963, Nr. 190, 13. aug.

Zabis E. Disharmonijas traģēdija. — Literatūra un Māksla, 1963, Nr. 33, 17. aug.

Romeo un Jūlija, ari Romeo un Džuljeta.

1899

Par «Romeo un Jūlijas» izrādi uz Rīgas Latviešu un Vācu skatuvēm. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 241, 27. oktobrī; Nr. 242, 28. oktobri. Paraksts: -s.

Rīgas Latviešu teātris. [Pirmo reizi V. Šekspīra «Romeo un Jūlija»]. — Dienas Lapa, 1899, Nr. 232, 14. oktobrī; Nr. 233, 15. oktobrī. Paraksts: K. Z.

[Skujeniece L ] L. Sk. Latviešu teātrī vakar… [V. Šekspīra «Romeo un Jūlija»]. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 232, 14. oktobrī.

1901

Latviešu teātris. [V. Šekspīra lugas «Romeo un Jūlija» izrāde]. — Vārds, 1901, Nr. 88, 11. sept. Paraksts: -r-

Skujeniece L. Latviešu teātri pirmo reizi šinī sezonā izrādīja «Romeo un Jūlija». — Baltijas Vēstnesis, 1901, Nr. 11, 15. janv.

1904

[Deglavs A.] -ea-. Teātra apskats. Rīgas Latviešu teātri 21. janvārī izrādīja Šekspīra traģēdiju «Romeo un Jūlija». — Mājas Viesis, 1904, Nr. 4, 28. janv.

Latviešu teātris. «Romeo un Jūlija». Šekspīra drāma. — Baltijas Vēstnesis, 1904, Nr. 17, 22. janv.

1910

[Ašmanis P.] P. A. Rīgas Latviešu teātris. [20. janvāri V. Šekspīra «Romeo un Jūlija» izrāde]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 17, 22. janv.

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Romeo un Jūlija, traģēdija piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. — Latvija, 1910, Nr. 16, 21. janv.

Latviešu Interimteātris . . . izrādīja Šekspīra bēdu lugu «Romeo un Jūlija». — Rīgas Avīze, 1910, Nr. 16, 21. janv.

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātrī. [Sezonas atklāšana ar Šekspīra drāmu «Romeo un Jūlija»]. — Latvija, 1911, Nr. 188, 18. aug.

Latviešu Interimteātris [iesāka sezonu 17. aug. ar Šekspīra «Romeo un Jūlija»]. — Rīgas Avīze, 1911, Nr. 188, 18. aug.

Līgotņu Jēkabs [Roze J.]. Rīgas Latviešu Interimteātris 17. augustā atklāja savu sezonu ar Šekspīra drāmu «Romeo un Jūlija». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 188, 18. aug.

1914

Sleinis K. Liepājas Latv. teātris svētdien, 2. februārī, uzveda … [V. Šekspīra «Romeo un Jūlija»]. — Liepājas Dienas Avīze, 1914, Nr. 29, 5. febr.; Nr. 30, 6. febr.; Nr. 31, 7. febr.

Smilga A. Liepājas Latviešu teātris. «Romeo un Jūlijas» izrāde 2. februārī š. g. — Liepājas Atbalss, 1914, Nr. 29, 5. febr.

1915

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. V. Šekspīra traģēdija «Romeo un Jūlija», trešdien, 28. janvārī. — Dzimtenes Vēstnesis, 1915, Nr. 28,

29.  janv.

[Egle R.] R. E. Rīgas Latviešu teātris. Viljama Šekspīra traģēdija «Romeo un Jūlija». — Latvija, 1915, Nr. 24, 30. janv.

Zeltmatis [Kārkliņš E.] Zlt. Rīgas Latviešu teātris. [Romeo un Jūlija]. — Jaunākās Ziņas, 1915, Nr. 30, 30. janv.

Vulfs Ed. Latviešu Interimteātris… — Līdums, 1915, Nr. 30,

30.  janv.

1924

Bērziņš A. Dailes teātris. [«Romeo un Jūlija» izrāde 24. apr.]. — Jaunākās Ziņas, 1924, Nr. 93, 25. apr.

Jēger-Freimane R Dailes teātris. Romeo un Jūlija. Šekspīra traģēdija 5 cēlienos. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1924, Nr. 5, 576.-577. lpp.

Kroders R. Seksipīrs. Romeo un Jūlija. — Latvijas Vēstnesis, 1924, Nr. 97, 30. apr.

V. Sekspira skaisto jaunības traģēdiju «Romeo un Jūlija» iestudējis Dailes teātris. — Latvija, 1924, Nr. 31, 26. apr. Paraksts: -vs.

[Brandts A.] A. Zurgins. LPSR Valsts Dailes teātris uzsācis darbību [ar Šekspīra «Romeo un Jūlija»]. — Cīņa, 1944, Nr. 75, 22. nov.

1953

[Grēviņš Valts] Vitolds V. Šekspīra «Romeo un Džuljeta» Dailes teātrī. — Karogs, 1953, Nr. 11, 113.-114. lpp.

Pabērzs J. «Romeo un Džuljeta» LPSR Valsts Dailes teātrī. —■ Literatūra un Māksla, 1953, Nr. 47, 22. nov.

Pečaka L. «Romeo un Džuljeta» Valsts Dailes teātrī. — Cīņa, 1953, Nr. 282, 29. nov.

1955

Piguļevskis V. Romantiska izrāde. [V. Šekspīra Romeo un Džuljeta Dailes teātra iestudējumā], — Literatūra un Māksla, 1955, Nr. 40, 2. okt.

1956

Pabērzs J. Pārvarot grūtības — uz meistarību. — Literatūra un Māksla, 1956, Nr. 4, 22. janv.

Treimanis G. Rūpīgāku režijas darbu klasiskajā traģēdijas izrādē. Ļeņina komjaunatnes v. nos. LPSR Jaunatnes teātris iestudējis V. Šekspīra traģēdiju «Romeo un Džuljeta». — Padomju Jaunatne, 1956, Nr. 30, 11. febr.

Sapnis vasaras nakti

1892

[Arons M.] A. Latviešu teātris. [19. novembrī V. Šekspīra «Sapnis vasaras naktī» pirmizrāde]. — Dienas Lapa, 1892, Nr. 265, 20. nov.

Latviešu teātris. «Sapnis vasaras nakti», sacerēts no dzejnieku karaļa Viljama Šekspīra. — Baltijas Vēstnesis, 1892, Nr. 264, 20. nov. Paraksts: Kl.

Latviešu teātris. Šekspīra slavenā joku luga «Sapnis vasaras naktī». — Baltijas Vēstnesis, 1892, Nr. 274, 2. dec. Paraksts: R-s.

Rīgas Latviešu teātris. [9. novembrī V. Šekspīra «Sapnis vasaras naktī» izr.]. — Mājas Viesis, 1892, Nr. 48, 28. nov.

1895

Latviešu teātris. — Dienas Lapa, 1895, Nr. 6, 9. janv. Paraksts:

Z. L.

1897

Latviešu teātrī vakar, 17. decembrī, izrādīja «Sapnis vasaras naktī». — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 285, 18. dec. Paraksts: K.

1901

Latviešu teātris. [19. decembri «Sapnis vasaras naktī» izrāde], — Vārds, 1901, Nr. 169, 20. dec. — Paraksts: -r-

1902

Latviešu teātrī [19. decembrī 1901. gadā «Sapnis vasaras naktī»]. — Austrums,, 1902, Nr. 1, 84. lpp.

1912

Bērziņš, A. Rīgas Latviešu teātris. «Sapnis vasaras naktī». Viljama Šekspīra komēdija trijos cēlienos. — Latvija, 1912, Nr. 303, 30. dec.

Līgotņu Jēkabs [J. Roze]. Latviešu Interimteātrī 28. decembri. — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, Nr. 302, 29. dec.

1913

Duburs J. A. «Sapnis vasaras naktī», Šekspīra joku luga 3 cēlienos Esenberģu Jāņa tulkojumā. — Druva, 1913, Nr. 2, 245.-246. lpp.

1914

[Cers K.] K. C. Latviešu Interimteātrī… 5. februārī izrādīja Šekspīra «Sapnis vasaras naktī». — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, Nr. 32, 8. febr.

Bērziņš A. Dailes teātris . .. sniedz jaunā inscenējumā V. Šekspīra komēdiju «Sapnis vasaras naktī». — Jaunākās Ziņas, 1922, Nr. 88,

21.  aprīlī.

Jēger-Freimane P. Šekspīra komēdijas «Sapnis vasaras naktī» un «Vindzoras jautrās sievas». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1922, Nr. 5, 536.-537. lpp.

Kroders R. Šekspīrs. Sapnis vasaras nakti. Dailes teātra inscenējums. Režisora Ed. Smilģa vadībā. — Latvijas Vēstnesis, 1922, Nr. 89,

22.  aprīlī.

[Sudrabkalns J ] J. S. Šekspīra lugas izrāda abi mūsu teātri… Dailes teātris «Sapnis vasaras naktī». — Sociāldemokrāts, 1922, Nr. 93, 27. aprīlī.

1927

Grots J. «Sapnis vasaras naktī» Nacionālā teātrī. V. Šekspīra komēdija 5 cēlienos, 8 ainās. — Sociāldemokrāts, 1927, Nr. 82, 10. apr.

Kārkliņš J. «Sapnis vasaras nakti» Nacionālā teātrī. V. Šekspīra 8 aina komēdijas izrāde. — Jaunākās Ziņas, 1927, Nr. 79, 7. apr.

Kroders R. Sapnis vasaras naktī. Viljama Šekspīra komēdija. — Pirmdiena, 1927, Nr. 110, 11. apr.

Sudrabkalns J. Šekspīra «Sapnis vasaras nakti». Vakardienas pirmizrāde Nacionālā teātrī. — Pēdējā Brīdi, 1927, Nr. 32, 7. apr.

[Upīts A.] A. U. Novitātes Rigas teātros. Nacionālais teātris. V. Šekspīra komēdija piecos cēlienos. Sapnis vasaras naktī. — Domas, 1927, Nr. 4, 308. lpp.

1931

[Čaks A.[ A. C. 17. septembrī Dailes teātris uzveda Viljama Šekspīra komēdiju «Sapnis vasaras nakti». — Students, 1931, Nr. 180, 25. sept.

Grots J. Modernizētais Šekspīrs Dailes teātri. «Sapnis vasaras naktī» Ed. Smiļģa inscenējumā. — Sociāldemokrāts, 1931, Nr. 210, 19. sept.

Jēger-Freimane P. Pirmais sezonas jauniestudējums Dailes teātri. V. Šekspīra «Sapnis vasaras naktī». — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1931, Nr. 9, 248.-249. lpp.

Kārkliņš J. Šekspīrs — sporta biksītēs. Sapnis vasaras naktī — Dailes teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1931, Nr. 209, 18. sept.

[Plaudis J.] J. P. Dailes teātris sezonu atklāja [ar «Sapnis vasaras nakti»]. — Domas, 1931, Nr. 9, 727. lpp.

«Sapnis vasaras nakti». Šekspīra komēdija. — Literatūras Avīze, 1931, Nr. 2, 11. okt. Paraksts: Reinis.

1960

Sudrabkalns J. «Sapnis vasaras nakti» Dailes teātrī. — Grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 5. sēj. Rīgā, LVI, 1960. 528.-529. lpp.

Spītnieces precības, cits tulkojums Spītnieces savaldīšana

1898

Latviešu teātrī vakar — 4. martā izrādīja pirmo reizi «Spītnieces precības», joku luga 5 cēlienos no V. Šekspīra, latviešu valodā tulkojis Fridols Fridolins. — Baltijas Vēstnesis, 1898, Nr. 52, 5. martā. Paraksts: K.

[Zālltis V. — Valdis] V. Latviešu teātris. Trešdien, 4. martā .. . pirmo reizi [V. Šekspīra «Spītnieces precības»]. — Austrums, 1898, Nr. 5, 408. lpp.

1899

Rīgas Latviešu teātris. [Sezonas atklāšana 29. augustā ar V. Šekspīra «Spītnieces precības»]. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 193, 30. augustā. Paraksts: K.

1900

Skujeniece L. Āgenskalna teātris. [V. Šekspīra «Spītnieces precības», 21. jūnijā], — Baltijas Vēstnesis, 1900, Nr. 142, 27. jūnijā.

1903

Latviešu teātris [15. janv. «Spītnieces precības»]. — Rīgas Avīze, 1903, Nr. 12, 16. janv.

Skujeniece L. Latviešu teātrī [«Spītnieces precības»]. — Baltijas Vēstnesis, 1903, Nr. 12, 16. janv.

1906

[Duburs J. A.] D. Rīgas Latv. teātris [19. novembri «Spītnieces precības»]. — Balss, 1906, Nr. 250, 20. nov.

Landavs V. Šekspīra joku luga «Spītnieces precības». — Skatuve, 1906, Nr. 9/10, 137. lpp.

[Zeltmatis — Kārkliņš E.] -atis. Rīgas Latviešu teātris. No jauna iestudētu … izrādīja V. Šekspīra «Spītnieces precības». — Latvija, 1906, Nr. 233, 21. nov.

1909

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. «Spītnieces precības» (Taming of the Shrew), komēdija piecos cēlienos no Viljama Šekspīra. — Latvija, 1909, Nr. 244, 22. okt.

[Līgotņu Jēkabs — J. Roze] Lt. Rīgas Latviešu Interimteātrī 21. oktobrī «Spītnieces precības». — Dzimtenes Vēstnesis, 1909, Nr. 244, 22. okt.

Latviešu Interimteātris. — Rīgas Avīze, 1909, Nr. 244, 22. okt.

Rīgas Latviešu teātris trešdien, 21. oktobrī, izrādīja pirmo reizi V. Šekspīra joku lugu «Spītnieces precības». — Jaunā Dienas Lapa, 1909, Nr. 244, 22. okt. Paraksts: tis.

1912

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. Vakar izrādītā Šekspīra joku luga «Spītnieces precības» … — Latvija, 1912, Nr. 213, 13. sept.

Duburs J. A. Rīgas Latviešu Interimteātris. — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, Nr. 213, 13. sept.

Interimteātrī trešdienas vakarā izrādīja Šekspīra «Spītnieces precības». — Jaunākās Ziņas, 1912, Nr. 254, 14. sept. Paraksts: B.

Rīgas Latv. biedrības teātris. [12. septembri «Spītnieces precības»]. — Jaunā Dienas Lapa, 1912, Nr. 214, 14. sept. Paraksts: A.

1913

Liepājas Latviešu teātrī 22. septembrī uzveda Viljama Šekspīra komēdiju «Spītnieces precības». — Liepājas Atbalss, 1913, Nr. 219, 24. sept. Paraksts: A. K.

Liepājas Latviešu teātri [1. septembri «Spītnieces precības»]. — Liepājas Dienas Avīze, 1913, Nr. 201, 4. sept. Paraksts: Z.

Smilga A. Liepājas Latviešu teātris. Svētdien, 1. septembrī, uzveda «Spītnieces precības». — Liepājas Atbalss, 1913, Nr. 203, 5. sept.

Rīgas Latviešu pilsētas teātris. — Rīgas Latviešu Avīze, 1918, Nr. 254, 2. nov. Paraksts: —J—

Zeltmatis [Kārkliņš E.]. Rīgas Latviešu pilsētas teātris. [30. oktobrī «Spītnieces precības»]. — Baltijas Ziņas, 1918, Nr. 158, 6. nov.

1925

[Bērziņš A ] A. B. Ludmilas Špflbergas jubileja. [V. Šekspīra «Spītnieces precības»]. — Jaunākās Ziņas, 1925, Nr. 26, 3. febr.

Grots J. Ludmilas Spīlbergas 10 gadu skatuves darbības jubileja [ar Šekspīra «Spītnieces precības»]. — Sociāldemokrāts, 1925, Nr. 28, 5. febr.

Nacionālajā teātri pašlaik vārds pieder ģeniālajam Šekspīram. — Domas, 1925, Nr. 2, 149.-150. lpp. Paraksts: Sin.

Sudrabkalns J. Ludmilas Špīlberg[as] jubileja. [Šekspīra «Spītnieces precības»]. — Latvijas Vēstnesis, 1925, Nr. 26, 3. febr.

1927

RItiņš R. Šekspīrs Liepājas Jaunā teātri. «Spītnieces precības». — Kurzemes Vārds, 1927, Nr. 222, 2. okt.

1939

Bērziņš A. «Spītnieces precības» Dailes teātri. — Jaunākās Ziņas, 1939, Nr. 240, 21. okt.

Šiliņa E Dailes teātris. — Latvijas Skola, 1939, Nr. 5, 552. lpp.

Strauts K. Šekspīra harmonizēšana. Spītnieces precību inscenējums Rūdolfa Egles tulkojumā Dailes teātri. — Daugava, 1939, Nr. 12, 1192.—1200. lpp.

1951

Brutāne V. LPSR Valsts Akadēmiskā drāmas teātra viesizrādes [Liepājā, «Spītnieces savaldīšana»]. — Komunists, 1951, Nr. 177, 31. jūl.

Runcis J Šekspīra komēdija «Spitnieces savaldīšana» LPSR Valsts Akadēmiskajā teātrī. — Cīņa, 1951, Nr. 146, 23. jūn.

Remte B. «Spītniece» uz Liepājas skatuves. — Komunists, 1961, Nr. 69, 7. apr.

«Spītnieces precības» [Valsts Liepājas muz. dram. teātra viesizrāde Gulbenes kultūras namā]. — Sarkanais Stars, 1961, Nr. 90, 29. jūn.

Veltas pūles mīlā, cits tulkojums Par velti mīlēts Venēcijas tirgotājs.

1884

[Aspazija] Kalna Elza. Iz Jelgavas. [Sakarā ar gaidāmo V. Šekspīra lugas «Venēcijas tirgotājs» izrādi 30. augustā]. — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 186, 13. aug.

Jelgavas Latv. biedrība … 30. augustā 1884. Jelgavas pilsētas teātra namā teātris . .. Izrādīs pirmo reizi Viljama Šekspīra Venēcijas tirgotāju, skatu lugu piecos cēlienos, tulkotu un vadītu no Jansonu Roberta. [Sludinājums], — Baltijas Vēstnesis, 1884, Nr. 193, 21. aug.

Jelgavas Latviešu biedrība. 30. augustā V. Šekspīra lugas «Venēcijas tirgotājs» izrāde. — Balss, 1884, Nr. 36, 5. sept.

Ciller Kari. Kāds vārds Latviešu teātra lietā. (Iesūtīts). [Sakarā ar pārspriedumu «Balss» 36. numurā par V. Šekspīra lugas «Venēcijas tirgotājs» izrādi 30. augustā Jelgavā]. — Latviešu Avīzes, 1884, Nr. 37, 12. sept.

1888

Latv. teātrī svētdien, 1. maijā, izrādīja . . . [«Venēcijas tirgonis»].— Baltijas Vēstnesis, 1888, Nr. 99, 2. maijā. Paraksts: Mž.

Latviešu teātris. [V. Šekspīra «Venēcijas tirgotājs» 1. maija izrāde]. — Dienas Lapa, 1888, Nr. 99, 2. maijā. Paraksts: V.

[Četrdesmitā] XL izrāde Rīgas Latviešu teātrī [1. maijā V. Šekspīra «Venēcijas tirgotājs»]. — Balss, 1888, Nr. 18, 4. maijā.

Mūsu teātris svētdien, 1. maijā, beidz. . . sezonu [ar V. Šekspīra «Venēcijas tirgotājs». Raksts sakarā ar izrādi]… — Baltijas Vēstnesis, 1888, Nr. 96, 28. apr. Paraksts: Reporters.

[Griens L.] L. G-s. Latviešu teātris. [V. Selkspīra «Venēcijas tirgotājs»]. — Baltijas Vēstnesis, 1892, Nr. 15, 20. janv.

Latviešu teātrī [19. janv. «Venēcijas tirgotājs»]. — Dienas Lapa, 1892, Nr. 15, 20. janv. Paraksts: A.

1897

Latviešu teātrī… 28. septembrī. . . izrādīja klasisku lugu «Venēcijas tirgotājs», skalu lugu 5 cēlienos no Viljama Šekspīra, latviski no Esenberģu Jāņa. — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 221, 29. sept. Paraksts: K.

Latviešu teātri svinēja… 2. aprīli Dubura kunga desmit gadu skatuves dajbibas jubileju. [«Venēcijas tirgotājs»]. — Baltijas Vēstnesis, 1897, Nr. 77, 3. apr. Paraksts: K.

1901

Latviešu teātris. «Venēcijas tirgotājs» … — Vārds, 1901, Nr. 147, 23. nov. Paraksts: -r-

Skujeniece L. Latviešu teātri trešdien no jauna iestudētu izrādīja «Venēcijas -tirgotāju». — Baltijas Vēstnesis, 1901, Nr. 267, 23. nov.

1902

Skujeniece L. Latviešu teātri. . . atklāja ar «Venēcijas tirgotāja» jzrādi. — Baltijas Vēstnesis, 1902, Nr. 198, 2. sept.

1904

Skujeniece L. Latviešu teātrī vakar izrādīja «Venēcijas tirgotāju». — Baltijas Vēstnesis, 1904, Nr. 58, 11. martā.

1910

Bērziņš A. Rīgas Latviešu teātris. [A. Mihelsona beneficē «Venēcijas tirgotājs»]. — Latvija, 1910, Nr. 110, 15. maijā.

Skalbe K. Rīgas Latviešu teātris. [Mihelsona beneficē «Venēcijas tirgotājs»]. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, Nr. 111, 17. maijā.

Līgotņu Jēkabs [Roze J.]. Latviešu Interimteātrī 2. decembri Šrei- enbušas brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrībai par labu izrādīja Šekspīra skatu lugu «Venēcijas tirgotājs». — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, Nr. 279, 3. dec.

1913

Liepājas Latviešu teātris. [T. Podnieka 15 gadu darba jubilejā «Venēcijas tirgotājs»]. — Liepājas Atbalss, 1913, Nr. 43, 20. febr. Paraksts: M. M.

1918

Bērziņš A. Teodora Valdšmita jubileja. «Venēcijas tirgotājs». — Jaunākās Ziņas, 1918, Nr. 13, 29. nov.

[Lejas-Krumiņš T.] L.-Kr. Rīgas Latviešu teātrim 8. decembri bija 3000. izrāde [«Venēcijas tirgotājs»]. — Baltijas Ziņas, 1918, Nr. 189, 12. dec.

Roze J. Rīgas Latviešu pilsētas teātris. 3000. izrāde «Venēcijas tirgonis», V. Šekspīra 5 cēlienu komēdija. — Līdums, 1918, Nr. 236, 10. dec.

Zeltmatis [Kārkliņš E.]. Rīgas Latviešu pilsētas teātris. [T. Valdšmita 25 g. darba jubilejā «Venēcijas tirgotājs»]. — Baltijas Ziņas, 1918, Nr. 180, 2. dec.

1923

Bērziņš A.] A. B. Gustava Zibalta jubileja [Dailes teātrī Šekspīra «Venēcijas tirgotājs»]. — Jaunākās Ziņas, 1923, Nr. 257, 16. nov.

Kroders R. Šekspīrs. «Venēcijas tirgotājs». Komēdija 10 ainās. — Latvijas Vēstnesis, 1923, Nr. 259, 18. nov.

Puķe V. Šekspīra «Venēcijas tirgotājs». — Latvijas Sargs, 1923, Nr. 250, 20. nov.

[Rītiņš R.] Rūd. R. «Venēcijas 'tirgotājs» Jaunā teātri [Liepājā]. — Kurzemes Vēstnesis, 1923, Nr. 84, 18. apr.; Nr. 85, 19. apr.

513

Venēcijas tirgotājs. Viljama Šekspīra skatu luga 5 cēlienos (12 ainās) Latviešu biedrības teātrī [Jelgavā]. — Zemgalietis, 1923, Nr. 36, 15. febr. Paraksts: K.

33 2885

Grots J. Sezonas atklāšana Nacionālā teātri. [Šekspīra «Vētra»]. — Sociāldemokrāts, 1926, Nr. 198, 5. sept.

Jēger-Freimane P. Sezonas sākums Nacionālā teātri. — Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1926, Nr. 9, 255.-257. lpp.

Ķēniņš A. Nacionālais teātris — Šekspīra «Vētra». — Ārpusskolas Izglītība, 1926, Nr. 10, 460.—463. lpp.

Kroders R. Vētra. Viljama Šekspīra drāma Fr. Adamoviča tulkojumā. Nacionālā teātra sezonas atklāšana. — Pirmdiena, 1926, Nr. 79, 6. sept.

Sudrabkalns J. Šekspīra «Vētra» Nacionālā teātrī. — Jaunākās Ziņas, 1926, Nr. 195, 2. sept.; grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 5. sēj. Rīgā, LVI, 1960. 350.—351. lpp.

Ziemas pasaka

1899

Rīgas Latviešu teātris. [V. Šekspīra «Ziemas pasaciņa»]. — Dienas Lapa, 1899, Nr. 276, 9. dec.; Nr. 277, 10. dec. Paraksts: K. Z.

Skujeniece L. Latviešu teātris. Šekspīra «Ziemas pasaciņa» ar Flotova mūziku. Tulkojis Duburs. — Baltijas Vēstnesis, 1899, Nr. 277, 10. dec.

1905

Rīgas Latviešu teātris [10. martā «Ziemas pasaciņa»]. — Baltijas Vēstnesis, 1905, Nr. 54, 12. martā.

1909

Liepājas Latviešu teātrī… izrādīja Viljama Šekspīra 4 cēl. skatu lugu «Ziemas pasaciņa». — Liepājas Atbalss, 1909, Nr. 274, 29. nov. Paraksts: M. A-rs.

Liepājas Latv. teātris. [«Ziemas pasaciņa»]. — Liepājas Atbalss, 1909, Nr. 268, 21. nov. Paraksts: L. V.

[Straume J.] J. Str. Rīgas Latviešu teātrī… izrādīja Šekspīra 4 cēlienu skatu lugu «Ziemas pasaciņa». — Rīgas Ziņas, 1917, Nr. 54, 23. febr.

[Zeltmatis-Kārkliņš E.] Zlt. Rīgas Latviešu teātris . . . izrādīja Šekspīra «Ziemas pasaciņa». — Jaunākās Ziņas, 1917, Nr. 7, 7. janv.

1924

[Bērziņš A.] A. B. Jūlijas Skaidrītes jubileja. [Šekspīra «Ziemas pasaciņa»]. — Jaunākās Ziņas, 1924, Nr. 41, 19. lebr.

Puķe V Šekspīra «Ziemas pasaciņa». — Latvijas Sargs, 1924, Nr. 44, 22. febr.

Veltījumi V. Šekspīram dzejā 1914

Sudrabkalns J. In memoriam Shakespeare. 1564—1914. (Kā jūra esi tu, kā kalns). — Skatuve un Dzīve, 1914, Nr. 5, 129.—130. lpp.; grām.: Sudrabkalns J. Kopoti raksti. 2. sēj. Rigā, LVI, 1958. 24.— 25. lpp.

1926

Aspazija. Hamleta monologs. (Kad zemi pārklāj gluzdošs rudens tvaiks). — Jaunākās Ziņas, 1926, Nr. 268, 27. nov.

1932

Grigulis A. Saruna ar Šekspīru. Strādnieku teātra piecgadei. (Klau, teātra ģēnij'). — Sociāldemokrāts, 1932, Nr. 53, 6. martā.

1933

33*

Austriņš A. Šekspīra izrādē. (Es Šekspīra izrādē satikos). — Jaunākās Ziņas, 1933, Nr. 73, 30. martā; tas pats grām.: Aizsaule, 1933. 135. lpp., un grām.: Kopoti raksti. 8. sēj. Rīgā, 1933. 106. lpp.

515

Grēvioš Valdis. Nakts Stretfordā. 1616. g. 23. apr. Viljama Šekspīra piemiņai. (Tai nakti Stretfordā bij dzisis guns). — Literatūra un Māksla, 1946, Nr. 17, 26. apr.

1956

Ķempe M. Evonas gulbim. (Evonas gulbi, vai nomirt tu spēji?) — Cīņa, 1956, Nr. 97, 24. aprīlī; tas pats grām.: Ķempe M. Es nevaru klusēt. Rīgā. LVI, 1959. 76.-77. lpp., un grām.: Ķempe M. Mirkļu mūžība. Rīgā, LVI, 1964. 167.—168. lpp.

1959

Ķempe M. Viljam Sekspīr, par smilti un zāli … — Grām.: Ķempe M. Es nevaru klusēt. Rīgā, LVI, 1959. 78. lpp.

Kārlis Egle

[1] ynabhm lliekcniip, rioahoe co6pamie co'iiihehhh b aocbmh tomax, tom i, ctp. 30—-39. r0cy/vipctbchh0e H3AaTeABCTBO «Mc- KyccTBo», MocKBa, 1957.

[2] ar Šekspīra daiļrades principiem lieliski sakrīt viņa spāņu laika biedra Servantesa spriedumi par literāra atveidojuma dabu, kurus Dona Kihota autors izsaka sava romāna lappusēs ar kanoniķa muti (I sēj., XVII un XVIII nod). Ja pieņem, ka Hamlets parādījās 1600.— 1601. g., un atceras, ka Dona Kihota I daļa nāca klajā 1605. gadā, tad jākonstatē, ka divi dižākie Eiropas rakstnieki gandrīz vienlaicīgi runājuši par «dabiskuma» principu, par nepieciešamību «atdarināt dabu» (Servantess).


[4] nākamās paaudzes lielākoties uztvēra «veco jautro Angliju» tieši kā Šekspīra laikmetu.

[5] anglis e. s. bredlijs, vērienīgs Šekspīra pētnieks, uzskatīja, ka jēdziens conscience (sirdsapziņa) rada vārdam consequence (sekas) un tādējādi būtībā nozīmē atbildību par šīs zemes rīcības sekām. «Bailes no kaut kā pēc nāves, šīs vēl neatklātās zemes, no kuras vēl neviens nav pārnācis.» (Hamlets, III, 1.)