# Krustneši

Henriks Senkevičs

Henriks Senkevičs

Krustneši

Romāns «Krustneši» radīts laikā (1900), kad svešu varu jūgā smokošā poļu tauta sevišķi smagi izjuta karojošā ģermānisma spiedienu. Poznaņas lielhercogistē tiek varmācīgi īstenots Bismarka pasludinātais lozungs — «ar dzelzi un asinīm iznīdēt svešzemniekus». Trakojošie šovinisti rupji vilto vēsturi un cildina Teitoņu ordeņa varoņdarbus, kas pirmais cirta ceļu vācu ekspansijai uz austrumiem. Rakstnieks patriots Senkevičs ne reizi vien pacēla balsi pret varas orgānu piekopto ģermanizācijas politiku Polijas vācu daļā. Taču nesalīdzināmi lielāka nozīme nekā publicistiskajiem rakstiem šai cīņā bija viņa romānam «Krustneši». Autora nopelns nav tikai tas, ka viņš patiesā gaismā parādīja ordeņa plēsonīgo dabu; lasot par savu tālo senču varonīgo cīņu pret svešzemju iebrucējiem, kas beidzās ar slavu un lietuviešu apvienoto spēku spožu uzvaru, poļu patrioti šai romānā smēla ticību uz atbrīvošanos no pašreizējo apspiedēju jūga. Teitoņu ordenim, ko XII gadsimta pirmajā pusē ataicināja uz Poliju tuvredzīgais Mazāvijas kņazs, vajadzēja, pēc viņa domām, pasargāt Mazāviju no kareivīgo prūšu uzbrukumiem. Piecdesmit gados ordenis iekaroja visas prūšu zemes, nežēlīgi izrēķinoties ar uzvarētajiem. Kad tas nu bija noticis, izrādījās, ka pats ir vēl bīstamāks kaimiņš poļiem nekā bija prūši. Krustneši atšķēla no Polijas vairākus novadus un kopā ar radniecīgo Zobenbrāļu ordeni, kas jau bija pratis nostiprināties Austrumbaltijā, sāka apdraudēt Lietuvu, uzmākties Krievzemei. Poļu zemju apvienošana vienā valstī tai laikā vēl nav pabeigta, taču tās varenība ar katru gadu pieaug. Top pilsētas, rodas arvien jaunas nocietinātas pilis, attīstās amatniecība, uzlabojas apbruņojums. Polija, pēc ta laika parunas, no koka valsts kļūst par dzelzs valsti. Tomēr visi labi apzinās, ka cīņa ar tādu pirmklasīgu militāru spēku, kāds ir Teitoņu ordenis, nebūs viegla. Tiek meklēti sabiedrotie, rīkotas sarunas, slēgti līgumi. 1385. gadā pēc vienošanās Krevnā nodibinās Polijas- Lietuvas ūnija, un Lietuvas lielkņazs Jagailis apprec Polijas karalieni Jadvigu, kļūstot par abu vareno valstu valdnieku. To redzot, krustneši ari nesnauž, vervē sev Rietumos brīvprātīgos, nodrošina Vācijas imperatora un Romas pāvesta atbalstu, mēģina sanaidot sabiedrotos. Tieši šo gatavošanos izšķirošajai sadursmei, ko abas puses visādi cenšas attālināt, arī aptver romānā tēlotie notikumi. Beidzot tā tomēr kļūst neizbēgama. 1410. gada vasarā milzu kaujā pie Crīnvaldes un Tannenbergas ciemiem ordenis cieš smagu sakāvi. Viss plašais lauks nosēts kritušajiem un ievainotajiem. Citu pēc cita pie Jagaiļa ved ievērojamus vācu un ārzemju bruņiniekus, kas padevušies gūstā. Tas bija smags trieciens ordenim, no kura tas vairs tā arī neatkopās. «Ne tikai nodevīgais krustnešu ordenis te gulēja sakauts pie karaļa kājām,» lasām romāna pēdējā lappusē pēc tikko beigušās kaujas notēlojuma, «šai pestīšanas dienā pret poļu tautas krūtīm sašķīda visa vācu varenība, kas līdz tam kā vilnis neapturami mācās virsū nelaimīgajām slāvu zemēm.» Tāds ir tas fons, uz kura izvēršas romāna darbība. Izmantojot ļoti skopos vēstures materiālus, H. Senkevičam tajā izdevies patiesi un meistarīgi notēlot ne tikai tā laika notikumus, bet arī cilvēku dzīves veidu, raksturus, domu gaitu. Mēs visu redzam un uztveram it kā ar varoņu acīm, viss mums liekas saprotams, lai arī cik reizēm liktos šodienai neatbilstošs; viss pārliecina.

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīgā 1963

Jezups Laganovskis tulkojis no poļu valodas

Helmuts Šeijers devis māksliniecisko apdari

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## HENRIKS SENKEVIČS KRUSTNEŠI

.

## PIRMĀ DAĻA

I

Tinecā, klostera krodziņā «Pie niknā taura», sēdēja vairāki cilvēki un klausījās daudz piedzīvojušā karavīrā, kurš, ieradies no tālām zemēm, stāstīja visādus notikumus, kas tanī karā un ceļā gadījušies.

Runātājs bija bārdains vīrs spēka gados, plecīgs, varena auguma, tikai stipri noliesējis, matus valkāja krellītēm izšūtā tīkliņā; mugurā viņam bija ādas kamzolis ar bruņu iespiestām rievām un virs tā josta, visa vara kalumos; aiz jostas atradās duncis raga makstī, pie sāniem karājās īss ceļa šķēps.

Turpat viņam blakus pie galda sēdēja garmatains jauneklis ar jautru sejas izteiksmi, acīm redzot, viņa biedrs vai ieroču nesējs, jo bija tāpat ģērbies ceļa tērpā, tādā pašā bruņu iespiedumiem izrievotā ādas kamzolī. Pārējo sabiedrību sastādīja divi Krakovas apkaimes šļahtiči un trīs pilsētnieki sarkanās feskās, kuru smailie gali nokarājās uz sāniem līdz pašiem elkoņiem.

Krodzinieks, vācietis gaiši dzeltenā kapucē ar robainu apmali, lēja tiem no kannas māla krūzēs tumīgu alu un ziņkārīgi klausījās karavīru piedzīvojumus.

Vēl uzmanīgāk tomēr klausījās pilsētnieki. Tais laikos naids, kas Loketkas valdīšanas gados pastāvēja starp pilsētniekiem un lauku bruņniecību, jau bija ievērojami atslābis, pilsētnieki tagad augstāk nēsāja galvas nekā iepriekšējos gadsimtos. Bruņinieki turklāt prata novērtēt viņu gatavību ad concessionem pecuniarium ',' Maksāt skaidrā naudā. tāpēc arī ne reizi vien gadījās redzēt krogos tirgoņus brālīgi sadzeram ar šļahtičiem. Pēdējie pat ļoti labprāt ieredzēja tirgoņus, jo tiie, būdami naudīgāki, parasti izmaksāja vapeņotajiem.

Tā arī šoreiz sēdēja un sarunājās, laiku pa laikam pamirkšķinādami saimniekam, lai piepilda kausus.

—            Jūs nu gan, dižciltīgo 'bruņiniek, esat redzējis pasauli, — teica viens no tirgoņiem.

—            Tikai reti kāds starp tiem, kuri tagad no visām pusēm pulcējas Krakovā, bils redzējis tik daudz, — svešais bruņinieks atbildēja.

—            Ļoti daudz saradīsies, — pilsētnieks turpināja. — Lieli svētki un liela laime karalistei! Stāsta arī, un laikam ne bez [pamata, ka karalis licis visu karalienes gultu izklāt ar pērlēm izšūtu brokātu un ierīkot virs tās tādu pašu baldahīnu. Būšot izpriecas un sacīkstes, kādas pasaule līdz šim vēl nav redzējusi.

—    Kūm Gamrot ', nepārtrauc bruņinieku! — otrs tirgonis teica.

—            Es nepārtraucu, kūm Eicntreter 2

•>2 Tā laika uzvārdi, pareizāk, iesaukas. (Autora piezīme.)

, tikai domāju, ka viņam tāpat gribas zināt, ko pie mums runā, jo pats arī droši vien, brauc uz Krakovu. Tik un tā šodien pilsētā vairs neatgriezīsimies, jo vārti jau būs noslēgti, bet naktī smūdži, kas gružos perinās, neļauj gulēt, tā ka laika mums pietiks visam.

—            Uz vienu vārdu jūs atbildat ar divdesmit. Kļūstat vecs, kūm Gamrot!

—    Nu, mitras vadmalas baķi vienā padusē vēl varu panest.

—    o ja! Tādas, kas tik ērda kā siets.

Taču viņu tālāko strīdu pārtrauca ceļojošais bruņinieks, sacīdams:

—            Protams, Krakovā es iegriezīšos, jo tiku dzirdējis par sacīkstēm un labprāt izmēģināšu tajās savus spēkus, tāpat arī mans brāļadēls, kurš, lai gan vēl jauns un bez ūsām, ne vienu vien bruņnesi jau skatījis pie savām kājām .. .

Viesi palūkojās uz jaunekli, kurš jautri pasmaidīja un, aizlicis aiz ausīm savus gairos matus, pacēla pie lūpām alus kausu.

Vecais bruņinieks piebilda:

—     Un, ja arī mēs gribētu atgriezties, mums nav kur iet.

—            Kā tad tā? — viens no šļahtičiem jautāja. — No kurienes esat un kā jūs sauc?

—            Es esmu Bogdanecas Macjka, bet šo pusaudzi, manu brāļadēlu, sauc par Zbišku. Mūsu ģerbonī ir Trulais Pakavs, bet iesauka — Grādi.

—    Kur atrodas jūsu Bogdaneca?

—            Eh, pani mīļie, labāk jautājiet, kur atradās, jo tās vairs nav. Jau Gžimalitu un Nalenču kara laikā mūsu Bogdanecu nodedzināja līdz pamatiem, tā ka palika vienīgi kāda veca māja; visu, kas bija, izlaupīja, bet kalpi aizbēga. Paliķa tikai kaila zeme, pat kaimiņos dzīvojošie zemnieki aizgāja dziļāk gāršā. Ar brāli, šī jaunekļa tēvu, uzbūvējāmies no jauna, 'bet nākošā gadā visu aiznesa pali. Vēlāk brālis nomira, bet pēc viņa nāves paliku viens pats ar bāreni. Tad nodomāju: «Nē, te es nenosēdēšu.» Tieši tai laikā paklīda baumas par karu, runāja it kā 0|esnicas Jasjka, kuru pēc Moskožovas Mikolaja karalis Vladislavs bija nosūtījis uz Viļņu, steigā vervējot Polijā bruņiniekus. Tad es ieķīlāju zemi cienījamam abatam un mūsu radiniekam Tu.J6as Janekam, par naudu nopirku ieročus, zirgus, saposos, kā pienākas, karam, aizsēdināju zirgā pusaudzi, kuram toreiz bija divpadsmit gadu, un aidā pie Oļesni- cas Jasj'kas!

—    Ar pusaudzi?

—    Tad viņš vēl nebija pat pusaudzis, bet jau spēcīgs zēns. Divpadsmit gadu vecumā viņš varēja, atbalstījis stopu pret zemi un piespiedis to ar vēderu, tā savilkt ar rokturi auklu, ka neviens anglis, kurus tikām redzējuši pie Viļņas, labāk nepavilktu.

—    Tik stiprs bija?

—    Nēsāja man bruņu cepuri, bet trīspadsmitajā gadā — ari vairogu.

—    Tad jūs tur izkarojāties.

—     Pateicoties kņazam Vitautam. Viņš bija apmeties pie krustnešiem un katru gadu rīkoja uzbrukumus Lietuvai pie Viļņas. Viņa pulkos bija dažādi ļaudis: vācieši, franči, angļi — vislabākie strēlnieki, čelli, šveicieši un burgundieši. Lauzās oauri mežiem, pa ceļam būvēja pilis un galu galā ar uguni un zobenu briesmīgi izpostīja Lietuvu, tā ka visa tauta, kas apdzīvo šo zemi, gribēja to atstāt un meklēt citu — kaut vai pasaules malā, kaut vai pie Beliāla dēliem, ka tikai tālāk no vāciešiem.

Mēs arī dzirdējām, ka visi lietuvieši gribējuši doties prom ar sievām un bērniem, tikai mēs tam neticējām,

—    Bet es pats to redzēju. E-elil Bez Moskožovas Mikolaja, bez Oļesnicas Jasjkas un, negribu lielīties, arī bez mums vairs nebūtu Viļņas.

—    Zinām. Pili jūs noturējāt.

—    'Noturējām. Tagad iegaumējiet, ko jums teikšu, jo esmu daudz dienējis un labi pazīstu karu. Vēl veci ļaudis mēdza teikt: «spīvā Lietuva» — un pareizi! Labi cīnās, taču ar bruņiniekiem klajā laukā nevar mēroties. Ja vācu zirgi iestieg purvā vai kur ir biezs mežs, — tad cita lieta.

—    Vācieši ir krietni karotāji! — pilsētnieki iesaucās.

Viņi stāv kā mūris vīrs pie vīra un tā, suņabrāļi, iekalti dzelzs bruņās, ka knapi acis pa spraugu var saredzēt. Un veļas kā lavīna. Turpretim lietuvieši, kad bruņinieki viņiem uzbrūk, izirst kā smiltis, bet, ja neizirst, vācieši tos noklāj gar zemi un samin ze.m kājām. Tur nebija tikai vācieši, jo, cik pasaulē ir tautu, tik arī kalpo pie krustnešiem. Bet drošsirdīgi gan! Ne vienreiz vien gadījās, ka bruņinieks saliecies un izstiepis uz priekšu pīķi, viens pats vēl pirms kaujas metās virsū veselam puikam kā vanags putnu baram.

—    Clirist! —- Ganirots iesaucās. — Bet kuri no viņiem tie vislabākie?

—    Kas nu ar ko. Ar stopu vislabāk šauj angļi, jebkuras bruņas caururbj ar savām bultām, bet balodim trāpa no simt soļiem. čehi briesmīgi strādā ar cirvjiem. Ar abrocīgajiem šķēpiem nepārspējami vācieši. Šveicieši ar dzelzs vālēm dragā ķiveres, 'bet vislabākie bruņinieki ir no franču zemes. Tie cīnās gan jāšus, gan kājās un kaujoties visu laiku briesmīgi auro, bet, ko, — nevar saprast, jo viņu valoda atgādina alvas trauku skandēšanu, lai gan pati tauta ir dievbijīga. Ar vāciešu starpniecību viņi mums pārmeta, ka mēs aizstāvot pagānus un saracēņus pret svēto krustu, un solījās to pierādīt bruņinieku divkaujā. šai dieva tiesai jānotiek starp četriem viņu un četriem mūsu bruņiniekiem Romas un čehu karaļa Vaclava galmā. [1]

Šļahtičus un tirgoņus pārņēma vēl lielāka ziņkāre, un viņi pat izstiepa kaklus pār kausiem uz Bogdanecas Macjkas pusi, nepacietīgi jautādami:

—    Kādi mūsu bruņinieki tajā piedalīsies? Sakiet ātrāk!

Macjka pielika pie lupām savu kausu, padzērās, pēc tam atbildēja:

—    E, par viņiem jus nebaidieties. Tur būs Vloščovas Jans, Dobžinas kastelāns, būs Vašmuntovas Mikolajs, būs Zdakovas Jasjka un Cehovas Jarošs: visi slaveni bruņinieki un drošsirdīgi vīri. Cīnīties ar pīķiem, ar šķēpiem vai cirvjiem — tas viņiem na.v nekas jauns. Būs ļaudīm ko paskatīties un ko paklausīties, jo, kā jau teicu, francūzim vari uzkāpt ar kāju uz rīkles, arī tad vēl viņš turpinās aurot. Lai dievs un svētais krusts palīdz, ka tie zaudētu un mūsējie uzvarētu.

—    Uzvarēs, ja vien dievs neliegs savu svētību, — viens no šļah- tičiem teica.

—    Un svētais Staņislavs! — otrs piebilda.

Pēc tam, griezdamies pie Macjkas, sāka prašņāt:

—   'Nu taču, stāstiet! Jūs slavējāt vāciešus un pārējas bruņiniekus, ka esot drosmīgi un viegli pievārējuši Lietuvu. Bet vai pret jums viņiem negāja grūtāk? Vai arī pret jums viņi cīnījās tikpat labprāt? Kā tad dievs jums deva uzvaru? Pacildiniet mūsējos ar!

Taču Bogdanecas Macjka, acīm redzot, nemīlēja lielīties, jo kautri atbildēja:

—    Tie, kuri tikko bija ieradušies no tālām zemēm, labprāt bruka mums virsū, bet, pāris reižu izmēģinājuši, zaudēja sajūsmu, jo mūsu tauta ir ļoti izturīga, un par šo īpašību mums bieži pārmeta: «Nāvi jūs nicināt, bet saracēņiem palīdzat, par to jūs tiksiet bargi sodīti!» Bet mūs pārņēma vēl lielāks niknums, jo tie ir meli! Karalis un karaliene taču nokristīja Lietuvu un visi tur tagad pielūdz kungu Jēzu, lai gan ne katrs to māk. Zināms, ka pat mūsu žēlīgais valdnieks, kad Plookas katedrālē notrieca zemē elku, pavēlēja tam nolikt sveci, kamēr l>eidzot garīdznieki viņam iestāstīja, ka tā nevajag darīt. Bet ko tad vienkāršais cilvēks! Daudzi atkal spriež tā: «Kņazs pavēlēja man kristīties, «n es nokristījos, pavēlēja pielūgt Kristu, un es pielūdzu, bet vai man žēl vecajiem pagānu elkiem biezpiena drupatu, cepta kāļa vai alus putu? Ja es to neizdarīšu, man nobeigsies zirgs vai panīks govs — sāks dot asiņainu pienu, vai raža ies bojā.» Un daudzi tā dara, ar to nokļūdami aizdomās. iBet viņi to dara tāpēc, ka nesaprot un baidās no elkiem. Vecos laikos šiem elkiem klājās labāk. Viņiem bija savas birzis, lielas svētnīcas, jājamie zirgi, un pat desmito daļu viņi saņēma. Bet tagad birzis izcirstas, ko ēst nav, pilsētās skan baznīcu zvani, tāpēc visi šie nešķīsteņi sabēguši mežu biezokņos un tur kauc aiz garlaicības'. Tiklīdz lietuvietis aiziet uz mežu, viņu tūlīt tas vai cits elks sāk raustīt aiz kažoka. «Dod!» — prasa. Daži dod, taču ir arī drosminieki, kuri ne tikai neko negrib dot, bet pat ķer šos, nelabos. Kāds iebēris vērša pūslī kaltētus zirņus, viņam tajā uzreiz trīspadsmit elki salīduši. Lietuvietis aizbāzis to ar pīlādža zaru un aiznesis uz Viļņu pārdot franciskāņu mūkiem, kuri viņam arī labprāt samaksājuši divdesmit skojcus, lai tik Kristus vārdā izskaustu vairāk ienaidnieku. Es pats redzēju to pūsli, pa gabalu nāsīs sitās nelāga smaka — tā šie nešķīstie gari bija pārbijušies no svētītā ūdens .. .

—    Bet kas saskaitīja, ka viņu bija trīspadsmit? — tirgonis Gamrot.s prātīgi jautāja.

—    Tas pats lietuvietis; viņš redzējis, kā tie līduši. Un tāpat no smakas vien varēja saprast, ka ir, bet puļķi neviens negribēja izvilkt.

—    Brīnumi, ir gan brīnumi! — viens no šļabtičiem iesaucās.

—    Daudz visādu brīnumu tur tiku redzējis. Cilvēki viņi labi, neko nevar teikt, tikai viss pie viņiem savādāks. Nēsā garus, pinkainus matus, kurus sukā tikai bajāri, pārtiek no ceptiem kāļiem, ko ciena vairāk par citiem ēdieniem, jo tie it kā vairojot vīrišķību. Savās .mītnēs dzīvo kopā ar lopiem un zalkšiem, bet ēšanā un dzeršanā nezina mēra. Precētas sievietes netur ne graša vērtībā, toties jaunavas ļoti cienī un piedēvē tāin lielu spēku: lai tikai meitene ierīvējot cilvēkam ar kaltētām melleņu ogām vēderu, un tūlīt pārejot graizes.

Nebūtu žēl dabūt graizes, ja vien meitenes ir skaistas! — kūms Eiertreters fesaucās.

—    Par to jūs pajautājiet Zbiškam, —- Bogdanecas Macjka atbildēja.

Zbiška tā iesmējās, ka pat sols, uz kura viņš sēdēja, sāka drebēt.

—    Ir ari skaistas! — sacīja. — Vai tad Ringala nebija skaista?

—    Kas tā par Ringalu? Kāda grēku nožēlotāja, vai, ko? Teic ātrāk!

—     Kā? Vai tiešām neesat neko dzirdējuši par Ringalu? — Macjka jautāja.

—    Neviena vārda.

—    Tā taču kņaza Vitauta māsa, Mazāvijas kņaza Henrika sieva.

—    Ko jūs stāstāt! Kāda kņaza Henrika? Bija tikai viens Mazāvijas kņazs Henriks, Plockas bīskaps, bet viņš taču miris.

—     Tas pats. Viņš gaidīja no Romas dispensiju, bet nāve viņam to piešķīra ātrāk, jo dievam, acīm redzot, ne visai patika šāda rīcība. Oļesnicas Jasjka mani tieši toreiz bija nosūtījis ar vēstuli pie kņaza Vitauta uz Ritersverderi, kad tur no karaļa ieradās Plockas bīskaps kņazs Ilenriks. Vitautam karš jau bija apnicis, jo viņš nekādi nevarēja ieņemt Viļņu, bet mūsu karalim bija apnikuši miesīgie brāļi ar savu izlaidību. Redzēdams, ka Vitauts ir veiklāks un saprātīgāks par īstajiem brāļiem, karalis aizsūtīja pie viņa bīskapu, lai tas pierunā kņazu pamest krustnešus un padoties, apsolīdams par to atdot viņa pārvaldīšanā Lietuvu. Vitauts, allaž kārs uz pārmaiņām, laipni uzklausīja sūtņus. Bija arī mielasti un sacīkstes. Lai gan citi bīskapi to nedara, kņazs Henriks tomēr labprāt sēdās zirgā un sacīkstēs parādīja savu bruņinieka spēku. Bet Mazāvijas kņazi, kā zināms, ir stiprinieki, pat meitenes ho viņu dzimtas viegli pārlauž pakavu. Pirmā gājienā Henriks izsita no segliem trīs bruņiniekus, otrā — piecus, bet no mūsējiem izsvieda mani, un arī Zbiškas zirgs sadursmē atsēdās. Uzvarētāja balvu Henrikam pasniedza daiļā Ringala, kuras priekšā kņazs ar visām bruņām metās ceļos. Un viņi tā samīlējās viens otrā, ka dzīrēs bīskapu no viņas aiz piedurknēm vilka nost clerici, kas bija kopā ar to atbraukuši, bet Ringalu valdīja viņas brālis Vitauts. Tad bīskaps pateica: «Es pats atbrīvošu sevi no precēšanās aizlieguma, ko pāvests, ja ne Romas, tad Avinjonas vēlāk apstiprinās, bet laulībām jānotiek tūlīt, jo citādi es sadegšu!» Tas bija liels grēks, taču Vitauts negribēja pretoties, lai neapvainotu karaļa sūtni, un kāzas notika. Tad viņi aizbrauca uz Suražu, pēc tam uz Slucku, par lieliem sirdēstiem Zbiškam, kurš pēc vācu paraduma kņazi Ringalu bija izvēlējies par savu sirds dāmu un zvērējis tai mūžīgu uzticību . . .

—     Jā gan, — Zbi'ška pēkšņi pārtrauca, — bet vēlāk ļaudis stāstīja, it kā Ringala, sapratusi, ka viņai neklājoties būt par bīskapa sievu (kurš arī apprecējies negribējis atteikties no sava garīdznieka amata) un ka tādām laulībām nebūšot dieva svētības, noindējusi vīru. To pa- dzirdis, es lūdzu kādu dievbijīgu vientuļnieku no Ļublinas apkaimes, lai viņš mani athrīvo no dotā solījuma.

—    Vientuļnieks viņš bija, — Macjka smiedamies teica, — bet vai dievbijīgs, to es nezinu, jo hija piektdiena, kad ieradāmies pie viņa mežā, bet viņš ar cirvi dauzīja lāča kaulus un tā sūca ārā smadzenes, ka ādamābols vien kustējās.

—     Viņš teica, ka smadzenes neesot gaļa, bez tam viņš izlūdzies sev atļauju, jo pēc smadzeņu ēšanas redzot brīnišķīgus sapņus un nākošā dienā līdz pusdienām varot pareģot.

—    Nu, nu! — Macjka atteica. — Bet daiļā Ringala tagad ir atraitne un var atkal aicināt, lai tu viņai kalpo.

—    Viņa velti pūlētos, es izvēlēšos sev citu dāmu, kurai kalpošu līdz nāvei, bet vēlāk arī sievu dabūšu.

—    Vispirms dabū bruņinieka jostu.

—     0 ja! Vai tad pēc karalienes radībām nebūs sacīkšu? Bet pirms sacīkstēm vai pēc tam karalis daudziem izsniegs jostas. Esmu gatavs stāties pretī katram. Bīskaps nebūtu mani uzveicis, ja mans zirgs ne- atsēstos uz pakaļas.

—    Tur būs labāki par tevi.

Te Krakovas novada šļahtiči iesaucās:

—     Pasargi dievs! Te karalienes priekšā cīnīsies ne tādi vien kā tu, bet Slavenākie pasaules bruņinieki. Sacīkstēs piedalīsies Garbovas Zaviša un Farurejs, un Oļesnicas Dobka, un Tačevas Povals, un Biskupicas Paška Ļaundaris, un Jasjka Našans, un Guras Abdanks, un Brohocicu Andžejs, un Ostrovas Kristins, un Kabiļanas Jākubs! Kur nu tev ar viņiem mēroties, ar viņiem ne tikai šeit, bet arī čehu un ungāru galmā neviens nespēj mēroties. Ko tu runā, it kā būtu labāks par viņiem? Cik tev gadu?

—    Astoņpadsmitais, — Zbiška atbildēja.

—    Tad .tevi katrs var piežmiegt ar nagu.

—    Paskatīsimies.

Bet Macjka teica:

—     Dzirdēju, ka karalis bagātīgi apdāvināšot tos bruņiniekus, kuri atgriezušies no Lietuvas kara. Jūs, kas esat šejienieši, sakiet: vai tas ir tiesa?

—     Tas pareizi! — viens no šļabtičiem sacīja. — Visā pasaulē pazīstama karaļa devība, tikai šoreiz būs grūti pie viņa piekļūt, jo Krakovā tagad mudžēt mudž no viesiem, kas saradušies uz karalienes radībām un kristību ceremoniju, gribēdami parādīt mūsu valdniekam cieņu un godu. Būšot ungāru karalis un, runā, pat Romas ķeizars, visādi kņazi un piļu komturi, bet bruņinieku vesels lērums, jo katrs cer, ka tukšām rokām neatgriezīsies. Stāsta arī, ka ieradīšoties pats pāvests Bonifacijs, lai lūgtu mūsu karaļa atbalstu un palīdzību cīņā pret savu Avinjonas pretinieku. Tāpēc tādā burzmā būs .grūti piekļūt, bet, kas piekļūs un nokritīs viņam pie kājām, to jau nu apdāvinās bagātīgi, ja viņš būs pelnījis.

—     Es esmu pelnījis un mēģināšu piekļūt, bet, ja būs karš, atkal iešu cīnīties. So to esmu ieguvis pats, šo to dabūjis no kņaza Vitauta, tā ka nabags neesmu, bet man jau tuvojas mūža novakars, un vecumā, kad kaulos izsīkst spēks, cilvēks grib sev kādu mierīgāku kaktu.

—     Karalis nav atstājis tukšā nevienu, kas Oļesnicas Jasjkas vadībā cīnījies Lietuvā, — viņi visi tagad dzīvo kā pa taukiem.

—     Nu, .redziet! Bet es tad vēl nebiju atgriezies — turpināju karot. Jo, jums jāzina, ka karaļa un kņaza Vitauta vienošanās vāciešiem dārgi maksāja. Kņazs ar viltību saņēma ķīlniekus un pēc tam aidā pret vāciešiem! Nopostīja un nodedzināja pilis, apsita bruņiniekus, izkāva daudz cilvēku. Vācieši kopā ar SvidrigaiLi, kurš aizbēdzis pie viņiem, gribēja atriebties. Atkal sākās liels karagājiens. Pats ordeņa mestrs Konrāds tajā piedalījās ar lielu karaspēku. Ielenca Viļņu, mēģināja no augstiem torņiem graut mūrus, mēģināja ieņemt pili ar nodevību — neko nepanāca! Bet atpakaļceļā viņu tik daudz krita, ka ne puse nepalika pāri. Cīnījāmies vēl arī pret fon Jungingenas Ulrihu, mestra brāli, kurš ir arī Sambijas pārvaldnieks. Bet viņš izbijās kņaza un raudādams aizbēga, pēc tam iestājās miers un sāka atkal atjaunot pilsētu. Kāds dievbijīgs mūks, kurš kailām kājām varēja staigāt pa nokaitētu dzelzi, pareģoja, it kā tagad līdz pasaules galam Viļņa pie saviem mūriem vairs neredzēšot nevienu bruņotu vācieti. Bet, ja tas tā notiks, tad kam par to būs jāpateicas?

Pēc šiem vārdiem Macjka izstiepa savas rokas, platas un ļoti spēcīgas, bet pārējie māja ar galvām apliecinādami:

—    Jā! Jā! Pareizi! Kā tad!

Viņu tālāko sarunu pārtrauca čalas, kas ieskanējās krogā pa logiem, 110 kuriem bija izņemtas vērša pūšļu rūtis, jo nakts bija silta un mierīga. Iztālēm kļuva sadzirdama ieroču šķinda, cilvēku balsis, dziedāšana, zirgu sprauslāšana. Klātesošie izbrīnījās, jo bija vēla stunda un mēness jau atradās augstu pie debesīm. Saimnieks vācietis izsteidzās pagalmā, bet viesi nepaguva iztukšot pēdējos kausus, kad viņš vēl steidzīgāk atgriezās, saukdams:

—    Kāds galms brauc šurp!

Pēc brīža durvīs parādījās sulainis gaišzilā kamzolī ar sarkanu fesku galvā. Apstājies pavērās uz klātesošajiem un, ieraudzījis saimnieku, pavēlēja:

—        Notīriet galdus un iededziet gaismu: te kņaze Anna Danuta ap- \ stāsies atpūsties.

To pateicis, viņš izgāja. Krogā sākās rosme: saimnieks sauca kalpotājus, 'bet viesi izbrīnījušies raudzījās cits citā.

—    Kņaze Anna Danuta, — viens no pilsētniekiem teica, — tā taču ir Ķeistuta meita, Mazā vijas Januša sieva! Viņa jau divas nedējas kā Krakovā, laikam 'būs bijusi viesos Zatorā pie kņaza Vaclava un tagad atgriežas.

—    Kūm Gamrot, — otrs pilsētnieks teica, — iesim labāk šķūnī uz siena, šī sabiedrība mums ]>ar lepnu.

—     Ka brauc pa nakti, par to es nebrīnos, — Macjka sacīja — jo dienā pārāk karsts, bet kāpēc viņa apmetas krodziņā, ja tepat tuvumā ir klosteris?

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—    Skaistās Itingalas īstā māsa, saproti?

Bet Zbiška atteica:

—    Un laikam daudzas Mazā vijas panes brauc viņai līdzi. Ek!

II

Tai brīdī pa durvīm ienāca kņaze — pusmūža sieviete smaidošu seju, ģērbusies sarkanā apmetni, zaļā, pieguļošā tērpā ar apzeltītu jostu, kas stiepās ap gurniem un, priekšā noslīdēdama zemāk, bija saņemta ar lielu sprādzi. Viņai sekoja galma meitenes, dažas vecākas, dažas vēl pusaudzes, ar rožu un liliju vainagiem galvā, daudzām rokās bija kokles. Dažas nesa veselus 'klēpjus svaigu, laikam braucot pa ceļam saplūktu puķu. Istabā saradās daudz ļaužu, jo pēc jaunavām parādījās vairāki galminieki un jauni zēni. Visi sanāca iekšā moži, jautrām sejām, skaļi sarunādamies vai dungodami dziesmiņas, it kā jaukās nakts un dzirkstošās mēness gaismas apskurbināti. Galminieku vidū bija divi dziedoņi, viens ar kokli, otrs ar dūdām pie jostas. Viena meitene, vēl jauniņa, varbūt ne vecāka par divpadsmit gadiem, arī nesa aiz kņazes mazu koklīti, 'kas bija izrotāta ar kapara nagliņām.

—     Lai slavēts Jēzus Kristus! — apstājusies istabas vidū, kņaze sveicināja.

—    Mūžīgi mūžos, āmen! — klātesošie, zemu klanīdamies, atbildēja.

—    Kur saimnieks?

Padzirdis aicinājumu, vācietis panāca uz priekšu un pa vācu ierašai nometās uz viena ceļa.

—            Iegriezāmies šeit atpūsties un stiprināties, — kņaze teica. — Tikai, pasteidzies, jo esam izsalkuši.

Pilsētnieki jlau bija aizgājuši, bet divi vietējie šļahtiči un līdz ar viņiem arī Macjtka un jaunais Zbiška vēlreiz paklanījās un gribēja atstāt .istabu, lai netraucētu kņazei un viņas galmam.

Taču Anna Danuta viņus aizturēja.

—            Jūs esat šļahtioi, netraucēsiet! Iepazīstieties ar galminiekiem. No 'kurienes ar dieva palīgu nākdami?

Viņi tūlīt nosauca savus vārdus, ģerboņus, iesaukas un apvidus, no kurienes cēlušies. Padzirdusi, no kurienes Macjka atgriežas, kņaze sasita plaukstas un iesaucās:

—            Lieliski! Pastāstiet mums par Viļņu, par manu brāli un māsu. Vai kņazs Vitauts ieradīsies šeit uz karalienes radībām un kristībām?

—            Gribētu, 'bet nezina, vai varēs; tāpēc jau iepriekš ar ksendziem un ibajāriem atsūtījis karalienei kā dāvanu sudraba šūpuli. Mēs ar brāļadēlu ieradāmies reizē ar šo šūpuli, apsargājot to ceļā.

—    Vai tas ir šeit? Gribētos redzēt. No tīra sudraba?

—    No tīra sudraba, bet šeit gan nav. Aizveda uz Krakovu.

—    Bet ko jūs darāt Tinecā?

—            Mēs šeit iegriezāmies pie abata, mūsu radinieka, lai nodotu dievbijīgo muku glabāšanā to, ko esam ieguvuši 'karā un ko mums uzdāvināja kņazs Vitauts.

—            Tātad dievs jūs aplaimoja. Vai daudz ieguvāt? Bet sakiet, — kāpēc brālis nezina, vai varēs ierasties?

—    Tāpēc, ka gatavojas karam pret tatāriem.

—            Es zinu, un mani tas uztrauc, jo karaliene šim karagājienam pareģoja nelaimīgu galu, bet, ko viņa .pareģo, tas vienmēr piepildās.

Macjka pasmaidīja.

—            Eh jūs, dievbijīgā pane, neuzdrošinos iebilst, bet ar kņazu Vitautu ies daudz mūsu bruņinieku, drosmīgu vīru, pret kuriem neviens nespēs noturēties.

—    Vai jūs nepiedalīsieties?

—             Nē, mani kopā ar citiem atsūtīja šurp ar šūpuli, un es jau piecus gadus neesmu novilcis bruņas, — Macjka atteica, rādīdams briežādas 'kamzolī bruņu iespiestās rievas. — Bet, mazliet atpūties, jāšu atkal vai arī, ja pats ne, brāļadēlu Zbiš'ku atdošu Melštinas Spitkam, kurš kor. andēs visus mūsu bruņiniekus.

Kņaze Danuta uzmeta acis Zbiškas spēcīgajam augumam, bet saruna partrūka, jo istabā ienāca klostera mūks, kurš, apsveicis kņazi, sāka tai padevīgi pārmest, kāpēc iepriekš nav ziņojusi par savu ierašanos un kāpēc nav apmetusies klosterī, bet gan parastā krogā, kas neesot

piemērots viņa's majestātei. Klosterī taču netrūkstot ēku un telpu, kurās pat vienkāršs cilvēks varot gūt patvērumu, kur nu vēl majestāte, turklāt kņaza laulātā draudzene, kura senči un radinieki tik daudz darījuši klostera labā.

Taču kņaze jautri atbildēja:

—     Mēs šeit iegriezāmies tikai atpūtināt kājas, jo rītā mums jābūt jau Krakovā. Izgulējāmies dienā .un braucam pa nakts vēsumu, bet, tā kā jau dziedāja gaiļi, negribēju traucēt dievbijīgos mūkus, turklāt ar tādiem ļaudīm, kas vairāk domā par dziesmām un dejām nekā par atpūtu.

Kad mūks tomēr neatlaidās, piebilda:

—     Nē. Paliksim tepat. Paklausīsimies laicīgas dziesmiņas, un laiks paiies nemanot, bet uz rīta dievkalpojumu ieradīsimies baznīcā, lai dienu iesāktu ar dieva svētību.

—    'Būs .aizlūgums par cienīto kņazu un jums, cienītā kņaze, — mūks teica.

—    Mans vīrs ieradīsies šeit tikai pēc četrām vai piecām dienām.

—    Dievs kungs svētīs viņu ari no tālienes, bet pa to laiku ļaujiet mums, pazemīgajiem, vismaz atnest no klostera vīnu.

—    Ļoti pateicos, — kņaze sacīja.

Kad mūks aizgāja, viņa iesaucās:

—     Ei, Danusja! Danusja! Kāp uz soliņa un iepriecini mūsu sirdis ar to pašu dziesmu, ko dziedāji Zatorā.

To padzirduši, galminieki steigšus nolika istabas vidū solu. Dziedoņi apsēdās katrs savā galā, bet starp viņiem nostājās tā pali jaunava, kura pirmīt nesa aiz kņazes ar kapara nagliņām izrotātu kokli. Viņai galvā bija vainadziņš, mati izlaisti pār pleciem, mugurā gaišzila kleita un kājās sarkanas kurpītes ar gariem purniem. Stāvēdama uz sola, viņa izskatījās pēc maza, brīnišķīga 'bērna, kā baznīcas figūriņa vai Ziemsvētku lellīte. Acīm redzot, nebija pirmā reize, viņai tā stāvot un dziedot kņazei, jo nevarēja manīt ne vismazākā samulsuma.

—    Sāc, Danusja, sāc! — sauca galma meitenes.

Tad viņa paņēma kokli, pacēla uz augšu galvu kā putniņš, kurš taisās dziedāt un, pievērusi acis, dzidrā balstiņā iesāka:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Dziedoņi viņai tūlīt piebalsoja, viens uz kokles, otrs ar dūdām; kņaze, kurai vairāk par visu patika laicīgas dziesmas, sāka šūpot galvu uz abam pusēm, bet meitene turpinaja dziedat smalka bērna balstiņā, kas bija tik maiga kā putna dziesma mežā pavasarī.

Apmestos uz žoga Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

Un dziedoņi atkal piebalsoja. Jaunais Bogdanecas Zbiška, kurš no mazām dienām bija pieradis pie kara un tā baigajām ainām un neko tamlīdzīgu dzīvē nebija redzējis, pieskārās blaikus stāvošā mazūra plecam un iejautājās:

—    Kas tā tāda?

—     Tā ir kņazes galma meitene. Ir daudz dažādu dziedoņu, kas uzjautrina galmu, bet viņa ir visiemīļotākā, un kņazei vislabāk patīk klausīties viņas dziesmas.

—    Nav brīnums. Es domāju, ka tas ir eņģelis, un nevaru ne noskatīties. Kā viņu sauc?

—     Vai tad nedzirdējāt? Danusja. Bet viņas tēvs ir Spibovas Ju- rands, bagāts un varonīgs komturs, karā iet karogam pa priekšu pirmajā rindā.

—    Ek, kāds neredzēts skaistums!

—    Visiem patīk viņas dziedāšana un izskats.

—    Bet kurš ir viņas bruņinieks?

—    Viņa taču vēl bērns.

Tālāko saruniu atkal pārtrauca Danusjas dziesma. Zbiška skatījās no sāniem uz viņas gaišajiem matiem, uz pacelto galvu, uz pievērtajām acīm un visu viņas augumu, kuru apspīdēja vaska sveču liesmas un mēness gaisma, kas pa atvērto logu ieplūda istabā, — un brīnījās arvien vairāk. Viņam šķita, ka kādreiz jau redzējis šo meiteni, tikai neatcerējās, kur, — sapnī vai Krakovā baznīcas logu stikla gleznojumos.

Un, vēlreiz pieskāries galminiekam, klusinātā balsī jautāja:

—    Vai viņa ir no jūsu galma?

—    Viņas māte ieradās no Lietuvas reizē ar kņazi Annu Danutu, kura to izprecināja Spihovas Jurandam. Bija skaista un no slavenas dzimtas, kņaze viņu mīlēja vairāk par visām citām jaunavām, un viņa arī mīlēja kņazi. Tāpēc arī meitu nosauca tai pašā vārdā — par Annu Danutu. Bet pirms pieciem gadiem, kad pie Zlotorijas vācieši uzbruka mūsu galmam, viņa bailēs nomira. Tad kņaze paņēma meiteni pie sevis un kopš tā laika audzina. Tēvs arī bieži ierodas galmā un priecājas, ka kērns vesels un visi viņu mīl. Tikai, ieraudzījis viņu, katrreiz apraudas, atceroties savu nelaiķi sievu, pēc tam jāj atpakaļ un atrieb-

jas vāciešiem par briesmīgo pārestību. Viņš tā mīlēja savu sievu, kā neviens visā Mazāvijā līdz tam netika mīlējis, un daudz vāciešu par viņu jau nokāvis.

Zbiškaim tūlīt iemirdzējās aois, bet uz pieres piepamj>a dzīslas.

—    Tātad viņas māti nogalināja vācieši? — viņš pārvaicāja.

—     Nogalināja un nenogalināja. Pati bailēs nomira. Pirms pieciem gadiem bija miers uri neviens nedomāja par karu, visi dzīvoja bez rūpēm. Kņazs aizbrauca uz Zlotoriju būvēt pili, bez karaspēka, tikai ar galmu, kā parasts miera laikā. Te nodevīgi, nepieteikuši karu un bez kāda iemesla, uzbruka vācieši . . . Pašu kņazu, aizmirsuši bijību pret dievu un visus tos labumus, ko gtuvuši no viņa senčiem, piesēja pie zirga un aizveda, bet cilvēkus apkāva. Ilgu laiku kņazs atradās vācu gūstā, kamēr beidzot karalis. Vladislavs piedraudēja ar karu, un tad viņi nobijušies to atlaida; bet vācu •uzbrukuma laikā nomira Danusjas māte; viņu nosmacēja sirds, kas tai no bailēm bija iesprūdusi kaklā.

—    Vai jūs, pan, bijāt tur klāt? Kā jūs sauc, ,es aizmirsu?

—     Mans vārds ir Dlugoļasas M'ikolajs, bet iesauka Cirvja Piets. Jā, es biju klāt. Redzēju, kā viens vācietis ar pāva spalvām pie bruņu cepures gribēja piesiet Danusjas māti pie segliem un kā viņa sasieta vāciešu acu priekšā nobāla. Man pašam trāpīja ar alebardu, vēl līdz šim laikam palikusi zīme.

To teicis, viņš parādīja dziļu rētu pierē, kas stiepās no matiem līdz pat uzacij.

Iestājās klusums. Zbiška atkal pavērās uz Danusju. Pēc tam teica:

—    Un jūs, kungs, sakāt, ka viņai nav bruņinieka?

Bet Zbiška nesagaidīja atbildi, jo tai brīdī meitene beidza dziedāt. Viens dziedonis, resns un smags vīrs, pēkšņi piecēlās un sols sasvērās uz galu. Danusja sagrīļojās un izplēta rociņas, bet nepaspēja ne nokrist, ne nolēkt; kā meža kaķis piesteidzās Zbiška un satvēra viņu rokās.

Kņaze, pirmajā mirklī no bailēm iekliegušies, tūlīt pēc tam jautri iesmējās un teica:

—     Lūk, Danusjas bruņinieks! Nāc tuvāk, bruņnieciņ, un atdod mums mūsu mīļo dziedātāju!

—     Cik veikli viņš to uztvēra! — galminieku vidū atskanēja vairākas balsis.

Zbiška tuvojās kņazei, piespiedis pie krūtīm Danusju, kura vienu roku bija aplikusi viņam ap kaklu, bet otrā turēja uz augšu paceltu koklīti, baidīdamās, ka to nesaspiež. Viņa smaidīja un izskatījās priecīga, kaut arī mazliet izbijusies. Tikmēr jauneklis pienāca pie kņazes, nolika viņas priekšā Danusju, bet pats nometās uz ceļa un, pacēli galvu, teica ar viņa vecumam apbrīnojamu drosmi:

—     Lai notiek, kā jūs teicāt, cienītā kundze! Ir laiks, ka šai daiļajai meitenei būtu savs bruņinieks, un ir laiks, ka arī man būtu sava dāma, kuras skaistumu un labos tikumus visur cildināšu, tāpēc ar jūsu atļauju gribu dot viņai solījumu un līdz kapa malai palikt uzticīgs visās dzīves vētrās.

Kņazes sejai pārlaidās izbrīns, taču ne no Zbiškas vārdiem, bet tāpēc, ka viss notika tik negaidīti. Tiesa, bruņinieku solījumi nebija poļu ieraša, bet Mazā.vijā, kas atradās pie vācu robežas un bieži redzēja svešu zemju bruņiniekus, pazina to labāk nekā citos apvidos un pildīja diezigan bieži. Arī kņaze par to bija dzirdējusi jau agrāk vēl sava varenā tēva galmā, kur visas Rietumu parašas uzskatīja par likumu un paraugu augstdzimušiem cīnītājiem, tāpēc viņa Zbiškas vēlējumā nesaskatīja nekā tāda, kas varētu apvainot viņu pašu vai Danusju. Gluži otrādi, kņaze pat nopriecājās, ka iemīļotā galma meitene sāk valdzināt bruņinieku sirdis un acis.

Tāpēc viņa ar jautru sejas izteiksmi uzrunāja meiteni:

—    Danusja, Danusja! Vai gribi, lai tev būtu savs bruņinieks?

Meitene vispirms palēcās trīs reizes uz augšu savās sarkanajās kurpītēs, pēc tam, apskāvusi kņazi ap kaklu, iesaucās tik laimīgi, it kā viņai būtu apsolīta izprieca, kas atļauta tikai pieaugušajiem:

—    Gribu! Gribu! Gribu! . . .

Kņazei no smiekliem pat asaras saskrēja acīs, un reizē ar viņu smējās viss galms; beidzot tomēr viņa, atbrīvojusies no Danusjas skāvieniem, sacīja Zbiškam:

—    Nu, solies, solies! Ko tu viņai zvērēsi?

Bet Zbiška, kurš vispārējos smieklos saglabāja nesatricināmu nopietnību, turpinādams stāvēt uz ceļiem, mierīgi atteica:

—     Zvēru, ka, ieradies Krakovā, pakāršu pie viesnīcas durvīm vairogu ar paziņojumu, ko man Skaisti uzrakstīs kleriķis, ka pana Danuta Juranda meita ir visskaistākā un viscēlākā meitene pasaulē. Bet, ja kāds to negribēs atzīt, ar to cīnīšos tik ilgi, kamēr kritīšu pats vai kritīs viņš, ja vien 'labāk negribēs padoties gūstā.

—    Jauki! Redzu, ka pazīsti bruņinieku ierašas. Bet ko vēl?

—    Tālāk. .. uzzinājis no Dlugoļasas Mikolaja, ka panas Danutas māte izlaidusi garu, pārbīstoties no vācieša ar pāva spalvu pušķi pie bruņu cepures, zvēru vairākus tādus pāvu spalvu pušķus noraut no vāciešu galvām un nolikt tos pie manas pavēlnieces kājām.

Kņaze kļuva nopietna un jautāja:

—    Vai tu nopietni solies?

Zbiška atbildēja:

—    Lai dievs un svētais krusts stāv man klāt; šo pašu zvērestu varu atkārtot baznīcā garīdznieka priekšā.

—    Tas ir cildeni cīnīties ar mūsu cilts niknajiem ienaidniekiem, bet man tevis žēl, jo esi vēl jauins un viegli vari iet bojā.

Te panācās uz priekšu Bogdanecas Macjka, kurš līdz tam kā vecāks cilvēks klausīdamies bija tikai raustījis plecus, un atrada par vajadzīgu iebilst:

—     Far to jūs neuztraucieties, cienītā pane. Krist kaujas laukā var gadīties katram, bet šļalvtičam, vai viņš vecs vai jauns, tā pat ir goda lieta. Turklāt šim puisim karš nav nekas neparasts; kaut arī gados jauns, viņš jau ne reizi vien cīnījies jāšus un kājās, ar pīķiem un cirvjiem, gariem un īsiem šķēpiem, ar vairogu un bez. Tā ir jauna paraša, ka bruņinieks zvērē meitenei, kura viņam patīk, taču es Zbiš- kam nepārmetīšu, ka viņš savējai apsolīja pāvu spalvu pušķus. Ir jau sadevis vāciešiem, lai sadod vēl, un, ja pie tam kādus pāris pakaušus ielauzīs, tas tikai pavairos viņa slavu.

—    Tagad redzu, ka man nav darīšana ar pusaudzi, — kņaze teica.

Pēc tam viņa griezās pie Danusjas:

—    Sēdies manā vietā kā šīs dienas galvenā varone, tikai nesmejies, tas nepiestāv.

Danusja apsēdās kņazes vietā un gribēja izlikties nopietna, bet meitenes zilās actiņas smējās par ceļos nometušos Zbišku. un viņa nevarēja noturēties, lai no prieka nešūpotu kājas.

—    Pasniedz viņam cimdus, — kņaze teica.

Danusja dabūja cimdus un pasniedza Zbiškam, kurš saņēma tos lielā godbijībā un, piespiedis pie lūpām, teica:

—     Piespraudīšu tos pie savas bruņu cepures, un vai tam, kurš mēģinās tos iegūt!

Viņš noskūpstīja Danusjai rokas, pēc tam kājas un piecēlās. Te Zbišku atstāja līdzšinējā nopietnība un sirdi pārņēma nevaldāms prieks, ka no šī brīža viss šis galms viņu uzskatīs par pieaugušu vīru, un, kratīdams rokā Danusjas cimdus, viņš pa pusei jautri, pa pusei dedzīgi iesaucās:

—    Nu, suņa-brāļi ar pāvu spalvu pušķiem! Nāciet šurp!

Bet tai brīdī istabā ienāca tas pats mūks, kurš jau te bija iepriekš, un reizē ar viņu divi citi, vecāki. Viņiem sekoja klostera kalpotāji, nesdami no kārklu klūgām pītus grozus ar vīna blašķēm un dažādiem uz ātru roku sadabūtiem gardumiem. Abi jaunatnākušie, sveicinādami kņazi, atkal sāka tai pārmest, ka nav iegriezusies klosteri, bet viņa savukārt atkal paskaidroja, ka izgulējusies pa dienu, kopā ar galmu ce|ojot pa nakts vēsumu, tāpēc atpūta viņai neesot vajadzīga un ka, negribēdama modināt ne cienījamo abatu, ne dievbijīgos mūkus, nolēmusi apstāties krodziņā, ilai atpūtinātu kājas.

Apmainījušies daudziem laipniem vārdiem, viņi beidzot vienojās, ka pēc rīta lūgšanas un mesas kņaze ar savu galmu pabrokastos un atpūtīsies klosterī. Kopā ar mazūriem viesmīlīgie mūki ielūdza arī Krakovas š|ahtičus un Bogdanecas Macjku, kurš jau tāpat bija taisījies iegriezties abatistē, lai tur atstātu glabāšanā kara laupījumu un no devīgā Vitauta saņemtās dāvanas, ar ko gribēja izpirkt ieķīlāto Bogdanecu. Bet jaunais Zbiška nedzirdēja ielūgumu, viņš bija aizskrējis pie saviem un sava .tēvoča vezumiem, ko apsargāja kalpi, lai pārģērbtos un stādītos priekšā kņazei un Danusjai cienīgākā tērpā. Izņēmis no vezuma lūku pīteņus, lika aiznest tos uz kalpu istabu un sāka tur pārģērbties. Vispirms, uz ātru roku sakārtojis matus, ielika tos zīda tīkliņā, kas bija izšūts ar dzintara zīlītēm, bet priekšpusē ar īstām pērlēm. Pēc tam uzvilka ballu zīda jaku ar zelta grifiem un greznu apmali .apakšā, apjoza zeltītu, divkāršu jostu, pie kuras karājās neliels zobens ar sudraba un ziloņkaula apkalumiem. Tas viss bija jauns, mirdzošs, vēl neaptraipīts ar asinīm, lai gan iegūts kaujā no kāda jauna frīzu bruņinieka, kas kalpoja pie krustnešiem. Pēc tam Zbiška uzģērba lieliskas bikses, kurām viena stara bija ar zaļām un sarkanām gareniskām svītrām, otra ar violetām un dzeltenām, bet augšpusē al>as beidzās ar raibiem šaha Jaukumiem. Uzvilcis vēl purpur- sarkanus zābakus ar gariem purniem, viņš, skaists un uzcirties, devās uz kopējo istabu.

Kad Zbiška a]*stājās durvīs, viņa izskats uz visiem atstāja spēcīgu iespaidu. Ieraudzījusi, cik skaists bruņinieks zvērējis viņas mīļajai Danusjai, kņaze kļuva vēl priecīgāka. Meitene pirmajā mirklī metās pie Zbiškas kā stirna. Bet vai nu jaunekļa skaistums, vai galminieku pārsteigtie izsaucieni apturēja viņu, pirms bija pieskrējusi klāt; apstājusies soli no Zbiškas, viņa pēkšņi apjuka, nolaida acis, nosarka un, savijusi plaukstas, sāka lauzīt pirkstiņus.

Bet tūlīt pienāca klāt arī citi: .pati kņaze, galminieki un galminieces, spēlmaņi un mūki — visi gribēja labāk aplūkot skaisto bruņinieku. Maz avij as meitenes skatījās uz viņu kā .uz varavīksni, katra nožēlodama, ka Zbiška nav izvēlējies viņu; vecākie apbrīnoja lepno apģērbu. Ap Zbišku izveidojās ziņkārīgo loks, bet viņš pats stāvēja vidū ar pašapzinīgu smaidu jauneklīgajā sejā un mazliet pagrozījās, lai visi varētu viņu labāk apskatīt.

— Kas tas tāds? — viens mūks jautāja.

—    Bruņinieks, šī šļahtiča brāļadēls, — kņaze atbildēja, norādīdama .uz Macjku, - viņš nupat kā 'zvērēja kalpot Danusjai.

Muki par to nebrīnījās, jo šādi zvēresti neuzlika nekādus pienāku-. mois. Bruņinieki bieži vien zvērēja pat precētām sievām, bet dižciltīgās dzimtās, kur pazina šo Rietumu parašu, gandrīz katrai dāmai bija savs bruņinieks. Zvērot jaunavai, tas vēl nekļuva par viņas līgavaini, gluži otrādi — parasti viņa izvēlējās sev citu par vīru, bet bruņinieks, ja bija sevišķi pastāvīgs, kaut arī palika zvērestam uzticīgs, taču apprecēja citu.

Drusku vairāk mūkus pārsteidza Danusjas jaunums, bet arī ne visai, jo tai laikā sešpadsmitgadīgi pusaudži jau bija kastelāni. Pati lielā karaliene Jadviga, ierodoties no Ungārijas, bija piecpadsmit gadus veca, bet arī trīspadsmitgadīgas jaunavas nereti izgāja pie vīra. Turklāt tai brīdī viņi vairāk skatījās uz Zbišku nekā uz Danus'ju un klausījās Macjku, kurš, lepodamies ar savu brāļadēlu, stāstīja, kā jauneklis ieguvis tik bagātu tērpu.

—     Pirms gada un deviņām nedēļām, — viņš teica, — bijām ielūgti viesos pie Saksijas bruņiniekiem. Tai pašā laikā pie viņiem viesojās arī kāds tālās frīzu tautas bruņinieks, kurš dzīvo pie pašas jūras un kuram bija līdzi dēls, trīs gadus vecāks par Zbišku. Reiz kādā mielastā viņš sā'ka Zbišku izsmiet, ka tam neesot ne ūsu, ne bārdas. Būdams straujas dabas, Zbiška ilgi vis neklausījās, bet tūlīt sagrāba to aiz bārdas un visu izplēsa, par ko vēlāk cīnījāmies uz nāvi un verdzību.

—    Kā tad jūs cīnījāties? — Dlugoļasas pans jautāja.

—     Tā: tēvs aizstāvēja dēlu, es Zbišku; ar vārdu sakot, cīnījāmies četratā visu viesu klātbūtnē uz nomīdītas zemes. Norunājām, ka uzvarētājs saņems uzvarētā vezumus, zirgus un kalpus. Un dievs mums palīdzēja. Kaut arī ar lielām pūlēm, jo ne vīrišķības, ne spēka viņiem netrūka, mēs tomēr sakāvām šos frīzus un ieguvām bagātīgu laupījumu: četrus vezumus, katru ar diviem zirgiem, un četrus milzīgus erzeļus, deviņus kalpus un divus lieliskus bruņu tērpus, kādus pie mums reti var sastapt. Tiesa, ķiveres cīnoties stipri sadauzījām, toties kungs Jēzus mūs iepriecināja ar ko citu: ieguvām veselu apkaltu lādi ar dārgiem apģērbiem, un las, ko Zbiška tagad uzvilcis mugurā, arī bija tur iekšā.

To padzirduši, abi Krakovas šļahtiči un visi mazūri sāka uzlūkot Macjku un viņa brāļadēlu ar vēl lielāku cieņu, bet Dlugoļasas pans, saukts Cirvja Piets, teica:

—    Tagad redzam, ka jūs esat drosmīgi un nepievarami vīri.

—    Tagad ticam, ka šis jauneklis iegūs tos pāvu spalvu pušķus!

iBet Macjka smējās, pie kam viņa bargajā sejā patiešām bija kaut kas plēsīgs.

Fa to 'laiku klostera kalpotāji izņēma no klūgu groziem vīnu un saldumus, bet no ļaužu istabas kalpones sāka nest pilnas, kūpošas bļodas ar ceptām olām un desu rituļiem, kas visā istabā izplatīja stipru un garšīgu cūku tauku smaržu. Ieraugot šos gardumus, visiem iegribējās ēst, un viņi devās pie galdiem.

Taču neviens neapsēdās, iekams kņaze nebija ieņēmusi savu vietu: apsēdusies pret galda vidu, viņa pavēlēja, lai pretī vietu ieņem Zbiška un Danusja. Pēc tam sacīja Zbiškam:

—     Jums ar Danusju jāēd no vienas bļodas, tikai nemin viņai zem sola uz kājām un neaiztiec ceļus, kā to dara citi bruņinieki, tam viņa vēl pārāk jauna.

Uz to Zbiška atbildēja:

—     Es to nedarīšu, cienītā kundze, varbūt ti'kai pēc diviem vai trijiem 'gadiem, kad kungs Jēzus man dos iespēju izpildīt zvērestu un kad šī odziņa pilnīgi nogatavosies; bet uz kājām es arī gribēdams nevarētu uzmīt, jo viņai tās karājas gaisā.

—     Paīeizi, — kņaze teica, — un tomēr man patīkami zināt, ka tev ir labas ierašas.

Pēc tam iestājās klusums, jo visi sāka ēst. Zbiška grieza vistreknākos desas gabalus un sniedza Danusjai vai arī lika tos viņai tieši mutē, bet meitene, priecādamās, ka viņu apkalpo tik stalts bruņinieks, ēda pilniem vaigiem, mirkšķinādama acis un smaidīdama gan Zbiškam, gan kņazei.

Kad trauki bija iztukšoti, klostera kalpotāji sāka izdalīt saldu, smaržīgu vīnu — vīriešiem pilnus kausus, sievietēm tikai pa druskai, bet Zbiškas .bruņnieciskums pilnā mērā parādījās tad, kad ienesa pilnus podus no klostera atsūtītu riekstu. Tur bija gan meža, gan tai laikā vēl reti pazīstamie, no tālienes atvestie itāliešu rieksti, uz kuriem klātesošie metās ar tādu kāri, ka pēc brīža visā istabā bija dzirdama tikai riekstu čaumalu kraiikšķēšana uz zobiem. Taču veltīgi būtu kāds domājis, ka Zbiška rūpējas talkai par sevi, iviņš labāk vēlējās parādīt kņazei un Danusjai savu bruņinieka sļpēku un atturību nekā, metoties uz retiem gardumiem, pazemot sevi viņu acīs. Ņemdams pilnām saujām gan meža, gan itāliešu riekstus, viņš nekoda tos ar zobiem, kā •darīja pārējie, bet saspieda savos dzelzs pirkstos un sniedza Danusjai no čaumalām izlobītus kodolus. Zbiška pat izdomāja viņai mazu izpriecu: izņēmis kodolu, pielika pie lūpām plaukstu un spēcīgi aizpūta čaumalas līdz pat griestiem. Danusja tā smējās, ka kņaze, baidīdamās,

ka meitene neaizrijas, aizliedza Zbiškam šo spēli turpināt, tomēr, redzēdama meiteni priecājamies, jautāja:

—    Nu kā, Danusja, vai labi, ja pašai ir savs bruņinieks?

—    Ai, cik labi! — meitene atbildēja.

Pēc tam, izstiepusi savu sārto pirkstiņu, pieskārās Zbiškas baltajai zīda jakai, bet tūlīt atrāva atpakaļ 1111 iejautājās:

—    Vai rīt tu arī būsi mams?

—    Rīt un svētdien, un līdz kapa malai, — Zbiška atbildēja.

Vakariņas ieilga, jo pēc riekstiem pasniedza saldus pīrādziņus ar

rozīnēm. Daži galminieki gribēja dejot, citi klausīties dziedoņus vai Danusju, bet Danusjai beidzot sāka lipt ciet acis un klanīties galva; vēl pāris reizes paskatījusies uz kņazi, pēc tam uz Zbišku, vēl reizi izberzējusi ar dūrītēm plakstiņus, tūlīt pēc tam, uzticīgi atspiedusies pret bruņinieka plecu, viņa aizuniga.

—    -Guļ? — kņaze jautāja. — Nu tev ir sava «dāma».

—            Viņa man daudzreiz mīļāka miegā nekā citas dejā, — Zbiška atteica, sēdēdams taisni un nekustīgi, lai neuzmodinātu meiteni.

Taču viņu nespēja uzmodināt pat mūzika un dziesmas. Daži pie tam vēl sita ar kājām takti, citi skandināja līdzi traukus, bet, jo lielāks bija troksnis, jo saldāk viņa gulēja, pavērusi lūpas kā zivtiņa.

Danusja pamodās tikai tad, kad, padzirduši gaiļu dziesmas un baznīcas zvanus, visi piecēlās no soliem, saukdami:

—    Uz rīta lūgšanu, uz rīta lūgšanu!

—    Iesim kājām — dievam par godu, — kņaze sacīja.

Un, paņēmusi pie rokas uzmodināto Danusju, kņaze pirmā izgāja no istabas, un viņai sekoja viss galms.

Nakts jau bālēja. Debess austrumu pusē varēja redzēt vieglu gaišumu, augšā iezaļu, zean tā sārtu, bet apakšā šauiru, zeltītu strēmeli, kas aou priekšā izpletās. Rietumu pusē mēness, likās, atkāpās no šī gaišuma. Ausma kļuva arvien sārtāka, spožāka. Pasaule modās mitra no rasas, priecīga un atpūtusies.

—            Dievs devis labu nakti, bet diena būs ļoti karsta, — kņazes galminieki teica.

—           Nav nelaime, — Dlugoļasas pans viņus mierināja, — abatistē izgulēsimies un Krakovā tiksim pievakarē.

—    Laikam atkal tieši uz dzīrēm.

—            Tagad tur katru dienu dzīres, bet pēc radībām un sacīkstēm būs vēl lielākas.

—    Paskatīsimies, kā uzstāsies Danusjas bruņinieks.

—            Nu, tie ir vīri kā ozoli . . . Dzirdējāt, ko stāstīja par divkauju ar tiem diviem frīziem?

—    Varbūt pievienosies mūsu galmam, kaut ko viņi tur apspriežas.

Viņi patiešām apspriedās, jo vecākais, Macjka, nebija seviSķi priecīgs par notikušo, tāpēc, jādams svītas aizmugurē, ar nolūku apstājās, lai varētu brīvāk aprunāties ar brā|adēlu.

—     Atklāti sakot, — viņš teica, — nekas tev te neiznāks. Es gan kaut kā pie karaļa piēkļūšu, kaut vai ar šo galmu, un varbūt ko dabūšu. Man briesmīgi gribētos kādu .nelielu pilīti vai pilsētiņu. Nu, paskatīsimies. Savu dārgo Bogdanecu no ķīlas izpirksim, tas skaidrs: kas piederējis mūsu tēviem, tas arī mums jāpatur. Bet kur ņemt zemniekus? Tos, kurus tur nometināja abats, viņš paņems atpakaļ, bet zeme vien bez zemniekiem nav nekas. Tāpēc apdomā, ko es tev teikšu: tu vari zvērēt vai nezvērēt, kam gribi, bet kņaza Vitauta karagājienā pret tatāriem kopā ar Melštinas panu tev bus jāpiedalās. Ja gājienu izsludinās pirms radībām, tad ne radības, ne bruņinieku sacīkstes negaidi, ej tūlīt, jo tur gaida laupījums. Pats zini, cik kņazs ir devīgs, bet tevi viņš jau pazīst. Ja gūsi sekmes, Vitauts tevi bagātīgi apbalvos. Bet galvenais, ar clieva palīgu, iegūsi neskaitāmus gūstekņus. Tatāru ir kā skudru pasaulē. Uzvaras gadījumā vismaz kādi pieci duči iznāks uz katru karavīru.

Un Macjka, kurš bija ļoti kārs uz zemi un kalpiem, sāka sapņot:

—     Ak dievs! Ja varētu atvest kādus piecdesmit zemniekus un nometināt tos Bogdanecā! Nolīstu prāvu meža gabalu. Tiktu uz kājām abi. Tev jāzin, ka citur nekur nedabū tik daudz gūstekņu kā pie tatāriem.

Taču Zbiška papurināja galvu:

—     O jā! Savest šos kumeļu ganus, kuri pārtiek no sprāgušiem zirgiem un naiv pieraduši pie zemes darbiem? Kāds labums no viņiem būs Bogdanecai? … Bez tam es zvērēju dabūt trīs vācu sekstes. Kur es tās atradīšu pie tatāriem?

—    Zvērēji tāpēc, ka esi muļķis, un tādi ir arī šie zvēresti.

—    Bet kur paliek mans bruņinieka gods?

—    Bet kā bija ar Ringalu?

—     Ringala noindēja kņazu, un vientuļnieks mani atbrīvoja no šī zvēresta.

—     Bet no šī tevi atbrīvos Tinecas abats. Viņš taču pārāks par vientuļnieku, kurš izskatījās vairāk pēc laupītāja nekā pēc mūka.

—    Bet es negribu.

Macjka apstājās un, manāmi sadusmojies, noprasīja:

—    Nu, kā tad būs?

—    Jājiet paši pie Vitauta, es nejāšu.

—    Ak tu puika tāds! Kas lai paklanās karalim?… Un tev nav žēl martu kaulu?

—    Jūsu kauliem var uzgāzties pat koks, tie nesalūzls. Un, ja arī man būtu jūsu žēl, es tomēr nejāšu pie Vitauta.

—    Ko tad tu darīsi? Par vanagu puisi vai dziedoni pie Mazāvijas galma paliksi?

—    Vai tad vanagu puisis kas slikts? Bet, ja jums labāk patīk pukoties nekā uzklausīt mani, — pukojieties.

—    Uz kurieni tu jāsi? Vai tad Bogdaneca tev neko nenozīmē? Ar nagiem arsi zemi? Bez zemniekiem?

—     Nav tiesa! Tā tikai tāda aša izdoma par tiem tatāriem. Būtu paklausījušies, ko stāsta krievi, — tatārus varot atrast tikai tik, cik viņi krituši, bet gūstā tos neviens nespējot saņemt, tāpēc ka stepē tatārus nenoķert. Ar ko es viņus panākšu? Ar tiem smagajiem ērzeļiem, kurus ieguvām no vāciešiem! Redziet! Bet kādti laupījumu es tur dabūšu? Draņķa kažokus un vairāk nekā. Tad nu gan bagāts ieradīšos Bogdanecā! Varbūt mani pat nosauks paT komturu!

Macjka apklusa, jo Zbiškas vārdos bija daudz taisnības, un tikai pēc brīža teica:

—    Bet kņazs Vitautas tevi apdāvinātu.

—     Jā, zinām: vienam viņš iedod par daudz, citam nekā.

—    Nu, tad saki, .uz kurieni jāsi.

—    Pie Spibovas Juraruda.

Macjka no dusmām pagrieza jostu uz sava ādas kamzoļa un teica:

—    Ka tevi nelabais!

—     Klausieties, — Zbiška mierīgi atbildēja. — Es runāju ar Dlugoļasas Mikolaju, un viņš man stāstīja, ka Jurands atriebjoties vāciešiem par sievas nāvi. Iešu palīdzēšu viņam. Pirmkārt, paši teicāt, ka cīnīties ar vāciešiem man nav nekas neparasts, jo labi zinām i viņus pašus, i to, kā ar viņiem cīnīties. Otrkārt, tur pie robežas ātrāk iegūšu viņu pāvu spalvu pušķus un, treškārt, jūs taču zināt, ka kaut kāds knehts tos vis nenēsā uz galvas. Tātad, ja kungs Jēzus palīdzēs iegūt .pušķus, tas palīdzēs tikt arī pie laupījuma. Un beidzot: šejienes gūstekņus nevar pat salīdzināt ar tatāriem. Nometini kaut mežā, viņi tomēr pratīs iekārtoties.

—    Vai tu, puis, es prātu zaudējis? Pašreiz taču nav kara, un diezin kad tas būs!

—    Ak tēvoci! Dravnieki noslēdza mieru ar lāčiem, un šie vairs ne stropus bojā, ne medu ēd! Ha-ha! Lai gan karaspēks nekaro un karalis ar mestru apzīmogojuši pergamentu, vai tiešām jūs nezināt, ka uz robežas vienmēr notiek sathirsmes? Kāds aizdzen lopus, ganāmpulku

un vienas govs dēļ nodedzina veselus ciemus, aplenc pilis. Vai neaizved verdzībā zemniekus un meitenes? Vai neaplaupa tirgoņus uz lielceļiem? Atcerieties vecos laikus, par kuriem paši man stāstījāt! Vai slikti bija tādam Nalenčam, kad viņš sagūstīja četrdesmit bruņiniekus, kuri devās pie krustnešiem, ieslodzīja pazemē un ātrāk neizlaida ārā, kamēr mestrs tam atsūtīja veselu vezumu naudas? Spihovas Jurands arī to vien dara, un pierobežā darba nekad netrūkst.

Brīdi abi jāja klusēdami. Pa to laiku kļuva pavisam gaišs un spožie saules stari apspīdēja klintis, uz kurām bija uzcelts klosteris.

—    Dievs visur var aplaimot, — beidzot Macjka sacīja laipnākā balsī, — izlūdzies sev viņa svētību.

—    Skaidrs, ka viss notiek pēc viņa gribais.

—     Un domā par Bogdamecu, tu taču mani nepārliecināsi, ka pie Spihovas Juranda jāsi Bogdanecas un nevis šīs klakstošās zoss dēļ.

—     Nerunājiet tā, es saskaitīšos. Man patīk viņu redzēt, un es nenoliedzu to un arī citādi zvērēju nekā Ringalai. Vai esat sastapuši skaistāku meiteni?

—     Kam man viņas skaistums! Labāk appreci viņu, kad paaugsies, ja ir bagāta komtura meita.

Zbtākas sejā uzplauka gaišs, labsirdīgs smaids.

—    Arī tā var notikt. Negribu ne citas dāmas, ne citas sievas. Kad jumis kauli kļūs veci, vēl mūsu bērnus auklēsiet.

Šoreiz pasmaidīja Maojka un nu jau pavisam laipni atbildēja:

—     Grādi! Grādi! [2] lai viņi birst kā krusa. Vecumā prieku, pēc nāves pestīšanu dod mums, o Jēzu!

III

Kņaze Danuta, Macjka un Zbiška jau agrāk tika bijuši Tinecā, bet svītā netrūka arī .tādu galminieku, kuri redzēja to pirmo reizi un paceltām galvām ar izbrīnu vēroja lielisko klosteri, tā robotos mūrus, kas stiepās gar klintīm vins kraujām, augstās un lecošās saules staros zeiltaini mirdzošās ēkas, kas pacēlās iekšpusē aiz mietu žoga. Ieraugot šos lieliskots mūrus un dažādās celtnes, šīs mājas un saimniecības ēkas, šos dārzus kalnu pakājē un rūpīgi koptos laukus, kas pavērās skatienam no augšas, tūlīt varēja pateikt, ka šeit gadu īsimteņos uzkrātas neskaitāmas bagātības, pie kādām nebija pieraduši un kas pārsteidza nabadzīgās Mazāvijas iedzīvotājus. Tiesa, pastāvēja seni un bagāti be-

ncdiktīniešu klosteri ari citos zemes novados, piemēram, Ļubušā pie Oderas, Plockā, Mogilņā, kas atrodas Lielpolijā, un citās vietās, taču neviens no tiem nevarēja līdzināties Tineoas klosterim, kura zemes īpašumi bdj'a lielāki par viena otira dalienas kņaza īpašumiem, bet ienākumi varēja radīt skaudību pat tālaika karaļos.

Tāpēc galminiekus pārņēma arvien lielāka izbrīna, bet daži pat negribēja ticēt īsavām acīm. Pa to laiku kņaze, lai īsinātu ceļu un izklaidētu savas pavadones, palūdza vienu no mūkiem pastāstīt senu un drausmīgu leģendu par Daiļo Valgeri, ko viņa dzirdējusi, gan ne visai sīki, Krakovā.

To 'padziirdušas, meitenes ciešā lokā ielenca kņazi un lēni kāpa kalnā, agrās saules staros līdzīgas ejošām puķēm.

—    .Par Valgeri lai stāsta brālis Iiidulfs, viņam tas vienu nakti esot parādījies, — teica kāds mūks, raugoties uz otru — diezgan pavecu vīru, kurš nedaudz salīcis gāja blakus Dlugoļasas Mikolajain.

—    Vai jūs tiešām redzējāt viņu savām acīm, svēto tēv? — kņaze jautāja.

—     Redzēju, — mūks drūmi atbildēja. — Ir brīži, kad ar dieva žēlastību viņam tiek atļauts atstāt elles pazemi un parādīties pasaulē.

—    Kad tas notiek?

Mūks palūkojās uz diviem pārējiem un apklusa, jo pastāvēja nostāsts, ka Valgera gars .parādoties tad, kad klosterī sākot bojāties tikumi un kad mūki vairāk, nekā pienākas, domājot par pasaulīgo mantu un priekiem.

Runāja arī, ka pēc Valgera parādīšanās sekojot kari vai oitas nelaimes, ko neviens negribēja skaļi atzīt, tāpēc, brīdi klusējis, brālis Iiidulfs teica:

—    Viņa parādīšanās nesola neko labu.

—     Es arī negribētu viņu redzēt, — kņaze, pārmetuši krustu, sacīja, — bet kāpēc viņš ir ellē, ja, kā tiku dzirdējusi, atriebās tikai par to, kas viņam smagi pāri .nodarīts.

—     Kaut arī viņš visu dzīvi būtu bijis tikumīgs, — mūks stingri noteica, — tāpat tiktu sodīts, jo dzīvoja pagānu laikos un ar svēto kristību nebija atbrīvots no pirmdzimtā grēka.

Pēc šiem vārdiem kņazei sāpīgi savilkās uzacis, iedomājoties, ka viņas slavenais tēvs, ko mīlēja no visas sirds, tāpat nomira nekristīts un visu mūžību degs elles ugunīs.

—    Klausāmies, — brīdi klusējusi, viņa sacīja.

Un brālis Iiidulfs sāka stāstīt:

—    .Pagānu laikos dzīvoja bagāts grāfs, kuru viņa lielā Skaistuma dēļ iesauca par Daiļo Valgeri. Viss šis novads, cik tālu vien var saredzēt, piederēja viņam, bet karagājienos kopā ar kājniekiem grāfs veda arī simt pīķnešus, jo visi zemturi uz rietumiem gandrīz līdz Opolei un austrumiem līdz Sandomirai bija viņa vasa|i. Viņa ganāmpulkus neviens nevarēja saskaitīt, bet Timecā viņam bija pilns tornis piebērts ar naudu, tāpat kā tagad Malborgā ir krustnešiem.

—    Zinu, ir! — kņaze Danuta pārtrauca.

—     Bija īsts milzis, — mūks turpināja, — ozolus rāva ar saknēm, bet skaistumā, kokles spēlē un dziedāšanā neviens visā pasaulē viņam nevarēja līdzināties. Kad Valgeris reiz ieradās Francijas karaļa galmā, viņā iemīlējās karaliene Helgunda, kuru viņas tēvs dievam par godu gribēja nodot klosterī, un aizbēga ar grāfu uz T'inecu, kur abi dzīvoja netiklībā, jo neviens garīdznieks negribēja vriņus kristīgi salaidāt. Vis- licā toreiz valdīja Vislavs Skaistais no karaļa Popela dzimtas. Daiļā Valgera prombūtnē viņš rīkoja uzbrukumus Tinecas grāfistei. Valgeris viņu uzvarēja un atveda gūstā uz Tinecu, lai gan katra sieva, ieraudzījusi Vislavu, bija gatava pamest tēvu, māti un vīru, lai apmierinātu ar viņu savu kaislību. Tā tas notika arī ar Helgundu. Viņa tūlīt izdomāja Valgeram tādus pinekļus, ka šis milzis, kas ar saknēm rāva ozolus, nevarēja tos saraut, un atdeva to Vislavam, kurš to aizveda uz Visi i cu. Bet Vislava māsa Ringa, sadzirdusi pazemē Valgeru dziedam, tūlīt iemīlējās viņā un izlaida viņu no pagraba. Ticis brīvībā, Valgeris sakapāja Vislavu un Helgundu ar zobenu un viņu miesas izmeta kraukļiem, bet pats ar Ringu atgriezās Tinecā.

—    Vai viņš nepareizi darīja? — kņaze jautāja.

Brālis Hidulfs teica:

—     Ja viņš būtu kristījies un Tinecu atdevis benediktīniešiem, varbūt dievs viņam atlaistu grēkus, bet grāfs to neizdarīja, tāpēc zeme viņu aprija.

—    Bet vai benediktīnieši tad jau 'bija karalistē?

—    Benedi'ktīniešu karalistē tad vēl nebija, toreiz te dzīvoja tikai pagāni.

—    Kā tad viņš varēja kristīties .vai atdot Tinecu?

—    'Nevarēja, tāpēc arī tika notiesāts uz mūžīgām mokām ellē, — mūks svarīgi noteica.

—    Nūja! Pareizi! — vairākas balsis atsaucās.

Tai brīdī viņi pienāca pie klostera galvenajiem vārtiem, kur kņazi sagaidīja abats ar veselu mūku un šļahtiču svītu. Klosterī nekad netrūka arī pasaulīgu cilvēku — «ekonomu», «advokātu», «prokuratūru» un dažādu citu ierēdņu. Tāpat daudzi šļahtiči, pat bagāti bruņinieki rontēja neskaitāmās klostera zemes uz Polijā reti sastopamajām lēņu tiesībām; kā «vasaļi» viņi labprāt uzturējās «sizerēna» galmā, kur lielā altāra tuvumā viegli varēja iegūt dāvanas, priekšrocības un dažādus labumus, kas bieži vien bija atkarīgi no sīka pakalpojuma, vietā pateikta vārda vai arī no visvarenā abata mirkļa noskaņojuma. Daudz vasaļu no tāliem novadiem saradās sakarā ar galvaspilsētā gaidāmajām svinībām, un tie, kuri lielā ļaužu pieplūduma dēļ nespēja atrast mītni Krakovā, apmetās Tinecā. Šādos apstākļos abbas cenlum villa- rurn 1 varēja sagaidīt kņazi ar lielāku svītu nekā parasti.

Tas bija liela auguma cilvēks kalsnu, gudru seju un skūtu pakausi, ko lejāk virs ausīm iejoza sirmu matu vainags. Pierē abatam bija ievainojuma rēta, laikam iegūta jaunībā, kad viņš vēl bija bruņinieks, un vērīgas acis, kas augstprātīgi raudzījās no melno uzacu apakšas. Viņš bija ģērbies talārā, tāpat kā pārējie muki, tikai plecos uzmetis melnu mantiju ar punpura oderi, bet kaklā zelta ķēdē karājās ar dārgakmeņiem izrotāts zelta krusts — abata — klostera priekšnieka augstā amata emblēma. Viss viņa augums liecināja par lepnu, pašapzinīgu cilvēku, kas pieradis pavēlēt.

Taču kņazi viņš sveicināja laipni, gandrīz pazemīgi, jo atcerējās, ka viņas vīrs cēlies no tās pašas Mazāvijas kņazu cilts, no kuras bija cēlušies karaļi Vladislavs un Kazimirs,' bet pa sieviešu līniju — arī pašreiz valdošā karaliene, pasaulē lielākās valsts valdniece. Tāpēc, pārkāpis vārtu slieksni, zemu nolieca galvu un pēc tam, pārkrustījis Annu Danutu un visu viņas galmu ar nelielu zelta vācelīti, ko turēja labās rokas pirkstos, sacīja:

—     Apsveicu jūs, cienītā kundze, mūsu nabadzīgā klostera sienās. Lai svētais Nursijas Benedikts, svētais Maurs, svētais Bonifacijs, svētais Anianes Benedikts un Tolomejas Jānis, mūsu patroni, kas mīt mūžīgā gaismā, dāvā tev veselību, laimi un svētī tevi septiņas reizes dienā visā tavas dzīves laikā!

—    Viņi būtu kurli, ja neuzklausītu tik liēla abata vārdus, — kņaze laipni teica, — jo vairāk tāpēc, ka mēs šeit ieradāmies uz mesu, kuras laikā nododam sevi jusu gādībā.

To teikusi, pasniedza viņam roku, ko tas bruņnieciski noskūpstīja, nometies pa galminieku parašai uz viena ceļa, pēc tam abi reizē iegāja pa vārtiem iekšā. Kā redzams, viņus jau gaidīja uz mesu, jo tai pašā mirklī atskanēja zvani un zvārguļi; taurētāji pie baznīcas durvīm par godu kņazei pūta skanīgās taurēs, citi sita milzīgas, no sarkana vara kaltas un ar ādu apvilktas bungas, kas skaļi rībēja. Uz pagānu zemē dzimušo kņazi katra baznīca vēl joprojām atstāja spēcīgu iespaidu; šī, kas atradās Tinecā, atstāja vēl jo lielāku, tāpēc ka skaistuma ziņā

' Simt ciemu abats.

tikai reta varēja ar to sacensties. Svētnīcas iekšpuse valdīja krēsla, tikai pie lielā altāra mirgoja uguntiņu virkne, kopā ar svecēm izgaismojot apzeltījumus un svēto 'tēlus. Iznāca ornātā tērpies mūks un, paklanījies kņazei, iesāka dievkalpojumu. Tūlīt iekūpējās biezi, smaržīgi dūmi, kas, ietinuši ksendzu un alltāri, lēni mutuļodami, cēlās uz augšu, palielinot baznīcas noslēpumaino svinīgumu. Anna Danuta nolieca galvu un, salikusi rokas sejas augstumā, sāka dedzīgi lūgties. Bet, kad ieskanējās tai laikā baznīcās vēl visai retās ērģeles, gan satricinot visu telpu ar pacilātu rūkoņu, gan piepildot to ar eņģeļu balsīm, gan piebārstot it kā ar lakstīgalu dziesmām, kņaze pacēla uz augšu acis, viņas sejā līdzās dievbijībai un bailēm atainojās bezgalīga svētlaimī'ba, un, skatoties uz viņu, varēja likties, ka tā ir kāda svētā, kas veras brīnumā, ko ieraudzījusi atvērtajās debesīs.

Tā lūdzās pagānismā dzimusī ĶeistUta meita, kura, līdzīgi visiem tā laika cilvēkiem, ikdienišķā dzīvē dieva vārdu lietoja visai familiāri, bet baznīcā pret noslēpumaino un visvareno spēku izturējās ar bērnišķīgām bailēm un pazemību.

Tikpat dievbijīgi, lai gan ne tik pazemīgi, lūdzās visi galminieki. Zbiška stāvēja uz ceļiem kopā ar mazūriem pie altāra žodziņa, aiz kura aizgāja tikai kņaze ar galminiekiem, un lūdza sev dieva aizgādību. iBrīžliem viņš palūkojās uz Damīisju, kura pievērtām acīm sēdēja blakus kņazei, un domāja, ka patiešām bija vērts kļūt par tādas meitenes bruņinieku, bet ka arī tas nav nekāds nieka solījums, ko viņai devis. Tikai tagad, kad viesnīcā izdzertā vīna un alus reibums bija izkūpējis no galvas, viņš norūpējies sāka domāt, kā to varēs izpildīt. Kara nebija. Tiesa, pierobežas sadursmēs viegli varēja uzdurties kādam bruņotam vācietim un vai nu viņam kaulus saberzt, vai pašam galvu nolikt. Tā viņš arī bija teicis Macjkam. «Nelaime tikai tā,» viņš domāja, «ka ne katrs vācietis nēsā pie bruņu cepures pāvu vai strausu spalvas, no krustnešu viesiem vienīgi grāfi, bet no pašiem krustnešiem vienīgi komturi un arī ne visi.» Ja kara nebūs, var paiet gadi, iekams viņš dabūs savus trīs apsolītos pušķus, bez tam viņam vēl ienāca prātā, ka, nebūdams līdz šim iesvaidīts par bruņinieku, viņš drīkst izaicināt ■uz divkauju tikai neiesvaidītus. Tiesa, viņš cerēja saņemt bruņinieka jostu no karaļa rokam sacensībās, kas izsludinātas sakarā ar kristībām, jo viņš to sen pelnījis, bet ko tālāk? Aizjās pie Spihovas Juranda, palīdzēs viņam, nokaus, cik izdosies, k nelītu — un viss. Krustnešu knehti taču nav bruņinieki un nenēlsā pāvu spalvu pušķus.

Redzēdams, ka l>ez sevišķas dieva žēlastības neko daudz nevarēs panākt, Zbiška sarūgtināts un šaubu pilms sāka lūgties:

«Dod mums, Jēzu, karu ar krustnešiem un vāciešiem, kuri ir ne

tikai mūsu karalistes ienaidnieki, bet ari visu to tautu, kas mūsu valodā slavē tavu svēto vārdu. Un svētī mūs, bet viņus noslauki no zemes virsas, jo tie kalpo nevis tev, bet elles priekšniekam un savās sirdīs nēsā naidu pret mums, bet visvairāk dusmīgi par to, ka mūsu karalis un karaliene nokristījuši Lietuvu un neļauj viņiem kapāt ar zobeniem tavus kristīgos kalpus. Sodi viņus par šim dusmām.

Bet es, grēcinieks Zbiška, zemojos tavā priekšā un, griežoties pie tavām piecām brūcēm, lūdzu palīdzību, lai tu pēc iespējas ātrāk atsūti man trīs ievērojamus vāciešus ar pāvu spalvu pušķiem pie ķiverēm un savā žēlsirdībā ļauj man viņus sakaut līdz nāvei. Es to lūdzu tāpēc, ka šos pušķus esmu apsolījis panai Danutai Juranda meitai, tavai kalponei, un pie sava bruņinieka goda zvērējis šo solījumu izpildīt.

Bet, ja pie nokautajiem atradīsies kas vairāk, no tā es desmito daļu taisnīgi atdošu tavai svētajai baznīcai, lai arī tu, saldais Jēzu, labumu un pateicību no manis saņemtu un zinātu, ka es šo solījumu esmu devis nevis aiz vieglprātības, bet no tīras sirds. Un, tā kā tas ir patiesība, palīdzi man, āmen.»

Jo vairāk Zbiška lūdzās, jo lielāka dievbijība pārņēma viņa sirdi — un puisis deva jaunu solījumu: pēc tam kad būs izpircis no ķīlas Bog- danecu, ziedos baznīcai visu vasku, ko bites gada laikā saražos stropos. Viņš cerēja, ka tēvocis Macjka tam nepretosies, bet kungs Jēzus būs sevišķi priecīgs par vasku un, gribēdams to ātrāk dabūt, ātrāk arī viņam palīdzēs. Sī doma Zbiškam likās tik veiksmīga, ka viņa sirdi pārņēma prieks: jauneklis tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka tiks uzklausīts un ka drīz izcelsies karš, bet, ja arī neizcelsies, viņš tāpat savu panāks. Rokās un kājās sajuta tik lielu spēku, ka tai mirklī viens pats varētu uzbrukt veselam pulkam. Viņš pat nodomāja, ka pēc tā, ko apsolījis dievam, var arī Danusjai pielikt klāt pāris vāciešu! Uz to viņu mudināja jaunekļa sajūsma, tomēr saprāts šoreiz ņēma virsroku: Zbiška baidījās ar savām prasībām pārāk apgrūtināt dieva pacietību.

Taču viņa cerības vēl vairāk nostiprinājās, kad pēc dievkalpojuma un visa galma ilgākas atpūtas brokasta laikā noklausījās abata sarunu ar Annu Danutu.

Tai laikā kņazu un karaļu sievas, būdamas ļoti ticīgas un ari tāpēc, ka ordeņa mestri nežēloja viņām dārgu dāvanu, ļoti labvēlīgi izturējās pret krustnešiem. Palti dievbijīgā Jadviga visu mūžu atturēja sava valdonīgā vīra pret viņiem pacelto roku. Vienīgi Anna Danuta, kuras tuviniekiem krustneši bija smagi nodarījuši pāri, ienīda tos no visas sirds. Tāpēc, kad abats pajautāja, kā klājas Mazāvijai, viņa sāka rūgti sūdzēties par ordeni.

— Kā var klāties kņazistē, kurai ir tādi kaimiņi? It kā būtu miers: abas puses apmainās ar sūtņiem, vēstulēm, un tomēr nevari būt drošs nevienu dienu, nevienu stundu. Vakarā, ejot gulēt, pierobežas iedzīvotāji nekad nezina, vai nepamodīsies sasieti, ar šķēpu pie rīkles vai degošiem griestiem virs galvas. Nekādi zvēresti, ne zīmogi, ne pergamenti nespēj mūs nodrošināt pret nodevību. Tieši tā notika pie Zlo- torijas, kad vislielākā miera laikā saņēma un aizveda gūstā kņazu. Krustneši teica, it kā šī pils varot kļūt viņiem bīstama. Bet pilis taču tiek celtas, lai aizsargātos, nevis lai .uzbruktu — un kuram gan kņazam nav tiesību uiz savas zemes celt pilis vai pārbūvēt tās? Ar ordeni nevar sadzīvot ne vājais, ne stiprais, jo vājos ordenis nicina, bet Stipros cenšas padarīt vājus. Tiem, kuri viņiem dara labu, atmaksā ar .«fliktu. Vai pasaulē vēl ir otrs tāds ordenis, kas no citām karalistēm saņēmis tiik daudz labuma kā krustneša no poļu kņaziem, — bet kā viņi par to atmaksāja? Ar naidu, laupīšanām, karu un nodevību. Un vēlltīgi ir visi pārmetumi, neko nellīdz arī sūdzības apuStuliskajai galvaspilsētai, jo viņi sastinguši savā iedomībā, neklausa pat Romas pāvestu. Esot atsūtījuši savus sūtņus uz karalienes radībām un gaidāmajām kristībām, bet tikai tāpēc, lai novērstu varenā karaļa dusmas par vardarbībām Lietuvā. Sirdī turpretī vienmēr domā par karalistes un visas poļu cilts iznīcināšanu.

Abats uzmanīgi klausījās, piekrītoši mājot ar galvu, pēc tam sacīja:

—    Es zinu — Krakovā kā krustnešu delegācijas vecākais ieradies komturs Lihtenšteins, ordeņa brālis, ko viņa ievērojamās izcelšanās, drosmes un gudrības dēļ daudzi ļoti ciena. Varbūt jūs, cienītā kundze, drīz viņu šeit ieraudzīsiet, jo vakar man atsūtīja ziņu, ka ieradīšoties Tinecā, lai pielūgtu dievu pie mūsu relikvijām.

To padzirdusd, kņaze atkal sāka sūdzēties:

—    Ļaudis runā un laikam pareizi, ka drīzumā izcelšoties liels karš, kurā no vienas puses nedalīšoties Polijas karaliste un visas pārējās tautas, kas runā līdzīgi mums, no otras — visi vācieši un ordenis. Par šo karu it kā esot kādas svētās pareģojums . ..

—    Brigitas, — izglītotais abats viņu pārtrauca. — Pirms astoņiem igadiem viņa tika uzņemta svēto skaitā. Svētie — Alvastaras Pēteris un Linkepingas Matīss pierakstījuši viņas atklāsmes, kurās liels karš patiešām ir paredzēts.

To dzirdot, Zbiška pat notrīcēja no prieka un, nespēdams saval- dDties, jautāja:

—    Vai tas drīz izcelsies?

Taču abats, pilnīgi pievērsies kņaeei, nedzirdēja vai ari izlikās, ka nedzird jautājumu.

Kņaze turpināja:

—     Arī mūsu jaunie bruņinieki priecājas par šo karu, bet vecāki un nopietnāki (audis saka: «Mēs nebaidāmies vāciešu, kaut arī viņi ir ļoti stipri un iedomīgi, ne arī viņu pīķu un šķēpu, bet mums bail krustnešu relikviju, jo preit tām nekāds cilvēka spēks neko nevar padarīt.»

Te Anna Danulta ar bailēm pavērās abatā un klusā balsī piebilda:

—     Krustnešiem it kā tiešām esot svētā krusta koka gabaliņi — kā lai ar viņiem karo?

—    Tos viņiem atsūtījis Francijas karalis, — abats sacīja.

Iestājās klusums, pēc tam ierunājās Dlugoļasas Mikolajs, saukts Cirvja Fiets, pieredzējis un daudzzinošs cilvēks:

—     Biju krustnešu gūstā, — viņš sacīja, — un redzēju procesiju, kurā viņi šo lielo svētumu nesa. Bez tam Olives klosteri daudz citu lielisku relikviju, bez kurām ordenis nebūtu kļuvis tik varens.

To dzirdot, banediktīnieši izstiepa kaklus un ziņkārīgi jautāja:

—    Pastāstiet, kas tās par relikvijām!

—     Ir svētās dievmātes tērpa apmale, — Dlugoļasas dzimtkungs atbildēja, — ir Marijas Magdalēnas dzerokļa zobs, ir apdeguši zari no ugunīgā krūma, kurā pats debesu tēvs parādījās Mozum, ir svētā Li'bērija roka un tik daudz dažādu citu svēto kaulu, ka tos nevarētu saskaitīt uz visiem roku un kāju pirkstiem . . .

—    Kā lai ar viņiem karo? — kņaze nopūzdamās atkārtoja.

Abats sarauca savu augsto pieri un, bridi padomājis, atbildēja:

—     Jā, grūti ar viņiem karot kaut vai tikai tāpēc, ka tie ir mūki un uz saviem apmetņiem nēsā krusta zīmi, bet, ja viņi ir pārmērīgi nogrēkojuši, arī relikvijām var apriebties viņu vidū, un tad tās nevis vairos ordeņa spēku, bet, gluži otrādi, mazinās to, lai nokļūtu dievbijīgākās rokās. Lai dievs sargā kristīgo asinis, bet, ja izcelsies liels karš, arī mūsu karalistē atradīsies relikvijas, kas mums palīdzēs cīnīties. Svētā Brigita savā pareģojumā saka: «Es pasludināju viņus par darbīgām bitēlm un noliku uz kristīgo zemju robežas. Bet viņi sacēlās pret man/i, jo nerūpējās par to ļaužu dvēseli un nežēlo miesu, kuri no maldiem atgriezušies pie katoļu ticības un pie manis. Viņi pārvērš tos par vergiem, nemāca tiem dieva baušļus un, liedzot svētos sakramentus, nolemj tos vēl lielākām elles mokām nekā tās, ko saņemtu, paliekot pagānismā. Bet karus rīko, lai apmierinātu savu negausību. Tāpēc pienāks laiks, kad viņiem tiks ielauzti zobi un nocirsta labā roka, bet labā kāja kļūs kliba, lai viņi saprastu savus grēkus.»

—    Lai dievs dod, ka tā notiktu! — Zbiška iesaucās.

Neklausījušies šos pareģojuma vārdus, pārējie bruņinieki un mūki

arī stipri atplauka, bet abats sacīja kņazei:

—    Tāpēc paļaujieties uz dievu, cienītā pane, jo drīzāk viņu, nevis jūsu dienas ir skaitītas, bet pagaidām ar pateicīgu sirdi pieņemiet šo vācelīti, kurā atrodas viena mūsu patrona svētā Ptolomeja kājas pirksts.

Kņaze izstiepa laimē trīcošu roku un, nometusies ceļos, saņēma vācelīti, ko tūlīt piespieda pie lūpām. Reizē ar viņu priecājās arī galminieki, jo neviens nešaubījās, ka šī dāvana atnesīs svētību un labklājību visiem, bet varbūt arī visai kņazistei. Arī Zbiška jutās laimīgs, jo viņam šķita, ka karam jāsākas tūlīt pēc svinībām.

IV

Bija jau krietni pāri pusdienām, kad kņaze ar savu svītu no viesmīlīgās Tinecas izbrauca uz Krakovu. Tā laika bruņinieki, iejājot lielākā pilsētā vai pilī, lai apciemotu ievērojamu personu, bieži vien miēdzia uzģērbt pilnu kaujas tērpu. Tiesa, bija pieņemts tūlīt aiz vārtiem to novilkt, ko daTĪt aicināja pats pils saimnieks ar tradicionāliem vārdiem: «Noņemiet bruņas, dižciltīgo pan, jo esat ieradies pie draugiem,» — un tomēr ierašanās pilnā kaujas tērpā skaitījās iespaidīgāka un cēla bruņinieka cieņu. Sī iespaīdīguma dēļ arī Macjka un Zbiška uzģērba savas labākās bruņas un uzplečus, ko bija ieguvuši no frīzu bruņiniekiem; tās bija gaišas, mirdzošas un gar malām izrotātas ar iekaltu zelta pavedienu. Dlugoļasas Mikolajs, kurš savā mūžā bija redzējis pasaldi un dažādus bruņiniekus un skaitījās liels kara lietu pazinējs, tūlīt uzminēja, ka šīs bruņas kaluši pasaulē slavenākie Milānas ieroču meistari un tādas varot iegādāties tikai bagātākie bruņinieki, jo katra no tām maksājot veselu īpašumu. No tā viņš secināja, ka šie firīzi savā zemē bijuši slaveni vīri, un ar vēl lielāku cieņu sāka raudzīties uz Macjku un Zbišku. Vienīgi bruņu cepures, kaut arī nevarēja smādēt, nebija tik lepnas, toties lielie, skaisti apkaltie ērzeļi modināja galminiekos izbrīnu un skaudību. Sēdēdami ļoti augstos seglos, Macjka un Zbiška no augšas vēroja visu galmu. Viņi abi turēja rokās garus pīķus, katram pie sāniem bija šķēps un pie segliem cirvis. Lai gan vairogus ērtības dēļ bija atstājuši ratos, ari bez tiem izskatījās, it kā viņi dotos kaujā, nevis uz pilsētu.

Abi bruņinieki jāja blakus karietei, kurā sēdēja kņaze ar Danusju, bet tām priekšā cienījamā galma dāma Ofka, Jažombkovas Kristīna atraitne, un vecais Dlugoļasas Mikolajs. Danusja aizrautīgi vēroja dzelzī kaltos bruņiniekus, bet kņaze ik pēc brīža vilka ārā no azotes vācelīti ar svētā Ptolomeja relikvijām un cēla to pie lūpām.

—          Briesmīgi gribas redzēt, kā tie kauli tur iekšā izskatās — beidzot viņa teica, — bet es pati to vaļā nevēršu, var aizkaitināt svēto. Lai bīskaps Krakovā to atver.

Tomēr piesardzīgais Dlugoļasas Mikolajs iebilda:

—    Nē, labāk to neizlaist no rokām, pārāk kārdinoša lietiņa.

—    Varbūt arī jums taisnība, — kņaze, brīdi padomājusi, teica un piebilda: — Mani sen neviens nav tā iepriecinājis kā šis cienījamais abats gan ar šo dāvanu, gan izklīdinādams manas bailes no krustnešu relikvijām.

—     Gudri un taisnīgi runāja, — Bogdanecas Macjka atsaucās. — Arī pie Viļņas viņiem bija dažādas relikvijas, sevišķi tāpēc, lai pārliecinātu viesus, ka cīnās pret pagāniem. Un kas iznāca? Mūsējie redzēja, ka vajag tikai saspļaut saujās un no visa spēka triekt ar cirvi, lai šķeltos i ķiveres, i galvas. Svētie palīdz, grēks būtu to noliegt, bet tikai tiem, kuri dieva vārdā cīnās par taisnību. Tāpēc es domāju, cienītā pane, ka izcelsies karš, lai krustnešiem palīdz kaut visi vācieši, mēs viņus satrieksim lupatās, jo mūsu tauta ir varena un kungs Jēzus devis tai spēku kaulos. Kas zīmējas uz relikvijām — vai tad mūsu Sventokšižas klosterī nav gabaliņš no svētā krusta?

—     Pareizi kā dievs debesīs! — kņaze teica. — Tikai pie mums tas paliks klosterī, kamēr viņi savas relikvijas vadā līdzi kaujās.

—    Vienalga! Dieva varai attālums neko nenozīmē.

—    Vai tiešām? Pastāstiet, — kā tas ir? — kņaze jautāja gudrajam Dlugoļasas Mikolajaim. Tas paskaidroja:

—     Katrs bīskaps jums to apliecinās. Līdz Romai ari tālu, bet pāvests valda visu pasauli, kur nu vēl dievs!

Sie vārdi galīgi nomierināja kņazi, un viņa novirzīja sarunu uz Tinecu un tās jaukumiem. Mazūrus pārsteidza ne tikai klostera bagātība, bet arī visa šī apvidus, pa kuru tagad brauca, Skaistums un bagātība. Visur bija lieli, pārtikuši ciemi ar augļu koku dārziem, liepu alejām ar stārķu ligzdām kokos, bet apakšā atradās bišu stropi ar salmu jumtiņiem. Gar lielceļa abām pusēm pletās labības lauki. Vējš brīžiem salīgoja vēl zaļgano vārpu jūru, kurā kā zvaigznes pie debesīm mirgoja zilās rudzupuķu un sārtās magoņu galviņas. Tālumā aiz tīrumiem šur tur melnēja priežu sils, šur tur acis iepriecināja saules staru apspīdētās ozolu un alkšņu birzis, šur tur rēgojās mitras pļavas, kurās auga lekna zāle, un virs tērcēm lidinājās ķīvītes, un atkal parādījās mājām apbūvēti pakalni un bagātas druvas; kā redzams, šeit dzīvoja rosmīgi, strādīgi ļaudis, kas mīlēja lauksaimniecību, — un, cik tālu vien sniedzās skatiens, šķita, ka šai novadā ne tikai plūst piens un medus, bet tas ir arī mierīgs un laimīgs.

—            Tie ir karaļa Kazimira īpašumi, — kņaze sacīja. — Te varētu dzīvot un dzīvot!

—             Pats kungs Jēzus uzsmaida šai zemei, — Dlugoļasas Mikolajs sacīja, — tā bagātīgi saņem dieva svētību, un kā gan lai būtu citādi, ja, tiklīdz šeit sāk skanēt baznīou zvani, nav tāda nostūra, kur tos nedzirdētu! Jo ir zināms, ka ļaunie gari to nevar paciest un bēg prom mežu biezokņos pat pie Ungārijas robežas.

—            Es brīnos, — ierunājās Jažombkovas Krištīna atraitne Ofka, — kā Daiļais Valgeris, par kuru stāstīja mūki, var parādīties Tinecā, kur zivani skan septiņas reizes dienā?

Sī piezīme uz brīdi apmulsināja Mikolaju, kurš, tikai mazliet padomājis, atbildēja:

—            Vispirms dieva prāts ir neizdibināms, bet, otrkārt, neaizmirstiet, ka viņš katru reizi dabū īpašu atļauju.

—            Lai ir kā būdams, bet es tomēr esmu priecīga, ka nenakšņojām klosterī. Es laikam nomirtu no bailēm, ja man parādītos šāds pekles m'ilzis.

—    Nu, nevar zināt, jo stāsta, ka viņš esot ļoti skaists.

—            Ijai viņš būtu kāds būdams skaistulis, es negribētu, ka mani skūpsta tāds, kuram no mutes nāk sēra smaka.

—    Kā jūs zināt, ka viņš tūlīt gribētu jūs skūpstīt?

No šiem vārdiem kņaze, pēc tam arī pans Mikolajs un abi Bogdanecas bruņinieki sāka smieties. Nesaprazdama, kāpēc, līdz ar citiem smējās arī Danusja. Tad Jažombkovas Ofka, dusmīgi paskatījusies uz Dlugoļasas Mikolaju, sacīja:

—    Es labāk vēlētos viņu nekā jūs.

—            Ei, nesauciet vilku no meža, — mazūrs jautri atbildēja. — Viņš te bieži klimst pa lielceļu starp Krakovu un Tinecu, īpaši pievakarēs; padzirdēs jūs un ieradīsies milža izskatā!

—     Pipari jums uz mēles!

Tai brīdī Bogdanecas Macjka, kurš, sēdēdams sava lielā zirga mugurā, varēja saskatīt tālāk nekā tie, kas sēdēja karietē, pierāvis pavadu, sacīja:

—    Ak žēlīgais dievs, kas tad tas?

—    Kas ir?

—     Kāds milzis jāj mums pretī aiz kalna.

—    Un vārds tapa īstenība! — kņaze iesaucās. — Nestāstiet niekus!

Bet arī Zbiška, izslējies kāpšļos stāvus, apstiprināja:

—    Patiešām milzis — Valgeris, kas tad cits!

To padzirdis, kučieris bailēs strauji apturēja zirgus un, neizlaižot

no rokām grožus, sāka krustīties, jo arī viņš no biukas jau bija ieraudzījis pretējā pakalnā milzīgu jātnieka stāvu.

Kņaze piecēlās un satrauktu seju tūlīt atkal apsēdās, Danusja paslēpa galvu kņazes tērpa krokās. Galminieki, galiminieces un dziedoņi, kuri jāja uz zirgiem nopakaļus, padzirduši nelabā vārdu, sadrūzmē- jās ap karieti. Lai gan vīrieši vēl smējās, taču acīs jau bija manāms nemiers; meitenes nobāla, vienīgi Dlugoļasas Mikolajs, kurš bija visu ko dzīvē pieredzējis, saglabāja bezrūpīgu izskatu un, gribēdams nomierināt kņazi, sacīja:

—     Nebaidieties, cienītā pane. Vēl nav norietējusi saule, un, ja arī būtu jau nakts, svētais Ptolomejs pieveiks Valgeri.

Pa to laiku nepazīstamais, uzjājis iegarenā uzkalna virsotnē, apturēja zirgu un palika nekustīgi stāvam. Rietošās saules staros viņu varēja labi saskatīt, un patiešām šķita, ka viņa augums pārspēj parastos cilvēka izmērus. Attālums starp viņu un kņazes svītu nepārsniedza trīssimt soļus.

—    Kāpēc viņš stāv? — viens no dziedoņiem jautāja.

—    Tāpēc, ka arī mēs stāvam, — Macjka atbildēja.

—     Raugās šurp, it kā izvēlēdamies kādu no mums, — otrs dziedonis teica. — Ja zinātu, ka viņš ir cilvēks, nevis gars, piejātu klāt un ietriektu ar kokli pa galvu.

Sievietes jau bija pārbijušās galīgi un sāka skaļi lūgt dievu. Zbiška, gribēdams kņazes un Danusjas priekšā palepoties ar savu bezbailību, sacīja:

—    Es aizjāšu tāpat. Kas man tāds Valgeris!

To dzirdot, Danusja raudulīgā balsī iesaucās: «Zbiška! Zbiška!» — bet viņš jau devās uz priekšu un jāja arvien ātrāk, pārliecināts, ka gadījumā, ja tas patiešām izrādītos Valgeris, viņš uzdurs to pīķī.

Macjka, kuram bija vērīgas acis, sacīja:

—     Izskatās pēc milža tāpēc, ka Stāv pakalnā. Vīrs nav no mazajiem, taču parasts cilvēks — nekas vairāk. Nu, jāšu arī es, lai starp viņu un Zbišku neizceļas ķilda.

Zbiška, pa to laiku, jādams rikšos, gudroja, vai viņam uzbrukt ar pīķi uzreiz vai vispirms tuvumā aplūkot, kāds izskatās šis uzkalnā stāvošais cilvēks. Nolēma vispirms aplūkot un tūlīt pārliecinājās, ka tā bijusi prātīga doma, jo, arvien vairāk tuvojoties nepazīstamajam, tas viņa acīs sāka zaudēt savu milža izskatu. Būdams liela auguma vīrs, viņš sēdēja zirgā, kas izmēros pārsniedza Zbiškas ērzeli, taču jātnieks no cilvēka neko neatšķīrās. Pie tam viņš bija bez bruņām, samta cepurē, kas atgādināja zvanu, un putekļu apmetnī no balta audekla, zem kura varēja saredzēt zaļu tērpu. Viņš stāvēja pakalnā paceltu galvu un lūdzās. Laikam tāpēc arī bija apturējis zirgu, lai pabeigtu vakara lūgšanu.

«Kas nu tas par Valgeri!» jaunais puisis nodomāja.

Zbiška bija piejājis jau tik tuvu, ka varēja aizsniegt nepazīstamo ar pīķi, kad tas, ieraudzījis savā priekšā lieliski apbruņotu bruņinieku, vēlīgi uzsmaidīja viņam un teica:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžam.

—    Vai tas nav Mazāvijas kņazes galms, kas tur lejā?

—    Ir gan.

—    No Tinecas braucat?

Bet uz šo jautājumu Zbiška neatbildēja, jo bija tik pārsteigts, ka pat nedzirdēja to. Brīdi viņš sēdēja kā pārakmeņojies, neticēdams pats savām acīm, jo pāris simt solu aiz nepazīstamā vīra ieraudzīja vairākus jātniekus, kuru priekšgalā, bet krietni attālinājies jāja spožās bruņās tērpies bruņinieks baltā vadmalas apmetnī ar melnu krustu un tērauda ķiverē ar kuplu pāvu spalvu pušķi.

—    Krustnesis! — Zbiška nočukstēja.

Un, to redzēdams, nodomāja, ka viņa lūgšanas tikušas uzklausītas, ka dievs savā žēlsirdībā sūta viņam tieši tādu vācieti, kādu Tinecā tika prasījis, un ka šī dieva žēlsirdība ir jāizmanto, tāpēc, ne brīdi nevilcinādamies, nepaspējis ne visu izdomāt līdz galam, ne atjēgties no pārsteiguma, sasvērās seglos, nolieca pīķi zirgam līdz pusausij un, izkliedzis savas dzimtas kaujas saucienu: «Grādi! Grādi!» — pilnos auļos metās virsū krustnesim.

Tas arī bija pārsteigts, jo apturēja zirgu un, nenoliecis savu pīķi, kas slējās uz augšu no kāpšja, raudzījās uz priekšu, it kā neticēdams, ka viņam uzbrūk.

—     Noliec pīķi! — Zbiška iebļāvās, ar kāpšļu dzelžiem ietriekdamies zirgam sānos. — Grādi! Grādi!

Attālums starp viņiem mazinājās. Krustnesis, redzēdams, ka uzbrukums patiešām domāts viņam, pierāva pavadu, nolieca ieroci, un Zbiškas pīķis jau būtu atdūries pret viņa krūtīm, ja tai pašā mirklī kāda spēcīga roka nebūtu salauzusi to kā niedru pie paša kāta, pēc tam tā pati roka tik spēcīgi savilka viņa zirga pavadu, ka rumaks ar visām četrām kājām iestiga zemē un apstājās kā ierakts.

—     Trakais, ko tu dari? — atskanēja dobja, barga balss. — Sūtnim gribi uzbrukt, karali apvainot?

Zbiška atskatījās un pazina to pašu lielā auguma vīru, kurš, noturēts par Valgeri, pirms tam pārbiedēja visas kņazes galma dāmas.

—    Ļauj man uzbrukt vācietim! Kas tu tāds? — Zbiška iesaucās, tverdams kaujas cirvi.

—    Nost cirvi! Dieva dēļ, liec nost cirvi, es saku, citādi nometīšu no zirga! — vēl bargāk iesaucās nepazīstamais. — Tu apvainoji viņa majestāti karali un tiksi nodots tiesai.

Pēc tam viņš pagriezās pret jātniekiem, kuri pavadīja sūtni un pavēlēja:

—    Šurpu!

Tai brīdī uztrauktu un reizē bargu seju piejāja Macjka. Viņš arī skaidri saprata, ka Zbiška uzvedies neprātīgi un ka šis notikums viņiem var sagādāt lielas nepatikšanas, taču bija gatavs uz cīņu. Visa nepazīstamā bruņinieka un krustneša svīta sastāvēja no kādiem piecpadsmit ar stopiem un īsiem šķēpiem bruņotiem cilvēkiem, un divi dzelzī kalti vīri varēja ar viņiem cīnīties ne bez cerībām uz uzvaru. Macjka arī nodomāja: ja jau draud sods, vai nebūtu labāk no tā izbēgt, satriecot šos jātniekus, pēc tam varās kaut kur paslēpties, kamēr vētra pāries. Viņa seja sašķobījās kā vilkam, kas taisās kost, un, nostājies starp Zbišku un nepazīstamo vīru, viņš sāka to izprašņāt, reizē ķerdamies pie šķēpa.

—    Kas jūs tādi? Ar kādām tiesībām?

—   Ar tādām, — nepazīstamais atbildēja, — ka karalis man uzdevis rūpēties par mieru un kārtību šai apvidū, l>et mans vārds ir Tačevas Povals.

To padzirduši, Macjka un Zbiška paskatījās uz bruņinieku, pēc tam iebāza atpakaļ makstīs pa pusei jau izvilktos ieročus un nolieca galvas. Viņi nenobijās, nē, bet nolieca galvas slavena un viņiem labi pazīstama vārda priekšā, jo Tačevas Povals, no ievērojamas dzimtas cēlies šļah- tičs un bagāts kungs, kuram piederēja plaši zemes īpašumi pie Rado- mas, bija arī viens no izcilākajiem bruņiniekiem karalistē. Dziedoņi cildināja viņu dziesmās kā godīguma un varonības paraugu, minot viņa vārdu blakus Garbovas Zavišas, Farureja, Guras Skarbeka, Oļesnicas Dobeka, Jasjkas Našana, Moskožovas Mikolaja un Maškovicas Zin- drama vārdiem. Pie tam šai brīdī viņš zināmā mērā pārstāvēja karaļa personu un uzbrukt viņam nozīmēja tikpat kā nolikt galvu uz bendes bluķa.

Atguvies Macjka godbijīgā balsī teica:

—    Gods un sveiciens jums, pan, jūsu slavai un varonībai.

—    Sveicinu arī jūs, pan, — Povals atbildēja, — lai gan man labāk patiktu iepazīties ar jums ne tik nevēlamos apstākļos.

—    Kā tā? — Macjka jautāja.

Tad Povals griezās pie Zbiškas:

—        Padomā, jaunekli, ko tu esi iedarījis! Uz lielceļa un tepat blakus karalim uzbruki sūtnim! Vai zini, kas tev par to draud?

—       Uzbruka tāpēc, ka ir jauns un dumjš un kaut ko izdarīt viņam ir vieglāk nekā apdomāt, ko dara, — Macjka sacīja. — Ceru, ka jūs viņu netiesāsiet pārāk bargi, kad es izstāstīšu visu, kā tas notika.

—    Ne jau es viņu tiesāšu. Mans uzdevums tikai ieslēgt viņu dzelžos.

—       Kā tad tā? — Macjka iesaucās, pārlaidis atkal drūmu skatienu pār visu |aužu baru.

—    Sakarā ar kara|a pavēli.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums.

—    Viņš ir šļahtičs, — beidzot Macjka sacīja.

—    Tad lai zvērē pie sava bruņinieka goda, ka ieradīsies tiesā.

—    Zvēru pie sava goda! — Zbiška iesaucās.

—    Labi. Kā jūs sauc?

Macjka nosauca vārdu un ģerboni.

—       Ja esat no Mazāvijas kņazes galma, palūdziet, lai viņa aizrunā par jums pie kara|a.

—       Mēs neesam no galma. Jājam no Lietuvas, no kņaza Vitauta. Labāk nebūtu satikuši ceļā šo galmu! No šīs tikšanās arī puisim gadījās šī nelaime.

Un Macjka sāka stāstīt par to, kā viesnīcā sastapušies ar kņazes galmu un par Zbiškas zvērestu, kamēr beidzot viņam pēkšņi radās dusmas uz Zbišku, kura vieglprātības dēļ tagad iekūlušies tik smagās nepatikšanās, un viņš uzbrēca tam:

—    Labāk būtu kritis pie Viļņas! Ko tu, sivēn, domāji?

—        Nu tā! — Zbiška atbildēja. — Pēc zvēresta es lūdzu kungu Jēzu, lai viņš man sūta vāciašus, un apsolīju viņam dāvanu, tāpēc tagad, kad ieraudzīja pāvu spalvas un pie tam vēl apmetni ar melno krustu, tūlīt kāda balss manī iesaucās: «Sit vācieti, tas ir brīnums!» Un .metos viņam virsū, — kurš to nebūtu darījis?

—       Klausieties, — Povals pārtrauca. — Es nevēlu jums sliktu, jo skaidri redzu, ka jaunais cilvēks to izdarīja nevis ļaunā nolūkā, bet saviem gadiem piemītošā vieglprātībā. Labprāt nepievērstu viņa rīcībai nekādu vērību un jātu tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Bet to es varētu darīt tikai tad, ja šis komturs apsolītu nesūdzēties karalinu Palūdziet, varbūt arī viņam žēl pusaudža.

—       Labāk iešu uz tiesu nekā klanīšos krustnesim! — Zbiška iesaucās. — Mans šļahitiča gods to neļauj.

Bargi palūkojies uz viņu, Tačevas Povals sacīja:

—    Slikti dari. Vecāki vīri labāk par tevi zina, ko bruņinieka gods

ļauj, ko neļauj. Mani arī ļaudis mazliet pazīst, bet es tev teikšu: ja būtu izdarījis to pašu, nekaunētos lūgt piedošanu.

Zbiška samulsa, bet, pavēries visapkārt, atteica:

—     Seit ir līdzena zeme, vajag tikai to drusku nomīdīt. Labāk es ar vācieti cīnīšos jāšus vai kājās, uz nāvi vai gūstu, bet lūgties gan nelūgšos viņu.

—    Muļķis! — Macjka pārtrauca. — Kā tu vari cīnīties ar sūtni? Ne tev ar viņu, ne viņam ar tādu piena puiku cīnīties neklājas!

Pēc tam griezās pie Povala:

—     Piedodiet, cienītais pan. Pa kara laiku zēns man galīgi izlaidies, tāpēc labāk lali nerunā ar vācieti, pateiks vēl ko nelabu. Es pats nolūgšos krustnesi, bet, ja pēc sūtņa pilnvaru izbeigšanās šis komturs gribēs cīnīties divkaujā, es arī stāšos viņam pretī.

—    Tas ir ļoti dižciltīgs bruņinieks, ar kuru katru viņš necīnīsies.

—     Kā? Vai tad es jostu un piešus nenēsāju? Ar mani pat kņazs var cīnīties.

—     Pareizi gan, bet viņam tu to nesaki, vienīgi ja pats ieminas, jo baidos, ka nenoskaišas uz jums. Nu, lai dievs jums ,palīdz.

—     lešu tavā vietā acis blisināt, — Macjka sacīja Zbiškam. — Nu, tu man vēl redzēsi!

To teicis, viņš tuvojās krustnesim, kurš, apstājies dažus soļus nostāk, nekustīgi sēdēja sava lielā zirga mugurā līdzīgs dzelzs statujai un dziļi vienaldzīgi klausījās iepriekšējo sarunu. Garajos kara gados Macjka bija daudzmaz iemācījies vāciski un tagad sāka skaidrot kom- turam viņa dzimtajā valodā, kas noticis, vainojot zēna jaunību un nesavaldīgo raksturu: viņam licies, ka pats dievs sūtot viņam bruņinieku ar pāvu spalvu pušķi, un beidzot lūdza piedot Zbiškam viņa nodarījumu.

Bet komtura sejā nepakustējās ne vaibsts. IzsJējies un sastindzis, paceltu galvu viņš raudzījās uz Macjku savām tērauda acīm tik vienaldzīgi un reizē nicinoši, it kā raudzītos ne uz bruņinieku un pat ne uz cilvēku, bet uz žoga mietu. Bogdanecas saimnieks to saprata un, lai gan turpināja runāt tikpat pieklājīgi, iekšēji laikam sāka skaisties; runāja arvien piespiestāk, bet iedegušajos vaigos parādījās sārtums. Varēja redzēt, ka, sadūries ar krustneša salto augstprātību, viņš cīnās ar sevi, lai nesāktu griezt zobus, un valda sašutumu.

Povals to pamanīja un, būdams labsirdīgs, nolēma iet Macjkam palīgā. Arī viņš, meklēdams jaunības gados ungāru, austriešu, bur- gundiešu un čehu galmos dažādus bruņinieka piedzīvojumus, kas viņa vārdu padarīja plaši pazīstamu, bija iemācījies vācu valodu un tagad uzrunāja šai valodā Macjku samierinošā un māksloti zobgalīgā balsī:

—            Redziet, dižciltīgais komturs uzskata, ka šīs lietas dēj nav vēris tērēt vārdus. Ne tikai mūsu karalistē, bet arī visur pusaudži mēdz būt neapdomīgi, bet tāds bruņinieks kā komturs neies cīnīties pret bērniem ne ar šķēpu, ne ar likumu.

To dzirdot, Lihtenšteinam izspūra dzeltenīgās ūsas, un, ne vārda neteicis, viņš devās uz priekšu, pajājot garām Macjkam un Zbiškam.

No trakām dusmām viņiem zem bruņu cepurēm sacēlās mati, bet rokas sniedzās pēc šķēpiem.

—            Pagaidi tu, krustneša dvēsele, — sakostiem zobiem norūca vecākais Bogdanecas bruņinieks, — tagad zvērēšu es un gan atradīšu, beidz tikai savus sūtņa pienākumus.

Bet Povals, kuram arī sāka aptecēties sirds, sacīja:

—            To pēc tam. Lai tagad kņaze aizrunā par jums, citādi puisim klāsies slikti.

To teicis, aizjāja pie krustneša, apturēja viņu un kādu laiku abi dzīvi sarunājās. Macjka un Zbiška ievēroja, ka uz Povalu vācu bruņinieks neskatījās tik augstprātīgi kā uz viņiem — un tas abus bog- daneciešus saniknoja vēi vairāk. Pēc brīža Povals atgriezās pie viņiem un, nogaidījis, kamēr krustnesis attālinās, sacīja:

—            Gribēju aizrunāt par jums, bet tas ir nepiekāpīgs cilvēks. Saka, nesūdzēšoties tikai tad, ja izdarīsiet to, ko viņš vēlēsies. ..

—    Ko tad viņš vēlas?

—            Viņš teica tā: «Kad es apstāšos pasveicināt Mazāvijas kņazi, lai tad viņi piejāj klāt, nokāpj no zirgiem, noņem bruņu cepures un kailām galvām, kājās stāvot, lūdz piedošanu, tad es atbildēšu.»

Strauji paskatījies uz Zbišku, Povals piebilda:

—            Sļahtičiem to grūti izdarīt. . . saprotu, bet gribu brīdināt — ja tu to neizdarīsi, ko var zināt, kas tevi gaida: varbūt bendes cirvis.

Macjkas un Zbiškas sejas it kā pārakmeņojās. Atkal iestājās klusums.

—    Nu, kā būs? — Povals jautāja.

Zbiška atbildēja mierīgi un tik nopietni, it kā viņš šai vienā mirklī būtu kļuvis divdesmit gadus vecāks:

—    Neko darīt! Visi esam dieva varā!

—    Kā tā?

—            Nu tā: ja man būtu divas galvas, lai bende nocērt kaut abas, bet gods man ir viens, un to es nedrīkstu aptraipīt.

Povals kļuva pavisam nopietns un jautāja Macjkam:

—    Bet ko jūs teiksit?

—    Es teikšu, — Macjka drūmi atbildēja, — ka šo puisi esmu audzinājis no mazām dienām … Viņš ir mūsu dzimtas balsts, jo esmu jau vecs, bet to viņš nedarīs, kaut izputētu uz vietas.

Te viņa bargā seja sāka raustīties, un pēkšņi veco vīru pārņēma tāda mīlestība uz brāļadēlu, ka viņš to satvēra savās dzelzī kaltajās rokās un iesaucās:

—    Zbiška! Zbiška!

Jaunais bruņinieks pat izbrīnījās un, apkampis tēvoei, sacīja:

—    Ai, es nemaz nezināju, ka jūs mani tā mīlat! …

—            Redzu, esat īsti bruņinieki, — Povals aizkustināts teica, — un, tā kā jaunais man pie sava goda zvērēja ierasties tiesā, es viņu neslēgšu dzelžos; tādiem cilvēkiem kā jūs var uzticēties. Un esiet mierīgi. Vācietis Tinecā paliks visu dienu, bet es satikšu karali iepriekš un tā izklāstīšu notikumu, lai viņu mazāk sadusmotu. Laime, ka paspēju salauzt pīķi — liela laime!

Bet Zbiška sacīja:

—            Ja man patiešām jānoliek galva, būtu vismaz mierinājuma, ka salauztu krustnesim kaulus.

—            Savu godu tu proti aizstāvēt, bet to, ka ar šādu uzvešanos apkauno visu mūsu tautu, nesaproti! — Povals nepacietīgi atcirta.

—    Saprotu gan, — Zbiška teica, — tāpēc man arī žēl . . .

Tad Povals griezās pie Macjkas:

—            Zināt ko, pan, ja šim zēnam kaut kā 'izdosies izkļūt sveikā, uz- mauciet viņam galvā maisiņu kā medību vanagiem. Citādi viņš nemirs dabiskā nāvē.

—    Gan jau izdosies, ja jūs, pan, noslēpsiet karalim to, kas noticis.

—    Bot ko lai dara ar vācieti? Mēli taču viņam mezglā nesasiesim.

—    Pareizi! Pareizi! …

Tā sarunājoties, viņi atgriezās pie kņazes galma. Povala ļaudis, kuri līdz tam bija jājuši kopā ar Lihtenšteina pavadoņiem, tagad jāja tiem aizmugurē. Pa gabalu varēja redzēt, kā starp mazūru cepurēm vējā plīvo krustneša pāvu spalvas un saulē mirdz viņa spīdīgā bruņu cepure.

—             Dīvaina ir krustnešu daba, — Tačevas bruņinieks, it kā sevī prātodams, ierunājās. — Ja viņiem klājas slikti, viņi ir iecietīgi kā fran- ciskāņu mūki, padevīgi kā jēri un saldi kā medus; liekas, pasaulē nav labāku cilvēku. Bet, tiklīdz sajūt savā pusē spēku, kļūst tik uzpūtīgi, ka briesmas, un tik cietsirdīgi kā neviens. Laikam sirds vietā kungs Jēzus viņiem ielicis kramu. Esmu bijis pie dažādām tautām un ne reizi vien redzējis, kā īsts bruņinieks taupa vājāku, sevī domādams: «Es nekļūšu slavenāks, ja piekaušu guļošo.» Bet krustnesis tieši tad visnik- nāks. Turi viņu ciet un nelaid, citādi būs slikti. Tā arī šis sūtnis —

viņam nepietie(k jūsu atvainošanās, bet vajag vēl arī, lai jūs sevi pazemotu. Priecājos, ka tas nenotiks.

—    To viņš nesagaidīs! — Zbiška iesaucās.

—     Centieties arī neizrādīt, ka esat norūpējušies, tas viņam tūlīt sagādātu prieku.

Sai brīdī viņi sasniedza svītu un pievienojās kņazes galmam. Ieraudzījis viņus, krustnešu sūtnis tūlīt uzpūtās un k|urva iedomīgs, bet viņi izlikās to nemaz nemanām. Zbiška piejāja blakus Danusjai un jautri paziiņoja, ka no uzkalna jau labi saredzama Krakova, Macjka turpretī stāstīja vienam dziedonim par Tačevas pana neparasto spēku, kurš salauzis Zbiškas irdkā pīķi kā sausu stiebriņu.

—    Kāpēc tad viņš salauza? — dziedonis jautāja.

—    Tāpēc, ka puisis atvēzēja to pret vācieti, bet tikai pa jokam.

Dziedonim, kurš pats bija š|ahtičs un pieredzējis cilvēks, šāds joks

nolikās pārāk pieklājīgs, bet, redzēdams, ka Macjka par to runā vieglā tonī, Viņš arī to neņēma nopietni. Toties vācieti šāda izturēšanās sāka nervozēt. Pāris reizes paskatījies uz Zbišku, pēc tam uz Macjku, beidzot saprata, ka no tirgiem viņi nekāps iun tīšu prātu cenšas viņu neievērot. Krustnesim acīs iespīd ejās tāds Ikā tērauda mirdzums, un viņš tūlīt sāka atvadīties …

Viņam dodoties tālāk, Tačevas pans nenoturējās un šķiroties pateica:

—     Jājiet droši, varonīgo bruņiniek. Mūsu zeme ir miermīlīga, un neviens jums neuzbruks, tikai varbūt kāds palaidnīgs zēns.

—     Lai gan šai zemē ir dīvainas parašas, jūsu personā es meklēju nevis aizstāvi, bet ce|a biedru, — Lihtenšteins atteica, — un ceru, ka mēs vēl 'tiksimies gan šejienes galmā, gan citur ..,

Pēdējos vārdos izskanēja it kā apslēpti draudi, tāpēc Povals nopietni atbildēja:

—    Ja dievs tā gribēs . ..

To teicis, paklanījās un uzgrieza viņam muguru, pēc tam paraustīja plecus un pusbalsī, bet tā, lai tuvāk esošie dzirdētu, sacīja:

—    Ak tu nīkulis! Labprāt izceltu tevi ar pīķi no segliem un paturētu gaisā, kamēr trīsreiz noskaiti tēvreizi!

Un sāka sarunāties ar kņazi, kuru labi pazina. Anna Danuta jautāja, ko viņš dara uz lielceļa, un Povals tai paskaidroja, ka jājot karaļa uzdevumā, lai 'uzturētu kārtību pilsētas apkārtnē, kur sakarā ar daudzo viosu sarašancus no visām pusēm viegli varot izcelties kāda sadursme. Un kā pierādījumu tam minēja atgadījumu, kam nupat pats bijis liecinieks. Taču, padomājis, ka kņazes aizstāvību Zbiškam varēs palūgt vēlāk, kad tā būs nepieciešama, viņš šim atgadījumam nepiešķīra lielu nozīmi, lai nesabojātu jautro noskaņu. Kņaze pat pasmējās par Zbišku, kuram tik Steidzīgi devajadzējīušās pāva spalvas, pārējie turpretī apbrī- noja Tačevas pana spēku, kurš ar vienu roku tik viegli pārlauzis šķēpu . .,

Tas, ibūdams drusku [godkārīgs, sirdī priecājās, ka viņu liela, un beidzot pats sāka stāstīt par saviem varoņdarbiem, kas padarījuši slavenu viņa vārdu, sevišķi Burgundijā, Fillipa Drosmīgā galmā. Reiz kādā turnīrā, pēc tam, kad salūzis pīķis, viņš paķēris vienai ordeņa bruņinieku aiz vidukļa, izrāvis no segliem un uzsviedis to pīķa augstumā, lai gan ardenietis viss bijis iekalts dzēlzs bruņās. Par to viņam Filips Drosmīgais uzdāvājis zelta ķēdi, bet karaliene — samta kurpīti, ko viņš kopš tā laika nēsājot pie bruņu cepures.

To padzirduši, visi ļoti izbrīnījās, izņemot vienīgi Dlugoļasas Miko- laiju, kurš teica:

—     Un tomēr šai izsmalcinātajā laikā vairs nav tādu vīru, kādi bija manā jaunībā, vai tādu, par kādiem man stāstīja tēvs. Ja tagad kādam šļahtičam gadās pāršķelt pretinieka hruņas, aizvilkt stopu bez roktura vai sagriezt pirkstos dzelzs zobenu, viņš jau pasludina sevi par stiprinieku un lepojas ar to. Bet vecos laikos pat meitenes to varēja izdarīt.

—    Es nenoliedzu, ka agrāk ļaudis bija spēcīgāki, — Povals sacīja, — taču gadās arī tagad sastapt stipriniekus. Man kungs Jēzus spēku nav žēlojis, un tomēr neuzskatu sevi par stiprāko vīru mūsu karalistē. Vai kādreiz esat redzējuši Garbovas Zavišu? Viņš mani pieveiktu.

—    Redzēju. Pleci viņam tik plati, kā Krakovas zvana sija.

—    Un Oļesnicas Dobku? Reiz turnīrā, ko krustneši bija sarīkojuši Torunā, viņš uzvarēja divpadsmit bruņiniekus par godu un slavu sev un visai mūsu tautai.

—    Bet mūsu mazūrs Staška Celeks bija vēl stiprāks par jums, pan, Stiprāks par Zavišu un Dobeku. Stāstīja, ka viņš, paņēmis saujā svaigi nocirstu zaru, varējiis izspiest no tā sulu. [3]

—    Sulu es arī izspiedīšu! — Zbiška iesaucās.

Un, pirms kāds palūdza viņu izmēģināt, nolēca ceļmalā, nolauza kokam prāvu zaru un pēc tam kņazes un Danusjas acu priekšā saspieda to tik spēcīgi, ka uz oeļa patiešām sāika pilēt sula.

—    Ai Jēzus! — to redzot, iesaucās Jažombkovas Ofka. — Neej karā; būtu žēl, ka itāds aizietu bojā pirms precībām . . .

—    Būtu žēl gan! — pēkšņi sadrumis, Macjka atkārtoja.

Bet Dlugoļasas Mikolajs sāka smieties tin līdz ar viņu arī kņaze. Pārējie skaļi cildināja Zbiškas spēku, jo tais laikos dzelzs dūri vērtēja augstāk par citām īpašībām. Danusjai galma meitenes sauca: «Priecājies!» — un viņa bija priecīga, lai gan lāgā nesaprata, kāds viņai labums no tā saspiestā zara gabala. Galīgi aizmirsis krustnesi, Zbiška raudzījās tik augstprātīgi, ka Dlugoļasas Mikolajs, gribēdams viņu atvēsināt, sacīja:

—     Velti tu lepojies ar savu spēku, ir vel stiprāki. Es pats to netiku redzējis, bet mans tēvs bija aculiecinieks daudz slavenākam notikumam Romas ķeizara Kārļa galmā. Pie viņa ciemos ieradies mūsu karalis Kazimirs ar daudziem galminiekiem, kuru vidū bijis arī plaši pazīstamais stiprinieks Staška Celeks, vojevodas Andžeja dēls. Reiz ķeizars sācis lielīties, ka pie viņa esot kāds čehs, kurš, satvēris ap vidu lāci, uz vietas varot to nožņaugt. Tūlīt sarīkoja izrādi un čehs nožņaudza divus 'lāčus pēc kārtas. Tas ļoti uztrauca mūsu karali un, lai nepaliktu kaunā, viņš pateica: «Bet mans Celeks neļaus sevi apkaunot.» Nolēma pēc trim dienām rīkot sacensības. Saradās daudz ievērojamu dāmu un bruņinieku, un pēc trim dienām pils pagalmā mūsu Celeks saķērās ar čehu, bet cīņa bija īsa, jo Celeks tūlīt ielauza čeham mugurkaulu, saspieda ribas un, saņēmis karaļa uzslavu, tikai nedzīvu izlaida no rokām. Kopš tā laika viņu iesauca par Kaullauzi; reiz viņš viens pats uznesis tornī lielu zvanu, ko divdesmit pilsētnieki nevarējuši izkustināt no vietas.[4]

—     Cik viņam bija gadu? — Zbiška jautāja.

—    Bija vēl jauns!

Pa to laiku Tačevas Povals, jādams pa labi no kņazes, beidzot pieliecās -viņai pie auss un izstāstīja visu patiesību par notikumu uz lielceļa un pie reizes palūdza sev kņazes atbalstu, kad vajadzēs aizstāvēt Zbišku, kurš par savu rīcību varot smagi ciest. Kņaze, kurai Zbiška bija iepaticies, par šo ziņu noskuma un ļoti uztraucās.

—    Krakovas bīskaps mani labi ieredz, — Povals sacīja, — varbūt pierunāšu viņu un karalieni arī, bet, jo vairāk viņam būs aizstāvju, jo labāk . . .

—     Ja karaliene jaunekli ņems savā aizgādībā, ne mats viņam nenokritīs no galvas, — Anna Danuta sacīja, — jo karalis viņu ļoti ciena i dievbijīguma, i pūra dēļ, sevišķi tagad, kad viņa tikusi vaļā no neauglības kauna traipa. Bez tam Krakovā ir karaļa mīļākā māsa kņaze Aleksandra — griezieties pie viņas. Es arī darīšu, ko varēšu, bet viņa tomēr karalim ir īstā māsa, kamēr es tikai māsīca.

—    Karalis mīl arī jūs, cienītā pane.

—    Nu, ne tā, — kņaze mazliet skumji sacīja, — man tiek tikai posmiņš, viņai visa ķēde; man lapsa, viņai cauna. Nevienu no saviem radiem karalis tā nemīl kā Aleksandru. Nav tādas dienas, kad viņa aizietu 'no tā tukšām rokām …

Tā sarunādamies, sasniedza Krakovu. Lielceļš, kas jau no pašas Tine- cas bija cilvēku pilns, šeit mudžēt mudžēja. Viņi sastapa šļahtičus, kuri jāja uz pilsētu kalpu pavadībā, gan tērpušies bruņās, gan vasaras uzvalkos un salmu platmalēs. Daži jāja uz zirgiem, citi brauca ratos ar sievām un meitām, kuras gribēja redzēt sen izsludinātās sacīkstes. Vietām visu 'lielceļu bija aizsprostojuši tirgoņu vezumi; viņi nedrīkstēja mest līkumu apkārt Krakovai, lai pilsēta nezaudētu daudzos nodokļus. Sais vezumos viņi veda sāli, vasku, labību, zivis, lopu ādas, kaņepes, kokus, kokmateriālus. Citi brauca no pilsētas, piekrāvuši ratus ar vadmalu, alus mucām un dažādām pilsētas precēm. Krakovu jau varēja 'labi saredzēt: karaļa, augstmaņu un pilsētnieku dārzus, kas no visām pusēm iejoza pilsētu, aiz tiem mūrus un baznīcu torņus. Jo tuvāk, jo kustība kļuva dzīvāka, bet pie vārtiem cauri drūzmai bija grūti izbraukt.

—    Tā tik ir pilsēta! Laikam otras tādas nav pasaulē, — Macjka sacīja.

—    Vienmēr te kā tirgū, — viens no dziedoņiem atteica. — Vai sen, kā šeit bijāt, pan?

—    Sen. Un brīnos, it kā to redzētu pirimo reizi, jo esam ieradušies no mežonīgām zemēm.

—    Stāsta, ka karaļa Jagaiļa laikā Krakova ārkārtīgi augusi.

Tas bija tiesa: kopš Lietuvas lielkņaza nākšanas Polijas tronī Krakovas tirgum kļuva pieejamas plašas lietuviešu un krievu zemes un pilsētā ar katru dienu auga iedzīvotāju skaits, vairojās pārticība, izvērsās celtniecība, tā kļuva par vienu no ievērojamākajām pasaulē . . .

—    Krustnešu pilsētas arī lieliskas, — atkal ierunājās resnais dziedonis.

—    Ja varētu tām piekļūt, — Macjka sacīja. — Būtu bagāts laupījums!

Bet Povals domāja par ko citu — un proti, par to, ka jaunais Zbiška, kurš nogrēkojās tikai savas muļķīgās nesavaldības dēļ, iet tikpat kā vilkam rīklē. Kara laikā būdams bargs un nežēlīgs, savās varenajās krūtīs viņš tomēr nēsāja baloža sirdi, tāpēc labāk par citiem saprata, kas sagaida vainīgo, un viņu pārņēma žēlums …

—    Visu laiku šaubos, — viņš atkal uzrunāja kņazi, — sacīt karalim, kas noticis vai nesacīt. Ja krustnesis nesūdzēsies, nekas nebūs, bet, ja sūdzēsies, tad labāk būtu visu izstāstīt iepriekš, lai valdnieks neiedegas pēkšņās dusmās . . .

—    Ja krustnesis kādu var iznīcināt, viņš to iznīcinās, — kņaze sacīja, — bet es pirms tam pateikšu jauneklim, lai viņš pievienojas mūsu galmam, varbūt mūsu galminieku karalis tik hairgi netiesās.

To teikusi, kņaze pasauca Zbišku, kurš, padzirdis, par ko ir runa, nolēca no zirga, noslīga viņai pie kājām un ar vislielāko prieku bija gatavs kļūt par viņas galminieku — un ne tik daudz lielākas drošības dēļ, oik tāpēc, lai būtu Danusjas tuvumā . . .

Povals pa to laiku jautāja Macjkam:

—    Kur apmetīsieties?

—    Viesnīcā.

—    Viesnīcās jau sen vairs nav nevienas vietas.

—    Tad jāsim pie pazīstama tirgotāja Arni leja, varbūt viņš ļaus mums pārnakšņot.

—    Bet es jums teikšu tā: jāsim pie manis. Jūsu brāļadēls varētu kopā ar kņazes galminiekiem apmesties pilī, bet viņam labāk būt tālāk no karaļa. Ko cilvēks izdara pirmajā dusmu uzplūdumā, to vēlāk nomierinājies vairs nedara. Bez taim jūs laikam dalīsiet mantu, vezumus un kalpus, kas prasīs daudz laika. Ziniet, pie manis jums būs labi un mierīgi.

Macjku mazliet uztrauca tas, ka Povals tik ļoti norūpējies par viņu drošību, tomēr viņš no visas sirds pateicās, un viņi iejāja pilsētā. Ieraudzījuši sev apkārt visādus brīnumus, Macjka un Zbiška uz brīdi atkal aizmirsa savas bēdas. Lietuvā un pierobežā viņi bija redzējuši tikai atsevišķas pilis, 'bet no ievērojamākām pilsētām tikai Viļņu — slikti uzbūvētu un nodedzinātu, pelnos un drupās, te turpretī tirgotāju mūra nami bija daudzreiz lielāki par turienes lielkņazu pilīm. Tiesa, daudzas mājas bija no koka, bet arī tās pārsteidza ar augstām sienām un jumtiem, kā arī stiklotām logu rūtīm alvas ietvaros, kas tā atspoguļoja saules rieta blāzmu, ka likās, it kā mājā būtu izcēlies ugunsgrēks. Toties ielās, kas atradās tuvāk tirgus laukumam, visi nami bija celti no sarkaniem ķieģeļiem vai akmeņiem, augsti, ar balkoniem un melniem krustiem uz sienām. Tie stāvēja cits pie cita kā zaldāti ierindā, vieni plati, citi šauri, tikai deviņas olektis, taču stalti, ar velvētām priekštelpām un bieži vien ar krucifiksu vai vissvētākās dievmātes attēliem virs vārtiem. Bija ielas, kurās redzēja divas namu rindas, virs tām šauru debess strēmeli, apakšā viscaur no akmeņiem bruģētu ceļu, bet gar abām pusēm, cik tālu vien sniedzās skatiens, noliktavas un noliktavas, l>agātas, pilnas ar lieliskām, ļoti dīvainām vai pilnīgi nepazīstamām precēm, uz 'kurām pie nepārtrauktiem kariem un laupījumiem pieradušais Macjka raudzījās mazliet kārām acīm. Bet vēl vairāk viņus abus pārsteidza sabiedriskās celtnes: Jaunavas Marijas baznīca tirgus laukumā, vadmalas darbnīca, rātsnams ar milzīgu pagrabu, kurā pārdeva Svidņicas

alu, tāpat citas baznīcas, vadmalas noliktavas, milzīgs mercatorium 1 ārzemju tirgotājiem, nams, kurā glabājās pilsētas svari, tāpat frizētava, pirts, vaska, vara, zelta un sudraba kausētavas, alus darītavas, veselas mucu kaudzes pie tā saucamā šrotamta — ar vārdu sakot, pārticība un bagātība, kādu pie pilsētas nepieradis cilvēks, kaut arī pats būdams turīgs «pilsētiņas» īpašnieks, nespēja pat iedomāties…

Pova'ls aizvadīja Macjku un Zbišku uz savu māju svētās Annas ielā, ierādīja viņiem lielu istabu um 'nodeva viņus saivu ieroču nesēju gādībā, bet pats devās uz pili, no kuras atgriezās vakariņās diezgan vēlu naktī. Redzē ar viņu ieradās vairāki viņa draugi, 'kuri, bagātīgi lietodami vīnu un gaļu, jautri dzīroja, tikai saimnieks bija tāds kā noskumis, bet, kad viesi beidzot aizgāja mājās, viņš sacīja Macjkam:

—     Es runāju ar kādu mācītu kanoniķi, kurš labi pazīst likumus, un viņš man teica, ka par sūtņa apvainošanu draud nāves sods. Tāpēc lūdziet dievu, lai krustnesis nesūdzas . ..

To dzirdējuši, abi bruņinieki, kaut arī dzīrēs bija iebaudījuši drusku pa vairāk, aizgāja gulēt ne visai jautrā garastāvoklī. Macjka pat nevarēja aizimigt un pēc kāda laika uzrunāja brāļadēlu:

—    Zbiška!

—    Kas ir?

—    Visu apsvēris, es domāju, ka tev tomēr nocirtīs galvu.

—    Domājat? — Zbiāka miegainā balsī pārjautāja.

Un, pagriezies pret sienu, saldi aizmiga, jo ceļā bija ļoti noguris…

V

Nākošā dienā abi Bag<danecas bruņinieki kopā ar Pavaļu devās uz rīta mesu katedrālē pielūgt dievu un pie reizes apskatīt galmu un viesus, kas pulcējās pilī. Jau pa ceļam Povals satika daudzus j>aziņas, tai skaitā vairākus valstī un aiz tās robežām slavenus bruņiniekus, uz kuriem jaunais Zbiška raudzījās ar apbrīnu, sevī solīdamies vīrišķībā un citos tikumos kļūt tāds pats kā viņi, ja vien izikļūs sveikā no nepatikšanām ar Lihtenšteinu. Kāds no šiem bruņiniekiem, Krakovas kastelāna radinieks Toporčiks, pastāstīja jaunumu, ka no Romas atgriezies sholas- tiķis Voioelis Jastžembcs, ikurš vedis pāvestam Bonifacijam IX karaļa iedūgumu ierasties Krakovā uz kristībām. Banifacijs pieņēmis ielūgumu, bet, šaubīdamies, vai personīgi varēs ierasties, pilnvarojis sūtni, lai tas viņa vārdā kristību laikā turētu gaidāmo bērinu, un pie reizes lūdza

1 Tirgus nams, iebraucamā vieta. 4*

jaunpiedzimušo nosaukt par Bonifatu vai Bondfiaciju, ar ko viņš apliecinot savu īpašo svētību karaliskajam pārim.

Runāja arī par Ungārijas karaļa Zigismunda drīzu ierašanos, par ko neviens nešaubījās. Lūgts vai nelūgts Zigismunds ieradās vienmēr, kad notika kādas viesības, dzīres vai sacīkstes, kurās labprāt ņēma dalību, cerēdams gūt pasaules slavu i kā valdnieks, i kā dziedātājs, i kā viens no labākajiem bruņiniekiem. Povals, Garbovas Zaviša, Oļes- nicas Dobka, Našans un citi izcili vīri smaidot atcerējās, kā Zigismunda iepriekšējo apciemojumu reizēs karalis Vladislavs klusībā lūdzis viņus turnīrā pārāk neuzbrukt un saudzēt «ungāru viesi», kura plaši pazīstamā godkāre bija tik liela, ka neveiksmes gadījumā viņam acīs saskrēja asaras. Taču visvairāk bruņiniekus interesēja Vitauta izturēšanās. Stāstīja brīnumus paT krāšņo šūpuli no tīra sudraba, ko Lietuvas kņazi un bajāri atveduši kā dāvanu no Vitauta un viņa sievas Annas. Kā parasti pirms dievkalpojuma, ļaudis pulcējās grupās, stāstot cits citam dažādus jaunumus. Padzirdīs par šūpuli, vienā tādā grupā sarunās iejaucās Macjka un iztēloja, cik dārga ir šī dāvana, bet vēl vairāk stāstīja par lielo karagājienu, ko Vitauts paredzējis rīkot pret tatāriem, par ko visi viņu sāka izprašņāt. Patiesībā gājiens jau bija sācies, milzu karaspēks virzījās uz Krievijas austrumiem un, ja tas izdotos, karaļa Jagaiļa vara izplestos gandrīz pa puspasauli, līdz pat nepazīstamajām Āzijas dzīlēm, līdz Persijas robežai un Arāla krastiem. Macjka, kurš agrāk bija Vitautam tuvu stāvoša persona un labi zināja viņa nolūkus, prata par tiem tik sīki un izteiksmīgi pastāstīt, ka, gaidot atskanam zvanu uz mesu, ap viņu katedrāles priekšā saradās vesels bars ziņkārīgo. Tas, viņš teica, būs vienkārši krusta karš. Lai gan Vitauts saucas lielkņazs, patiesībā viņš valda Lietuvu Jagaiļa uzdevumā un ir tikai paval- donis, tātad nopelnus gūs karalis. Tā būs liela slava jaunkristītajai Lietuvai un varenajai Polijai, kad apvienotais karaspēks aiznesīs krusta tzīmi tādās zemēs, kur pestītāja vārdu min tikai tāpēc, lai to zaimotu, un kur līdz šim ne polis, ne lietuvietis nav spēris kāju! Kad poļu un lietuvju karaspēks atkal uzsēdinās kipčaku tronī padzīto Tobtamišu, viņš atzīs sevi par karaļa Vladislava «dēlu» un, kā solījies, ar visu Zelta ordu sāks pielūgt svēto krustu.

Visi sasprindzināti klausījās, taču daudzi nesaprata, par ko ir runa, kam Vitauts grib palīdzēt, pret ko cīnīties, tāpēc daži sāka jautāt:

—     Pasakiet skaidrāk, — ar ko karos?

—    Ar ko? Ar Timu.ru Klibo, — Macjka paskaidroja.

Uz brīdi iestājās klusums. Lai gan rietumu zemju bruņinieki ne reizi vien bija dzirdējuši Zelta, Zilās, Azovas un dažādu citu ordu nosaukumus, taču tatāru lietas un atsevišķu ordu savstarpējās cīņas bija samērā svešas. Toties tālaika Eiropā novarētu atrast nevienu cilvēku, kurš nebūtu dzirdējis par briesmīgo Timuru Klibo vai Tamerlānu, kura vārdu izrunāja ar tādām pašām bailēm kā kādreiz Atilas vārdu. Tas taču bija «pasaules valdnieks» un «laika valdnieks» — divdesmit septiņu iekarotu valstu pavēlnieks, Maskavas Krievzemes, Sibīrijas, Ķīnas līdz pat Indijai, Bagdādes, Ispahanas, Alepas un Damaskas pavēlnieks, kura ēna pāri arābu smiltājiem krita uz Ēģipti, bet pāri Bosforam uz Grieķijas karalisti, cilvēku cilts iznīcinātājs, drausmīgais piramīdu cēlējs no cilvēku galvaskausiem, neskaitāmu kauju uzvarētājs, kas pats nekad nav cietis sakāvi, «dvēseļu un miesas valdnieks».

Viņš uzsēdināja Tohtamišu Zelta un Zilās ordas tronī un atzina par savu «dēlu». Bet, kad tā vara izpletās no Arāla līdz Krimai, pār vairāk zemēm, nekā to bija visā Eiropā, «dēls» iegribēja kļūt neatkarīgs valdnieks, par ko briesmīgais tēvs «ar vienu pirkstu» nogāza viņu no troņa, un Tohtamišs atbēga pie Lietuvas valdnieka pēc palīdzības. Vitauts taisījās iecelt viņu atpakaļ tronī, bet, lai to varētu izdarīt, vispirms jācīnās ar pasaules valdnieku Klibo.

Lūk, kāpēc Timura vārds klausītājos atstāja spēcīgu iespaidu, un pēc neilga klusuma viens no vecākajiem bruņiniekiem — Jaglovas Voicehs sacīja:

—    Ar tādu karot nav joks.

—    Ja būtu par ko, — Dlugoļasas Mikolajs dzīvi iebilda. — Kāda mums daļa, vai aiz trejdeviņām zemēm pār Beliāla bērniem valda Tohtamišs vai kāds Kufluks?

—    Tohtamišs būtu pieņēmis 'kristīgo ticību, — Macjka sacīja.

—    Būtu pieņēmis, bet nepieņēma. Vai šiem suņabrāļiem, kuri neatzīst Kristu, var ticēt?

—    Bet Kristus dēļ var sevi upurēt, — Povals atbildēja.

—    Un bruņinieka goda dēļ, — piebilda kastelāna radinieks Topor- čiks. — Mūsu Vidū taču arī ir tādi, kuri labprāt piedalīsies šai karā. Melštinas Spitkam ir jauna un mīļa sieva, un tomēr viņš jau aizjāja pie kņaza Vitauta.

—    Un nav brīnums, — sarunā iejaucās Jasjka Našans, — jo, piedaloties šai karā, katrs var iegūt pestīšanu, lai arī cik nāvīgu grēku būtu pastrādājis.

—     Un mūžīgu slavu, — Tačevas Povals sacīja. — Reiz karš, tad karš — un, ja ienaidnieks ir stiprs, jo labāk. Timurs iekarojis visu pasauli un pārvalda divdesmit septiņas valstis. Tas butu liels gods mūsu tautai, ja mēs viņu uzveiktu.

—    Kāpēc gan ne? — Toporčiks sacīja. — Kaut viņš būtu pakļāvis simt karalistes, lai citi viņa baidās, ne mēs! Jūs pareizi teicāt! Vajag tikai saaicināt kopā desmittūkstoš krietnu pīķnešu — un mēs iegūsim visu pasauli.

—    Un kura gan cita tauta spēs uzvarēt Klibo, ja ne mūsu? …

Tā irunāja bruņinieki, un Zbiška pat izbrīnījās, kāpēc viņam agrāk

nelbija radusies vēlēšanās kopā ar Vitautu doties uz mežonīgajām stepēm . . . Atrodoties Viļņā, viņam gribējās redzēt Krakovu, galmu, piedalīties bruņinieku sacīkstēs, tagaid turpretī jauneklis nodomāja, ka šeit ■viņu varbūt gaida negods un tiesa, kamēr tur ļaunākajā gadījumā kristu slavas vaiņagotā nāvē.

Bet simtgadīgais Jaglovas Voieehs, kuram no vecuma jau trīcēja kakls, bet kura gudrība atbilda gadu skaitam, aplēja bruņiniekus kā ar aukstu ūdeni:

—     Muļķi, — viņš teica. — Vai tad neviens no jums nezina, ka karaliene runājusi ar kungu Jēzu, bet, ja jau pats pestītājs viņai tā uzticas, kāpēc tad svētais gars, kas ir trijādības trešā persona, nebūtu pret viņu labvēlīgs? Tāpēc arī viņa redz nākotnes notikumus, it kā tie risinātos viņas acu priekšā, un reiz teica . . .

Te viņš apklusa un brīdi stāvēja ar drebošu galvu, pēc tam sacīja:

—    Aizmirsu, ko viņa teica, bet tūlīt atcerēšos.

Un viņš sāka domāt, kamēr pārējie sasprindzināti gaidīja, jo visi bija pārliecināti, ka karaliene spēj paredzēt nākotni.

—     Aliā! — vecais beidzot iesaucās. — Atcerējos gan! Karaliene teica, ka gadījumā, ja visi šejienes bruņinieki kopā ar kņazu Vitautu dotos pret Klibo, pagānu vara tiktu salauzta. Bet tas nevar notikt kristīgo valdnieku negodīguma dēļ. Jāsargā robežas gan no čehiem, gan ungāriem, gan ordeņa, jo nevienam nevar uzticēties. Ja turpretī Vitautam sekos tikai saujiņa poļu, viņus tūlīt sakaus vai nu Timurs Klibais, vai viņa vojevodas, kuri komandē neskaitāmus karapūļus . . .

—     Tagad taču ir mictrs, — ieminējās Toporčiks, — un pats ordenis it kā palīdzot Vitautam. Pat krustneši nevar citādi, un tiem vismaz jāparāda svētajam tēvam, ka ir gatavi cīnīties pret pagāniem. Starp citu, galminieki stāsta, ka Kuno Lihtenšteins ieradies šeit ne tikai uz kristībām, 'bet arī lai apspriestos ar karali.

—    Tur jau viņš ir! — Macjka izbrīnā iesaucās.

—    Patiešām! — Povals atskatījies teica. — Nudien viņš! Maz gan viesojies pie abata, laikam vēl pirms gaismas būs izjājis no Tinecas.

—    Viņš laikam ļoti steidzas, — Macjka drūmi sacīja.

Tai brīdī Kuno Lihtenšteins pagāja viņiem garām. Macjka pazina viņu pēc krusta uz apmetņa, bet krustnesis nepazina ne Macjku, ne Zbišku, jo iepriekš tos bija redzējis bruņu cepurēs, zem kurām pat atvērtā stāvoklī redzama tikai maza daļa bruņinieka sejas. Ejot garām, viņš pamāja ar galvu Tačevas iPovalam un Toporčikam, pēc tam lēni un majestātiski reizē ar saviem ieroču nesējiem pa kāpnēm devās augšup tiz katedrāli.

Te ieskanējās zvani, iztraucējot kovārņu un baložu barus, kuri mājoja torņos, un reizē pasludinot, ka dievkalpojums tūlīt sāksies. Macjka un Zbiška ienāca baznīcā reizē ar citiem, mazliet uztraukušies par Lih- tenšteina ātro atgriešanos. Vecais bruņinieks uztraucās vairāk, kamēr jaunā uzmanību pilnīgi saistīja karaļa galms. Zbiška savā mūžā nebija redzējis neko tik spožu kā šī baznīca un tajā sanākušos ļaudis. No abām pusēm viņu ielenca karalistes ievērojamākie vīri, slaveni kā padomnieki un kā cīnītāji. Daudzi no tiem, kuri tālredzīgi saprecināja Lietuvas lielkņazu ar jauno un daiļo Polijas karalieni, bija jau miruši, bet daži vēl dzīvoja, uz kuriem visi raudzījās ar milzīgu cieņu. Zbiška nevarēja ne noskatīties uz Krakovas kastelāna Jasjkas Tencina lielisko stāvu, kurā bardzība harmonēja ar iznesību un taisnīgumu; apbrīnoja pārējo padomdevēju gudrās un cienīgās sejas un varenos augumus; mati uz pieres bruņiniekiem bija apcirpti līdz uziacīm, bet gar deniņiem un pakausī nokarājās gari un sacirtoli. Dažiem galvā bija tīkliņi, citiem tikai apsēji, kas saturēja matus. Ārzemju viesi, Romas ķeizara, Čehijas, Ungārijas, Austrijas sūtņi un viņu pavadoņi, pārsteidza ar savu tērpu ārkārtīgo eleganci; lietuviešu kņazi un bajāri, kas stāvēja blakus karalim, neraugoties uz karsto vasaras laiku, krāšņuma dēļ bija ģērbušies dārgos zvērādu kažokos; krievu kņazi savos platajos, stīvajos tērpos uz baznīcas sienu un apzeltījumu fona atgādināja bizantiešu svētbildes. Bet ar vislielāko interesi Zbiška gaidīja karaļa un karalienes parādīšanos un cik varēdams spiedās uz altāra žodziņa pusi, aiz kura netālu no altāra bija redzami divi sarkani samta spilveni, jo karaliskais pāris mesu vienmēr klausījās uz ceļiem. Gaidīt nenācās ilgi: karalis ienāca pirmais pa sakristejas durvīm, un, kamēr aizgāja līdz altārim, viņu varēja labi apskatīt. Viņam bija melni, cirtoti, virs pieres mazliet izretuši, gari mati, sānos aizlikti aiz ausīm, tumša, gludi skūta seja, izliekts un visai ass deguns, grumbas ap muti, mazas, melnas, spīdīgas acis, kuras viņš šaudīja uz visām pusēm, it kā gribēdams, ejot līdz altārim, saskaitīt visus baznīcā sanākušos cilvēkus. Sejas izteiksme bija labsirdīga un reizē sasprindzināta, kā cilvēkam, kuram, likteņa paceltam augstāk, nekā pats bija cerējis, pastāvīgi jādomā, vai viņa izturēšanās atbilst ieņemamajam amatam, un kurš baidās dzēlīgu piezīmju. Tāpēc viņa sejā un kustībās bija jaušama it kā nepacietība. Varēja viegli iedomāties, ka viņa dusmas mēdz but pēkšņas un briesmīgas un ka viņš vēl joprojām ir tas pats kņazs, kurš savā laikā, blēdīgo krustnešu izvests no pacietības, viņu sūtņiem uzkliedzis: «Jūs pie manis ar pergamentu, es jums ar pīķi!»

Tomēr tagad šo kara|a iedzimto uzbudināmlbu mazināja lielā un patiesā dievbijība. Baznīcā no karaļa ņēma paraugu ne tikai nesen kristītie lietuviešu kņazi, bet arī kopš seniem laikiem dievbijīgie poļu augstmaņi. Bieži vien viņš, atgrūdis spilvenu, lai vairāk piepūlētu miesu, metās ceļos uz kailiem akmeņiem; bieži, pacēlis uz augšu rokas, turēja tik ilgi, kamēr sagurušas tās nolaidās pašas. Noklausījās vismaz trīs •mesas ik dienas un pie tam klausījās tās ar baudu. Sakramenta biķera atvēršana un zvana skaņas tā pacelšanas brīdī vienmēr saviļņoja un aizrāva viņa sirdi, piepildīja to ar svētlaimi un satraukumu. Mesai beidzoties, iznāca no baznīcas it kā atmodies no miega, nomierinājies, laipns, un galminieki jau sen zināja, ka tieši tādās reizēs vislabāk lūgt no viņa žēlastību vai dāvanas.

Pa sakristejas durvīm ienāca Jadviga. Ieraudzījuši viņu, bruņinieki, kas stāvēja tuvāk dievgaldam, lai gan mesa vēl nebija sākusies, tūlīt nometās ceļos, neapzinīgi godinot viņu kā svēto. Zbiška izdarīja to pašu, jo visā šai ļaužu pūlī neviens nešaubījās, ka patiešām redz svēto, kuras attēli ar laiku greznos baznīcu altārus. Sevišķi pēdējos gados Jadviga dzīvoja tik sūri un pašaizliedzīgi, ka viņu sāka godināt ne vien kā karalieni, bet arī kā reliģisku būtni. Kungu un kalpu vidū no mutes mutē klīda valodas par karalienes brīnumdarbiem. Stāstīja, ka pieskaršanās viņas plaukstai izārstējot slimos, bet cilvēki ar stīvām rokām un kājām atkal spējot savus locekļus kustināt, kad uzvelkot mugurā karalienes vecās drēbes. Ticami liecinieki apgalvoja, ka savām ausīm dzirdējuši, kā Kristus uzrunājis viņu no altāra. Nometušies ceļos, viņu godināja ārzemju monarbi, godināja un baidījās viņu apvainot pat lepnais krustnešu ordenis. Pāvests Bonifacijs IX sauca viņu par dievbijīgo un izraudzīto baznīcas meitu. Vērojot Jadvigas izturēšanos, ļaudis visā pasaulē atcerējās, ka viņa, būdama Anžujas un poļu Pjastu dzimtas atvase un varenā Ludviķa meita, kas izaugusi visspožākajā galmā, un, beidzot, visdaiļākā no jaunavām, atteicās no laimes, atteicās no pirmās mei- tenīgās mīlestības un, k|uvusi karaliene, apprecēja «mežonīgo» Lietuvas kņazu, lai kopā ar to pievērstu kristīgajai ticībai pēdējo pagānu tautu Eiropā. Ko nevarēja panākt ne vācieši, ne ordeņa varenība, ne krusta kari, ne izlieto asiņu jūra — to panāca viens viņas vārds. Nekad vēl apustulības slava nebija apmirdzējusi tik jaunu un daiļu galvu, nekad apustulība netika savienojusies ar tādu uzupurēšanos, nekad sievietes skaistums nebija zaigojis tik eņģeliskā labsirdīgumā un tik klusas skumjās.

Viņu apdziedāja menestreli visos Eiropas galmos; Krakovā ieradās bruņinieki no vistālākajām zemēm, lai redzētu šo poļu karalieni; kā acuraugu viņu mīlēja pašas tauta, kuras varenību un slavu viņa bija pavairojusi, apprecoties ar Jagaili. Tikai vienas lielas rūpes nomāca viņu un visu tautu: jau ilgus gadus dievs savai izredzētajai nedeva pēcnācējus.

Bet, kad beidzot arī šī nelaime bija pāri, priecīgā vēsts par izlūgto svētību zibens ātrumā izplatījās no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai un Karpatiem un ļoti ielīksmoja visus milzīgās valsts iedzīvotājus. Atskaitot krustnešu galvaspilsētu, šo vēsti air prieku uzņēma pat svešzemju galmos. Romā dziedāja Te Deum. [5] Poļu zemēs galīgi nostiprinājās uzskats, ka viss, ko tik «svētā valdniece» lūgs dievam, noteikti piepildīsies.

Tāpēc pie karalienes nāca ļaudis kaulēdamies, lai izlūdz viņiem veselību, nāca sūtņi no apgabaliem un apriņķiem, lai vajadzības gadījumā izlūdz gan lietu, gan veiksmīgu siena pļauju, gan labu laiku labības novākšanai, gan krietnu medus ienesumu, gan lai ezeros būtu daudz zivju un mežos zvēru. Bargi bruņinieki no pierobežas pilīm un miestiņiem, kuri, sekojot "vācu parašai, nodarbojās ar laupīšanām un karoja savā starpā, pēc viņas pirmā aizrādījuma tūlīt lika šķēpus makstis, bez izpirkšanas maksas atlaida gūstekņus, atdeva nolaupītos ganāmpulkus un miermīlīgi sadevās rokās. Visi nelaimīgie un nabagie pulcējās pie Krakovas pils vārtiem. Viņas skaidrais gars pārņēma cilvēku sirdis, atvieglināja vergu likteni, mazināja kungu lepnību, tiesnešu bardzību un kā laimes vēstnesis, kā taisnības un miera eņģelis lidinājās pār visu zemi.

Tāpēc visi ar drebošām sirdīm gaidīja radību dienu.

Bruņinieki uzmanīgi vēroja karalienes augumu, lai pēc tā secinātu, cik ilgi viņiem vēl jāgaida uz nākošo troņmantinieku vai troņmantinieci. Krakovas bīskaps Višs, kurš reizē bija arī labākais ārsts karalistē un plaši pazīstams ārzemēs, tik ātri vēl nesolīja dzemdības, bet, ja tām jau gatavojās, tad tikai tāpēc, ka tais laikos bija parasts visas svinības sākt krietni laikus un turpināt vairākas nedēļas. Kaut arī drusku padevies uz priekšu, karalienes augums joprojām izskatījās slaids. Drēbes viņa valkāja ļoti vienkāršas. Izaugusi spožā karaļgalmā un būdama skaistākā no visām sava laika princesēm, kādreiz viņa mīlēja dārgus audumus, kakla rotas, pērles, zelta sprādzes un gredzenus, bet tagad jau vairākus gadus ne tikvien kā nēsāja mūķenes tērpu, bet pat aizsedza seju, baidīdamās, lai domas par pašas skaistumu neradītu viņā pasaulīgu lepnumu. Velti Jagailis, uzzinājis par karalienes stāvokli, prieka uzplūdumā lūdza viņu izgreznot guļamistabu ar brokātu un dārgakmeņiem. Jadviga atbildēja, ka sen atteikusies no greznības un labi zinot, ka dzemdības bieži vien beidzas ar nāvi, tāpēc dieva žēlastība tai jāpieņemot nevis starp dārgakmeņiem, bet gan klusā pazemībā.

Zeltu un dārgakmeņus izlietoja vai nu Akadēmijai, vai nesen kristīto Lietuvas jauniešu sūtīšanai mācībās uz ārzemju universitātēm.

Karaliene piekrita tikai mūķenes tērpa apmaiņai: kopš tā brīža, kad cerība kļūt par māti tuvojās piepildījumam, Jadviga vairs neaizsedza seju, pareizi uzskatīdama, ka nu viņai vairs nepiestāv grēku nožēlo- tājas tērps.

Visi ar mīlestību tagad vēroja karalienes daiļo seju, ko nevarēja padarīt skaistāku ne zelts, ne dārgakmeņi. Uz augšu paceltām acīm, ar grāmatu vienā un rožukroņi otrā rokā viņa lēni nāca no sakris- tejas durvīm uz altāra pusi. Zbiška ieraudzīja lilijmaigu seju, debeszilas acis, tik tiešām eņģeļa vaibstus, kas pauda mieru, krietnumu un labsirdību, un viņa sirds sāka dauzīties kā āmurs. Viņš zināja, ka pēc dieva norādījuma tam jāmīl savs kara'lis un karaliene, un viņš tos mīlēja, kā prata, bet tagad viņam sirds pēkšņi iekvēlojās lielā mīlestībā, kas rodas nevis pēc pavēles, bet izceļas pati no sevis kā liesma un reizē ir gan vislielākā cieņa, gan padevība, gan vēlēšanās uzupurēties. Zbiška bija jauns un straujš bruņinieks, un tūlīt viņu pārņēma vēlēšanās kaut kā šo padevīgā bruņinieka mīlestību un uzticību pierādīt, kaut ko viņas dēļ izdarīt, kaut kur doties, kaut ko piekaut, kaut ko iegūt un pie tam nolikt savu galvu. «Būs jāiet pie kņaza Vitauta,» viņš domāja, «jo kā gan svētajai valdniecei varu pakalpot, ja nekur tuvumā nav kara.» Viņš pat neiedomājās, ka varētu pakalpot kā citādi, nevis tikai ar šķēpu, pīķi vai cirvi, toties bija gatavs viens pats uzbrukt visiem Timura Klibā pulkiem. Viņam gribējās tūlīt pēc dievkalpojuma kāpt zirgā un kaut ko uzsākt. Ko — pats nezināja. Zināja tikai to, ka neizturēs, ka viņam kaist rokas un kaist visa dvēsele . . .

Zbiška aizmirsa draudošās briesmas, uz brīdi aizmirsa pat Danusju, beft, kad viņš to atcerējās, padzirdis bērnu kori, kas pēkšņi atskanēja baznīcā, viņam radās sajūta, ka «tas ir kas cits». Danusjai bija zvērējis uzticību, zvērējis nogalināt trīs vāciešus, un to arī izpildīs, bet karaliene taču ir pārāka par visām sievietēm — un, padomājis, cik daudz karalienes dēļ varētu nogalināt, ieraudzīja savā priekšā neskaitāmus bruņu tērpus un cepures, strausu un pāvu spalvu pušķus, un ari tā viņam likās vēl nepietiekami. . .

Visu šo laiku Zbiška nenovērsa no karalienes acis, pacilātu sirdi domādams, ar kādu lūgšanu viņu godināt, jo uzskatīja, ka par kara- īlieni kaut kā vienkārši lūgties nevar. Mācēja pateikt «Pater noster, qui es in coelis, sanctificetur nomen Tuum» 1 — to viņam bija iemācījis kāds franciSkāņu mūks Vi|ņā, bet vai nu tāpēc, ka mūks pats tālāk nezināja, vai arī tāpēc, ka pārējo Zbiška bija aizmirsis, visu «tēvreizi» noskaitīt neprata. Bet tagad viņš atkal un atkal atkārtoja šos dažus vārdus, kas viņa dvēseles valodā nozīmēja: «Dod, kungs, mūsu mī|ajai karalienei veselību, ilgu mūžu un laimi un sargā viņu vairāk par visiem citiem.» Tā kā šos vārdus izrunāja cilvēks, kuram pašam draudēja sods, skaidrs, ka visā baznīcā neviens tik sirsnīgi nelūdzās . . .

Pēc mesas, Zbiška nodomāja, ja viņam atļautu pieiet pie karalienes, nokrist viņas priekšā uz vaiga uin apskaut viņas kājas, tad lai nāk kaut vai pasaules gals; taču pirmajai mesai sekoja otra, pēc tam trešā, — un tad viņa aizgāja uz savām istabām, jo parasti gavēja līdz pusdienām un apzināti nepiedalījās jautrās brokastīs, kurās, par prieku karalim un viesiem, uzstājās jokdari un kumēdiņu meistari. Tā vietā pie Zbiškas pienāca vecais Dlugoļasas bruņinieks un aicināja viņu pie kņazes.

—     Brokastīs apkalposi mani un Danusju kā mans galminieks, — kņaze teica, — varbūt tu iepatiksies karalim ar kādu trāpīgu vārdu vai izturēšanos un iegūsi viņa simpātijās. Ja krustnesis tevi pazīs, varbūt nesūdzēsies, redzēdams, ka tu man kalpo pie karaļa galda.

Zbiška noskūpstīja kņazei roku, pēc tam piegāja pie Danusjas. Lai gan viņš bija vairāk pieradis pie kara un cīņām nekā pie galma parašām, laikam tomēr zināja, kas bruņiniekam jādara, ieraugot no rīta savu sirds dāmu, jo, pakāpies atpakaļ un sataisījis izbrīnījušos seju, krustīdamies iesaucās:

—    Dieva tēva un dēla, un svētā gara vārdā!

Bar audzī jusies uz viņu savām zilajām actiņām, Danusja jautāja:

—    Ko Zbiška krustās, kad dievkalpojums jau beidzies?

—     Pa šo nakti tu, daiļā pana, esi kļuvusi tik skaista, ka esmu pilnīgi pārsteigts!

Bet Dlugoļasas Mikolajs, kā jau vecs cilvēks, necieta ārzemju bruņinieku jaunās parašas, tāpēc, paraustījis plecus, sacīja:

—     Ko tu velti tērē laiku, runādams par viņas Skaistumu! Tāda knīpa vien ir, knapi var saredzēt.

Zbiška tūlīt uzmeta viņam niknu skatienu:

—     Varat saukt viņu par knīpu, — bāls no dusmām sacīja, — bet ziniet, ja jūs būtu jaunāks, tūlīt liktu nomīdīt zemi tepat pie pils un lai tad krītu es vai jūs!

—    Klusu, piena puika! … Es arī vēl šodien tiktu ar tevi galā!

—          Klusu! — kņaze atkārtoja. — Būtu labāk domājis par savu galvu nevis te cēlis troksni! Man vajadzēja pameklēt Danusjai solīdāku bruņinieku. Un to es tev saku, ja gribi ķildoties, ej, kur gribi, te tādi nav vajadzīgi. ..

Zbiška sakaunējās un sāka lūgt kņazei piedošanu. Tai pašā laikā sevī nodomāja, ka gadījumā, ja Dlugoļasas Mikolajam ir pieaudzis dēls, izaicinās to uz cīņu kājās vai jāšus, bet to «knīpu» nepiedos. Pagaidām tomēr nolēma karaļa namā izturēties klusi jo klusi un ncizaicināt nevienu, ja, protams, to nespiedīs darīt bruņinieka gods …

Tauru skaņas pavēstīja, ka brokastis gatavas, un kņaze Anna, paņēmusi pie rokas Danusju, devās uz karaļa istabām, pie kurām stāvēja slaveni augstmaņi un bruņinieki, gaidot viņas ierašanos. Kņaze Aleksandra jau bija ieradusies agrāk, jo viņa, būdama karaļa īstā māsa, ieņēma pie galda vietu augstāk. Istaba tūlīt piepildījās ar ārzemju viesiem un vietējiem ielūgtiem augstmaņiem un bruņiniekiem. Karalis sēdēja galda augstākajā galā, bet viņam blakus — Krakovas bīskaps un Voicehs Jastžembcs; pēdējais, kaut arī būdams zemākā amatā par prelātiem, kā pāvesta sūtnis sēdēja pa labi no karaļa. Nākošās vietas ieņēma abas kņazes. Aiz Annas Danutas platā krēslā ērti atlaidās bijušais Gneznas arhibīskaps Jānis, Silēzijas Pjastu dzimtas kņazs, Opoles kņaza Boleka III dēls. Zbiška par viņu bija dzirdējis Vitauta galmā un tagad, stāvēdams aiz kņazes un Danusjas, tūlīt pazina pēc ārkārtīgi kuplajiem matiem, kas, savīti pīnēs, darīja viņa galvu līdzīgu baznīcas sla- cināmslotiņai. Poļu kņazu galmos viņu tā arī bija iesaukuši par slacināmo — Kropidlu, un pat krustneši viņu sauca šai vārdā — Grapidla. Viņš bija pazīstams ar jautrību un vieglu uzvešanos. Dabūjis pret karaļa gribu polisi uz Gneznas arhibīskapiju, gribēja ieņemt to ar varu; atbrīvots no titula un izraidīts, viņš saistījās ar krustnešiem, kuri viņam piešķīra nabadzīgu Kamcnskas bīskapisti Piejūrē. Tikai tad, sapratis, ka ar varenu karali labāk dzīvot saderībā, izlūdzās piedošanu, atgriezās atpakaļ un saka gaidīt, kamēr atbrīvosies kāda vieta, cerot, ka labsirdīgais valdnieks viņam to piešķirs. Viņa cerības nākotnē piepildījās, bet pagaidām viņš centās ar jokiem iegūt sev karaļa labvēlību. Senās simpātijās pret krustnešiem viņam tomēr palika. Pat tagad, Jagaiļa galmā, augstmaņu un bruņinieku ne sevišķi ieredzēts, meklēja Lihten- šteina tuvumu un labprāt sēdās viņam blakus pie galda.

Tā bija arī šoreiz. Stāvēdams aiz kņazes krēsla, Zbiška atradās tik tuvu krustnesim, ka varētu aizsniegt to ar roku. Viņam tūlīt pirksti sāka niezēt un, pašam negribot, savilkties dūrēs, taču jauneklis apspieda savas tieksmes un neļāva rasties ērcīgām domām. Tomēr viņš nevarēja noturēties, laiku pa laikam neuzmetis kārus skatienus uz Lihtenšteina galvu, kurai pakausī jau bija sākuši izkrist mati, uz viņa kaklu, pleciem un rokām, mēģinot pie reizes noteikt, vai viņam būtu daudz jāpūlas, ja gadītos sastapties ar to kaujā vai divcīņā. Zbiškam šķita, ka ne visai daudz: lai gan krustneša lāpstu kauli zem pieguļošā tērpa no plānas pelēkas vadmalas likās esam spēcīgi, viņš tomēr bija vārgulis, salīdzinot ar Povalu, ar Biskupicas Pašku Ļaundari, ar abiem slavenajiem Sulim- čikiem, ar Kozihgluvu Kšonu un daudziem citiem pie karaļa galda sēdošiem bruņiniekiem.

Zbiška raudzījās uz viņiem ar izbrīnu un skaudību, taču viņa galveno vērību pievērsa pats karalis, kurš, skatīdamies apkārt, ik pēc brīža aizlika aiz auss ar pirkstiem matus, it kā uztraucies par to, ka brokastis vēl nav sākušās. Vienu mirkli viņa skatiens apstājās ari pie Zbiškas, un jaunais bruņinieks tūlīt sajuta neizskaidrojamas bailes; iedomājoties, ka viņam laikam nāksies stāties karaļa bargās sejas priekšā, viņu pārņēma briesmīgs nemiers. Tad pirmo reizi viņš nopietni padomāja par atbildību un draudošo sodu, kas līdz šim bija licies tāls, neskaidrs un tāpēc neuztrauca. i

Vācietim pat neienāca prātā, ka bruņinieks, kas tik pārdroši uzbruka viņam uz lielceļa, atrodas tepat tuvumā. Sākās brokastis. Ienesa vīna mērci, tik stipru, sajauktu ar olām, kanēli, krustnagliņām un safrānu, ka smarža izplatījās pa visu istabu. Tai pašā brīdi āksts Carušeks, kas sēdēja uz taburetes pie durvīm, iedziedājās kā lakstīgala, kas karalim laikam ļoti patika. Otrs āksts reizē ar ēdienu iznēsātājiem apstaigāja galdu; nemanot nostājies viesim aiz muguras, viņš tik veikli atdarināja tuvu bites zuzināšanu, ka dažs, to padzirdīs, nolika karoti un sāka purināt matus. To redzot, pārējie nevarēja novaldīt smieklus. Zbiška cītīgi apkalpoja kņazi un Danusju, bet, kad pēc tam ari Lihtenšteins sāka plikšķināt puspliko pakausi, atkal aizmirsa briesmas un sāka smieties līdz asarām. Viņam palīdzēja turpat tuvumā stāvošais jaunais Lietuvas kņazs Jamonts, Smoļenskas pavaldoņa dēls, un tik sirsnīgi, ka smejoties tam krita no bļodas ēdieni.

Beidzot, sapratis savu kļūdu, krustnesis pasniedzās pēc zuteņa un vienlaikus pateica dažus vārdus vāciski bīskapam Kropidlam, kurš tos tūlīt atkārtoja poliski:

—    Dižciltīgais bruņinieks tev saka, — viņš teica, uzrunājot ākstu, — ka dabūsi divus skojcus, tikai nezuzini tik tuvu, jo bites mēdzot padzīt, bet tranus nosist. . .

Āksts noglabāja krustneša iedotos skojcus, un, izmantojot visos galmos nerriem piešķirto brīvību, sacīja:

—    Dobžinas zemē ir daudz medus, tāpēc arī to apsēduši trani. Sit viņus, karali Vladislav!

—    Se, ari no manis grasis par asu vārdu, — Kropidla sacīja,

—    tikai iegaumē: kad notrūks sēdeklis, dravnieks lauzīs sev kaklu. Tiem Malborgas traniem, kas apsēduši Dobžinu, ir dzeloņi, un pie viņu stropiem bīstami līst.

—    0 ja! — iesaucās Maškovicu Zindrams, Krakovas komandants.

—   Viņus var izkvēpināt.

—    Ar ko?

—    Ar pulveri!

—            Vai ar cirvi nocirst stropu! — teica milzis Paška Ļaundaris no Biskupicas.

Zbiškam sāka priecīgi dauzīties sirds, jo viņš uzskatīja, ka šādi vārdi sola karu. Tos saprata arī Kuno Lihtenšteins, kurš, ilgi dzīvodams Torunā un Helminā, bija iemācījies poļu valodu, ko nelietoja vienīgi aiz lepnības. Tomēr tagad, Maškovicu Zindrama runas sakaitināts, pievērsa tam savas pelēkās acis un teica:

—    Paskatīsimies.

—            Mūsu tēvi jau redzēja pie Plovciem, un mēs arī redzējām pie Viļņas, — Zindrams atbildēja.

—            Pēc tam dosimies uz elli, kā mēdza teikt velns, — āksts Cerušeks piebilda.

—    Ka viņš tevi parautu!

—            Jocīgāk būtu, ja viņš jūs parautu. Vēl nav redzēts velns ar slacināmo rokās, bet es domāju, ka jūs mani iepriecināsiet. ..

—            Vispirms es tevi apslacināšu. Dodiet vīnu — un lai dzīvo mīlestība kristīgo vidū!

—    īstu kristīgo! — uzsvērti atkārtoja Kuno Lihtenšteins.

—            Kā tā? — pacēlis galvu, iesaucās Krakovas bīskaps Višs. — Vai tā nav izsena kristīga karaliste, kurā jūs atrodaties? Vai te nav vecākas baznīcas nekā Malborgā?

—    Nezinu, — krustnesis atbildēja.

Karalis bija sevišķi jūtīgs, kad runāja par kristiānismu. Jagailim šķita, ka krustnesis varbūt grib pārmest tieši viņam, tāpēc tā izspiedušies vaigi tūlīt pārklājās sarkaniem plankumiem, iemirdzējās acis.

—       Ko tas nozīmē! — viņš rupjā balsī iesaucās. — Vai es neesmu kristīgs karalis? Ko?

—       Karaliste saucas kristīga, — krustnesis auksti atbildēja, — bet tikumi tajā ir pagāniski. . .

To padzirduši, piecēlās kājās bargie bruņinieki: Vrocimoviču Marcins no Puskazas ģerboņa, Koritņicas Florians, Vodzinkas Bartošs, Kobi- |anu Domrats, Tačevas Povals, Biskupicas Paška Ļaundaris, Maškovicu Zindrams, Targovisku Jasiks, Kozihgluvu Kšons, Bobovas Zigmunts un Ilarbimovicu Staška, spēcīgi, slaveni vīri, daudzu kauju un turnīru uzvarētāji, un, gan sarkdami no dusmām, gan bālēdami, gan griezdami zobus, cits par citu sāka saukt:

—    Vai mums! Viņš ir viesis, un mēs nevaram viņu izaicināt!

Bet Melnais Zaviša Sulimčiks, slavenākais no slavenajiem, «bruņinieku paraugs», pagriezis pret Lihtenšteinu sarauktu pieri, sacīja:

—       Nepazīstu vairs tevi, Kuno. Kā tu, būdams bruņinieks, vari apvainot lielisku tautu, zinot, ka tev kā sūtnim par to nedraud nekāds sods!

Taču Kuno mierīgi izturēja bargo skatienu un lēni, uzsvērti atteica:

—       Pirms ierašanās Prūsijā mūsu ordenis karoja Palestīnā, bet tur pat saracēņi cienīja sūtņus. Tikai jūs tos necienāt, tāpēc arī nosaucu jūsu parašas par paganiskām.

Troksnis k|uva vēl lielāks. Pie galda atkal atskanēja saucieni:

—    Vai mums! Vai mums!

Taču visi noklusa, kad karalis, kura seja kvēloja dusmās, pēc lietuviešu parašas vairākas reizes sasita plaukstas. Tai brīdī no galda piecēlās vecais Tenčinas Jasjka Topurs, Krakovas kastelāns, sirms, cienījams vīrs, kura amats viesa sirdīs bailes, un sacīja:

—       Dižciltīgais Lihtenšteinas bruņiniek, ja jūs kā sūtni kāds ir apvainojis, sakiet, un taisnība tūlīt tiks bargi gandarīta.

—       Nevienā citā kristīgā valstī tas man nebija gadījies, — Kuno sacīja. — Vakar ceļā uz Tinecu man uzbruka kāds jūsu bruņinieks un, lai gan pēc apmetnim uzšūtā krusta viegli varēja pazīt, kas es esmu, tomēr apdraudēja manu dzīvību.

Padzirdis šos vārdus, Zbiška stipri nosarka un neviļus paskatījās uz karali, kura seja kļuva vienkārši briesmīga. Tenčinas Jasjka izbrīnījies sacīja:

—    Vai tas var būt?

—    Pajautājiet Tačevas panam, viņš bija notikuma liecinieks.

Visu acis pievērsās Povalam, kurš brīdi stāvēja drūmi nolaistām acīm, pēc tam teica:

—    Tā ir …

To padzirduši, bruņinieki sāka klaigāt: «Negods! Negods! Lai zeme viņu aprij!» Un no kauna vieni sita sev ar dūrēm pa krūtīm un gurniem, citi spaidīja pirkstos uz galda alvas traukus, nezinādami, kur likt acis.

—    Kāpēc tu viņu nenogalināji? — karalis dārdošā balsī jautāja.

—            Tāpēc, ka viņam par to jāatbild tiesas priekšā, — Povals paskaidroja.

—    Vai jūs viņu ieslodzījāt? — kastelāns Tenčinas Topurs jautāja.

—    Nē, viņš pie bruņinieka goda zvērēja, ka ieradīsies tiesā.

—    Un neieradās! — Kuno dzēlīgi iesaucās, paceldams galvu.

Tai brīdī netālu aiz krustneša muguras kāda jauna, skumja balss ierunājās:

—            Nedod dievs, ka es labāk izvēlētos negodu nekā nāvi. Es to izdarīju: Bogdanecas Zbiška!

To padzirduši, visi bruņinieki metās virsū nelaimīgajam Zbiškam, bet viņus savaldīja karaļa bargais rokas mājiens; piecēlies kājās, viņš zvērošām acīm iesaucās no dusmām aizsmakušā balsī, kas atgādināja pa bruģi braucošu ratu rīboņu:

—            Nocirst viņam galvu! Nocirst viņam galvu! Lai krustnesis to nosūta mestram uz Malborgu.

Pēc tam pavēlēja netālu stāvošajam jaunajam Lietuvas kņazam, Smoļenskas pavaldoņa dēlam:

—    Turi viņu, Jamont!

Karaļa dusmu pārbaidīts, Jamonts uzlika drebošas rokas Zbiškam uz pleciem, bet tas, pagriezis pret viņu bālu seju, sacīja:

—    Es nebēgšu …

Sirmais Krakovas kastelāns Tenčinas Topurs pacēla roku, rādīdams, ka grib runāt, un, kad visi apklusa, teica:

—            Cienījamo karali! Lai šis komturs pārliecinās, ka nevis tava straujā daba, bet mūsu likumi soda ar nāvi par uzbrukumu sūtņa personai. Citādi patiešām varētu iedomāties, ka tavā karalistē nepastāv kristīgi likumi. Es pats spriedīšu tiesu par vainīgo!

Sos pēdējos vārdus viņš pateica pacilātā balsī un, laikam pat nepieļaudams domu, ka šī balss varētu palikt neuzklausīta, pamāja Jamontam:

—    Ieslodzīt viņu tornī. Bet jūs, Tačevas pan, būsit liecinieks.

- — Izstāstīšu visu šī jaunekļa vainu, ko neviens no mums, pieaugušiem vīriem, nekad nebūtu pieļāvis, — Povals atbildēja, drūmi raudzīdamies uz Lihtenšteinu.

—     Pareizi! — citi tūlīt piebalsoja. — Viņš vēl ir zēns! Kāpēc tad viņa dēļ apvaino mūs visus?

Iestājās klusums, vīru naidīgie skatieni pievērsās sūtnim. Pa to laiku Jamonts izveda Zbišku no zāles, lai nodotu to strēlniekiem, kuri stāvēja pils pagalmā. Savā jaunajā sirdī viņš juta žēlumu pret ieslodzīto, ko vēl vairāk pavairoja iedzimts naids pret vāciešiem. Bet kā lietuvietis, kas pieradis akli izpildīt lielkņaza gribu un pats izbijies no karaļa dusmām, pa ceļam sāka čukstēt jaunajam bruņiniekam, it kā vēlēdams tam labu:

—    Zini, ko es tev teikšu: pakaries! Labāk tūlīt pakaries! Karalis noskaities, tik un tā nocirtīs tev galvu. Kāpēc tu nevarētu viņu iepriecināt? Pakaries, draugs! Pie mums tā pieņemts.

No kauna un bailēm galīgi apjucis, Zbiška sākumā nesaprata, ko Jamonts runā. Beidzot sapratis, no pārsteiguma pat apstājās:

—    Ko tu runā?

—    Pakaries! Kāpēc lai tevi tiesā? Iepriecināsi karali! — Jamonts atkārtoja.

—     Pakaries pats! — jaunais bruņinieks iesaucās. — Lai gan esi kristīts, āda tev vēl palikusi pagāna, ja pat tik daudz nesaproti, ka kristīgajam ir grēks to darīt.

Kņazs tikai paraustīja plecus:

—    Ne jau no labas gribas. Tik un tā tev nocirtīs galvu.

Zbiškam iešāvās prātā, ka par tādiem vārdiem šo bajārēnu vajadzētu izaicināt uz divkauju kājās vai jāšus, ar zobeniem vai cirvjiem, bet viņš apspieda šo vēlēšanos, atcerējies, ka viņam vairs nebūs laika to darīt. Tāpēc skumji nokāra galvu un klusēdams ļāva sevi nodot pils strēlnieku komandiera rokās.

Zālē pa to laiku vispārējo uzmanību saistīja cits notikums. Redzēdama, kas notiek, Danusja sākumā tā pārbijās, ka viņai aizrāvās elpa. Meitenes sejiņa nobāla kā audekls, actiņas iepletās no šausmām, un viņa raudzījās uz karali, sastingusi kā vaska tēls baznīcā. Bet, kad beidzot dzirdēja, ka viņas Zbiškam nocirtīs galvu, kad jauno bruņinieku saņēma un izveda no istabas, meiteni pārņēma neizsakāms žēlums, viņai sāka raustīties lūpas un uzacis; neko nelīdzēja ne bailes no karaļa, ne lūpu kodīšana — Danusja pēkšņi ieraudājās tik sāpīgi un skaļi, ka visu sejas pievērsās viņai, bet karalis jautāja:

—    Ko tas nozīmē?

—     Žēlīgais karali! — kņaze Anna iesaucās. Tā ir Spihovas Juranda meita, kurai šis nelaimīgais bruņinieciņš deva solījumu. Viņš apsolīja tai trīs pāvu spalvu pušķus no krustnešu bruņu cepurēm un, ieraudzījis tādu pušķi pie šī komtura cepures, iedomājās, ka pats dievs viņam to sūtījis. Viņš to izdarīja nevis aiz ļaunprātības, valdniek, bet vienīgi aiz muļķības, tāpēc esi viņam žēlīgs un nesodi, par ko tevi, ceļos nometušies, lūdzam.

Tā teikusi, piecēlās un, paķērusi Danusju pie rokas, pieskrēja ar viņu pie karaļa, kurš, to redzēdams, kāpās atpakaļ. Tomēr viņas paspēja nomesties ceļos, un Danusja, apskāvusi ar rokām valdnieka kājas, sāka lūgties:

—    Piedod Zbiškam, karali, piedod Zbiškam!

Saviļņota un reizē nobijusies, meitene paslēpa savu gaišo galviņu karaļa pelēkā tērpa krokās un, trīcot kā lapa, sāka skūpstīt viņa ceļus. Kņaze Anna Danuta nometās otrā pusē un, salikusi rokas, lūdzoši raudzījās uz karali, kura sejā atspoguļojās liels apjukums. Viņš atvirzījās kopā ar visu krēslu, taču neatgrūda ar varu Danusju, tikai purināja abas rokas, it kā atgaiņādamies no mušām.

—           Lieciet mani mierā! — iesaucās. — Viņš ir noziedzies, apkaunojis visu karalisti! Lai viņam nocērt galvu!

Bet mazās rociņas savilkās arvien spēcīgāk ap viņa ceļiem, un bērna balstiņa lūdza arvien žēlīgāk!

—    Piedod Zbiškam, karali, piedod Zbiškam!

Tad atskanēja bruņinieku balsis:

—    Spihovas Jurands, slavens bruņinieks, vācieši no viņa ļoti baidās!

—    Bet šis jauneklis jau izcēlās pie Viļņas, — Povals piemetināja.

Taču karalis turpināja atgaiņāties, lai gan Danusjas izskats viņu bija

aizkustinājis:

—            Lieciet mani mierā! Ne mani apvainoja, ne es varu viņam piedot. Lai ordeņa sūtnis viņam piedod, tad arī es piedošu, bet, ja ne, tad galvu nost.

—            Piedod viņam, Kuno! — Melnais Zaviša Sulimčiks teica, — pats mestrs tev par to nepārmetīs.

—    Piedod viņam, kungs! — abas kņazes iesaucās.

—    Piedod viņam, piedod! — bruņinieki piebalsoja.

Kuno sēdēja piemiegtām acīm un paceltu galvu, it kā tīksminādamies par to, ka viņu lūdz abas kņazes un tik ievērojami bruņinieki. Pēkšņi vienā acumirklī viņš pārvērtās: nolaida galvu, sakrustoja uz krūtīm rokas, pieņēma pazemīgu izskatu un klusinātā, maigā balsī sacīja:

—            Jēzus, mūsu pestītājs, piedeva krustā piesistam ļaundarim un saviem ienaidniekiem . . .

—     Pareizi vārdi! — bīskaps Višs ieminējās.

—    Pareizi! Pareizi!

—    … Kā lai es drīkstētu nepiedot, — Kuno turpināja, — būdams

ne tikai kristīgais, bet arī mūks? Tāpēc kā Kristus kalps un ordeņa brālis piedodu viņam no visas sirds un dvēseles.

—    Slava viņam! — Tačevas Povals iebrēcās.

—    Slava! — pārējie piebalsoja.

—     Bet, — krustnesis sacīja, — jūsu vidū es esmu sūtnis un savā personā pārstāvu visu vareno ordeni, kas ir Kristus ordenis. Tātad, kas mani apvainojis kā sūtni, tas apvainojis arī ordeni, bet, kas apvainojis ordeni, tas apvainojis pašu Jēzu Kristu, bet tādu noziegumu pret dievu un cilvēkiem es nevaru piedot; ja jūsu likumi to piedod, lai tas kļūst zināms visiem kristīgajiem valdniekiem.

Pēc šiem vārdiem iestājās dziļš klusums. Tikai pēc brīža atskanēja zobu griešana, apvaldīta niknuma smagas nopūtas un Danusjas elsas.

Līdz vakaram visu sirdis nosvērās Zbiškas pusē. Tie paši bruņinieki, kuri no rīta bija gatavi pēc karaļa pirmā mājiena sakapāt puisi ar šķēpiem, tagad lauzīja galvas, kā varētu viņam palīdzēt. Kņazes nolēma griezties ar lūgumu pie karalienes, lai tā pierunā Lihtenšteinu pavisam atteikties no sūdzības, bet vajadzības gadījumā uzraksta ordeņa mestram, lai tas pavēl sūtnim izbeigt lietu. Tas likās drošs ceļš, jo Jadviga bija ieguvusi tik ārkārtīgu cieņu, ka lielmestrs izpelnītos pāvesta dusmas un visu pārējo kristīgo valdnieku nosodījumu, ja tas noraidītu viņas lūgumu. Tas likās esam droši ari tāpēc, ka mestrs Konrāds fon Jungin- gens bija miermīlīgs cilvēks un daudz labsirdīgāks par saviem priekštečiem. Par nelaimi, Krakovas bīskaps Višs, kurš reizē bija arī karalienes galvenais ārsts, uz visstingrāko noliedza kaut ar vienu vārdu ieminēties viņai par šo notikumu. «Karaliene nekad nav labprāt klausījusies par nāves sodiem,» viņš teica, «un, kaut tas būtu bijis vienkāršs laupītājs, viņa tūlīt ņemtu to pie sirds, nerunājot nemaz par šo jaunekli, kurš noteikti izpelnītos viņas žēlastību. Taču katrs uztraukums tagad var smagi kaitēt viņas veselībai, kas karalistei nozīmē daudz vairāk nekā desmit bruņinieku galvas.» Beigās katram, kas pretēji viņa aizliegumam iedrošinātos uztraukt karalieni, bīskaps piedraudēja ar briesmīgām karaļa dusmām un piedevām vēl arī baznīcas lāstiem.

Abas kņazes nobijās šo draudu un nolēma karalienei neko neteikt, bet tik ilgi lūgt karali, kamēr viņš kaut cik iežēlojas. Viss galms un visi bruņinieki jau bija nostājušies Zbiškas pusē. Tačevas Povals paziņoja, ka tiesā teiks tīru patiesību, taču liecinās jaunekļa labā un visu notikumu iztēlos kā zēnisku nesavaldību. Un tomēr katrs paredzēja, bet kastelāns Tenčinas Jasjka atklāti pateica, ka gadījumā, ja krustnesis ietiepsies, bargais sods var tikt izpildīts.

Tāpēc bruņinieku sirdis vēl jo vairāk noskaitās uz Lihtenšteinu un ne viens vien sevī nodomāja vai pat atklāti pateica: «Kā sūtnī viņu

nevar izaicināt uz divkauju, bet, kad atgriezīsies Malborgā, lai nedod dievs, ka nomirtu dabiskā nāvē.» Un tie nebija tukši draudi, jo bruņinieki, kuri valkāja jostu, nedrīkstēja mētāties ar vārdiem: ja kāds ko pateica, to arī vajadzēja izdarīt vai pašam iet bojā. Vairāk par visiem sašuta bargais Povals, jo Tačevā viņam bija mīļota meita Danusjas vecumā, tāpēc Danusjas asaras galīgi satrieca viņa sirdi.

Vēl tai pašā dienā viņš apmeklēja cietumā Zbišku, ieteica nezaudēt dūšu un pastāstīja, kā par viņu lūgušas abas kņazes un raudājusi Danusja … Uzzinājis, ka viņa dēļ meitene kritusi karalim pie kājām, Zbiška jutās aizkustināts par šo rīcību līdz asarām un, nezinādams, kā izpaust savu pateicību un ilgas pēc viņas, slaucīdams ar rokām acis, sacīja:

—     Eh! Lai dievs viņu svētī, bet man ātrāk dod iespēju cīnīties par viņu kājās vai jāšus! Pārāk maz vāciešu es viņai apsolīju — tādai vajadzēja solīt tik, cik viņai gadu. Lai tik kungs Jēzus izpestī mani no šīs nelaimes, es viņas dēļ neskopošos! . . Un viņš pavērsa uz augšu savas pateicības pilnās acis.

—     Vispirms apsoli ko kādai baznīcai, — Tačevas pans sacīja. — Ja dievam iepatiks tavs solījums, tu noteikti drīz izkļūsi brīvībā. Otrkārt, klausies: tavs tēvocis aizgāja pie Lihtenšteina un pēc tam es arī iešu. Tas tev nebūs nekāds negods palūgt piedošanu, jo vainīgs esi, mi nevis kādam Lihtenšteinam, bet ordeņa sūtnim. Vai tu piekriti?

—     Ja man to saka tāds bruņinieks kā jūsu augstība, jā — es to izdarīšu! Bet, ja viņš gribēs, lai es lūdzos tā, kā gribēja ceļā no Tinecas, lai tad man labāk nocērt galvu. Paliks tēvocis, un viņš atriebs krustnesim, kad izbeigsies tā sūtniecības laiks.

—    Paskatīsimies, ko viņš teiks Macjkam, — Povals sacīja.

Macjka patiešām vakarā bija pie vācieša, bet tas viņu uzņēma ļoti

augstprātīgi: pat uguni nelika iedegt un sarunājās pa tumsu. Vecais bruņinieks no viņa atgriezās drūms kā nakts un devās pie karaļa. Karalis viņu pieņēma laipni, jo bija jau pavisam nomierinājies un, kad Macjka nometās ceļos, lika tam tūlīt piecelties, jautādams, ko viņš vēlas.

—     Cienījamo valdniek, — Macjka sacīja, — bija noziegums, tātad jābūt arī, sodam, citādi pasaulē nebūtu nekādas taisnības. Bet ir arī mana vaina, jo es ne tikai necentos savaldīt šī jaunekļa straujo dabu, bet vēl slavēju par to. Tā es viņu audzināju, bez tam no mazām dienām viņu audzināja karš. Mana vaina, cienījamo valdniek, jo ne reizi vien tiku viņam teicis: vispirms dur, pēc tam redzēsi, ko esi nodūris. Un karā tas bija labi, turpretī galmā izrādījās slikti! Bet tas ir zelta puisis, mūsu cilts pēdējā atvase, un man viņa briesmīgi žēl —

—        Viņš apgānīja mani, apgānīja karalisti, — karalis sacīja, — vai tāpēc lai es viņu cienātu ar medu?

Macjka apklusa, jo, atceroties Zbišku, žēlums pēkšņi aizspieda tam kaklu un tikai pēc ilgāka laika viņš atkal ierunājās vēl arvien satrauktā un trīcošā balsī:

—        Tikai tagad, kad gadījās nelaime, sapratu, kā es viņu mīlu. Es esmu vecs, viņš ir mūsu dzimtas pēdējā atvase. Ja nebūs viņa — nebūs mūsu. Cienījamo karali un valdniek, apžēlojies par mūsu dzimtu!

Te Macjka atkal noslīga ce|os un, izstiepis uz priekšu savas karos nocietējušās rokas, ar asarām acis sacīja:

—        Bijām karā pie Viļņas, un dievs mums piešķīra bagātu laupījumu, kam lai tagad to atstāju? Ja krustnesis grib sodu, valdniek, lai ir sods, tikai ļaujiet man ziedot savu galvu. Kā es dzīvošu bez Zbiškas? Viņš vēl jauns, lai izpērk ieķīlāto zemi un vairo pēcnācējus, kā dievs cilvēkiem noteicis. Krustnesis pat nepajautās, kā galva nocirsta, ka tikai nocirsta. Un mūsu dzimtai arī tas nebūs nekāds negods. Grūti jau ir cilvēkam doties nāvē, bet padomājot jāatzīst, ka labāk mirt vienam nekā iznicināt visu dzimtu . . .

Tā runādams, Macjka apkampa karalim kājas, bet karalis sāka mirkšķināt acis, kas nozīmēja, ka viņš ir aizkustināts. Beidzot sacīja:

—        Tas nekad nenotiks, ka es liktu nevainīgam, iesvaidītam bruņiniekam nocirst galvu! Tas nenotiks! Nekad!

—        Tas būtu netaisnīgi, — kastelāns piebilda. — Likums vainīgo soda, bet tas nav nekāds drakons, kam būtu vienalga, kā asinis viņš lok. Un ņemiet vērā, ka tas tomēr būtu negods jūsu dzimtai, ja brāļadēls piekristu tam, ko jus sakāt: tad i viņu pašu,  viņa pēcnācējus visi uzskatītu par zemiskiem cilvēkiem.

Uz to Macjka atbildēja:

—        Viņš tam nepiekristu. Bet, ja tas notiktu bez viņa ziņas, viņš pēc tam mani atriebtu, tāpat kā es atriebšu viņu.

—        Ha! — Tenčinas Jasjka iesaucās. — Panāciet, lai krustnesis atsakās no sūdzības.

—    Es jau biju pie viņa.

—    Un kas ir? — karalis, izstiepis kaklu, jautāja. — Ko viņš teica?

—        Viņš teica tā: «Jums vajadzēja uz Tinecas ceļa man lūgt piedošanu — negribējāt, tagad es negribu.»

—    Kāpēc jūs negribējāt?

—        Tāpēc, ka viņš lika mums nokāpt no zirgiem un lūgt, kājās stāvot.

Karalis aizlika matus aiz ausīm un gribēja kaut ko sacīt, bet tai

brīdī ienāca galminieks un paziņoja, ka Lihtenšteinas bruņinieks lūdzot viņu uzklausīt. «

To padzirdējis, Jagailis paskatījās uz Tenčinas Jasjku, pēc tam uz Macjku un pavēlēja viņiem palikt, varbūt cerēdams, ka tādējādi viņam izdosies nokārtot lietu ar savu kara)a autoritāti.

Ienācis iekšā, krustnesis paklanījās karalim un sacīja:

—    Cienījamo valdniek! Te ir rakstiska sūdzība par apvainojumu, ko piedzīvoju jūsu karalistē.

—    Sūdzieties viņam, — Jagailis atteica, norādīdams uz Tenčinas Jasjku.

Taču krustnesis, raudzīdamies karalim tieši sejā, sacīja:

—    Nepazīstu ne jūsu likumus, ne jūsu tiesas, zinu vienīgi to, ka ordeņa sūtnis var sūdzēties tikai pašam karalim.

Jagailis nepacietībā sāka mirkšķināt savas mazās acis, taču izstiepa roku, paņēma sūdzību un atdeva to Jasjkam.

Tas attina papīru un sāka lasīt, bet, jo tālāk lasīja, jo viņa seja kļuva drūmāka un bēdīgāka.

—     Jūs, kungs, — viņš beidzot sacīja, — tā prasāt šī jaunekļa dzīvību, it kā viņš būtu bīstams visam jūsu ordenim. Vai tad jus, krustneši, pat no bērniem sākuši baidīties?

—    Mēs, krustneši, nebaidāmies nekā, — komturs lepni atbildēja.

Bet vecais kastelāns klusi piebilda:

—    It īpaši dieva.

Otrā rītā kastelāna tiesā Tačevas Povals darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai mazinātu Zbiškas vainu. Taču velti viņš centās puiša rīcību izskaidrot ar bērnišķību un nezināšanu, velti mēģināja iestāstīt, ka pat vecāki bruņinieki, kas būtu apsolījuši iegūt trīs pāvu spalvu pušķus un lūguši dievu tos ātrāk sūtīt, pēkšņi ieraudzījuši tādu pušķi savā priekšā, arī varētu nodomāt, ka tā ir dieva roka. Tikai vienu izcilais bruņinieks nevarēja noliegt — un, proti, to, ka Zbiškas pīķis, ja viņš nebūtu iejaucies, noteikti ieurbtos krustnesim krūtīs. Kuno lika atnest uz tiesu bruņas, kas viņam todien bija mugurā, un izrādījās, ka tās ir no plānas dzelzs, ko lieto tikai svinīgos gadījumos, un tik trauslas, ka Zbiška, ņemot vērā viņa ārkārtīgo spēku, būtu neglābjami izdūris tās cauri un nonāvējis sūtni. Pēc tam jautāja Zbiškam, vai viņš gribējis nogalināt sūtni, ko tiesājamais nenoliedza. «Pa gabalu uzsaucu viņam,» teica, «lai noliec pīķi, jo dzīvs viņš man neļautu noraut ķiveri, bet, ja viņš pa gabalu būtu pateicis, ka ir sūtnis, es viņu neaizskartu.»

Sī atbilde ļoti patika bruņiniekiem, kuri, jūtot līdzi jauneklim, lielā skaitā bija sapulcējušies tiesā, un tūlīt atskanēja vairākas balsis:

—    Pareizi! Kāpēc viņš neteica!

Taču kastelāna seja palika drūma un barga. Pavēlējis klātesošajiem klusēt, pats ari brīdi klusēja, pēc tain, pētījoši raudzīdamies Zbiška, jautāja:

—    Vai tu vari pie krucifiksa apzvērēt, ka apmetni ar krustu neredzēji?

—     Nekādā ziņā! — Zbiška atbildēja. — Ja nebutu redzējis krustu, es domātu, ka tas ir mūsu bruņinieks, bet mūsējam es neuzbruktu.

—     Bet kāds gan cits krustnesis pie Krakovas varētu būt, ja ne sūtnis vai viņa pavadonis?

Uz to Zbiška nekā neatbildēja, jo nebija ko atbildēt. Visiem bija pārāk skaidrs — ja nebūtu iejaucies Tačevas pans, tagad tiesas priekšā, par mūžīgu negodu visai poļu tautai, gulētu nevis sūtņa bruņas, bet gan pats sūtnis ar caurdurtām krūtīm — tāpēc pat tie, kuri no visas sirds vēlēja Zbiškam labu, saprata, ka spriedums nevar būt viņam labvēlīgs.

Pēc brīža kastelāns teica:

—     Tā kā tu karstumā neapdomāji, kam uzbrūc, un darīji to bez ļauna nolūka, mūsu pestītājs to ņems vērā un tev piedos, bet savu dvēseli tu, nelaimīgais, novēli vissvētākajai jaunavai, jo likums tev nevar piedot. . .

Pēc šiem vārdiem, lai gan tamlīdzīgu spriedumu bija gaidījis, Zbiška mazliet nobāla, bet tad uzreiz atmeta atpakaļ savus garos matus, pārkrustījās un teica:

—    Dieva griba! Zināms, grūti jau ir!

Pēc tam pagriezās pret Macjku un norādīja ar acīm uz Lihtenšteinu, it kā lūgdams neaizmirst, un Macjka pamāja ar galvu par zīmi, ka saprot un neaizmirsīs. So skatienu un šo kustību saprata arī Lihtenšteins, un, lai gan viņam krūtīs sita tikpat varonīga, cik nežēlīga sirds, vienu mirkli viņam tomēr pārskrēja trīsas no galvas līdz kājām, tik briesmīgs un ļauns tai brīdī izskatījās vecais cīnītājs. Krustnesis saprata. ka starp viņu un šo veco bruņinieku, kura seju zem bruņu cepures pat nevarēja lāgā saskatīt, tagad sāksies cīņa uz dzīvību un nāvi, ka, pat ja viņš gribētu no tā paslēpties, nekur nepaslēpsies un pēc sūtņa pilnvaru izbeigšanās būs spiests cīnīties kaut vai Malborgā.

Pa to laiku kastelāns iegāja blakus istabā nodiktēt veiklam rakstvedim spriedumu Zbiškas lietā. Pārtraukumā te viens, te otrs bruņinieks pienāca pie krustneša un pateica:

—     Lai dievs dod, ka pastarā dienā tevi tiesā žēlīgāk! Priecājies par asinīm?

Bet Lihtenšteins uzklausīja tikai Zavišu, kurš ar saviem kaujas nopelniem, bruņinieku likumu zināšanām un ārkārtīgu stingrību to pildīšanā bija visur plaši pazīstams. Sarežģītās lietās, kad runa bija par bruņinieka godu, pie Melnā Zavišas griezās pēc padoma pat no tālāin zemēm, un neviens nekad neiedrošinājās runāt viņam pretī — ne tikai tāpēc, ka divkauja ar viņu bija neiespējama, bet arī tāpēc, ka viņu uzskatīja par «goda spoguli». Viens nosodošs vai cildinošs vārds no viņa lūpām ātri izplatījās Polijas, Ungārijas, Čehijas, Vācijas bruņinieku vidū un varēja sagādāt labu vai sliktu slavu bruņiniekam.

Tāpēc Lihtenšteins pienāca viņam klāt un, it kā gribēdams attaisnot savu cietsirdību, sacīja:

—            Vienīgi lielmestrs kopā ar kapitulu varētu viņu apžēlot — es nevaru.

—            Kāda jūsu mestram daļa par mūsu likumiem; te var apžēlot mūsu karalis, nevis jūsu mestrs, — Zaviša atbildēja.

—    Bet man kā sūtnim bija jāprasa sods.

—    Vispirms jūs esat bruņinieks, nevis sūtnis, Lihtenštein . ..

—    Vai tu domā, ka esmu aptraipījis savu bruņinieka godu?

—            Tu taču pazīsti mūsu bruņinieku tikumus un zini, ka tiem jālīdzinās diviem zvēriem: lauvai un jēram. Kuram tu līdzinies šai gadījumā?

—    Ne tu esi mans tiesnesis …

—            Tu taču jautāji, vai neesi aptraipījis bruņinieka godu, un es tev atbildēju, ko domāju.

—    Slikti atbildēji, man tas spriežas kaklā.

—    Pats ar savu, nevis manu naidu aizrīsies.

—            Toties Kristus ņems to vērā, ka es vairāk rūpējos par ordeņa diženību nekā par savu slavu . ..

—    Viņš tiesās mūs visus.

Tālāko sarunu pārtrauca kastelāna un rakstveža ierašanās. Visi jau zināja, ka spriedums būs nelabvēlīgs, un tomēr iestājās dziļš klusums. Kastelāns nostājas aiz galda un, paņēmis rokā krucifiksu, lika Zbiškam nomesties ceļos.

Rakstvedis sāka lasīt spriedumu latīņu valodā. Ne Zbiška, ne klātesošie bruņinieki to nesaprata, tomēr visi nojauta, ka tas ir nāves spriedums. Noklausījies to, Zbiška vairākas reizes iesita sev pa krūtīm, atkārtodams: «Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!»

Pēc tam viņš piecēlās un iekrita Macjkam rokās, kurš klusēdams sāka skūpstīt tam galvu un acis.

Tās pašas dienas vakarā, taurēm skanot, herolds visos četros tirgus laukuma stūros paziņoja bruņiniekiem, viesiem un pilsoņiem, ka dižciltīgais Bogdanecas Zbiška kastelāna tiesā notiesāts uz nāvi, nocērtot galvu ar šķēpu …

Taču Macjka izlūdzās, lai sprieduma izpildīšanu atliek, ko viņam viegli izdevās panākt, jo tais laikos ļaudis mirstot mēdza sīki sadalīt mantu, tāpēc uz nāvi notiesātajiem parasti deva termiņu pārrunām ar radiniekiem un dvēseles sagatavošanai. Arī pats Lihtenšteins neprasīja sprieduma tūlītēju izpildīšanu, jo uzskatīja, ka, reiz ordeņa gods saņēmis gandarījumu, nav nekādas vajadzības galīgi nokaitināt vareno monarhu, pie kura bija sūtīts ne tikai piedalīties kristību svinībās, bet arī apspriest jautājumu par Dobžinas zemi. Taču galvenais iemesls bija karalienes veselība. Bīskaps Višs negribēja ne dzirdēt par soda izpildīšanu pirms radībām, pamatoti uzskatīdams, ka tādas lietas valdniecei nevarēs noslēpt un, padzirduši par to, viņa tūlīt uztrauksies, kas tai var smagi kaitēt. Tādā kārtā Zbiškam atlika vēl varbūt vairāki mēneši laika, lai dotu pēdējos rīkojumus un atvadītos no pazīstamiem.

Katru dienu viņu apmeklēja Macjka un mierināja kā vien mācēdams. Viņi bēdīgi sarunājās par Zbiškas nenovēršamo nāvi, bet vēl bēdīgāk par to, ka var izbeigties viņu dzimta.

—    Neko nevar darīt, būs jāprecas jums, — Zbiška reiz ieminējās.

—    Es gan labāk gribētu atrast kādu attālu radinieku, — Macjka norūpējies atbildēja. — Kur nu man domāt par precēšanos, kad tev drīz nocirtīs galvu. Bet, ja arī kādu noteikti vajadzēs precēt, es to nedarīšu ātrāk, iekams nebūšu nosūtījis Lihtenšteinam izaicinājumu uz divkauju un dabūjis atriebties. Par to tu neuztraucies!

—    Dievs jums to atlīdzinās. Lai man ir kaut šis iepriecinājums! Es gan zināju, ka jūs viņam to nepiedosiet. Kā jūs to izdarīsiet?

—    Kad izbeigsies yiņa sūtniecības laiks, būs vai nu karš, vai miers — saproti? Ja būs karš, aizsūtīšu viņam paziņojumu, ka pirms tam izaicinu uz divkauju.

—    Uz nomīdītas zemes?

—    Uz nomīdītas zemes kājās vai jāšus, bet tikai uz nāvi, ne uz verdzību. Turpretī, ja būs miers, aizjāšu uz Malborgu un iesitīšu ar pīķi pa pils vārtiem, bet taurētājiem likšu paziņot, ka izaicinu viņu uz nāves cīņu. Nekā viņš nenoslēpsies.

—    Skaidrs, ka nenoslēpsies un jūs viņu pieveiksiet uz galvošanu.

—    Uz galvošanu? . .. Zavišu nepieveiktu, Pašku nepieveiktu, Po- valu arī ne, bet tādus kā viņš, negribu lielīties, pieveikšu divus. Lai māte stāv viņam klāt! Vai tad frīzu bruņinieks nebija stiprāks? Bet kā es viņam triecu no augšas pa ķiveri, kur mans cirvis iesprūda? Zobos iesprūda. Vai ne?

Zbiška, atviegloti uzelpojis, teica:

—    Būs vieglāk nomirt.

Un abi nopūtās, pēc tam vecais šļahtičs ierunājās trīcošā balsī:

—     Tu nebēdājies. Pastarā tiesā taviem kauliem nebūs jāmeklē citam cits. Es tev pasūtīju ozola zārku, tādu, ka pat Jaunavas Marijas baznīcas kanoniķiem nav labāku. Tu nesapūsi kā tāds nieka šļabtičs, izlēcējs no zemnieku vidus. Nē! Es pat nepie|aušu, ka tev nocērt galvu uz tās pašas vadmalas, uz kuras cērt pilsoņiem. Es jau sarunāju ar Amileju, viņš iedos pilnīgi jaunu, tik lielisku, ka no tās varētu pašūt kažoku pašam karalim. Arī mesas tev nežēlošu — nebaidies!

Tas iepriecināja Zbiškas sirdi, un viņš, noliecies tēvocim pie rokas, atkārtoja:

—    Dievs jums to atlīdzinās.

Neraugoties uz visiem mierinājumiem, brīžiem viņu tomēr pārņēma drausmīgas skumjas, un reiz, kad Macjka atkal atnāca apraudzīt, viņš, tikko sasveicinājies ar tēvoci, raudzīdamies caur restēm mūra sienā, jautāja:

—    Kā ir ārā?

—    Zelta laiciņš, un saulīte tā silda, ka taisni prieks.

Salicis aiz kakla abas rokas un atliecis galvu, Zbiška sacīja:

—    Ek, varenais dievs! Cik labi būtu tagad sēdēt zirgā un auļot pa plašajiem laukiem! Zel mirt jaunam! Briesmīgi žēl!

—    Cilvēki mirst ari zirga mugurā! — Macjka atteica.

—    Jā! Bet cik paši pirms tam nonāvē! …

Un sāka izprašņāt par bruņiniekiem, kurus bija redzējis karaļa pili: par Zavišu, Farureju, Tačevas Povalu, Targoviskas Lisu un visiem pārējiem — ko dara, kā priecājas, kā apgūst cildeno kara mākslu? Un kāri klausījās Macjku, kurš stāstīja, kā tie no rītiem, bruņās tērpušies, lec pāri zirgiem, kā rauj virves, kā vingrinās, cīnoties ar svina asmeņu šķēpiem un cirvjiem, un, beidzot, kā dzīro un kādas dziesmas dzied. Ar visu sirdi un dvēseli Zbiška gribēja steigties pie viņiem, bet, kad uzzināja, ka Zaviša tūlīt pēc kristībām dosies kaut kur Ungārijā cīnīties pret turkiem, nevarēja novaldīties, neiesaucies:

—     Laiduši mani viņam līdzi! Lai es mirtu vismaz kaujā pret pagāniem!

Tas nevarēja notikt, bet pa to laiku notika kas cits. Abas Mazāvijas kņazes nepārtraukti domāja par Zbišku, kurš bija savaldzinājis viņas ar savu jaunību un skaistumu. Pēdīgi kņaze Aleksandra sadomāja nosūtīt vēstuli mestram. Tiesa, mestrs nevarēja grozīt kastelāna spriedumu, bet viņš varēja aizbilst par jaunekli pie karaļa. Tiesa, karalim nepieklājās apžēlot cilvēku, kurš uzbrucis sūtnim, bet likās pilnīgi droši, ka pēc paša mestra iejaukšanās viņš to labprāt darītu. Abu kņazieņu sirdīs atkal pamodās cerība. Kņaze Aleksandra nebija vienaldzīga pret izsmalcinātajiem ordeņa bruņiniekiem, kuri savukārt ļoti cienīja arī viņu. Ne reizi vien no Malborgas tā saņēma bagātīgas dāvanas un vēstules, kurās mestrs viņu dēvēja par godājamu, dievbijīgu labdari un dedzīgu ordeņa aizstāvi. Viņas lūgumam bija liela nozīme, un šķita pilnīgi ticami, ka tas netiks noraidīts. Vajadzēja tikai atrast raitnieku, kas pacenstos pēc iespējas ātrāk aizvest vēstuli un atgriezties ar atbildi. To padzirdis, vecais Macjka apņēmās jautājumu tūlīt nokārtot.

Paklausot lūgumam, kastelāns noteica termiņu, līdz kuram solīja atlikt sprieduma izpildīšanu. Cerību pilns Macjka tai pašā dienā sāka posties ceļā, pēc tam devās pie Zbiškas, lai pastāstītu tam priecīgo vēsti.

Pirmajā brīdī jaunekli pārņēma tik liels prieks, it kā viņam jau būtu atvērtas cietuma durvis. Bet, brīdi padomājis, pēkšņi sadrūma un teica:

—    Kas gan no vāciešiem ko labu ir sagaidījis! Lihtenšteins taču arī varēja prasīt karalim, lai apžēlo, — un ar to vēl būtu ieguvis, jo viņam tad nedraudētu atriebība, bet viņš to nedarīja . . .

—    Viņš noskaities par to, ka mēs uz Tinecas ceļa negribējām lūgt viņam piedošanu. Par mestru Konrādu ļaudis visumā atsaucas labi. Galu galā ar to mēs neko nezaudēsim.

—    Protams, — Zbiška sacīja, — bet pārāk zemu viņam jūs tur neklanieties.

—    Kas man tur ko klanīties? Aizvedīšu tikai kņazes Aleksandras vēstuli — un vairāk nekā . ..

—    Nu, ja esat tik labi, lai dievs jums tur palīdz …

Tad, ātri uzlūkojis tēvoci, teica:

—    Bet, ja karalis mani apžēlos, tad Lihtenšteins būs mans, ne jūsu. To neaizmirstiet. . .

—    Kamēr galva vēl nav droša, neko neapņemies. Jau tāpat tev pietiek visādu dumju solījumu, — sirmgalvis dusmīgi atteica.

Pēc tam abi apkampās un Zbiška palika viens. Cerības viņa dvēselē mainījās ar šaubām, bet, kad iestājās nakts un uznāca vētra, kad aizrestotajā logā sāka plaiksnīt zibens uzliesmojumi un no pērkona dārdiem iedrebējās mūri, kad pēdīgi tornī kaukdams ielauzās viesulis un nodzēsa blāvo kvēpeni pie gultas — tumsā Zbiška atkal zaudēja katru cerību un visu nakti ne mirkli neaizvēra acis. . .

«Laikam man neizbēgt no nāves,» viņš domāja, «un tur neko vairs nevar līdzēt.»

Bet nākošā rītā viņu apmeklēja cienījamā kņaze Anna un viņai līdzi atnāca Danusja ar savu mazo koklīti pie jostas. Zbiška pēc kārtas noslīga viņām pie kājām un, kaut arī bija ļoti norūpējies, negulējis nakti, bēdīgs un nedrošs par savu nākotni, tomēr neaizmirsa bruņinieka pienākumus un slavēja Danusjas skaistumu.

Paskatījusies uz Zbišku skumju pilnām acīm, kņaze teica:

—     Nepriecājies par viņu; ja Macjka neatvedis labvēlīgu atbildi vai vispār neatgriezīsies, tad drīz tu, nabadziņš, debesīs priecāsies par jaukākām lietām.

Un, iedomājusies jaunā bruņinieka neskaidro nākotni, kņaze sāka raudāt, bet viņai tūlīt pievienojās Danusja. Zbiška vēlreiz noslīga viņām pie kājām, jo arī viņa sirds no šīm asarām atmiekšķējās kā vasks siltumā. Viņš nemīlēja Danusju tā, kā vīrs mīl sievu, taču juta, ka mīl no visas sirds un ka, ieraugot meiteni, viņa krūtīs notiek kaut kas tāds, it kā tur dzīvotu cits cilvēks, ne tik bargs, ne tik nevaldāms, ne tik kareivīgs, toties saldas mīlas alkstošs. Viņu pārņēma liels žēlums, ka jāšķiras no meitenes, ka nevarēs izpildīt viņai doto solījumu.

—    Nabadzīte! Nu es vairs nevarēšu nolikt tev pie kājām pāvu spalvu pušķus, — viņš teica. — Bet, kad nonākšu dieva vaiga priekšā, pateikšu: «Piedod man, kungs, grēkus, bet visu labu, kas tik ir uz zemes, dod vienīgi Spihovas Juranda meitai Danusjai.»

—     Jūs tikai nesen iepazināties, — kņaze sacīja. — Lai nedod dievs, ka tas būtu veltīgi.

Zbiška sāka atcerēties visu, kas bija noticis Tinecas klostera krodziņā, un šīs atmiņas viņu galīgi aizkustināja. Beidzot palūdza Danusju uzdziedāt to pašu dziesmiņu, ko meitene dziedāja toreiz, kad viņš to paņēma no sola un aiznesa kņazei.

Lai gan Danusjai prāts nenesās uz dziedāšanu, viņa tūlīt pacēla savu galviņu pret pagraba velvēm un, kā putniņš aizvērusi actiņas, iesāka:

Ak, kaut cs varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Apmestos uz žoga, Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā …»

Bet pēkšņi Danusjai no pievērto plakstiņu aj)akšas sāka plūst asaras, un viņa vairs nespēja padziedāt. Zbiška satvēra viņu rokās tāpat kā toreiz Tinecas krodziņā un, nēsādams pa istabu, sajūsmā runāja:

—     Tu man būtu ne tikai sirds dāma. Ja dievs mani izglābtu, tu paaugtos un, ja vecāki at|autu, es tevi apprecētu, meitenīti . . . Ek!

Apskāvusi Zbišku ap kaklu, Danusja paslēpa savu saraudāto seju uz viņa pleca, bet jaunekli pārņēma arvien lielāks žēlums, kas, nākdams no viņa brīvās slavu dabas dzīlēm, šai vienkāršajā dvēselē pārvērtās it kā lauku dziesmā:

Tad es tevi apprecētu, meitenīti

Tad es tevi apprecētu! …

VI

Te pēkšņi gadījās notikums, kas |aužu acīs pilnīgi aizēnoja visus citus notikumus. 21. jūnija pievakarē pilī izplatījās vēsts, ka negaidīti saslimusi karaliene. Izsauktie ārsti kopā ar bīskapu Višu visu nakti palika viņas istabā, bet no kalponēm ļaudis uzzināja, ka Jadvigai sākušās priekšlaicīgas dzemdības. Krakovas kastelāns Tenčinas Jasjka Topurs tai pašā naktī aiztrieca sūtņus pie promesošā karaļa. Nākošā rītā ziņa izplatījās visā pilsētā un tās apkārtnē. Bija svētdiena, un ļaudis bariem pulcējās visās baznīcās, kur ksendzi noturēja aizlūgumus par karalienes veselību. Tūlīt viss kļuva skaidrs. Pēc dievkalpojuma ārzemju bruņinieki, kas jau bija saradušies uz paredzētajām svinībām, šļahta un tirgoņu deputācijas devās uz pili; ģildes un brālības ieradās ar saviem karogiem. Ap pusdienas laiku Vaveli ielenca nepārredzama ļaužu jūra, kurā karaļa sardze uzturēja kārtību, aicinot saglabāt mieru un klusumu. Pilsēta gandrīz pilnīgi izmira, tikai šad tad tukšajās ielās parādījās apkārtnes zemnieku bari: uzzinājuši par karalienes slimību, arī viņi steidzās uz pili. Beidzot galvenajos vārtos parādījās bīskaps un kastelāns, bet līdz ar viņiem katedrāles kanoniķi, karaļa padomdevēji un bruņinieki. Gar mūra sienu viņi izklīda uz visām pusēm un iejuka pūlī ar tādām sejas izteiksmēm, it kā taisītos pavēstīt ko jaunu, bet vispirms stingri piekodināja atturēties no jebkādiem izsaucieniem, kas varētu nākt par ļaunu slimniecei. Pēc tam visiem paziņoja, ka karaliene dzemdējusi meitu. Jaunā vēsts iepriecināja ļaužu sirdis, sevišķi vēl uzzinot, ka ne mātei, ne bērnam nekas ļauns nedraud, kaut arī dzemdības bija priekšlaicīgas. Ļaudis sāka izklīst, jo pils tuvumā nedrīkstēja kliegt, bet katram gribējās ļaut vaļu prieka jūtām. Kad pūlis nonāca ielās, kas veda uz tirgus laukumu, tūlīt atskanēja dziesmas un priecīgi izsaucieni. Neviens neskuma par to, ka piedzimusi meita. «Vai slikti,» viņi teica, «ka karalim Ludviķim nebija dēlu un karalisti mantoja Jadviga? Viņai apprecoties ar Jagaili, valsts varenība divkāršojās. Tāpat būs arī tagad. Kur vēl atrast otru tādu troņmanti- nieci, kāda būs mūsu princese, jo ne Romas ķeizaram, ne kādam citam karalim nav tik lielas valsts, tik plašas teritorijas, ne tik daudz bruņinieku! Viņas roku centīsies iegūt varenākie pasaules monarhi, zemu klanīsies mūsu karalim un karalienei, brauks uz Krakovu, kas mums, tirgoņiem, nāks tikai par labu, nerunājot nemaz par to, ka kāda jauna valsts, čehu vai ungāru, apvienosies ar mūsu karalisti.» Tā savā starpā sprieda tirgoņi, un prieks par notikušo ar katru mirkli pieauga. Ļaudis dzīroja savās mājās un krogos. Tirgus laukumā iedegās neskaitāmas laternas un lāpas. Sarodoties arvien lielākā skaitā, Krakovas apkārtnes zemnieki veselām nometnēm novietojās priekšpilsētās pie saviem vezumiem. Ebreji trokšņoja ap Kazimežas sinagogu. Līdz vēlai naktij, gandrīz līdz rītausmai, tirgus laukums, sevišķi pie rātsnama un svariem, vārījās kā lielo tirgu dienās. Ļaudis stāstīja cits citam, ko zināja, un sūtīja uz pili pēc jaunām vēstīm, no visām pusēm ielencot atnācējus.

Nepatīkamākais bija tas, ka virsbīskaps Pēteris nokristīja bērnu tai pašā naktī, no kā secināja, ka meitenīte ir ļoti vārga. Taču pieredzējušas pilsones zināja pastāstīt gadījumu, kad bērni, kas piedzimuši pusdzīvi, tieši pēc kristībām kļuvuši dzīvotspējīgi. Tas vairoja cerības, ko vēl vairāk nostiprināja arī meitenei dotais vārds. Runāja, ka ne Bonifacijs, ne Bonifacija tūlīt pēc dzimšanas nevarot nomirt, jo viņiem paredzēts izdarīt kaut ko labu, bet pirmajos dzīves gados, vēl jo vairāk pirmajos mēnešos, bērns nespēj izdarīt ne labu, ne sliktu.

Tomēr nākošā dienā kā par jaunpiedzimušo, tā par viņas māti no pils pienāca sliktas ziņas un satrauca pilsētu. Baznīcas cauru dienu bija ļaužu pilnas kā atlaidu laikā. Sāka ienākt ziedojumi aizlūgumiem par karalienes un princeses veselību. Daudzi ar saviļņojumu vēroja, kā nabadzīgi zemnieki nesa labību, jērus, vistas, kaltētu sēņu vērtenes vai riekstu grozus. Lielākus ziedojumus deva bruņinieki, tirgoņi, amatnieki. Izsūtīja raitniekus uz brīnumdarītājām vietām. Astrologi pētīja zvaigznes. Pašā Krakovā sarīkoja svinīgu procesiju, kurā piedalījās visas ģildes un brālības. Pilsēta izrotājās karogiem. Sarīkoja arī bērnu procesiju, jo uzskatīja, ka nevainīgas būtnes visvieglāk var izlūgties dieva žēlastību. Pa pilsētas vārtiem iebrauca arvien jauni apkārtnes iedzīvotāju bari.

Tā gāja diena pēc dienas nepārtrauktās zvanu skaņās, lūgšanās, procesijās un dievkalpojumos. Kad pagāja nedēļa, bet dižciltīgā slimniece un viņas bērns vēl dzīvoja, visiem sirdī sāka rasties cerība. Ļaudīm likās neiespējami, ka dievs varētu priekšlaicīgi paņemt pie sevis valdnieci, kura tik daudz darījusi viņa labā un tagad būtu spiesta atstāt nepabeigtu milzīgu pasākumu, paņemt apustulīgu sievieti, kura upurēja savu personīgo laimi, lai nokristītu pēdējo pagānu tautu Eiropā. Zinātnieki atcerējās, ko viņa labu darījusi Aķadēmijai, garīdznieki - dieva godam, valstsvīri — mieram kristīgo monarhu starpā, juristi — taisnībai, nabagi — trūkumcietējiem, un neviens nespēja iedomāties, ka varētu priekšlaicīgi pārtrūkt dzīve, kas bija tik nepieciešama karalistei un visai pasaulei.

Te 13. jūlijā sēru zvani pavēstīja bērna nāvi. Pilsētā atkal sākās drūzma un cilvēkus pārņēma nemiers, bet pūlis no jauna ielenca Vaveli, cenšoties uzzināt kaut ko par karalienes veselību. Taču šoreiz neviens neiznāca ar labām vēstīm. Gluži otrādi, augstmaņiem, kas iejāja pili vai izjāja no tās, bija drūmas sejas un ar katru dienu kļuva vēl drūmākas. Klīda baumas, ka Krakovas brīvo zinību maģistrs ksendzs Skarbimežas Staņislavs ne mirkli neatkāpjoties no karalienes, kura ik dienas pieņemot svēto komūniju. Runāja ari, ka pēc katras komūnijas viņas istabu piepildot dievišķa gaisma. Daži pat redzēja to logos, bet šis skats vēl vairāk satrauca padevīgo pavalstnieku sirdis, jo liecināja, ka karalienei jau sākas aizkapa dzīve.

Daži tomēr neticēja pašam ļaunākajam un stiprinājās cerībā, ka taisnīgajām debesīm pietiks ar vienu upuri. Taču piektdien, 17. jūlija rītā, izplatījās vēsts, ka karaliene mirst. Visi devās uz pili. Pilsētā palika tikai kropļi, pat mātes ar jaunpiedzimušiem zīdainiem ieradās pils laukumā. Aizslēdza veikalus, pārstāja gatavot ēdienus. Pārtrauca visus darbus, toties Vaveles pils priekšā melnēja ļaužu jūra — nemierīga, satriekta, bet klusējoša.

Beidzot pulksten trīspadsmitos dienā ieskanējās zvans katedrāles tornī. Sākumā neviens nesaprata, ko tas nozīmē, tomēr no uztraukuma mati slējās stāvus. Visas galvas un acis pagriezās uz torņa pusi, kur zvans šūpojās arvien plašākiem vēzieniem. Tā sērīgām skaņām sāka pievienoties ari citas baznīcas — Franciskāņu, Svētās trijādības, Jaunavas Marijas — un arvien tālāk visā pilsētā. Pēdīgi visi saprata, ko nozīmē šie zvani; cilvēkus pārņēma šausmas un tādas sāpes, it kā zvanu bronzas mēles šaustītu tieši visu klātesošo sirdis.

Piepeši tornī parādījās melns karogs ar lielu miroņgalvu vidū, zem kuras bija sakrustoti divi cilvēka stilbu kauli. Tūlīt izklīda visas šaubas. Karaliene bija atdevusi dvēseli dievam.

No simtu tūkstošu cilvēku krūtīm izlauzās -vaimanas un raudas, sajaucoties ar sērīgajām zvanu skaņām. Daudzi krita gar zemi, citi plēsa sev drēbes vai skrāpēja seju, mēmā stulbumā raudzījās uz mūriem, dobji elsoja vai, izstiepuši rokas uz baznīcas un karalienes istabas pusi, sauca pēc brīnuma un dieva žēlastības. Bet atskanēja arī dusmu un izmisuma balsis, kas nonāca līdz zaimiem. «Kāpēc mums atņēma mūsu mīļoto karalieni? Ko līdzēja mūsu procesijas, mūsu pātari un lūgšanas? Zelts un sudrabs dievam patika, bet mums par to nekā? Paņemt paņēma, pretī neko neiedeva.» Citi ar asarām acis visu laiku vaidēja: «Jēzus! Jēzus! Jēzus!» Pūlis gribēja iekļūt pilī, lai vēlreiz paskatītos uz savu iemīļoto valdnieci. Viņus nelaida, bet apsolīja, ka drīzumā karalienes mirstīgās atliekas novietos baznīcā, kur katrs varēs tās aplūkot un noskaitīt lūgšanu. Pievakarē sadrūmušie ļaudis sāka atgriezties pilsētā, daloties iespaidos par karalienes pēdējiem brīžiem, par gaidāmajām bērēm un brīnumiem, kādi notikšot pie viņas kapa, par ko visi bija pilnīgi pārliecināti. Runāja pat, ka karalieni tūlīt pēc nāves kanonizēs par svēto, bet, ja kads saubijas, vai tas var notikt, parejie sašuta un piedraudēja ar Avinjonu …

Dziļas sēras pārņēma pilsētu, visu zemi, un ne tikai vienkāršajiem ļaudīm, bet visiem šķita, ka reizē ar karalienes nāvi nodzisa karalistes laimīgā zvaigzne. Pat Krakovas augstmaņu vidū bija tādi, kas drūmi raudzījās nākotnē. Daudzi jautāja sev un citiem, — kas tagad notiks? Vai Jagailim pēc karalienes nāves ir tiesības valdīt Polijā, jebšu viņš atgriezīsies Lietuvā un paturēs savu lielkņaza titulu? Daži paredzēja un, kā izrādījās, ne bez pamata, ka viņš pats atteiksies no troņa; tad no Polijas atkritīs plašas teritorijas un atkal sāksies lietuviešu uzbrukumi un saniknoto karalistes iedzīvotāju asiņainie pretuzbrukumi. Pieaugs ordeņa, Romas ķeizara un Ungārijas karaļa spēks, bet Polija, kas vēl vakar bija viena no varenākajām valstīm pasaulē, pagrims un kritīs negodā.

Tirgoņi, kuriem bija plaši atvērtas Lietuvas un Krievijas zemes, paredzēdami sev lielus zaudējumus, lūdza dievu, lai" Jagailis paliek karalistē, bet tādā gadījumā drīz izceltos karš ar ordeni. Bija zināms, ka tikai karaliene no tā atturēja. Tagad ļaudis atcerējās, ka reiz, sašutusi par krustnešu mantkāri un rijību, viņa tiem gaišredzīgi pareģoja: «Kamēr esmu dzīva, tikmēr valdu sava vīra roku un taisnīgās dusmas, bet atcerieties, ka pēc manas nāves jūs piemeklēs sods par jūsu grēkiem!»

Bet savas augstprātības apmātie krustneši nebaidījās kara, cerot, ka pēc karalienes nāves viņas svētuma oreols vairs neatturēs brīvprātīgo pieplūdumu no rietumu zemēm un viņiem tūlīt ieradīsies palīgā tūkstoši cīnītāju no Vācijas, Burgundijas, Francijas un vēl tālākām zemēm. Tomēr Jadvigas nāve bija tik izcils notikums, ka krustnešu sūtnis Lihtenšteins, nenogaidījis pat karaļa ierašanos, aizsteidzās uz Malborgu, lai nogādātu lielmestram un kapitulam šo svarīgo un zināmā mērā draudīgo ziņu.

Arī Ungārijas, Austrijas, Romas, Čehijas valstu sūtņi sekoja Lihten- šteina paraugam vai arī nosūtīja raitniekus pie saviem valdniekiem. Jagailis ieradās Krakovā ļoti satriekts. Pirmajā brīdī viņš paziņoja

augstmaņiem, ka bez karalienes vairs negribot valdīt Polijā un došoties uz savu dzimto Lietuvu, pēc tam no žēlabām it kā sastinga, negribēja neko izlemt, neatbildēja uz jautājumiem. Brīžiem atkal briesmīgi sašuta uz sevi par to, ka bija izbraucis, ka nebija klāt pie karalienes nāves, neatvadījās no viņas un nedzirdēja viņas pēdējos vārdus un novēlējumus. Velti Skarbimežas Staņislavs un bīskaps Višs mēģināja viņu pārliecināt, ka karaliene saslima pilnīgi nejauši un, ja radības būtu notikušas laikā, pēc visiem aprēķiniem, viņš noteikti paspētu ierasties. Tas Jagaili neiepriecināja un nemazināja viņa bēdas. «Bez viņas es neesmu karalis,» viņš atbildēja bīskapam, «tikai grēcinieks, kurš nekad nepazīs mierinājuma.» Pēc tam nolīda acis un neviens vairs nespēja izdabūt no viņa ne vārda.

Pa to laiku |aužu prātus nodarbināja karalienes bēres. No visas zemes Krakovā atkal bariem sāka pulcēties augstmaņi, šļahta un vienkāršā tauta, sevišķi ubagi, kuri cerēja bēru ceremonijā, kam vajadzēja ilgt veselu mēnesi, gūt bagātas dāvanas. Karalienes mirstīgās atliekas novietoja katedrālē uz paaugstinājuma tādējādi, ka zārka platākā daļa ar mirušās galvu atradās krietni augstāk. Tas tika darīts ar nolūku, lai tauta varētu labāk redzēt karalienes seju. Katedrālē nepārtraukti notika dievkalpojumi, pie katafalka dega tūkstoši vaska sveču, bet starp to liesmām un puķēm gulēja viņa — mierīga, smaidoša kā mistiskā baltā roze, ar sakrustotām rokām uz debeszilā tērpa. Tauta uzskatīja viņu par svēto, pie viņas veda garā vājos, kroplus, slimus bērnus, un dievnamā ik pēc brīža iekliedzās vai nu kāda māte, ieraudzījusi sava siimā bērna sejā sārtumu, veselības vēstnesi, vai kāds paralitiķis, pēkšņi sajutis spēku savos vārgajos locekļos. Tādās reizēs cilvēku sirdis pārņēma trīsas, vēsts par brīnumu izplatījās visā baznīcā, pilī, visā pilsētā un pulcināja pie zārka arvien lielākus nelaimīgu cilvēku barus, kuri tikai no brīnuma varēja gaidīt glābiņu.

Par Zbišku pa visu šo laiku galīgi aizmirsa: kas gan tik lielās bēdās lai atcerētos vienkāršu šļahtas jaunekli, kas bija ieslodzīts pils tornī! No cietuma sargiem Zbiška tomēr zināja par karalienes slimību, dzirdēja tautas balsu troksni pie pils, bet, padzirdis vaimanas un zvanu skaņas, nokrita ce|os un, aizmirsis savu likteni, no visas sirds sāka apraudāt mīļotās valdnieces nāvi. Zbiškam šķita, ka līdz ar viņu kaut kas izdzisis arī pašam un ka pēc šīs nāves vairs nav vērts dzīvot pasaulē.

Bēru atbalsis, baznīcu zvanus, procesiju dziesmas un pūļa vaimanas viņš dzirdēja veselām nedēļām. Pa šo laiku viņš sadrūma, zaudēja ēstgribu, nevarēja aizmigt un staigāja pa savu kameru kā meža zvērs pa būri. Viņu nomāca vientulība, jo daždien pat cietuma sargs neatnesa svaigu ēdienu un dzērienu — tik ļoti visi bija aizņemti ar karalienes apbedīšanu. Kopš viņas nāves dienas Zbišku neapmeklēja ne kņaze, ne Danusja, ne Tačevas Povals, kurš agrāk bija tik līdzcietīgs, ne Macjkas paziņa tirgonis Amilejs. Sarūgtināts Zbiška nosprieda, ka, Macjkam promesot, visi viņu aizmirsuši. Reizēm ienāca prātā, ka varbūt arī likums viņu aizmirsis un visu mūžu nāksies pavadīt šai cietumā. Tad viņš lūdza dievam nāvi.

Beidzot, kad pēc karalienes apbedīšanas bija pagājis mēnesis, sāka šaubīties arī, vai atgriezīsies Macjka. Viņš taču bija solījies steigties, nežēlot zirgu. Malborga nemaz nav pasaules malā. Divpadsmit nedēļās varēja aizjāt un atgriezties, it sevišķi vēl, ja bija steidzama lieta. «Bet varbūt viņš nemaz nesteidzas!» Zbiška bēdīgi domāja. «Varbūt pa ceļam ieskatījās kādā sievā un priecīgs vedīs to uz Bogdanecu, lai tur sagaidītu sev pēcnācēju, bet es te visu mūžu gaidīšu sev dieva žēlastību !»

Pēdīgi viņš zaudēja laika rēķinu, galīgi pārstāja sarunāties ar sargiem un vienīgi pēc zirnekļa tīkla, kas arvien vairāk aizauda loga dzelzs restes, noprata, ka tuvojas rudens. Stundām ilgi sēdēja uz gultas, atspiedis elkoņus uz ceļiem un sabāzis pirkstus matos, kas viņam sniedzās jau tālu pāri pleciem un, it kā pussnaudā, pusnemaņā nepacēla galvu arī tad, kad sargs sadomāja atnest viņam ēdienu. Te kādu dienu nočīkstēja aizbīdnis un pazīstama balss no kameras sliekšņa iesaucās:

—    Zbiška!

—    Tēvoci! — uztrūcies no gultas maisa, Zbiška atsaucās.

Macjka apskāva viņu, pēc tam saņēma rokās brāļadēla gaišmataino galvu un sāka to skūpstīt. Jaunekļa sirdi pārņēma tādas žēlabas, sāpes un skumjas, ka viņš, atspiedies pret tēvoča krūtīm, sāka raudāt kā mazs bērns.

—    Domāju, ka vairs neatgriezīsieties, — viņš elsodams teica.

—    Un daudz netrūka, — Macjka atbildēja.

Tikai tagad Zbiška pacēla galvu un, paskatījies uz viņu, iesaucās:

—    Bet kas ar jums noticis?

Un izbrīnījies turpināja raudzīties vecā karavīra novārgušajā, iekritušajā un audekla bālajā sejā, viņa sakumpušajā stāvā un nosirmojušajos matos.

—    Kas noticis? — atkārtoja.

Macjka apsēdās uz gultas maisa un brīdi smagi elpoja.

—    Kas noticis? — viņš beidzot ierunājās. — Tikko biju pārjājis robežu, silā mani ar bultu sašāva vācieši. Sirojošie bruņinieki, saproti?

Vēl tagad man grūti paelpot… Dievs atsūtīja palīgus, citādi tu mani te neredzētu.

—    Kas jūs izglāba?

—    Spihovas Jurands, — Macjka sacīja.

Uz brīdi iestājās klusums.

—            Viņi uzbruka man, bet pusdienu vēlāk Jurands viņiem. Labi, ja pusei izdevās aizmukt. Viņš mani aizveda uz savu pili, un veselas trīs nedēļas es tur cīnījos ar nāvi. Dievs man neļāva nomirt, un, lai gan vēl jūtos slikti, tomēr atgriezos.

—    Tātad Malborgā nebijāt?

—            Ar ko es varēju jāt? Viņi aptīrīja mani līdz pēdējam un kopā ar citām mantām paņēma arī kņazes vēstuli. Atgriezos lūgt kņazei Aleksandrai otru, bet ceļā mēs izšķīrāmies, un, vai varēšu panākt, nezinu, jo man jau laiks taisīties uz viņpasauli.

To teicis, iespļāva plaukstā un, izstiepis to, parādīja Zbiškam tīras asinis, sacīdams:

—    Redzi?

Pēc brīža piebilda:

— Laikam dievs tā grib.

Drūmu domu nospiesti, abi ilgi klusēja, pēc tam Zbiška teica:

—    Tā visu laiku arī spļaujat asinis?

—            Kā gan lai nespļauju, ja bultas uzgalis veselu puspēdu iesprūdis ribās! Arī tu spļautu, nebaidies. Pie Spihovas Juranda man gan kļuva jau labāk, bet tad atkal briesmīgi saguru, jo ceļš tāls, bet es

steidzos.

—    Eh! Kāpēc jums vajadzēja steigties?

—            Gribēju vēl sastapt kņazi Aleksandru un dabūt no viņas otru vēstuli. Spihovas Jurands arī teica: «Jāj un atved šurp otru vēstuli. Man pagrabā ir vairāki vācieši, vienu no viņiem uz bruņinieka goda vārda izlaidīšu ārā, un viņš to vēstuli aizvedīs mestram.» Atriebjoties par sievas nāvi, viņš vienmēr tur pagrabā vairākus vāciešus un labprāt klausās viņu vaidus nakti un važu skaņas, jo ir kļuvis ļoti cietsirdīgs. Saproti?

—            Saprotu. Es tikai brīnos, kur varēja pazust pirmā vēstule; ja jau Jurands saņēma tos, kuri jums uzbruka, vēstulei vajadzēja atrasties pie viņiem.

—            Visus jau nesaņēma, kādi pieci aizmuka. Tāds nu reiz ir mūsu liktenis.

To teicis, Macjka ieklepojās, atkal izspļāva asinis un drusku ievaidējās no sāpēm krūtīs.

—            Jus esat smagi sašauts, — Zbiška sacīja. — Ka tas gadījās? No paslēptuves?

—            No tik bieziem krūmiem, ka so|a attālumā neko nevarēja redzēt. Jāju bez bruņām, jo tirgotāji man stāstīja, ka apvidus pilnīgi drošs, turklāt bija ļoti karsti.

—    Kas vadīja uzbrukumu? Krustnesis?

—            Mūks ne, bet vācietis gan, helminietis no Lencas, pazīstams uzbrucējs un laupītājs.

—    Kas ar viņu notika?

—            Sēž ķēdēs pie Juranda. Bet viņam arī esot pagrabā divi ma- zūru šļahtiči, kurus grib atdot par sevi.

Atkal iestājās klusums.

—            Ak Jēzus, — beidzot Zbiška sacīja, — tātad Lihtenšteins paliks dzīvs un tas no Lencas arī, bet mums jāiet bojā neatriebtiem. Man nocirtīs galvu, un jūs arī laikam ziemu nenodzīvosiet.

—            Ko nu! Pat līdz ziemai nenovilkšu. Ja varētu vismaz tevi kaut kā izglābt.

—    Vai šeit tikāties ar kādu?

—            Biju pie Krakovas kastelāna, domāju, varbūt pēc Lihtenšteina aiz jāšanas viņš tevi apžēlos.

—    Vai tad Lihtenšteins jau aizjāja?

—            Tūlīt pēc karalienes nāves, uz Malborgu. Aizgāju pie kastelāna, bet viņš man pateica: «Ne tāpēc jūsu brā|adēlam nocirtīs galvu, lai iztaptu Lihtenštcinam, bet gan tāpēc, ka tāds ir spriedums. Vai Lihtenšteins te ir vai nav, tas vienalga. Ja krustnesis pat nomirtu, tas arī neko nemainītu, jo, saka, likums ir taisnīgs un to nevar kā vamzi izgriezt ar oderi uz otru pusi. Vienīgi karalis, saka, var apžēlot, cits neviens.

—    Un kur ir karalis?

—    Pēc bērēm aizbrauca uz Krievzemi.

—    Tātad nekā nevar līdzēt?

—            Nekā. Kastelāns vēl teica: «Man viņa žēl, un arī kņaze Anna par viņu lūdz, bet ko nevaru, to nevaru . . .»

—    Vai kņaze Anna vēl šeit?

—            Lai dievs viņai atmaksā! Viņa ir laba sieviete. Vēl šeit — esot saslimusi Juranda meita, bet kņaze to mīl kā savu bērnu.

—    Ak dievs! Arī Danusja slima? Kas viņai kaiš?

—    Vai es zinu? Kņaze saka, ka esot noburta.

—            Laikam Lihtenšteins! Neviens cits, kā tikai Lihtenšteins — suņa- brālis!

—    Varbūt arī viņš. Bet ko tu viņam izdarīsi? Nekā.

—    Tad tāpēc visi mani bija aizmirsuši, ka arī viņa slima . . .

To teicis, Zbiška sāka staigāt pa kameru platiem soļiem, pēc tam satvēra Macjkas roku, noskūpstīja to un sacīja:

—            Dievs jums atlīdzinās par visu, jo es būšu vainīgs, ka nomirsiet, bet, ja jūs manis dēļ jājāt uz Prūsiju, kamēr neesat galīgi saguris, tad izdariet man vēl vienu pakalpojumu. Aizejiet pie kastelāna un palūdziet, lai viņš izlaiž mani uz bruņinieka goda vārda kaut uz divpadsmit nedēļām. Pēc tam atgriezīšos, un lai tad nocērt man galvu, bet nedrīkst taču aiziet bojā bez jebkādas atriebības. Zināt… es aizjāšu uz Malborgu un tūlīt piesūtīšu Lihtenšteinam izaicinājumu. Citādi nemaz nevar būt. Vai nu viņš krīt, vai es.

Macjka paberzēja pieri.

—    Aiziet jau var, bet vai kastelāns ļaus?

—            Došu bruņinieka goda vārdu. Uz divpadsmit nedēļām, vairāk man nav vajadzīgs.

—            Viegli pateikt: uz divpadsmit nedēļām! Bet, ja tiksi ievainots un neatgriezīsies, ko tad par tevi domās?

—            Kaut četrrāpus, bet atgriezīšos. Nebaidieties! Bet pa to laiku varbūt karalis pārradīsies no Krievzemes un varēs griezties pie viņa pēc apžēlošanas.

—    Tas tiesa, — Macjka sacīja.

Pēc brīža tomēr piebilda:

—            Bez tam man kastelāns vēl teica: «Sakarā ar karalienes nāvi bijām piemirsuši tavu brāļadēlu, bet nu tagad izbeigsim šo lietu.»

—            Gan viņš atļaus, — Zbiška paļāvīgi teica. — Viņš taču zina, ka šļahtičs savu vārdu turēs, bet, vai man nocirtīs galvu tagad vai pēc Miķeļa dienas, tas viņam vienalga.

—    Labi! Šodien pat aiziešu.

—            Šodien labāk ejiet pie Amileja un mazliet atpūšaties. Lai uzliek jums uz brūces kādu smēri, rīt aiziesiet pie kastelāna.

—    Nu tad, ardievu!

—    Ardievu!

Viņi apkampās, un Macjka devās uz durvīm, bet pie sliekšņa apstājās un sarauca pieri, it kā piepeši ko atcerējies.

—            Jā, bet tev taču vēl nav bruņinieka jostas. Lihtenšteins pateiks, ka ar neiesvaidītu viņš necīnīsies — ko tu viņam izdarīsi?

Zbiška samulsa, bet tikai uz brīdi, pēc tam sacīja:

—            Bet kā tad karā? Vai tad tur iesvaidītie izvēlas tikai iesvaidītos?

—    Karš ir karš, divkaujā tas ir citādi.

—    Tā gan … bet . . . pagaidiet. . . jāpadomā … 0, ir izeja! Kņazs

Janušs mani iesvaidīs. Ja kņaze un Danusja viņu palūgs, viņš iesvaidīs. Tad es pa ceļam iegriezīšos Mazāvijā un izaicināšu Dlugoļasas Mikolaja dēlu.

—    Par ko?

—     Par to, ka Mikolajs, zināt, tas kņazes galminieks, kam palama ir Cirvja Piets, reiz nosauca Danusju par «knīpu».

Macjka paskatījās uz viņu ar izbrīnu, bet Zbiška, laikam gribēdams labāk izskaidrot, par ko ir runa, turpināja:

—     Piedot es to viņam nevaru, bet ar pašu Mikolaju necīnīšos tāpēc, ka viņam laikam jau astoņdesmit gadu.

Uz to Macjka viņam atbildēja:

—    Klausies, tu, puika! Man žēl tavas galvas, bet tava prāta nav žēl, jo esi dumjš kā auns.

—    Par ko jūs dusmojaties?

Macjka neko neatbildēja un gribēja aiziet, bet Zbiška viņu vēlreiz atturēja:

—    Kā Danusja? Vai jau vesela? Nedusmojieties par niekiem. Mēs taču tik ilgi neesam redzējušies.

Un atkal noliecās pie vecā vīra rokas. Tas gan paraustīja plecus, taču atbildēja jau pielaidīgāk:

—     Juranda meita vesela, viņu tikai vēl nelaiž no istabas ārā. Dzīvo sveiks!

Zbiška palika viens un jutās, it kā būtu garīgi un miesīgi atjaunots. Viņam bija patīkami iedomāties, ka varēs vēl trīs mēnešus dzīvot, ka dosies tālā ceļā, uzmeklēs Lihtenšteinu un cīnīsies ar viņu uz dzīvību un nāvi. Tikai iedomājoties vien par to, sirdi pārņēma prieks. Ir labi kaut divpadsmit nedēļas sēdēt zirgam mugurā, jāt pa plašo pasauli, cīnīties un pirms nāves tikt atriebtam. Pēc tam lai notiek kas notikdams, jo priekšā vēl daudz laika. Var atgriezties karalis un piedot vainu, var izcelties karš, ko visi jau sen paredzējuši, var gadīties arī, ka pats kastelāns, ieraudzījis pēc trim mēnešiem lepnā Lihtenšteina uzvarētāju, pateiks: «Nu, tagad vari jāt, kur gribi.» Jo Zbiška skaidri juta, ka nevienam, izņemot krustnesi, pret viņu nav nekāda naida un ka pats bargais Krakovas pans tikai apstākļu spiests notiesājis viņu uz nāvi.

Zbiška nešaubījās, ka tos trīs mēnešus viņam neliegs, un kļuva arvien paļāvīgāks. Viņš pat domāja, ka piešķirs vēl vairāk, jo vecajam kastelānam neienāks ne prātā, ka šļahtičs, kas devis bruņinieka goda vārdu, varētu to lauzt.

Tāpēc, kad nākošās dienas pievakarē Macjka atkal ieradās cietumā,

Zbiška, nespēdams mierīgi nosēdēt, devās tam pretī pie sliekšņa ar jautājumu:

—    Vai atļāva?

Macjka apsēdās uz gultas, jo bija pārāk nespēcīgs, lai nostāvētu, bridi smagi elpoja un beidzot sacīja:

—     Kastelāns teica tā: «Ja jums vajag sadalīt zemi vai mantu, uz vienu vai divām nedēļām jūsu brāļadēlu uz bruņinieka goda vārda varu izlaist, vairāk gan ne.»

Zbiška bija tik pārsteigts, ka labu laiku nespēja pateikt ne vārda.

—     Uz divām nedēļām? — pēc brīža sacīja. — Divās nedēļās es neaizjāšu pat līdz robežai! . . . Ko tas nozīmē? Varbūt jūs kastelānam nepateicāt, kāpēc es gribu doties uz Malborgu.

—    Ne es vien viņu lūdzu, bet arī kņaze Anna.

—    Un ko viņš?

—     Ko viņš? Kastelāns kņazei atbildējis, ka viņam tava galva neesot vajadzīga un pašam arī tevis žēl. «Ja varētu,» teicis, «atrast kādu pantu vai vismaz šķietamu iemeslu, kam pieķerties, es viņu atbrīvotu pavisam, bet citādi — ko nevaru, to nevaru. Neklāsies,» teicis, «labi tai valstij, kurā cilvēki sāks skatīties uz likumu caur pirkstiem un draudzības dēļ piedos pārkāpumus; to es nedarītu, pat ja notiesātais būtu mans radinieks Toporčiks vai miesīgs brālis.» Ko darīsi, ka te tik nepielūdzami cilvēki! Un vēl viņš teicis tā: «Mums nav jāskatās uz krustnešiem, bet apkaunot sevi viņu priekšā nedrīkstam. Ko domātu viņi paši un viņu viesi, kas tur sarodas no visām pasaules malām, ja es atlaistu uz nāvi notiesātu šļabtiču, lai viņš jāj pie tiem cīnīties? Vai ticētu, ka vainīgais saņems savu sodu un ka mūsu valstī ir kāda taisnība? Labāk es nocirtīšu vienu galvu nekā ļaušu apsmieklam karali un karalisti.» Uz to kņaze atbildējusi, ka viņai dīvaina liekoties tāda taisnība, no kuras pat karaļa radiniece nevar izglābt cilvēka dzīvību, taču vecais viņai atteicis: «Karalis var apžēlot, bet arī viņš nevar apžēlot pret likumu.» Un tik ilgi abi strīdējušies, kamēr kņaze sadusmojusies: «Tad nevārdziniet,» teikusi, «viņu cietumā!» Uz to kastelāns viņai atbildējis: «Labi! Rīt pavēlēšu tirgus laukumā celt ešafotu.» Un tā viņi izšķīrušies. Tagad tevi laikam tikai kungs Jēzus var izglābt . . .

Iestājās ilgs klusums.

—     Kā tad tā? — Zbiška dobji ierunājās. — Vai tiešām jau tik ātri?

—     Pēc divām vai trim dienām. Ja nav glābiņa, tad nav. Ko varēju, to izdarīju. Kritu kastelānam pie kājām, lūgdams žēlastību, bet viņš tikai savu: «Atrodi tādu pantu vai iemeslu.» Bet ko es varu atrast? Biju pie ksendza Skarbimežas Staņislava, gribēju lūgt, lai pasniedz tev pēdējo sakramentu. Vismaz būtu tas gods, ka tevi biktēja tas pats garīdznieks, kas karalieni. Bet neatradu viņu mājās, bija aizgājis pie kņazes Annas.

—    Varbūt pie Danusjas?

—     Kur nu! Meitene jūtas arvien labāk. Rīt no rīta vēl aiziešu pie ksendza. Stāsta, ka pēc viņa bikts pestīšana esot tik droša, it kā būtu jau kabatā.

Zbiška apsēdās, atspieda elkoņus pret ceļiem un nokāra galvu tā, ka mati viņam pilnīgi aizsedza seju. Vecais vīrs ilgi raudzījās uz viņu, beidzot sāka klusi saukt:

—    Zbiška! Zbiška!

Jauneklis pacēla seju, kas bija drīzāk nikna un auksti iecirtīga nekā sāpju sagrauzta.

—    Kas ir?

—    Uzklausi tagad mani uzmanīgi, varbūt esmu atradis izeju.

To teicis, pievirzījās pavisam tuvu Zbiškam un sāka gandrīz vai čukstēt:

—    Tu laikam esi dzirdējis par kņazu Vitautu, kurš, mūsu tagadējā karaļa ieslodzīts Krevā, izbēdzis no cietuma, pārģērbies par sievieti? Neviena sieviete te tavā vietā nepaliks, bet tu ņem manu vamzi, ņem kapuci un ej ārā — saproti? Varbūt neievēros. Noteikti. Ārpusē ir tumšs. Sejā viņi tev neskatīsies. Vakar redzēja, ka eju prom, un neviens nepaskatījās. Esi rāms un klausies tālāk: rīt atradīs mani — un kas par to? Nocirtīs galvu? Liela nelaime, kad man tāpat pēc divām vai trim nedeļām jāmirst. Bet tu, izkļuvis laukā, sēdies zirgā un taisnā ceļā steidzies pie kņaza Vitauta. Pasaki, kas tu esi, paklanies, viņš tevi pieņems, un tev tur klāsies kā dieva azotē. Te ļaudis stāsta, it kā tatāri sakāvuši kņaza karaspēku. Nevar zināt, vai tas ir taisnība, bet var būt, jo nelaiķe karaliene tā pareģoja. Ja taisnība, jo vairāk kņazam būs vajadzīgi bruņinieki, un viņš priecāsies tevi redzēt. Tikai turies pie viņa, jo pasaulē nav labāka dienesta. Citi karaļi, zaudējuši karu, krīt arī paši, bet kņazs Vitauts ir tik veikls, ka pēc zaudēta kara kļūst vēl varenāks. Un ļoti devīgs, bet mūsējos mīl vairāk par visiem. Izstāsti viņam visu, kā bija. Pasaki, ka gribēji kopā ar viņu iet pret tatāriem, bet nevarēji, jo sēdēji cietumā. Var gadīties, ka viņš tev iedāvinās zemi, zemniekus, iesvaidīs par bruņinieku un aizrunās par tevi pie karaļa. Viņš ir lielisks aizstāvis, tu redzēsi. Nu, ko?

Zbiška klausījās klusēdams, un Macjka, it kā savu vārdu iedvesmots, runāja tālāk:

—    Tu nedrīksti tik jauns iet bojā, tev jāatgriežas Bogdanecā. Bet, līdzko būsi atgriezies, jāapņem sieva, lai neizbeigtos mūsu dzimta.

Tikai pēc tam, kad radīsi sev pēcnācējus, varēsi izaicināt uz nāves cīņu Lihtenšteinu. Pirms tam gan nemēģini viņam atriebties, jo var gadīties, ka prūšos tevi sašauj tāpat kā mani — tad vairs nekas nelīdzēs. Tāpēc ņem tagad manu kamzoli, manu kapuci un ej ar dieva palīgu.

To teicis, Macjka piecēlās un sāka noģērbties, bet Zbiška arī piecēlās un, apturējis viņu, sacīja:

—            Nē, es to nedarīšu, ko jūs gribat, lai dievs un svētais krusts man palīdz.

—    Kādēļ? — Macjka izbrīnījies jautāja.

—    Tādēļ, ka nedarīšu.

Macjka no satraukuma un dusmām pat nobāla.

—    Tad labāk tu nebūtu piedzimis!

—            Jūs jau teicāt kastelānam, — Zbiška sacīja, — ka esat gatavs mirt manā vietā.

—    Kā tu to zini?

—    Tačevas Povals stāstīja.

—    Un kas par to?

—            Kā — kas? Vai tad kastelāns jums neteica, ka tas būtu negods man un visai mūsu dzimtai? Un vai tas nebūtu vēl lielāks negods, ja es no šejienes aizbēgtu, atstājot jūs soda izpildīšanai?

—            Kāda soda? Ko man kāds var izdarīt, ja es tāpat drīz miršu? Dieva dēļ, esi taču prātīgs!

—            Tieši tāpēc. Lai dievs mani soda, ja es jūs, vecu un slimu, šeit atstātu. Tfu, kauns! . ..

Iestājās klusums, dzirdēja vienīgi Macjkas smago un gārdzošo elpu un sargu sasaukšanos ārpusē pie vārtiem. Ārā jau bija dziļa nakts.

—            Klausies, — Macjka beidzot ierunājās sagrauztā balsī, — ja reiz Vitautam nebija negods aizbēgt pārģērbtam no Krevas, nebūs arī tev.

—            E, nē! — Zbiška skumji atteica. — Jūs taču pats zināt, ka Vitauts ir lielkņazs, paša karaļa iecelts tronī, bagāts un varens, turpretī es — nabaga šļahtičs, kam ir tikai gods . . .

Pēc brīža, it kā pēkšņā dusmu uzplūdumā iesaucās:

—            Bet vai to nesaprotat, ka arī es jūs mīlu un neļaušu jums mirt savā vietā!

Tad Macjka grīļodamies piecēlās, izstiepa uz priekšu rokas un, lai gan tā laika cilvēkiem bija stingri raksturi, izmisuma pilnā balsī iekliedzās:

—    Zbiška!

Nākošā dienā tiesas kalpi sāka vest uz tirgus laukumu baļķus ešafotam, ko vajadzēja uzcelt pretī rātsnama galvenajiem vārtiem.

Kņaze Anna tomēr vēl apspriedās ar Jastžembcas Voicehu, Skarbi- mežas Staņislavu un citiem mācītiem kanoniķiem, kuri labi pazina ne tikai rakstītus, bet arī nerakstītus likumus. To darīt viņu mudināja kastelāna vārdi, ka gadījumā, ja varētu atrast kādu «pantu vai iemeslu», viņš nekavējoties atbrīvotu Zbišku. Sprieda ilgi un neatlaidīgi, vai tiešām nevar kaut ko atrast un, lai gan ksendzs Staņislavs jau bija sagatavojis Zbišku nāvei un pasniedzis viņam pēdējo sakramentu, viņš tieši no cietuma vēlreiz ieradās uz apspriedi, kas ilga gandrīz līdz gaismiņai.

Beidzot pienāca soda diena. No agra rīta ļaužu pūļi plūda uz tirgus laukumu, jo šļahtiča galva radīja lielāku interesi, nekā tad, ja tā piederētu vienkāršam cilvēkam, turklāt laiks arī bija jauks. Sieviešu vidū izplatījās valodas, ka notiesātais esot jauns un neparasti skaists puisis, tāpēc ceļš no pils līdz tirgum no pilsētnieču krāšņajiem tērpiem saplauka kā ziedošs lauks; arī logos un balkonos uz tirgus pusi varēja redzēt sieviešu aubes, zelta un samta apsējus vai meiteņu kailās galvas, ko rotāja vienīgi rožu un liliju vainagi. Lai izskatītos cienīgāk, ieradās arī pilsētas domnieki, kaut gan viņiem ar šo notikumu nebija nekāda sakara, un nostājās ešafota tuvumā tūlīt aiz bruņiniekiem, kuri, gribēdami izrādīt jauneklim savu līdzjūtību, sapulcējās pie paša paaugstinājuma. Tālāk raiboja sīko tirgoņu un amatnieku pūlis savu cehu krāsās. Studenti un vispār bērni, atspiesti aizmugurē, lodāja pa pūli, iespraukdamies visur, kur vien radās drusku brīva vieta. Pāri šai cilvēku galvu biezajai masai pacēlās ar jaunu vadmalas audumu pārklāts paaugstinājums, uz kura nostājās trīs cilvēki: bende, plecīgs un barga izskata vācietis, ģērbies sarkanā kamzolī un tādā pašā kapucē, ar smagu, abpusēji asu šķēpu rokā, un divi viņa palīgi kailām rokām, ar virvēm pie jostas. Viņiem pie kājām atradās bluķis un zārks, kas arī bija apsists ar vadmalu. Jaunavas Marijas baznīcas torņos skanēja zvani, piepildot pilsētu ar metālisku dunoņu un biedējot kovārņu un baložu barus. Ļaudis vēroja gan ceļu, kas veda uz pili, gan paaugstinājumu un bendi uz tā ar saulē liesmojošu šķēpu rokās, gan, beidzot, bruņiniekus, kurus pilsētnieki vienmēr uzlūkoja ar skaudību un cieņu. Šoreiz bija uz ko skatīties, jo četrstūrī ap ešafotu stāvēja paši slavenākie. Visi apbrīnoja Melnā Zavišas platos plecus, nopietno izskatu un viņa kraukļ- melnos matus, kas krita uz pleciem, Maškovicu Zindrama masīvo, kvadrātveidīgo stāvu un līkās kājas, Biskupicu Paškas Ļaundara pār- cilvēcīgi lielo augumu, Vodzinkas Bartoša bargo seju, skaisto Oļesni- cas Dobeku, kurš Torunas turnīrā pieveica divpadsmit vācu bruņiniekus, un tāpat divkaujās ar ungāriem Košicos slavu ieguvušo Bobovas Zigmuntu, Kozihgluvu Kšonu, tuvcīņā briesmīgo Targoviskas Lisu un,- beidzot, Harbimovicu Stasjku, kurš varēja panākt skrejošu zirgu. Vispārēju uzmanību saistīja arī Bogdanecas Macjka ar savu bālo seju; viņu atbalstīja Koritņicas Florians un Vrocimoviču Marcins. Visi uzskatīja, ka viņš ir notiesātā tēvs.

Taču vislielāko interesi radīja Tačevas Povals, kurš, stāvot pirmajā rindā, savās spēcīgajās rokās turēja Danusju, kas bija ģērbusies baltā tērpā ar zaļu rūtu vainadziņu gaišajos matos. Ļaudis nesaprata, ko tas nozīmē un kāpēc šī balti ģērbusies meitenīte atnākusi noskatīties soda izpildīšanu. Vieni teica, ka tā esot notiesātā māsa, citi saskatīja viņā jaunā bruņinieka sirds dāmu, bet arī viņi neprata izskaidrot ne viņas tērpa nozīmi, ne to, kāpēc ieradusies. Viņas saraudātā sejiņa ar ābolsārtajiem vaidziņiem visu sirdīs modināja līdzcietību un žēlumu. Pūlī ļaudis sāka kurnēt par kastelāna nepielūdzamību, par likuma bardzību, un šī kurnēšana reizēm pārauga draudošā rūkoņā, līdz beidzot šur un tur sāka atskanēt balsis, ka vajagot nojaukt ešafotu, tad soda izpildīšana tikšot atlikta.

Pūlis atdzīvojās un sakustējās. No mutes mutē gāja valodas, ka, ja karalis būtu šeit, viņš katrā ziņā attaisnotu jaunekli, kurš, kā apgalvoja, neko ļaunu neesot nodarījis.

Taču visi noklusa, kad tālumā atskanēja kliedzieni, liecinot, ka tuvojas karaļa strēlnieki un alebardisti, kas veda notiesāto. Drīz vien gājiens sasniedza tirgus laukumu. Tā priekšgalā soļoja apbedīšanas brālības locekļi, tērpušies melnās, līdz zemei garās drānās un tādos pašos sejas aizsegos ar caurumiem acīm. Tauta baidījās šo drūmo stāvu, tāpēc, ieraudzījuši viņus, visi apklusa. Viņiem sekoja strēlnieku nodaļa, kas sastāvēja no izlasītiem lietuviešiem jēlmītas briežādas kamzoļos. Tā bija karaļa gvarde. Procesiju noslēdza alebardistu nodaļa, bet pašā vidū, starp tiesas rakstvedi, kuram vajadzēja nolasīt spriedumu, un ksendzu Skarbimežas Staņislavu, kurš nesa krucifiksu, gāja Zbiška.

Visu acis tagad pievērsās viņam, un no visiem logiem un balkoniem izkārās meiteņu stāvi. Zbiška gāja, tērpies savā baltajā, cīņā iegūtajā jakā ar zeltā izšūtiem grifiem un smalkām zelta bārkstīm gar apakšmalu un šai lieliskajā tērpā izskatījās pēc prinča vai kāda augstmaņa dēla. Augums, plcci, kas bija jaušami zem pieguļošā tērpa, šaurie gurni un platās krūtis liecināja par pilnīgi pieaugušu vīrieti, bet virs šī vīra stāva pacēlās vēl tīri bērna galva ar jaunu sejiņņ un pirmajām pūkām uz virslūpas — brīnum daiļa karaliska pāža šefa ar zeltainiem matiem, kas priekšā bija apcirpti līdz uzacīm, bet aizmugurē krita uz

pleciem. Viņš gāja vienādiem, vingriem soļiem, taču seja bija bāla.

^Reizēm it kā pa miegam paskatījās uz pūli, reizēm pacēla acis pret baznīcu torņiem, kovārņu bariem un dunošajiem zvaniem, kuri iezvanīja viņa pēdējo brīdi; reizēm turpretī viņa sejā parādījās tāds kā izbrīns, ka šīs zvanu skaņas, meiteņu vaimanas un viss šis svinīgums ir viņam par godu. Bet tirgus laukumā pa gabalu ieraudzījis paaugstinājumu un sarkano bendes stāvu uz tā, notrīcēja un pārkrustījās. Ksendzs tūlīt pasniedza viņam noskūpstīt krucifiksu. Dažus soļus tālāk viņam pie kājām nokrita rudzupuķu pušķis, ko svieda kāda meitene no pūļa. Zbiška pieliecās, pacēla to un uzsmaidīja meitenei, kas sāka skaļi raudāt. Viņš laikam nolēma, ka šo ļaužu baru, šo sieviešu, kas māja viņam ar lakatiņiem, priekšā jānomirst varonīgi, atstājot par sevi vismaz «braša puiša» piemiņu, tāpēc, sasprindzinājis visus spēkus un gribu, ar strauju kustību atsvieda atpakaļ matus, vēl augstāk pacēla galvu un gāja lepni, kā iet bruņinieku sacīkšu uzvarētājs, kad viņu ved saņemt apbalvojumu. Viņi tomēr gāja lēni, jo priekšā drūzmējās arvien vairāk ļaužu, kuri ļoti negribīgi atbrīvoja ceļu. Velti lietuviešu strēlnieki, iedami pirmajā rindā, nemitīgi kliedza: «Eik šalin! Eik šalin!» (Nost no ceļa!) Neviens negribēja minēt, ko nozīmē šie vārdi, un spiedās vēl ciešāk. Lai gan divas trešdaļas krakoviešu tai laikā bija vācieši, taču visapkārt atskanēja draudīgi lāsti pret krustnešiem: «Kauns! Kauns! Lai izput šie krustnešu vilki, ja viņu dēļ nākas nāvēt musu bērnus! Kauns karalim un karalistei!» Redzot tautas pretestību, lietuvieši noņēma no pleciem uzvilktus lokus un caur pierēm skatījās uz ļaudīm, taču bez pavēles neiedrošinājās šaut pūlī. Tomēr kapteinis izsūtīja uz priekšu alebardistus, jo ar alebardām bija vieglāk atbrīvot ceļu, un tā gājiens nonāca līdz bruņiniekiem, kuri četrstūrī ielenca paaugstinājumu.

Bruņinieki pašķīra ceļu bez pretošanās. Pirmie uznāca alebardisti, aiz viņiem gāja Zbiška ar ksendzu un rakstvedi. Bet tai brīdī notika kaut kas tāds, ko neviens nebija paredzējis. Pēkšņi no bruņinieku rindām iznāca Tačevas Povals ar Danusju rokās un iesaucās «stāt!» tik dārdošā balsi, ka viss gājiens uz vietas sastinga. Ne kapteinis, ne kareivji nedomāja pretoties augstajam panam un svaidītajam bruņiniekam, kuru ik dienas bija redzējuši pilī, bieži vien konfidenciālās sarunās ar karali. Pēc tam arī citi, tāpat slaveni bruņinieki, iesaucās pavēlošās balsīs: «Stāt! Stāt!» — bet Tačevas pans pienāca pie Zbiškas un pasniedza viņam baltā tērpā ģērbušos Danusju.

Jauneklis, domādams, ka ir jāatvadās, satvēra meiteni rokās, apskāva un piespieda pie krūtīm, taču Danusja nepiekļāvās viņam un neapvija rokas ap kaklu, bet ātri norāva sev no gaišajiem matiem baltu plīvuru, kas bija zem rūtu vainaga un pilnīgi ietina tajā Zbiškas galvu, vienlaikus raudulīgā bērna balstiņā skaļi iesaukdamās:

—    Viņš ir mans! Viņš ir mans!

—    Viņš pieder meitenei! — piebalsoja varenas bruņinieku balsis. — Jāiet pie kastelāna!

—     Pie kastelāna! Pie kastelāna! — viņiem atsaucās pērkondārdoši tautas kliedzieni. Biktstēvs pacēla uz augšu acis, tiesas rakstvedis apjuka, kapteinis un alebardisti nolaida ieročus, jo visi saprata, kas noticis.

Bija sena poļu un slavu paraša, stipra kā likums, ko pazina ne tikai Podhalas, Krakovas, bet arī citos novados: ja nevainīga meitene uzmeta uz nāvi notiesātam puisim savu plīvuru par zīmi, ka grib iziet pie viņa par sievu, ar to viņa izglāba notiesāto no nāves un soda. So parašu zināja poļu bruņinieki, zemnieki un pilsētnieki, un par tās spēku bija dzirdējuši arī vācieši, kopš seniem laikiem dzīvodami poļu pilsētās un miestos. To redzot, vecais Macjka no pārdzīvojuma pilnīgi sa- guma, bruņinieki, atbīdījuši nost strēlniekus, ielenca Zbišku un Danusju, saviļņotā un iepriecinātā tauta kliedza arvien skaļāk: «Pie kastelāna! Pie kastelana!» Pūlis devās uz priekšu kā milzīgs jūras vilnis. Bende un viņa palīgi steigā noskrēja no paaugstinājuma. Izcēlās sajukums. Visiem kļuva skaidrs, ka, ja Tenčinas Jasjka tagad gribētu nostāties pret svēto senču parašu, pilsētā izceltos draudoši nemieri. Tautas lavīna tūlīt metās virsū ešafotam. Vienā mirklī norāva vadmalu un saplēsa to gabalos, pēc tam no spēcīgu roku rāvieniem un cirvju cirtieniem sāka liekties, brakšķēt un lūst baļķi un dēļi — īsā laikā tirgus laukumā nepalika ne pēdas no paaugstinājuma.

Zbiška, arvien vēl turēdams rokās Danusju, atgriezās pilī, šoreiz patllsām kā īsts uzvarētājs. Viņam blakus priecīgām sejām gāja karalistes pirmie bruņinieki, bet visapkārt drūzmējās tūkstoši sieviešu, vīriešu un bērnu, skaļi klaigādami, dziedādami, stiepdami Danusjai pretī rokas un slavinādami abu drosmi un skaistumu. Pie logiem bagātās pilsētnieces aplaudēja viņiem ar savām baltajām rokām, visur ļaudīm varēja redzēt prieka asaras acīs. Laimīgajam jauneklim zem kājām krita rožu un liliju vainagu lietus, lentu, pat zeltītu jostu un matu tīkliņu lietus, bet viņš gāja starodams kā saule, pateicības pilnu sirdi, ik pēc brīža paceldams uz augšu savu balto meiteni un sajūsmā skūpstīdams viņas ceļgalus, kas tā saviļņoja jaunās pilsētnieces, ka dažas no viņām krita savu mīļoto apkampienos, solīdamās tāpat izglābt viņus, ja tiktu notiesāti uz nāvi. Zbiška un Danusja kļuva it kā bruņinieku, pilsētnieku un vienkāršās tautas iemīļoti bērni. Vecais Macjka, ko joprojām pieturēja pie rokām Koritņicas Florians un Vrocimoviču

Marcins, no prieka brīžiem zaudēja vai prātu un nevarēja saprast, kā viņam šāds brā|adēla glābšanas veids nebija ienācis ne prātā. Vispārējā troksnī Tačevas Povals savā varenajā balsī stāstīja bruņiniekiem, kā šo veidu apspriedēs pie kņazes izdomājuši, pareizāk, atcerējušies Voicehs Jastžembcs un Skarbimežas Staņislavs, rakstītu un nerakstītu likumu zinātāji, bet bruņinieki brīnījās par tā vienkāršību un sprieda, ka laikam tāpēc nevienam neienāca prātā šī paraša, ka pilsētā, ko senlaikus apdzīvoja vācieši, tā jau sen vairs netika praktizēta.

Tomēr viss vēl bija atkarīgs no kastelāna. Bruņinieki un tauta devās uz pili, kur karaļa prombūtnes laikā uzturējās Krakovas pans, kas reizē bija arī tiesas rakstvedis. Ksendzs Skarbimežas Staņislavs, Zaviša, Farurejs, Maškovicu Zindrams un Tačevas Povals devās pie viņa izskaidrot parašas spēku un atgādināt paša vārdus, ka tūlīt atbrīvotu notiesāto, ja vien atrastos kāds «pants vai iemesls». Vai tad varēja būt labāks iemesls par senču parašu, kas nekad netika pārkāpta? Tiesa, Tenčinas Jasjka iebilda, ka šī paraša vairāk piestāvot vienkāršajai tautai un Podbalas laupītājiem, nevis šļahtai, bet pārāk labi zināja visus likumus, lai neatzītu šīs parašas spēku. To sacīdams, viņš aizsedza savu sirmo bārdu ar plaukstu un smaidīja aiz pirkstiem, jo laikam bija priecīgs. Beidzot kņazes Annas Danutas, dažu garīdznieku un bruņinieku pavadībā Tenčinas Jasjka iznāca zemā lievenī.

Ieraudzījis viņu, Zbiška atkal pacēla uz augšu Danusju, bet kastelāns uzlika savu vecīgo roku uz viņas zeltainajiem matiem, brīdi paturēja, pēc tam nozīmīgi un laipni pamāja ar sirmo galvu.

Visi saprata šo zīmi, un pūļa kliedzieni satricināja pils mūrus. «Lai dievs tev palīdz! Ilgu mūžu tev, taisnais kungs! Dzīvo un tiesā mūs!» sauca no visām pusēm. Pēc tam atskanēja jauni kliedzieni par godu Zbiškam un Danusjai, bet drusku vēlāk viņi abi, uzkāpuši lievenī, nokrita ceļos kņazes Annas Danutas priekšā, kurai Zbiška pateicās par dzīvību, jo viņa bija tā, kas kopā ar mācītajiem vīriem izdomāja viņa glābšanas plānu un iemācīja Danusju, kas viņai jādara.

—     Lai dzīvo jaunais pāris! — redzot viņus nometušos ceļos, iesaucās Tačevas Povals.

—    Lai dzīvo! — pārējie piebalsoja.

Bet sirmais kastelāns, griežoties pie kņazes, sacīja:

—    Tikai, cienītā kņaze, saderināšanai jānotiek tūlīt, jo paraša tā prasa.

—    Saderināsim tūlīt, — labā kundze priekā starojošu seju atbildēja, — bet guldināšanu bez viņas tēva Spihovas Juranda atļaujas es nepieļaušu.

VII

Pie tirgotāja Amileja Macjka un Zbiška apspriedās, ko darīt. Vecais bruņinieks gaidīja drīzu nāvi; to viņam pareģoja arī labs brūču pazinējs franciskāņu mūks tēvs Cibeks, tāpēc Macjka gribēja ātrāk atgriezties Bogdanecā, lai varētu tikt apbedīts blakus saviem senčiem Ostrovas kapsētā.

Taču ne visi senči tur atdusējās. Kādreiz tā bija liela dzimta. Kara gadījumā viņi pulcējās kopā ar saucienu «Grādi!», bet ģerbonī nēsāja Trulo Pakavu, tādējādi izceļoties citu šļabtiču vidū, kuriem ne vienmēr piešķīra tiesības uz ģerboni. 1331. gadā kaujā pie Plovciem vācu strēlnieki purvā nošāva septiņdesmit četrus Bogdanecas cīnītājus, palika dzīvs tikai viens, Voicehs, pēc palamas Taurs, kuram karalis Vladislavs Loketeks pēc vācu sakāves ar īpašu rīkojumu piešķīra ģerboni un Bogdanecas zemi Kritušo kauli palika balojam Plovcu laukos, bet Voicehs atgriezās tēva mājās, lai te pieredzētu to, kā galīgi iznīkst viņa dzimta.

Kamēr Bogdanecas vīri gāja bojā no vācu bultām, netālās Silēzijas sirojošie bruņinieki uzbruka viņu dzimtajai ligzdai, līdz pamatiem nodedzināja visas ēkas, bet iedzīvotājus izkāva vai aizveda gūstā, lai pēc tam pārdotu uz tālākiem vācu novadiem. Voicehs nu bija palicis viens pats vecajā, ugunsgrēka neskartajā mājā, kas kādreiz piederēja veselai šļabtiču dzimtai, ķā plašu, bet neapdzīvotu zemju īpašnieks. Piecus gadus vēlāk Voicehs apprecējās un, piedzīvojis divus dēlus, Jasjku un Macjku, gāja bojā medībās, kur to nobadīja taurs.

Dēli auga mātes Spaļenicu Kahnas gādībā, kura divos uzbrukumos atrieba Silēzijas vāciešiem par vecajām pārestībām, trešajā krita pati. Sasniedzis pilngadību, Jasjka apņēma sev par sievu Mocaževas Ja- genku, ar kuru piedzīvoja Zbišku. Macjka palika vecpuišos un, cik viņam to atļāva daudzie kari, uzraudzīja īpašumu un brāļadēlu.

Kad Gžimalitu un Nalenču pilsoņu kara laikā Bogdanecā atkal nodedzināja mājas un izklīdināja zemniekus, Macjka viens pats velti mēģināja atjaunot saimniecību. Bez panākumiem izmocījies vairākus gadus, beidzot ieķīlāja zemi savam radiniekam abatam, bet pats ar toreiz vēl mazo Zbišku devās uz Lietuvu cīnīties pret vāciešiem.

Taču Macjka nekad neaizmirsa Bogdanecu. Tieši tāpēc viņš devās uz Lietuvu, lai, ieguvis bagātīgu kara laupījumu, ar laiku varētu atgriezties izpirkt zemi, nometināt uz tās gūstekņus, atjaunot ēkas un atdot to Zbiškam. Arī tagad, pēc jaunekļa brīnišķīgās izglābšanās, par to vien domāja un par to sprieda ar tirgotāju Amileju.

Zemi bija ar ko izpirkt. Kara laupījums, izpirkšanas maksa par gūstā saņemtajiem bruņiniekiem, Vitauta dāvanas sastādīja diezgan ievērojamus līdzekļus. Sevišķi daudz viņi ieguva cīņā uz dzīvību un nāvi ar tiem diviem frīzu bruņiniekiem, kuru bruņas vien tais laikos sastādīja veselu īpašumu, bet viņi taču vēl ieguva vezumus, zirgus, cilvēkus, apģērbus, naudu un visus bagātos kara piederumus. Daudz ko no šī laupījuma tagad nopirka tirgotājs Amilejs, starp citu divus baķus brīnišķīgas Flandrijas vadmalas, ko gādīgie un bagātie frīzi veda savos vezumos. Macjka pārdeva arī dārgās trofeju bruņas, jo, gatavodamies drīz mirt, uzskatīja, ka tās viņam vairs nebūs vajadzīgas. Pircējs, ieroču meistars, nākošā dienā pārdeva tās Vrocimoviču Mārciņām no Puskazas ģerboņa, gūstot ievērojamu peļņu, jo Milānas bruņas tai laikā tika vērtētas augstāk par visām.

Zbiškam no visas sirds bija žēl šo bruņu.

—     Ja dievs jums dos veselību, — viņš teica tēvocim, — kur jūs otras tādas dabūsiet?

—    Turpat, kur atradu šīs, kāda cita vācieša mugurā, — Macjka atbildēja. — Bet nu gan man no nāves neizbēgt. Ribās saplīsa bultas uzgalis un šķemba palika iekšā. Jo vairāk es to taustīju, cenšoties izvilkt ar nagiem, jo dziļāk tā ielīda. Tagad vairs nav nekāda glābiņa.

—    Jums vajadzētu izdzert pāris podiņus lāča tauku!

—    0! Tēvs Cibeks arī teica, ka būtu labi, varbūt šķemba kaut kā izslīdētu. Bet kur lai te ņemu? Bogdanecā gan — paņemtu cirvi un pie stropa naktī kādu nobeigtu.

—    Nu tad jāsim uz Bogdanecu. Tikai pa ceļam jūs man neno- mirstiet!

Vecais Macjka sirsnīgi paskatījās uz brāļadēlu.

—    Es zinu, kurp tu gribētu doties: uz kņaza Januša galmu vai pie Spihovas Juranda — kopā cīnīties pret Helminas vāciešiem.

—    Neliegšos. Kopā ar kņazes galmu labprāt dotos uz Varšavu vai Cehanovu, lai ilgāk varētu pabūt blakus Danusjai. Tagad bez viņas es vairs nevaru iztikt, jo šī meitene ir ne tikai mana dāma, bet arī iemīļotā. Man tāds prieks viņu redzēt, ka, tiklīdz iedomājos, tūlīt prāts velk pie tās. Es viņai sekošu kaut līdz pasaules malai, bet pašreiz mans pirmais pienākums ir pret jums. Jūs nepametāt inani, es arī jūs nepametīšu. Ja reiz uz Bogdanecu, tad uz Bogdanecu.

—    Tu esi lāga zēns! — Macjka sacīja.

—     Dievs mani sodītu, ja es pret jums būtu citāds. Paskatieties: jau krauj vezumus, bet vienus ratus es liku izklāt priekš jums ar sienu. Amileja sieva uzdāvināja lepnu pēli, es tikai nezinu, vai karstumā uz tā varēsiet nogulēt. Brauksim lēnām, reizē ar kņazi un viņas galmu, lai būtu kas par jums rūpējas. Pēc tam viņi nogriezīsies uz Mazāviju, bet^mēs — uz Bogdanecu — un ar dieva palīgu!

—            Ja varētu nodzīvot tik ilgi, kamēr atjaunosim pili, — Macjka teica, — jo zinu, ka pēc manas nāves tu daudz nedomāsi par Bogdanecu.

—    Kāpēc nedomāšu?

—    Tāpēc, ka tad tev būs prātā kaujas un mīlestība.

—            Bet vai tad jums nebija prātā karš? Turklāt esmu jau visu izlēmis, kas man jādara: vispirms uzcelsim pili no vareniem ozola baļķiem un, kā nākas, apkārt liksim izrakt dziļu grāvi.

—            Tu tā domā? — Macjka ieinteresēts jautāja. — Nu, uzbūvēsim pili, ko tālāk? Saki!

—    Tikai pēc tam došos uz kņazes galmu Varšavā vai uz Cehanovu.

—    Pēc manas nāves?

—            Ja drīz nomirsit, tad pēc jūsu nāves, tikai vispirms jūs cienīgi apbedīšu; bet, ja kungs Jēzus dos jums veselību, paliksiet Bogdanecā. Kņaze apsolīja, ka kņazs tur man piešķirs bruņinieka jostu, citādi Lihtenšteins negribēs ar mani cīnīties.

—    Tātad pēc tam tu dosies uz Malborgu?

—            Uz Malborgu vai pasaules malu, lai tik varētu dabūt rokā Lihtenšteinu.

—    Par to es tev nepārmetīšu. Vienam no jums jāmirst!

—            Gan es atvedīšu jums uz Bogdanecu viņa cimdus un jostu, nebaidieties!

—    Sargies tikai nodevības. Viņi ir nodevīga tauta.

—            Es .palūgšu kņazam Janušam, lai sūta mani pie mestra pēc drošības grāmatas. Tagad ir miers. Aizjāšu uz Malborgu pēc drošības grāmatas, bet tur vienmēr viesojas daudz bruņinieku. Saprotat? Vispirms izaicināšu Lihtenšteinu, pēc tam paskatīšos, kuriem ir pāvu spalvas pie brunucepurcs — un pēc kārtas izaicināšu tos. Ak dievs! Ja kungs Jēzus palīdzēs uzvarēt, pie reizes izpildīšu arī savu solījumu.

Tā runādams, Zbiška smaidīja pats savām domām, pie tam viņa seja izskatījās gluži kā zēnam, kurš izklāsta, kādus varoņdarbus viņš pastrādās, kad būs izaudzis liels.

—            Ek! — Macjka pašūpoja galvu. — Ja tu pieveiktu trīs bruņiniekus no slavenām dzimtām, tu ne tikai izpildītu solījumu, bet kādu laupījumu vēl iegūtu! Mīļais dievs!

—            Ne tikai trīs! — Zbiška iesaucās. — Es jau cietumā apņēmos, ka Danusjas dēļ neskopošos. Nevis trīs, bet tik, cik abām rokām pirkstu!

Macjka paraustīja plecus.

—            Brīnieties vai neticiet, — Zbiška sacīja, — bet no Malborgas es tūlīt došos pie Spihovas Juranda. Kā lai viņam nepaklanās, ja viņš ir Danusjas tēvs? Pēc tam kopā kausim Helminas vāciešus. Jūs taču pats teicāt, ka visā Mazā vi jā vāciešiem neesot lielāka asinssūcēja.

—    Bet ja viņš nedos tev Danusju?

—            Kāpēc gan ne? Viņam ir savi rēķini, man savi. Ko vēl labāku par mani viņš var atrast? Galu galā, ja jau kņaze atļāva saderināties, viņš arī nepretosies.

—            Es tikai domāju, — Macjka sacīja, — ka tu paņemsi līdzi visus Bogdanecas ļaudis, lai tev būtu pavadoņi, kā bruņiniekam pienākas, bet zeme paliks neapstrādāta. Kamēr es būšu dzīvs, es to nepieļaušu, bet pēc manas nāves — jūtu, ka paņemsi.

—            Gan jau dievs gādās pavadoņus, bez tam mūsu radinieks Tuļ- čas Janka arī palīdzēs.

Tai brīdī atvērās durvis un, it kā apstiprinot to, ka gan jau dievs gādās pavadoņus, ienāca divi spēcīgi, melnīgsnēji vīri, ģērbušies dzeltenos kaftānos kā ebreji, sarkanās cepurēs un milzīgi platās biksēs. Apstājušies pie sliekšņa, viņi pielika pirkstus pie pieres, pie lūpām, pie krūtīm un sāka klanīties gandrīz līdz zemei.

—    Kas tie par ķēmiem? — Macjka jautāja. — Kas jūs tādi?

—    Jūsu vergi, — lauzītā poļu valodā atbildēja ienācēji.

—    Kā? No kurienes? Kas jūs sūta?

—            Mūs sūta pans Zaviša kā dāvanu jaunajam bruņiniekam, lai mēs būtu viņa vergi.

—            Mans dievs! Tagad mums par diviem vīriem vairāk! — Macjka priecīgi iesaucās. — Kādas tautības jūs esat?

—    Mēs turki.

—            Turki? — Zbiška atkārtoja. — Man svītā būs divi turki. Vai jūs kādreiz esat redzējuši turkus?

Un, piesteidzies tiem klāt, Zbiška sāka tos grozīt un aplūkot kā sevišķus aizjūras radījumus. Bet Macjka sacīja:

—            Redzējis gan neesmu, bet dzirdēju, ka Garbovas pana dienestā esot turki, kurus viņš dabūjis no Romas ķeizara Zigismunta, cīnoties pie Donavas. Kā tad tā? Jūs taču, maitas, esot pagāni?

—    Pans lika mums kristīties, — viens gūsteknis teica.

—    Bet izpirkties jums nebija par ko?

—    Mēs esam no tālienes, no Āzijas piekrastes, no Brusas.

Zbiška, kurš vienmēr kāri klausījās visādus kara nostāstus, bet sevišķi,

ja runa bija par slavenā Garbovas Zavišas varoņdarbiem, sāka iztaujāt viņus, kā nokļuvuši gūstā. Bet gūstekņu atbildēs nebija nekā neparasta: pirms trim gadiem Zaviša uzbrucis viņiem, pārdesmit vīriem, kalnu spraugā, daļu nogalinājis, daļu saņēmis gūstā, pēc tam daudzus izdāvinājis. Zbiškam un Macjkam sirds aptecējās no prieka, redzot tik lielisku dāvanu, jo vairāk tāpēc, ka tais laikos trūka cilvēku un katrs gūsteknis bija vesels īpašums.

Pēc brīža ienāca arī pats Zaviša Povala un Biskupicu Paškas Ļaundara pavadībā. Tā kā visi viņi bija centušies izglābt Zbišku un priecājās par izdošanos, katrs viņam kaut ko dāvāja par piemiņu. Devīgais Tačevas pans uzdāvināja zirga segu — platu, dārgu, uz krūtīm izšūtu ar zelta bārkstīm. Paška — ungāru zobenu, kas maksāja vairākas grivnas. Pēc tam ieradās Targovisku Liss, Farurejs un Kozihgluvu Kšons ar Vrocimoviču Mārciņu, bet vispēdīgi Maškovicu Zindrams — katrs pilnām rokām.

Zbiška sveica viņus pacilātu sirdi, juzdamies divkārši laimīgs — par dāvanām un par to, ka slavenākie karalistes bruņinieki izrāda viņam savu draudzību. Ciemiņi apjautājās Zbiškam par prombraukšanu un par Macjkas veselību, ieteicot, kā jau pieredzējuši, lai gan vēl jauni ļaudis, dažādus smērus un teriaku, kas brīnišķīgi dziedinot brūces.

Macjka lūdza viņus rūpēties vienīgi par Zbišku, jo pats taisoties uz viņpasauli. Ar dzelzs šķembu ribās esot grūti dzīvot. Sūdzējās arī, ka pastāvīgi spļaujot asinis un nevarot ēst. Mērs lobītu riekstu, divi luņķi desas, bļoda ceptu olu — tas esot viss viņa dienas uzturs. Tēvs Cibeks vairākas reizes nolaidis viņam asinis, domādams, ka tādējādi atvilks no sirds karstumu un uzlabos apetīti, taču arī tas nelīdzējis.

Bet arī viņš bija tik priecīgs par brāļadēla saņemtajām dāvanām, ka tai brīdī jutās labāk un, kad tirgotājs Amilejs tik cienījamu viesu pacienāšanai lika ienest istabā muciņu vīna, apsēdās līdz ar viņiem pie galda. Sākās sarunas par Zbiškas izglābšanu un viņa saderināšanos ar Danusju. Bruņinieki nešaubījās, ka Spihovas Jurands nepretosies kņazes gribai, sevišķi vēl, ja Zbiška atriebs viņa mātes nāvi un iegūs apsolītos pāvu spalvu pušķus.

—     Es tikai nezinu, — Zaviša sacīja, — vai Lihtenšteins cīnīsies, jo viņš ir mūks un turklāt vēl viens no ordeņa komturiem. Jā! Ļaudis no viņa svītas stāstīja, ka ar laiku, ja vien dzīvos, Lihtenšteins varot kļūt par lieimestru.

—     Atteicoties no cīņas, viņš aptraipīs savu godu, — Targoviskas Liss sacīja.

—     Nē, — Zaviša paskaidroja. — Viņš nav laicīgs bruņinieks, bet mūkiem nav brīv cīnīties divkaujās.

—    Tomēr bieži gadās, ka cīnās.

—     Tāpēc, ka ordenī pārkāpj likumus. Viņi dod dažādus solījumus un, par kaunu visai kristīgajai pasaulei, slaveni ar to, ka atkal un

atkal tos nepilda. Taču no divkaujas uz dzīvību un nāvi krustnesis, bet sevišķi komturs, var arī atteikties.

—    Nu, tad viņu var dabūt rokās kara laikā!

—    Bet stāsta, ka kara nebūšot, — Zbiška sacīja, — jo krustneši tagad baidoties no mūsu tautas.

Uz to Maškovicu Zindrams atbildēja:

—    Ilgi šis miers nevilksies. Ar vilku nevar sadzīvot, viņam jāpārtiek no citu labuma.

—    Pa to laiku mums varbūt iznāks saķerties ar Timuru Klibo, — Povals atsaucās. — Tagad jau noteikti zināms, ka cīņā ar Edigeju kņazs Vitauts cietis sakāvi.

—    Jā. Un vojevoda Spitka neatgriezās, — Biskupicu Paška Ļaundaris piemetināja.

—    Un daudz Lietuvas kņazu palika kaujas laukā.

—    Nelaiķe karaliene paredzēja, ka tā notiks, — Tačevas pans sacīja.

—    Nu, tad mums varbūt patiešām iznāks saķerties ar Timuru.

Saruna atkal atgriezās pie Lietuvas karagājiena pret tatāriem. Vairs

nebija nekādu šaubu, ka kņazs Vitauts, būdams vairāk karstasinīgs nekā pieredzējis karavadonis, cietis šausmīgu sakāvi pie Vorsklas, kurā krituši daudzi lietuviešu un krievu bajāri un kopā ar viņiem arī vairāki poļu un pat krustnešu bruņinieki, kas bija ieradušies palīgā. Ami- Ieja mājā sapulcējušos visvairāk skumdināja jaunā Melštinas Spitkas — karaļvalsts lielākā augstmaņa liktenis; viņš aizgāja kā brīvprātīgais un pēc kaujas pazuda bez vēsts. Visi ārkārtīgi cildināja Spitkas patiešām bruņniecisko varoņdarbu, kad viņš kaujas laukā atteicās uzmaukt galvā no ienaidnieka karavadoņa iegūtu aizsargcepuri, labāk mirdams slavas pilnā nāvē nekā palikdams par savu dzīvību parādā pagānu valdniekam. Tomēr vēl nebija skaidrs, vai viņš kritis vai saņemts gūstā. Galu galā no gūsta viņš viegli varēja izpirkties, jo skaitījās ārkārtīgi bagāts, bez tam karalis. Vladislavs viņam bija piešķīris lēņu tiesības uz visu Podoliju.

Tomēr lietuviešu sakāve varēja radīt draudus visai Jagaiļa valstij, jo neviens nebija pārliecināts, vai tatāri, uzvaras iedvesmoti pār Vitautu, neuzbrūk lielkņazistes zemēm un pilsētām. Tādā gadījumā karā tiktu iesaistīta arī karaliste. Tāpēc daudzi bruņinieki, kuri, tāpat kā Zaviša, Farurejs, Dobeks un pat Povals, bija pieraduši meklēt kaujas un piedzīvojumus ārzemju galmos, ar nolūku palika Krakovā, gaidīdami, ko nesīs tuvākā nākotne. Ja Tamerlans, divdesmit septiņu karalistu valdnieks, sacels kājās visas mongoļu tautas, briesmas patiešām kļūs milzīgas. Un bija cilvēki, kas paredzēja, ka tā arī notiks.

—            Ja vajadzēs, paspēkosimies ari ar pašu Klibo. Pret mūsu tautu viņam neveiksies tik'viegli, kā veicās pret tām, kuras izkāva un pakļāva savai varai. Turklāt taču pārējie kristīgie valdnieki nāks mums palīgā.

Uz to Maškovicu Zindrams, kurš liesmot liesmoja naidā pret ordeni, rūgti piezīmēja:

—            Par valdniekiem es nezinu, bet krustneši gatavi sabrāļoties ar tatāriem, lai uzbruktu mums no otras puses.

—            Nu, tad būs karš! — Zbiška iesaucās. — Es iešu pret krustnešiem !

Taču citi bruņinieki viņiem iebilda. Lai gan krustneši nebaidoties dieva im rūpējoties tikai par savu mantu, tomēr pagāniem pret kristīgu tautu viņi nepalīdzēšot. Bez tam Tamerlans karojot kaut kur tālu Āzijā, bet tatāru vadonis Edigejs kaujā zaudējis tik daudz cilvēku, ka, šķiet, nobijies pats no savas uzvaras. Kņazs Vitauts esot ļoti uzņēmīgs un droši vien būšot labi nocietinājis savas pilsētas; galu galā, lai gan šoreiz lietuviešiem neveicās, viņiem tomēr neesot nekāds jaunums uzvarēt tatārus.

—            Nevis ar tatāriem, bet ar vāciešiem mums jācīnās uz dzīvību un nāvi, — Maškovicu Zindrams sacīja. — Ja mēs viņus ncsatriek- sim, viņi iznīcinās mūs.

To teicis, viņš griezās pie Zbiškas:

—            Bet vispirms cietīs Mazāvija. Tur tev vienmēr būs darbs, nebaidies!

—    Ek, ja tēvocis būtu vesels, tūlīt dotos turpu!

—    Lai dievs tev palīdz! — Povals sacīja, paceldams kausu.

—    Uz tavu un Danusjas veselību!

—    Un vāciešu nāvi! — Maškovicu Zindrams piebilda.

Viesi sāka atvadīties. Tai brīdī istabā ienāca kņazes galminieks ar vainagu rokā un, paklanījies klātesošajiem bruņiniekiem, ar savādu smaidu uzrunāja Zbišku:

—            Kņaze lika jums pateikt, ka pārnakšņos vēl Krakovā un ceļā dosies agri no rīta.

—            Ļoti jauki! — Zbiška sacīja. — Bet kāpēc tā? Vai nav kāds saslimis?

—    Nē, tikai kņazei ir viesis no Mazāvijas.

—    Vai pats kņazs ieradies?

—    Kņazs ne, tikai Spihovas Jurands, — galminieks atteica.

To padzirdis, Zbiška briesmīgi apmulsa, un viņam tā sāka dauzīties sirds kā toreiz, kad klausījās nāves spriedumu.

Kņaze Anna pārāk neizbrīnljās par Spihovas Juranda ierašanos, jo arī agrāk bieži gadījās, ka nemitīgos uzbrukumos, ienaidnieka vajāšanās un kaujās ar vācu bruņiniekiem viņu pēkšņi pārņēma ilgas pēc Danusjas. Tad viņš negaidīti ieradās Varšavā, Cehanovā vai citā vietā, kur toreiz uzturējās kņaza Januša galms. Ieraugot meitu, viņu vienmēr pārņēma liels žēlums. Ar laiku Danusja tik ļoti sāka līdzināties mātei, ka Jurandam ikreiz likās, it kā viņš redzētu savu nelaiķi sievu tādu, kādu viņš to kādreiz iepazina pie kņazes Annas Varšavā. Ļaudis cerēja, ka šai žēlumā beidzot atmaigs viņa cietā, tikai atriebības jūtu pārņemtā sirds. Kņaze ne reizi vien mēģināja viņu pierunāt, lai pamet savu asiņaino Spihovu un paliek pie galma un Danusjas. Arī pats kņazs, augsti vērtēdams Juranda varonību un nozīmi un reizē gribēdams izbeigt nepatikšanas, ko tam sagādāja nepārtrauktās robežu sadursmes, piedāvāja viņam ieroču pārziņa amatu. Taču viss velti. Ieraugot Danusju, iesūrstējās vecās brūces. Dažās dienās viņš zaudēja ēstgribu un miegu, kļuva nerunīgs. Laikam viņam atkal sāka plosīties un asiņot sirds, līdz beidzot viņš pazuda no galma un atgriezās Spihovas purvos, lai noslīcinātu asinīs savu žēlumu un dusmas. Tad ļaudis mēdza teikt: «Vai vāciešiem! Viņi gan nav nekādi aitas, bet Jurandam tomēr aitas, jo viņš tiem vilks.» Pēc zināma laika paklīda valodas vai nu par sagūstītiem svešzemju bruņiniekiem, kuri gar pierobežu brīvprātīgi devušies krustnešu dienestā, vai par nodedzinātām pilīm, vai par nolaupītiem zemniekiem, vai cīņām uz dzīvību un nāvi, no kurām drausmīgais Jurands vienmēr iznāca kā uzvarētājs. Kā ma- zūri, tā vācu bruņinieki, kuriem ordenis Mazāvijas tuvumā rentēja zemi un pilis, bija plēsīgas dabas, tāpēc pat vislielākā miera laikā uz robežas starp Mazāvijas kņaziem un ordeni ne brīdi nerimās kaujas troksnis. Pat cirst kokus mežā vai novākt labību ļaudis gāja, apbruņojušies ar stopiem vai pīķiem. Viņi dzīvoja neziņā par rītdienu, pastāvīgā kara gatavībā un naidā nocietinātām sirdīm. Neviens neapmierinājās tikai ar aizsā'rdzību, bet par laupīšanu atmaksāja ar laupīšanu, par dedzināšanu ar dedzināšanu, par uzbrukumu ar uzbrukumu. Un gadījās tā, ka tai brīdi, kad vācieši klusi zagās pa mežiem, lai pārsteigtu kādu mazūru pili, nolaupītu zemniekus vai ganāmpulkus, mazūri darīja to pašu vācu pusē. Ne reizi vien viņi sastapās un cīnījās līdz pēdējam elpas vilcienam, tomēr visbiežāk vadoņi izaicināja viens otru uz divkauju, pēc kuras uzvarētājs paņēma sev pieveiktā pretinieka svītu. Tāpēc, kad Varšavas galmā ienāca sūdzības par Jurandu, kņazs atbildēja ar pretsūdzībām par vācu bruņinieku uzbrukumiem citās vietās. Abas pu- scs meklēja gandarījumu, bet, tā kā neviena nevarēja un negribēja to sniegt, visas laupīšanas, dedzināšanas, uzbrukumi palika nesodīti.

Pēdīgi tomēr Jurands, kas, dzīvojot savā purvainajā, meldriem aizaugušajā Spibovā, kvēloja nedzešamā atriebības kārē, kļuva tik neciešams viņa aizrobežas kaimiņiem, ka galu galā bailes tajos ņēma pārsvaru par dusmām. Zeme, kas robežojās ar Spihovu, palika atmatā, meži aizauga ar savvaļas apiņiem un lazdām, pļavas ar niedrēm. Ne viens vien vācu bruņinieks, kas savā tēvzemē bija pieradis pie dūres tiesībām, mēģināja apmesties blakus Spihovai, taču pēc zināma laika viņi uzskatīja par labāku atteikties no lēņu tiesībām, ganāmpulkiem un zemniekiem nekā dzīvot nepielūdzamā vīra kaimiņos. Bieži vien bruņinieki rīkoja kopīgus uzbrukumus Spihovai, bet katrs no tiem beidzās ar sakāvi. Izmēģinājās dažādi. Reiz viņi ataicināja no Mainas ar savu spēku un nežēlību plaši pazīstamu bruņinieku, kurš visās cīņās bija guvis uzvaras, lai izaicina uz divkauju Jurandu. Bet, tiklīdz pretinieki ieņēma vietas un vācietis ieraudzīja briesmīgo mazūru, tam kā apburta apslāba sirds un viņš, pagriezis zirgu, metās bēgt, tomēr Jurands paguva iegrūst piķi mainieša neapbruņotajā pakaļā, tādējādi laupīdams tam godu un dienas gaismu. Kopš tās reizes kaimiņus sagrāba vēl lielākas bailes un katrs vācietis, kaut iztālēm ieraudzījis Spihovas dūmus, tūlīt meta krustu un sāka skaitīt lūgšanu savam debesu patronam, jo nostiprinājās pārliecība, ka atriebības dēļ Jurands pārdevis savu dvēseli velnam.

Arī par pašu Spihovu stāstīja briesmu lietas. Runāja, it kā caur staigniem purviem, starp apslēptiem, ar ūdens lēcām un sūrenēm aizaugušiem muklājiem uz to vedot tik šaurs ceļš, ka divi vīri blakus pa to nemaz nevarot jāt; ka gar šī ceļa malām mētājoties vāciešu kauli, bet naktis kaukdamas un vaimanādamas staigājot apkārt noslīkušo galvas uz zirnekļu kājām un velkot muklājā cilvēkus ar visiem zirgiem. Runāja arī, ka pašā pilī uz sētas mietiem sasprausti cilvēku galvaskausi. Patiesība visos šais nostāstos bija vienīgi tā, ka pils apakšā izraktās, aizrestotās bedrēs vienmēr vaidēja daži vai vairāki gūstekņi un ka Juranda vārds bija briesmīgāks nekā izdomājumi par skeletiem un slīkoņiem.

Uzzinājis par Juranda ierašanos, Zbiška tūlīt aizsteidzās pie viņa, bet, tā kā Spihovas pans bija Danusjas tēvs, jauneklis gāja ar satrauktu sirdi. Ka izvēlējies Danusju par savu sirds dāmu un ka viņai zvērējis, to Zbiškam neviens nevarēja aizliegt, bet pēc tam kņaze viņus saderināja. Ko par to teiks Jurands? Piekritīs vai ne? Un kas būs, ja viņš kā tēvs iesauksies, ka nekad to nepieļaus? Sie jautājumi viesa jaunekļa sirdī nemieru, jo Danusja viņam bija dārgāka par visu pasaulē.

Mierināja vienīgi doma, ka viņa uzbrukumu Lihtenšteinam Jurands uzskatīs par nopelnu, nevis pazemojumu, jo viņš to darījis, gribēdams atriebties par Danusjas māti, un gandrīz zaudējis pats savu galvu.

Tā domādams, viņš sāka iztaujāt galminieku, kas bija atnācis viņam pakaļ pie Amileja:

—    Uz kurieni jūs mani vedat? Uz pili?

—    Kā tad. Jurands apmeties tur kopā ar kņazes galmu.

—            Pastāstiet man, — kas viņš par cilvēku? .. . Lai es zinātu, kā ar viņu runāt.

—            Ko lai jums stāstu? Tas ir tāds cilvēks, kas pilnīgi atšķiras no citiem. Stāsta, ka agrāk, kamēr naids nebija nocietinājis sirdi, bijis jautrs vīrs.

—    Vai gudrs?

—            Viltīgs, jā, tādēļ ka citus kauj, bet pats neļaujas. Jā, un vienāds, jo otru viņam izšāva vācieši ar bultu, bet ar to pašu vienu viņš cilvēkam redz cauri. Neviens viņu nevar pārliecināt… Tikai kņazi, mūsu pani, mīl, jo viņas galminicci bija paņēmis par sievu, bet tagad meita pie mums uzturas.

Zbiška atviegloti uzelpoja.

—    Tātad jūs sakāt, ka viņš kņazes gribai nepretojas?

—            Es saprotu, ko jūs gribētu uzzināt, un, ko esmu dzirdējis, to pateikšu. Kņaze runāja ar viņu par jūsu saderināšanos, jo nebūtu labi to slēpt, bet ko viņš atbildēja, — nav zināms.

Tā runādami, sasniedza vārtus. Karaļa strēlnieku kapteinis, tas pats, kurš nesen bija vedis Zbišku uz soda vietu, tagad draudzīgi pamāja ar galvu. Pagājuši garām sardzei, viņi nokļuva pils pagalmā, pēc tam pa labi iegriezās flīģelī, ko aizņēma kņaze.

Sastapis pie durvīm kalpu, galminieks jautāja:

—    Kur Spihovas Jurands?

—    Greizajā istabā, pie meitas.

—    Tās tur, — galminieks teica, norādīdams durvis.

Zbiška pārmeta krustu un, pacēlis aizkarus vaļējās durvīs, ar pukstošu sirdi iegāja iekšā. Taču pirmajā mirklī viņš nesaskatīja ne Jurandu, ne Danusju, jo istaba bija ne tikai greiza, bet arī tumša. Tikai pēc brīža ieraudzīja meitenes gaišo galviņu. Danusja sēdēja tēvam klēpī. Viņi nedzirdēja Zbiškas ienākšanu, tāpēc puisis, apstājies pie durvīm, ieklepojās un pēc tam sveicināja:

—    Lai slavēts kungs Jēzus!

—    Mūžīgi mūžam, — Jurands pieceldamies atbildēja.

Tai brīdī Danusja pieskrēja pie jaunā bruņinieka un, satvērusi viņu pie rokas, sāka stāstīt:

—    Zbiška! Tētis ieradies!

Zbiška noskūpstīja viņai roku, pēc tam piecēlās un, kopā ar meiteni piegājis pie Juranda, sacīja:

—    Atnācu jums paklanīties; vai zināt, kas es esmu?

Un viegli pieliecās, izdarot ar rokām kustību, it kā gribētu apkampt viņam kājas. Bet Jurands, satvēris jaunekļa roku, pagrieza viņu pret gaismu un, ncbilstot ne vārda, sāka aplūkot.

Zbiška jau bija drusku atguvies. Pavērsis pret Jurandu ziņkārīgu skatienu, viņš savā priekšā ieraudzīja milzīga auguma vīru iesarkaniem matiem un tādām pašām ūsām, baku rētainu seju un vienu tēraud- krāsas aci. Zbiškam likās, ka šī acs grib izurbties viņam cauri, tāpēc puisis atkal apjuka. Beidzot, nezinādams, ko iesākt, bet, gribēdams kaut ko sacīt, lai pārtrauktu nepatīkamo klusēšanu, jautāja:

—    Tātad jūs esat Spihovas Jurands, Danusjas tēvs?

Bet uzrunātais tikai norādīja viņam solu blakus ozola krēslam, kurā apsēdās pats, un, neatbildējis ne vārda, turpināja viņu aplūkot.

Zbiška galīgi zaudēja pacietību.

—    Ziniet, — viņš teica, — man tā neērti sēdēt kā tiesas priekšā.

Tikai tad Jurands ierunājās:

—    Tātad tu gribēji nogalināt Lihtenšteinu?

—    Nūja! — Zbiška atteica.

Spihovas pana vienīgajā acī iemirdzējās dīvaina uguntiņa, un viņa bargā seja mazliet noskaidrojās. Paskatījies uz Danusju, pēc brīža atkal jautāja:

—    Un to tu darīji viņas dēļ?

—            Kā gan cita? Mans tēvocis jums droši vien būs stāstījis, kā es viņai zvērēju noraut vāciešiem no galvām pāvu spalvu pušķus. Tikai ne trīs, bet vismaz tik daudz, cik pirkstu ir abām rokām. Tā es arī jums palīdzēšu atriebties par Danusjas māti.

—    Vai viņiem! — Jurands iesaucās.

Un atkal iestājās klusums. Tomēr sapratis, ka, izrādot savu naidu pret vāciešiem, gūst Juranda labvēlību, Zbiška sacīja:

—            Es viņiem neko nepiedošu, lai gan viņu dēļ jau gandrīz zaudēju galvu.

Pagriezies pret Danusju, piebilda:

—    Viņa mani izglāba.

—    Zinu, — Jurands sacīja.

—    Jums nekas nav pretī?

— Ja tu esi viņai zvērējis, tad arī kalpo, tāda ir bruņinieku paraša.

Zbiška brīdi vilcinājās, pēc tam, manāmi uztraucies, teica:

—    Redziet. . . viņa man uzmeta galvā savu plīvuru. . . Visi

bruņinieki dzirdēja, un franciskāņu mūks, kas gāja man blakus ar krustu, dzirdēja, kā viņa teica: «Viņš ir mans!» Un ar dieva palīgu līdz pašai nāvei piederēšu tikai viņai.

To teicis, atkal nometās ceļos un, gribēdams parādīt, ka pazīst bruņinieku parašas, ar lielu godbijību noskūpstīja abus uz krēsla roku balsta sēdošās meitenes zābaciņus. Pēc tam piecēlās un jautāja Jurandam:

—    Vai esat redzējis otru tādu … Ko?

Jurands pēkšņi satvēra galvu savās briesmīgajās kāvēja rokās un, pievēris acis, dobji atbildēja:

—    Esmu gan, tikai vācieši man viņu nonāvēja.

—     Tad klausieties, — Zbiška aizrautīgi iesaucās, — mums ir viena pārestība un viena atriebība. Sie suņabrāļi apšāva arī visus mūsu Bogdanecas vīrus, kad viņiem dumbrājā iestiga zirgi. . . Neko labāku par mani savam darbam jūs neatradīsiet. Man tas nav nekas jauns. Pajautājiet tēvocim. Man vienalga, kā cīnīties: ar pīķiem vai cirvjiem, ar īsiem vai gariem šķēpiem . .. Vai par tiem frīziem tēvocis jums stāstīja? Es piekaušu jums vāciešu kā aunu, bet, kas zīmējas uz meiteni, jūsu priekšā ceļos nometies, zvēru, ka viņas dēļ cīnīšos kaut ar pašu sātanu un nemainīšu viņu ne pret zemi, ne pret ganāmpulkiem, ne pret kādu mantu, un, ja man dotu pili ar stikla logiem, bez viņas arī pili pamestu un ietu viņai līdzi kaut līdz pasaules malai.

Jurands kādu laiku sēdēja ar galvu rokās, bet tad, it kā pamodies no miega, žēli un skumji sacīja:

—    Tu man patīc, jaunekli, beЈ es tev viņu nedošu, tāpēc ka tev viņa nav lemta, nabadzīte.

To padzirdis, Zbiška gandrīz zaudēja valodu un raudzījās uz Ju- randu apaļam acīm, nespēdams izrunāt ne vārda.

Taču Danusja viņam palīdzēja. Meitenei ļoti patika Zbiška un patika, ka puisis uzskatīja viņu nevis par «knīpu», bet par «nobriedušu jaunavu». Viņai patika saderināšanās un patika saldumi, ko tai katru dienu nesa jaunais bruņinieks, tāpēc tagad, sapratusi, ka visu to viņai grib atņemt, steidzīgi notrausās no krēsla balsta un, paslēpusi galvu tēvam klēpī, sāka gausties:

—    Tēt! Tēt! Es raudāšu!

Jurands laikam viņu mīlēja vairāk par visu, jo maigi uzlika roku meitai uz galvas. Viņa sejā nebija ne naida, ne dusmu, tikai skumjas.

Zbiška pa to laiku attapās un teica:

—    Kā tad tā? Jus gribat pretoties dieva gribai?

Jurands viņam sacīja:

—     Ja būs dieva griba, tu viņu dabūsi, bet savu piekrišanu es tev nevaru dot. Ar prieku to darītu, bet nedrīkstu . . .

To teicis, piecēla Danusju un, paņēmis viņu rokās, devās uz durvju pusi, bet, kad Zbiška gribēja aizsprostot ceļu, uz brīdi apstājās un piemetināja:

—     Es neliegšu tev pildīt bruņinieka pienākumus, bet vairāk man nejautā, vairāk es tev neko nevaru atbildēt.

Un viņš izgāja.

IX

Nākošā dienā Jurands nebūt neizvairījās no Zbiškas un neliedza viņam ceļā sniegt Danusjai dažādus pakalpojumus, ko tam kā bruņiniekam pienācās darīt. Gluži otrādi, kaut arī ļoti sagrauzts, Zbiška tomēr ievēroja, ka bargais Spihovas pans raugās uz viņu labvēlīgi un it kā pats žēlo, ka bijis spiests viņam tik asi atteikt. Vairākas reizes jaunais šļabtičs mēģināja viņam tuvoties un uzsākt sarunu. Ceļā aiz Krakovas to nebija grūti izdarīt, jo abi pavadīja kņazi jāšus. Jurands, kurš parasti mēdza klusēt, labprāt atbildēja, bet, tiklīdz Zbiška gribēja kaut ko uzzināt par šķēršļiem, kas neļāva tam precēt Danusju, saruna pēkšņi pārtrūka, bet Juranda seja sadrūma. Zbiška domāja, ka kņaze varbūt zina vairāk, un, radis izdevīgu brīdi, centās izprašņāt viņu, bet arī viņa neko daudz nevarēja pateikt.

—     Tas ir kāds noslēpums, — kņaze sacīja. — To man pateica pats Jurands, bet reizē arī lūdza, lai vairāk viņam neko nejautāju. Acīm redzot, viņu saista kāds zvērests, kā tas starp cilvēkiem mēdz būt. Dievs dos, ar laiku tomēr viss noskaidrosies.

—     Bez Danusjas es būtu tikpat kā suns ķēdē vai lācis bedrē, — Zbiška sacīja. — Ne prieka, ne mierinājuma. Nekā, vienīgi skumjas un nopūtas. Labāk būtu ar kņazu Vitautu doties uz Tavaņu, lai tatāri mani tur nogalina. Bet vispirms jāaizved mājās tēvocis, pēc tam no vāciešu galvām jādabū pāvu spalvu pušķi, kā esmu zvērējis. Varbūt mani pie tam nositīs, kas būtu labāk nekā redzēt, ka Danusju paņem cits.

Kņaze pavērās uz viņu savām laipnajām, debeszilajām acīm un, mazliet izbrīnījusies, jautāja:

—    Un tu to viņam ļautu?

—    Es? Kamēr spēšu paelpot, tas nekad nenotiks! Vienīgi ja man roka nokaltis un vairs nevarēšu cirvi noturēt!

—    Nu, redzi.

—     Jā! Bet kā lai es viņu pret tēva gribu apprecu?

Uz to kņaze it kā pati sev atbildēja:

—    Varenais dievs! It kā tā nekad nenotiktu . . .

Pēc tam Zbiškam teica:

—    Vai tad dieva griba nav stiprāka par tēva gribu? Un pats Jurands taču arī sacīja: «Ja būs dieva griba, tu viņu dabūsi.»

—    To pašu viņš teica arī man! — Zbiška iesaucās. — «Ja būs,» saka, «dieva griba, tu vinu dabūsi.»

—    Nu, lūk.

—    Jūsu labvēlība, cienītā pane, man vienīgais mierinājums.

—    Mana labvēlība tev ir, un Danusja savu vārdu turēs. Vēl vakar es viņai jautāju: «Danusja, vai būsi Zbiškam uzticīga?» Viņa man atbildēja: «Piederēšu tikai Zbiškam vai arī nevienam.» Viņa gan vēl ir zaļa odziņa, bet, ja ko pasaka, pie tā arī paliek, — taču šļahtiča meita, nevis kāda pieklīdene. Un viņas māte arī bija tāda pati.

—    Lai dievs dod! — Zbiška sacīja.

—    Skaties tikai, ka arī tu izturētu, jo daudzi puiši šai ziņā ir vieglprātīgi: solās uzticīgi mīlēt, bet paši tūlīt skrien pie citām, pat ar streņģēm tos nevar noturēt. Pareizi saku!

—    Lai tad kungs Jēzus mani jau iepriekš soda! — Zbiška dedzīgi iesaucās.

—    To tu ņem vērā! Bet, tiklīdz būsi aizvedis tēvoci, tūlīt atgriezies mūsu galmā. Izdevīgā brīdī tu tur dabūsi bruņinieka piešus, pēc tam tad redzēsim, ko dievs dos. Danusja pa to laiku paaugsies un sajutīs dieva aicinājumu. Arī tagad viņa tevi stipri mīl, par to nav šaubu, bet tomēr vēl ne tā, kā mīl pieaugušas meitenes. Varbūt arī Jurands kļūs piekāpīgāks pret tevi, jo var noprast, ka viņš būtu priecīgs. Varēsi aizjāt uz Spibovu un kopā ar Jurandu cīnīties pret vāciešiem, var gadīties, ka tu viņam izdarīsi kaut ko pa prātam un galīgi iekarosi viņa labvēlību.

—    Es arī pats, cienītā pane, domāju tā darīt, bet ar jūsu atļauju man būs vieglāk.

Si saruna ļoti uzmundrināja Zbišku. Pa to laiku vecais Macjka tā sagura, ka pirmajā atpūtas vietā vajadzēja palikt un nogaidīt, kamēr atgūs kaut cik spēka tālākam ceļam. Labā kņaze Anna Danuta atstāja viņiem visas zāles un teriakus, kas vien bija līdzi, bet pati devās tālāk, tā ka abiem Bogdanecas bruņiniekiem nācās šķirties no Mazāvijas galma. Zbiška nokrita ceļos kņazes, pēc tam Danusjas priekšā, vēlreiz solīdamies tai uzticīgi kalpot, apņēmās drīz ierasties Cehanovā vai Varšavā, beidzot satvēra viņu savās spēcīgajās rokās un, pacēlis uz augšu, sāka runāt saviļņotā balsī:

—    Neaizmirsti mani, tu mana daiļā puķīte, neaizmirsti, mana zelta zivtiņa!

Bet Danusja, apskāvusi viņu ar rokām, kā jaunākā māsa apskauj mīļu brāli, piespieda savu uzrauto deguntiņu pie viņa vaiga un, raudādama lielām kā zirņi asarām, atkārtoja:

—    Es negribu braukt uz Cehanovu bez Zbiškas, negribu braukt uz Cehanovu!

To redzēja arī Jurands, bet nenoskaitās, gluži otrādi, arī pats ļoti sirsnīgi atvadījās no jaunekļa, bet, uzsēdies zirgā, vēlreiz pateica:

—    Nu, ardievu, un neļaunojies uz mani.

—     Kā es varu ļaunoties, jūs taču esat Danusjas tēvs! — Zbiška no sirds atbildēja.

Un noliecās pie viņa seglu kāpšļiem, bet Jurands, spēcīgi saspiedis puiša roku, novēlēja:

—    Lai dievs tev palīdz visās lietās! .. . Saproti?

Un aizjāja. Zbiška ļoti labi saprata, cik liela labvēlība slēpās viņa pēdējos vārdos un, atgriezies pie ratiem, kuros gulēja Macjka, sacīja:

—     Zināt? Viņš arī gribētu, tikai viņam kaut kas neļauj. Jūs bijāt Spihovā un esat ļoti apķērīgs, pamēģiniet uzminēt, kas tas varētu būt.

Taču Macjka bija pārāk slims. Karstums, kas viņu tirdīja no paša rīta, uz vakara pusi tā pieņēmās, ka vecais bruņinieks sāka zaudēt samaņu, tāpēc atbildes vietā it kā izbrīnījies pavērās Zbiškā, pēc tam jautāja:

—    Kur te zvana?

Zbiška nobijās; viņam ienāca prātā, ka, reiz slimais dzird zvanu skaņas, viņam tuvojas nāve. Jauneklim ienāca prātā arī, ka tēvocis var nomirt bez ksendza, bez grēku nožēlošanas un nokļūt ja ne pilnīgi ellē, tad katrā ziņā uz ilgu laiku šķīstītavā, tāpēc nolēma vest viņu tālāk, lai pēc iespējas ātrāk sasniegtu kādu draudzi, kurā Macjka varētu saņemt pēdējo sakramentu.

Nolēma braukt cauru nakti. Zbiška sēdēja ratos uz siena, kur gulēja slimais, un uzmanīja to līdz rīta gaismai. Laiku pa laikam deva dzert tam vīnu, ar ko viņus ceļam bija apgādājis tirgotājs Amilejs un ko slāpstošais Macjka dzēra ar lielu kāri, jo tas laikam atviegloja viņa ciešanas. Pēc otrās krūzes pat atguva samaņu, bet pēc trešās aizmiga tik cieši, ka Zbiška brīžiem noliecās pār viņu, lai pārliecinātos, vai nav nomiris.

Un, domājot par to, viņu pārņēma dziļas sāpes. Līdz savai apcietināšanai Krakovā jauneklis pat lāgā neapjēdza, cik ļoti mīl savu tēvoci, kurš viņam bija tēva un mātes vietā. Tagad to labi saprata, bet reizē arī juta, ka pēc viņa nāves būs pilnīgi viens pats pasaulē, bez radiniekiem, izņemot abatu, kuram bija ieķīlāta Bogdaneca, bez draugiem un palīdzības. Vienlaikus viņam ienāca prātā doma, ka Macjkas nāvē vainojami vācieši — tie paši vācieši, kuru dēļ pats gandrīz zaudēja galvu, kuri nonāvēja visus viņa priekštečus, Danusjas māti un daudzus daudzus citus nevainīgus cilvēkus, kurus pazina vai par kuriem bija dzirdējis no pazīstamiem, — un viņu pārņēma izbrīns. «Vai tiešām,» teica pats sev, «visā karalistē nav neviena cilvēka, kurš nebūtu no viņiem cietis un neilgotos atriebties?» Te viņš atcerējās vāciešus, ar kuriem bija kāvies pie Viļņas, un nolēma, ka laikam pat tatāri necīnās tik nikni un ka pasaulē laikam nav otras tik nežēlīgas tautas.

Rīts pārtrauca šīs viņa pārdomas. Diena ausa skaidra, bet auksta. Macjka, acīm redzot, jutās labāk, jo elpoja lēnāk un vienmērīgāk. Pamodās tikai tad, kad saule jau krietni sildīja, atvēra acis un pateica:

—    Man vieglāk. Kur mēs esam?

—           Tuvojamies Olkušai. Zināt? Tur, kur rok sudrabu un maksā valsts kasei nodevu.

—            Ja mums būtu tas, kas ir zemes dzīlēs! Tad gan varētu uzcelt Bogdanecu!

—    Var redzēt, ka jums ir labāk, — Zbiška smiedamies atteica.

—     O, tad mums pietiktu arī mūra pilij! Bet iegriezīsimies draudzes baznīcā, tur mūs pamielos un varēsiet izsūdzēt grēkus. Viss ir dieva rokās, tomēr labāk, ja sirdsapziņa kārtībā.

—    Esmu grēcīgs cilvēks un labprāt to izdarīšu, — Macjka sacīja.

—      Naktī sapņoju, ka velni dīrā man no kājām ādu. . . Un savā starpā buldurē vāciski. Paldies dievam, ka man palika vieglāk. Bet tu gulēji kaut drusku?

—    Kā es varēju gulēt, ja uzmanīju jūs?

—    Nu, tad drusku atlaidies. Tiklīdz būsim galā, es tevi uzmodināšu.

—    Kur nu es gulēšu!

—    Kas tad tev neļauj?

Zbiška paraudzījās uz tēvoci bērna acīm.

—           Kas gan cits kā mīlestība? Man pat sāk durt pakrūtē no daudzajām nopūtām. Uzkāpšu mazliet zirgā, kļūs vieglāk.

Un, nolēcis no vezuma, Zbiška uzkāpa zirgā, ko viņam veikli piejāja viens no Zavišas uzdāvinātajiem turkiem. Macjka pa to laiku gan taustīja savu sāpošo sānu, bet laikam domāja ko citu, nevis par savu slimību, jo grozīja galvu, čāpstināja lūpas un pēdīgi sacīja:

—            Visu laiku brīnos un nevaru nobrīnīties, kur tu tik kārs uz meitām. Ne tavs tēvs, ne es nebijām tādi.

Bet Zbiška. atbildes vietā pēkšņi izslējās seglos, salika rokas sānos, atgāza galvu un sāka pilnā balsī dziedāt:

Raudāju pa nakti, raudāju bez gala, — Kur tu esi, mī|ā, kādā zemes malā? Veltas manas asaras, velti moku sevi. It nekad vairs, meitenīt, neredzēšu tevi.

Hei!

Un šis viņa «hei!» aizskanēja pa mežu, atsitās pret ceļmalas kokiem, atsaucās kā tāla atbalss un noklusa biezoknī.

Bet Macjka atkal pataustīja sānu, kurā bija iestrēgusi vācu bultas šķemba un, drusku vaidēdams, sacīja:

—    Senāk ļaudis bija gudrāki — saproti?

Pēc brīža tomēr kļuva domīgs, it kā atcerēdamies kādus vecus notikumus, un piebilda:

—    Lai gan daži arī senāk bija dumji.

Te viņi izbrauca no sila, aiz kura ieraudzīja raktuvju nojumes, bet tālāk Olkušas robainos mūrus, ko bija cēlis karalis Kazimirs, un Vladislava Loketkas būvētās baznīcas torni.

X

Draudzes kanoniķis uzklausīja Mac.jkas grēksūdzi un viesmīlīgi uzaicināja pārnakšņot, tā ka viņi izbrauca tikai nākošā rītā. Aiz Olkušas pagriezās uz Silēzijas pusi, gar kuras robežu vajadzēja braukt līdz Lielpolijai. Ceļš lielāko tiesu gāja pa mežu, kurā ap saules rietu gluži Kā pazemes dārdi bieži atskanēja tauru un sumbru rēcieni, bet naktī lazdu biezokņos spīguļoja vilku acis. Taču daudz lielākas briesmas ceļiniekiem un tirgotājiem uz šī ceļa draudēja no vācu vai pārvācotiem Silēzijas bruņiniekiem, kuru nelielās pilis pacēlās šur tur pierobežā. Tiesa, karalim Vladislavam karojot ar Opoles Naderspanu, kuram palīdzēja viņa Silēzijas brāļadēli, lielāko daļu šo piļu poļi sagrāva, tomēr vajadzēja būt nomodā un sevišķi pēc saules rieta neizlaist no rokām ieroci.

— Tomēr brauca mierīgi, un Zbiškam jau sāka apnikt šis ceļš, kad pēdīgi dienas brauciena attālumā no Bogdanccas kādu nakti viņš izdzirda sev aizmugurē zirgu sprauslāšanu un pakavu troksni.

—    Aiz mums jāj kaut kādi cilvēki, — Zbiška sacīja.

Macjka, kurš tobrīd negulēja, paskatījās uz zvaigznēm un kā pieredzējis cilvēks atbildēja:

—       Drīz ausīs gaisma. Laupītāji uz rīta pusi neuzbruktu, jo līdz gaismai viņiem jātiek mājās.

Zbiška tomēr apturēja vezumu, nostādīja savus ļaudis rindā pāri

ceļam ar sejām pret tuvojošamies svešiniekiem, bet pats izvirzījās uz priekšu un gaidīja.

Pēc kāda laika krēslā ieraudzīja vairākus jātniekus. Viens jāja pa priekšu dažus soļus no citiem, bet, acīm redzot, nedomāja slēpties, jo skaļi dziedāja. Zbiška nevarēja sadzirdēt vārdus, līdz viņa ausīm nonāca tikai jautrs piedziedājums «bop, hop, hop!», ar ko nepazīstamais nobeidza katru pantu.

—    Mūsējie! — pie sevis noteica.

Pēc brīža tomēr uzsauca:

—    Stāviet!

—    Bet tu sēdies, — atbildēja zobgalīga balss.

—    Kas jūs tādi?

—    Un kas jūs šitādi?

—    Kāpēc dzenaties mums pakaļ?

—    Kāpēc aizsprostoji ceļu?

—    Atbildi, mums stopi jau uzvilkti!

—    Bet mums pārvilkti . . . šauj!

—    Atbildi cilvēcīgi, citādi būs bēda.

Kā atbilde uz šo Zbiškas draudu atskanēja jautra dziesmiņa:

Viena bēda, otra bēda Ce|a vidū danci veda …

Hop! Hop! Hop! Ko tik traki viņas lec Labo danci, nelaimes …

Hop! Hop! Hop!

Zbiška bija pārsteigts par tādu atbildi. Dziesmai beidzoties, tā pati balss jautāja:

—    Kā tur jūtas vecais Macjka? Vēl pūš?

Macjka, piecēlies pussēdus, sacīja:

—    Mans dievs, tie ir kādi savējie!

Zbiška pajāja uz priekšu:

—    Kas jautā pēc Macjkas?

—            Kaimiņš, Zgoželicu Zilis. Jau veselu nedēļu jājam jums paka], pa ceļam iztaujādami ļaudis.

—    Glābiet! Tēvoci! Te ir Zgoželicu Zilis! — Zbiška iesaucās.

Un viņi priecīgi sasveicinājās, jo Zilis patiešām bija viņu kaimiņš un turklāt krietns cilvēks, ko visi mīlēja viņa jautrības dēļ.

—            Nu, kā jūtaties? — jautāja, kratīdams Macjkas plaukstu. — «Hop, hop!» vēl vai arī vairs ne?

—            E, kas nu vairs par «hop!» — Macjka atteica. — Bet priecājos jūs redzēt. Ak dievs, jūtos, it kā būtu jau Bogdanecā!

—    Kas jums kaiš? Dzirdēju: it kā vācieši esot sašāvuši?

—    Sašāva, suņabrāļi! Man šķemba palika ribās.

—    Ko jūs sakāt! Un kā ir? Vai raudzījāt dzert lāča taukus?

—            Redziet! — Zbiška sacīja. — Visi ieteic lāča taukus. Tiklīdz būsim Bogdanecā, tūlīt paņemšu cirvi un aiziešu pa nakti pie kāda bišu dobuma.

—    VaVbūt Jagenkai ir, ja ne, aizsūtīšu, lai apjautājas citiem.

—- Kādai Jagenkai? Jūsējo taču sauca par Malgohnu? — Macjka jautāja.

—            Eli, ko nu Malgolina! Miķeļa dienā būs trešais rudens, kopš viņa atdusas dieva klēpī. Karsta sieviete bija, lai dievs dod viņai mūžīgu gaismu! Bet arī Jagenka visa viņā, tikai vēl jauna . . .

Kalna galā sākas gāte, Meita atsitusies mātē …

Hop! Hop! Hop!

. . . Bet Malgohnai es teicu: nekāp priedē, tev taču jau piecdesmit gadu. Kas to bija devis! Uzkāpa. Zars nolūza un — būkš! Pat bedri iesita zemē un pēc trim dienām izlaida garu.

—            Mūžīga dusēšana viņai! — Macjka sacīja. — Atceros, atceros . . . Salikusi rokas sānos, kā sāka strostēt, kalpi no viņas slēpās sienā. Bet bija izdarīga saimniece! Un nokrita no priedes? Tu redzi, ko!

—            Nokrita zemē kā čiekurs … Kā es bēdājos! Zināt? Pēc bērēm no žēlabām tā piedzēros, ka trīs dienas mani nevarēja uzmodināt. Domāja, ka arī būšu atstiepis kājas. Bet cik pēc tam izlēju asaru, vairāk nekā veselu spaini! Nu, bet ari Jagenka ir veikla saimniece. Viss tagad viņas rokās.

—            Tikko viņu atceros. Kad aizjāju, bija tāda kā cirvja kāts. Zem zirga varēja iziet, ar galvu neskarot vēderu. 0, tas bija tik sen, tagad jau būs izaugusi liela.

—            Svētās Agneses dienā palika piecpadsmit, bet arī es gandrīz gadu neesmu viņu redzējis.

—    Kur tad jūs bijāt? No kurienes jādami?

—            No kara. Vai lai es sēdētu mājās, kad man ir tāda saimniece kā Jagenka?

Kaut arī būdams slims, padzirdis par karu, Macjka uzreiz kļuva uzmanīgs un ziņkāri jautāja:

—Varbūt bijāt ar kņazu Vitautu pie Vorsklas?

—            Ķā tad, biju, — Zgoželicu Zihs jautri atteica. — Bet dievs kungs viņam nevēlēja laimi: Edigejs mūs briesmīgi sakāva. Vispirms apšāva mūsu zirgus. Tatāri neielaižas tuvcīņā, kā kristīgie bruņinieki,

bet šauj pa gabalu no lokiem. Tu viņiem uzbrūc, viņi izvairās un atkal šauj. Dari, ko gribi! Pirms tam, ziniet, mūsu bruņinieki pārāk lielījās: «Mēs pat nenolieksim pīķus un neizņemsim no makstīm šķēpus, ar zirgiem vien samīsim šos kāpurus.» Tā viņi lielījās, bet tad visapkārt, kā sāka šņākt bultas, pat satumsa, — un kas iznāca pēc kaujas? Labi, ja no desmit viens palika dzīvs. Neticat? Vairāk nekā puse karaspēka, septiņdesmit lietuviešu un krievu kņazu palika kaujas laukā, bet cik vēl bajāru un dažādu galminieku, kā viņus tur sauc, — otroku, — tos pat divās nedējās nevarētu saskaitīt.

—    Es dzirdēju, — Macjka sacīja. — Mūsu bruņinieku, kas bija ieradušies palīgā, arī daudz krita.

—     Jā, pat deviņi krustneši, kas arī kalpoja Vitauta karaspēkā. Bet mūsējo vesels bars, jo, kā zināt, kur citi piesardzīgi skatās apkārt, tur mūsējie neskatās. Lielkņazs visvairāk paļāvās uz mūsu bruņiniekiem un kaujas laikā nevēlējās citu sardzi savā tuvumā, tikai poļus. Hi-hi! Vīri gāzās cits pēc cita, bet viņam nekas! Krita pans Melštinas Spitka, ieroču pārzinis Bernats, galda uzraugs Mikolajs, Prokops, Pšeclavs, Dobro- gosts, Lazcvicu Jasjka, Piliks Mazūrs, Mihovas Varšs, vojevoda Sohna, Dombrovas Jasjka, Miloslavas Petreks, Scepeckis, Oderskis, Tomko La- goda. Kas viņus visus var saskaitīt! Bet dažus es redzēju tā sašautus ar bultām, ka viņi pēc nāves izskatījās kā eži, taisni smiekli nāca skatoties.

Viņš patiešām iesmējās, it kā atstāstītu kādu jautru notikumu, un pēkšņi sāka dziedāt:

Nu es zinu, kas ir tatārs, Kad gandrīz bij pašam vakars!

—    Un kas bija pēc tam? — Zbiška jautāja.

—     Pēc tam lielkņazs aizlaidās, bet tūlīt atkal sadūšojās, kā tas ar viņu parasti notiek. Jo vairāk viņu saliec, jo vairāk viņš atliecas, kā lazdas atvase. Pēc tam mēs aizauļojām uz Tavaņas sēkli sargāt pārbrauktuvi. Atjāja arī saujiņa jaunu bruņinieku no Polijas. Un nekā! Lieliski! Otrā dienā ieradās Edigcjs ar neskaitāmām tatāru ordām, bet vairs neko nepanāca. Eh, bija jautri! Līdzko viņš mēģina tikt pāri upei, tā mēs viņam pa purslām. Nekā nevarēja izlauzties. Ne mazumu vēl apkāvām viņu un saņēmām gūstā. Es pats piecus dabūju, kurus tagad vedu uz Zgoželiciem. Dienā varēsiet aplūkot, kādi viņiem suņu purni.

—    Krakovā runāja, ka arī karalistei varot uzbrukt.

—     Nu, Edigejs nav muļķis. Viņš labi zina, kādi mums ir bruņinieki un ka paši slavenākie palikuši mājās, jo karalienei nepatika, ka Vitauts uz savu roku uzsāk karus. 0, viņš ir viltīgs — vecais Edigejs! Pie

Tavaņas tūlīt saprata, ka kņaza spēki pieaug, un aizlaidās prom aiz trejdeviņām zemēm!

—    Un jūs atgriezāties?

—            Jā, jo tur vairs nav ko darīt. Bet Krakovā uzzināju par jums, ka īsi pirms manis izbraukuši.

—    Tāpēc tagad arī zinājāt, ka tie esam mēs?

—    Nūja, jo katrā apstāšanās vietā jautāju par jums.

Te viņš pievērsās Zbiškam:

—            Ak dievs, pēdējo reizi es tevi redzēju pavisam maziņu, bet tagad, kaut arī tumsā, var spriest, ka esi puisis kā taurs! Tūlīt gribēji šaut mums ar stopu! Var redzēt, ka esi bijis karā.

—            Es no mazām dienām karā. Lai tēvocis pasaka, vai maz esmu redzējis.

—            Nav vajadzīgs, es zinu tāpat. Krakovā sastapu Tačevas Povalu, viņš man par tevi stāstīja… Kā liekas, tev tas mazūrs negrib dot savu meitu, es nebūtu tik ietiepīgs, jo tu man patīc… Tūlīt tu aizmirsīsi to, tiklīdz ieraudzīsi manu Jagenku. Meitene kā kālis! . ..

—            Nav tiesa! Neaizmirsīšu, kaut vai desmit redzētu tādas kā jūsu Jagenka.

—            Viņai pūrā ies līdzi Močidoli ar dzirnavām. Pļavās, kad izjāju, bija arī desmit krietnas ķēves ar kumeļiem. .. Ne viens vien man Jagnas dēļ paklanīsies, nebaidies!

Zbiška gribēja atbildēt: «Tikai ne es!» — bet Zgoželicu Zilis atkal sāka dziedāt:

Paklanīšos zemu zemu — Atdodiet man savu Jagnu, Jānudienl

—    Jums vienmēr jautrība un dziesmas prātā, — Macjka ieminējās.

—    Jā, bet ko tad svētlaimīgās dvēseles dara debesīs?

—    Dzied.

—            Nu redzat! Bet nolādētās raud. Es vēlos tikt pie dziedošajām, nevis raudošajām. Arī svētais Pēteris ir teicis: «Labāk viņu laist paradīzē, citādi, blēdis, sāks vēl ellē dziedāt, bet tas nekur neder.» Raugieties, — jau gaismiņa.

Un patiešām ausa diena. Pēc brīža viņi iznāca plašā norā, kur bija jau pilnīgi gaišs. Ezerā, kas aizņēma noras lielāko daļu, kādi vīri zvejoja zivis, bet, pamanījuši bruņotus jātniekus, pameta tīklus, izskrēja no ūdens, ātri paķēra ķekšus, dragas un nostājās draudīgās pozās, gatavi aizstāvēties.

—            Noturēja mūs par laupītājiem, — Zihs smiedamies teica. — Hei, kā zvejnieki jūs esat?

Uzrunātie vēl kādu bridi stāvēja klusēdami un neuzticīgi vērodami jātniekus, beidzot tomēr vecākais no viņiem, pazinis bruņiniekus, atbildēja:

—    Tuļčas ksendza abata.

—    Mūsu radinieka, — Macjka sacīja, — tā, kuram esam ieķīlājuši Bogdanecu. Tātad arī šie meži ir viņa meži, laikam nesen būs nopircis.

—     Viņš tev pirks, — Zihs paskaidroja. — To dēļ viņš karoja ar Bžozovas Vilku un laikam atkaroja. Pirms gada par visu šo gabalu pat taisījās cīnīties divkaujā jāšus ar pīķiem un garajiem zobeniem, bet es aizjāju un nezinu, kā tas beidzās.

—    Nu, mēs esam radinieki, — Macjka sacīja, — ar mums viņš nekausies, varbūt ka vēl samazinās izpirkšanas naudu.

—     Varbūt. Ja ar viņu apietas pa labam, viņš pat savu nežēlos. Bruņniecisks abats, ķivere galvā viņam nav nekas neparasts. Tai pašā laikā dievbijīgs un ļoti skaisti vada dievkalpojumus. Droši vien atceraties… Kā iebļaujas mesas laikā, visas bezdelīgas pajumtē izspurdz no ligzdām. Nu, un cilvēki viņu slavē.

—     Kā tad neatceros! Viņš taču pa desmit soļiem ar vienu pūtienu varēja izdzēst altāri visas sveces. Vai Bogdanecā viņš kādreiz iegriezās?

—    Kā tad. Iegriezās. Piecus jaunus zemniekus ar sievām līdumā nometināja. Un pie mums Zgoželicos arī bija ne reizi, jo, kā zināt, viņš kristīja manu Jagenku, kuru vienmēr ļoti ieredz un sauc par savu meitiņu.

—    Lai dievs dod, ka atstātu man zemniekus, — Macjka sacīja.

—     O ja, kas tādam bagātniekam pieci zemnieki! Galu galā ja Jagenka viņu palūgs, noteikti atstās.

Te saruna uz brīdi apklusa, jo virs tumšā sila un sārtās pamales pacēlās spodra saule un apgaismoja apkārtni. Bruņinieki to apsveica ar parasto: «Lai slavēts tas kungs!» — un, pārmetuši krustus, sāka skaitīt rīta lūgšanu.

Zihs pabeidza pirmais un, iesitis sev vairākas reizes pa krūtīm, ierunājās:

—     Tagad es jūs labi apskatīšu. 0, kā jūs abi izmainījušies! .. . Jums, Macjka, vispirms jāatgūst veselība. Jagenka par jums parūpēsies, jo jūsu mājās sievieti ar uguni neatradīsi… Nu var redzēt, ka jums ribās ir šķemba. Slikti izskatāties.

Pēc tam pievērsās Zbiškam:

—     Parādies tu arī… Ak tu varenais dievs! Atceros tevi pavisam maziņu, kad tu, ieķēries astē, kāpi kumeļiem mugurā, bet tagad, skaties, kas par bruņinieku! No sejas izskatās pēc meitenes, bet plecīgs jauneklis. Tāds kaut ar lāci var lauzties.

—    Ko viņam lācis! — Macjka sacīja. — Viņš bija vēl jaunāks nekā tagad, kad, apvainojies par to, ka frīzs viņu nosauca par piena puiku, tūlīt izplūca tam visas ūsas.

—    Zinu, — Zihs pārtrauca. — Pēc tam cīnījāties un ieguvāt viņu svītu. Tačevas Povals man visu izstāstīja:

Vācietis bij bagāls virs, Kapā likās pliks un tīrs.

Hop! Hop! Hop!

Un sāka aplūkot Zbišku jautrām acīm, kamēr puisis savukārt ar lielu interesi vēroja viņa garo kārts augumu, kalsno seju ar milzīgu degunu un apaļām, smejošām acīm.

—     Nu, — viņš teica, — ar tādu kaimiņu, ka tik dievs dotu veselību tēvocim, skumji nebūs.

—     Labāk, ja ir jautrs kaimiņš, jo ar jautru nevar būt nekādu strīdu, — Zihs atteica. — Bet tagad klausieties, ko es jums, labu vēlēdams, kristīgi teikšu. Mājās sen neesat bijuši un Bogdanecā visu atradīsiet nolaistu. Es nesaku — saimniecībā, jo abats saimniekoja kārtīgi: nolīda gabalu meža, nometināja jaunus zemniekus .. . Bet, tā kā pats tikai reizēm iegriezās, klētī droši vien būs tukšums un mājā arī diez vai atradīsies kāds sols vai salmu kūlis, uz kā pārgulēt, bet slimajam vajadzīgas ērtības. Tāpēc zināt ko? Brauciet pie manis uz Zgoželiciem. Paciemosieties kādu mēnesi vai divus, man tas būs ļoti patīkami, bet Jagenka pa to laiku parūpēsies par Bogdanecu. Paļaujieties tikai uz viņu, ne par ko nebēdājieties . . . Zbiška varēs aizjāt apraudzīt saimniecību, es atkal atvedīšu uz Zgoželiciem ksendzu abatu, un jūs tūlīt varēsiet ar viņu nokārtot rēķinus. . . Par jums, Macjka, mana meita rūpēsies kā par savu tēvu, bet slimam cilvēkam sievietes rūpes labākas par visu. Nu? Mīļie cilvēki! Dariet tā, kā es jūs lūdzu!

—     Ir zināms, ka jūs esat labs cilvēks un vienmēr tāds bijāt, — Macjka aizkustināts atbildēja, — bet, redzat, ja man lemts nomirt 110 tās šķembas, kas iestrēgusi ribās, labāk gribētu to izdarīt uz savām cisām. Pie tam mājās, kaut arī cilvēks ir slims, var šo to pajautāt, šo to pieskatīt, šo to nokārtot. Ja dievs nolēmis aicināt pie sevis, tur neko vairs nevar līdzēt! Lai rūpējas vai nerūpējas, nekur nespruksi. Pie neērtībām mēs karā esam pieraduši. Tam, kas gadiem ilgi gulējis uz kailas zemes, arī zirnāju klēpis ir patīkams. Bet par jūsu labo sirdi dziļi pateicos, un, ja pats nevarēšu, dievs dos, Zbiška jums par to atmaksās.

Zgoželicu Zihs, kurš patiešām bija tālu pazīstams ar savu laipnību un izpalīdzību, atkal sāka pierunāt un lūgties, bet Macjka ietiepās: ja jau ir jāmirst, labāk savā pajumtē! Tik daudzus gadus viņš bija sapņojis par Bogdanecu un nu, kad robeža vairs nebija tālu, nevarēja atteikties pārgulēt tur, kaut ari tā būtu pēdējā nakts. Paldies dievam, ka tas viņam devis kaut šo iespēju.

Izslaucījis ar dūrēm asaras, kas tam parādījās zem plakstiem, Macjka palūkojās apkārt un teica:

—    Ja tas ir Bžozovas Vilka mežs, tad tūlīt pēcpusdienā būsim klāt.

—    Nevis Bžozovas Vilka, bet tagad abata, — Zihs piezīmēja.

Uz to slimais Macjka pasmaidīja un pēc brīža sacīja:

—    Ja abata, tad varbūt kādreiz būs mūsu.

—            Oho! Nupat vēl runājāt par nāvi, — Zihs jautri iesaucās, — bet nu jau gribat dzīvot ilgāk par abatu!

—    Ne jau es viņu pārdzīvošu, bet Zbiška.

Tālāko sarunu pārtrauca tauru skaņas tālu mežā. Zihs tūlīt apturēja zirgu un sāka klausīties.

—    Laikam tur kāds medī, — viņš teica. — Uzgaidiet.

—    Varbūt abats. Tas gan būtu labi, ja mēs viņu tūlīt sastaptu!

—    Klusāk! — Zihs teica un saviem pavadoņiem pavēlēja: — Stāt!

Apstājās. Taures atskanēja tuvāk, bet pēc brīža kļuva dzirdama

suņu riešana.

—    Stāt! — Zihs atkārtoja. — Viņi nāk taisni uz mums.

Zbiška tūlīt nolēca no zirga un pavēlēja:

—    Surp stopu! Varbūt uzskries kāds zvērs! Ātrāk, ātrāk!

Un, izrāvis stopu no kalpa rokām, atspieda to pret zemi, uzgūlās tam virsū ar vēderu, noliecās, izlieca muguru kā loku un, satvēris ar abām rokām stiegru, acumirklī aizmeta to aiz dzelzs skalas, pēc tam ielika bultu un ieskrēja mežā.

—            Uzvilka! Bez roktura uzvilka stopu! — Zihs izbrīnā čukstēja, redzēdams tik ārkārtīgu spēku.

—     O, viņam ir iekšā! — Macjka lepni atbildēja.

Pa to !<Jiku taures un suņu riešana atskanēja vēl tuvāk, līdz pēdīgi labajā pusē kļuva dzirdami smagi soļi, un, zariem brakšķot, uz ceļa no biezokņa kā zibens izšāvās vecs, bārdains sumbrs milzīgu, zemu noliektu galvu, asiņu pieplūdušām acīm un izkārtu mēli, aizelsies un briesmīgs. Pieskrējis pie ceļmalas grāvja, pārlēca to vienā rāvienā, paklupa uz priekškājām, taču tūlīt piecēlās un nupat taisījās pazust biezoknī otrpus ceļam, kad pēkšņi draudīgi iečīkstējās stopa stiegra, iesvilpās bulta, zvērs saslējās uz pakaļkājām, sagriezās, drausmīgi ierēcās un, kā pērkona ķerts, nogāzās gar zemi.

Zbiška izlēca no paslēptuves, atkal uzvilka stopu un, turot to šaušanas gatavībā, tuvojās zemē guļošajam vērsim, kurš ar pakaļkājām vēl kārpīja zemi.

Taču, brīdi palūkojies, mierīgi devās atpakaļ pie svītas, pa gabalu iesaukdamies:

—    Tā trāpīju, ka pat apķēzījās.

—            Ak tu tāds! — Zihs, piejādams tuvāk, atsaucās. — Ar vienu bultu!

—            Tik tuvu bultai milzīgs ātrums. Redzat: ne tikai dzelzs uzgalis, bet arī pati sagājusi zem lāpstiņas.

—    Mednieki vairs nevar būt tālu, viņi droši vien tev atņems.

—            Nedošu! — Zbiška atbildēja. — Nošauts uz ceļa, bet ceļš nevienam nepieder.

—    Bet ja medī pats abats?

—    Nu, ja abats, tad lai ņem.

Tai brīdī no meža izskrēja vairāki suņi. Ieraudzījuši zvēru, tie, šausmīgi smilkstēdami, uzklupa tam virsū, sametās kopā un drīz vien sāka plēsties savā starpā.

—            Tūlīt būs arī mednieki, — Zihs sacīja. — Lūk, jau ir, tikai tālu no mums uzjājuši uz ceļa un vēl neredz zvēru. E-ei! Šurpu! Jājiet šurpu! Te viņš guļ!

Bet pēkšņi apklusa, pielika roku pie acīm un pēc brīža sacīja:

—            Žēlīgais dievs, kas tad tas! Vai es būtu akls palicis vai man tā liekas . . .

—    Viens uz melna zirga jāj pa priekšu, — Zbiška sacīja.

Bet Zihs piepeši iesaucās:

—    Kungs Jēzus! Tā taču laikam Jagenka!

Un sāka kliegt:

—    Jagna! Jagna! . ..

Pēc tam devās uz priekšu, bet, iekams viņš paspēja palaist auļos savu-zirgu, Zbiška ieraudzīja visdīvaināko skatu pasaulē: uz strauja, melna kumeļa, sēdot jāteniski kā vīrietis, viņiem pretī steidzās meitene ar stopu rokās un šķēpu pār pleciem. No straujā skrējiena iziruša jos matos viņai bija ieķērušās apiņu galviņas, seja sārta kā rītausma, krekls uz krūtīm atpogājies vaļā, mugurā virs krekla bija uzvilkts bezrocis ar vilnu uz āru. Piejājusi uz vietas apturēja zirgu; brīdi viņas sejā atspoguļojās neticība, izbrīns, prieks, beidzot tomēr, nevarēdama vairs neticēt savām acīm un ausīm, iesaucās smalkā, vēl bērnišķīgā balstiņā:

—    Tēti! Mīļo tētuk!

Un vienā mirklī noslīdēja no zirga, bet, kad Zihs arī nolēca, lai sasveicinātos ar viņu uz zemes, metās tam ap kaklu. Ilgu laiku Zbiška dzirdēja vienīgi skūpstu skaņas un divus vārdus: «Tēti! Jagiņ! Tēti! Jagiņ!» — kuri atkārtojās priecīgā sajūsmā.

Piejāja abas svītas, piebrauca ratos Macjka, bet viņi vēl arvien atkārtoja: «Tēti! Jagiņ!» — un vēl arvien stāvēja apkampušies. Kad pēdīgi bija pietiekami apsveicinājušies un izsaukušies, Jagenka sāka iztaujāt:

—    Jūs no kara? Vai veseli?

—            No kara. Kāpēc lai nebutu vesels? Bet kā tu? Un jaunākie brāļi? Veseli taču, vai ne? Citādi tu neskraidītu pa mežu. Ko tu te labu dari, meitiņ?

—    Jūs taču redzat: medīju, — Jagenka smiedamās atbildēja.

—    Svešā mežā?

—           Abats man atļāva. Vēl atsūtīja speciāli apmācītus cilvēkus un suņus.

Te viņa uzsauca saviem ļaudīm:

—    Atdzeniet nost suņus, citādi viņi saplosīs ādu!

Pēc tam atkal turpināja Zibam:

—            Ak, cik es priecīga, cik priecīga, ka jūs redzu! . . . Pie mums viss kārtībā.

—            Un es, tu domā, neesmu priecīgs? — Zihs atteica. — Dod man, meitiņ, vēl savu mutīti!

Un atkal sāka skūpstīties, pēc tam Jagenka sacīja:

—            Līdz mājām prāvs gabals… tik tālu dzināmies pēc šī zvēra. Būs pāris jūdzes, zirgi arī jau sāka nogurt. Bet varens sumbrs, redzējāt? Es viņam sašāvu veselas trīs bultas, no pēdējās viņš krita.

—            No pēdējās gan, tikai ne no tavas: lūk, šis jaunais bruņinieks viņu nošāva.

Jagenka atglauda ar plaukstu matus, kas tai krita acīs, un uzmeta ātru, ne visai laipnu skatienu Zbiškam.

—    Zini, kas tas ir? — Zihs jautāja.

—    Nezinu.

—            Nav brīnums, ka nepazīsti, viņš stipri izaudzis. Bet varbūt veco Bogdanecas Macjku pazīsti?

—    Mans dievs! Tas taču Bogdanecas Macjka! — Jagenka iesaucās.

Un, pienākusi pie ratiem, noskūpstīja Macjkas roku.

—    Tas esat jūs?

—    Es. Tikai, redzi, ratos, jo vācieši mani sašāva.

—            Kādi vācieši? Karš taču bija ar tatāriem. To es labi zinu, tāpēc ka ļoti lūdzos tēti, lai ņem mani sev līdzi.

—            Karš bija ar tatāriem, bet mēs tajā nepiedalījāmies, jo pirms tam cīnījāmies Lietuvā, es un Zbiška.

—    Bet kur ir Zbiška?

—    Vai tad nepazini, ka tas ir Zbiška? — Macjka smiedamies sacīja.

—            Tas ir Zbiška? — meitene iesaucās, atkal paskatījusies uz jauno bruņinieku.

—    Kā tad!

—    Nu, iedod viņam muti kā vecam paziņam, — Zihs jautri iesaucās.

Jagenka strauji pagriezās pret Zbišku, bet piepeši atkāpās un, aizsegusi ar roku acis, sacīja:

—    Man kauns . . .

—    Mēs taču no mazām dienām pazīstami! — Zbiška ieminējās.

—            Āhā! Ļoti labi pazīstami. Atceros gan, atceros jūs. Pirms astoņiem gadiem bijāt atbraukuši pie mums ar Macjku un nelaiķe māmuļa atnesa mums riekstus ar medu. Tiklīdz pieaugušie izgāja ārā, jūs iegrūdāt man ar dūri degunā, bet riekstus apēdāt viens pats.

—            Tagad viņš to nedarītu! — Macjka sacīja. — Viņš ir bijis pie Vitauta, bijis Krakovas pilī, labi zina galma parašas.

Bet Jagenkai ienāca prātā kas cits un, griežoties pie Zbiškas, viņa sacīja:

—    Tātad jūs nošāvāt sumbru?

—    Es.

—     Paskatīsimies, kur trāpījusi bulta.

—    Neatradīsiet, jo viņa visa sagājusi zem lāpstiņas.

—            Liecies mierā, nestrīdies, — Zihs sacīja. — Mēs visi redzējām, kā viņš to nošāva, un redzējām vēl ko vairāk — kā stopu vienā mirklī uzvilka bez roktura.

—    Bez roktura uzvilka stopu? — meitene pārjautāja.

Viņas balsī Zbiška saklausīja it kā neticību, tāpēc atspieda pret zemi stopu, ko iepriekš bija atlaidis, vienā mirklī uzvilka to, tā ka pat dzelzs loks nočīkstēja, pēc tam, gribēdams parādīt, ka pazīst galma parašas, nometās uz viena ceļa un pasniedza stopu Jagenkai.

Meitene to neņēma, bet, pati nezinādama, kādēļ, pēkšņi nosarka un sāka pogāt ciet pašaustā krekla apkakli, kas tai no straujā skrējiena pa mežu bija atvērusies.

XI

Otrā dienā pēc ierašanās Bogdanecā Macjka un Zbiška sāka aplūkot savu veco mājvietu un drīz vien pārliecinājās, ka Zgoželicu Zibam bija taisnība, apgalvojot, ka sākumā viņiem būs ne mazums rūpju.

Saimniecība vēl kaut kā turējās. Bija vairāki iekopti zemes gabali,

ko apstrādāja vecie vai arī abata nesen nometinātie zemnieki. Agrāk Bogdanecā iekoptas zemes bija daudz vairāk, bet, kad kaujā pie Plov- ciem Grādu dzimta iznīka līdz pēdējam, pietrūka darba roku un pamazām, sevišķi pēc Silēzijas vācu uzbrukuma un Gžimalitu kara ar Nalenčiem, kādreiz auglīgie Bogdanecas lauki gandrīz pilnīgi aizauga ar mežu. Macjka viens pats nespēja tikt galā. Velti viņš pirms vairākiem gadiem mēģināja atdabūt šurp brīvos zemniekus no Kšesnas un izdot zemi uz nomu — tiem labāk patika apstrādāt savus personīgos «ielāpus» nekā kopt svešus laukus. Dažus bezpajumtniekus tomēr sadabūja, dažādos karos ieguva vairākus gūstekņus, kurus apprecināja, izvietoja pa mājām, un saimniecība atkal sāka atdzīvoties. Taču viņam gāja ļoti grūti, tāpēc, kad radās izdevība, viņš steidzīgi ieķīlāja visu Bogdanecu, cerēdams, ka bagātajam abatam būs vieglāk apsaimniekot zemi, bet viņš pats ar Zbišku pa to laiku karā iegūs sev cilvēkus un naudu. Abats saimniekoja visai enerģiski. Pavairoja darbaspēku par piecām zemnieku ģimenēm, palielināja lopu un zirgu skaitu, turklāt vēl uzbūvēja klēti, žagaru kūti un tādu pašu stalli. Bet par māju, pats nedzīvodams Bogdanecā, nerūpējās, un Macjka, kurš reizēm sapņoja, ka atgriezies atradīs to grāvja un mietu žoga apjoztu, atrada visu tāpat, kā bija pametis, tikai ar to starpību, ka pakšķi bija sašķiebušies, bet sienas sasēdušas un iegrimušas zemē, tāpēc likās stipri zemākas.

Dzīvojamā ēkā bija liela priekštelpa, divas plašas istabas ar blakus telpām un virtuve. Logu rūtis bija no pūšļiem, bet katras istabas vidū atradās pavards uz māla pamata, kura dūmi gāja ārā pa griestu caurumu. Sie griesti, nokvēpuši pavisam melni, labākos laikos reizē kalpoja arī par kūpinātavu; uz sijās iedzītiem vadžiem kāra mājas un meža cūku, lāču un aļņu šķiņķus, briežu un stirnu filejas un veselus desu ripuļus. Bet tagad Bogdanecā āķi bija tukši, tāpat kā plaukti gar sienām, kur citās šļabtiču «pilīs» stāvēja alvas un māla trauki. Tikai zem plauktiem siena vairs nerādījās tik tukša, jo Zbiška lika saviem ļaudīm sakarināt tur bruņas, kaujas cepures, īsos un garos zobenus, tālāk šķēpus, dakšas, stopus, bruņinieku pīķus un, beidzot, vairogus, cirvjus un greznas seglu segas. Ieroči gan dūmos melnēja, un tos vajadzēja bieži tīrīt, toties vienmēr bija pie rokas, un pie tam ķirmji negrauza pīķu, stopu un cirvju koka daļas. Dārgās drēbes gādīgais Macjka lika sanest kambarī, kur viņš gulēja.

Priekštelpā pie pūšļu logiem stāvēja no priežu dēļiem sasisti galdi un tādi paši soli, uz kuriem saimnieki sēdās ēst kopā ar saviem ļaudīm. Cilvēkiem, kas ilgajos kara gados bija atradinājušies no ērtībām, neko daudz nevajadzēja, taču Bogdanecā nebija maizes, miltu un citu krājumu, kā arī trauku. Zemnieki sanesa, ko varēja, bet visvairāk

Macjka cerēja, ka viņiem, kā tādās reizēs parasts, palīdzēs kaimiņi, — un viņš nekļūdījās, vismaz par Zgoželicu Zihu.

Otrā dienā pēc ierašanās vecais bruņinieks sēdēja uz kluča mājas priekšā, tīksminādamies par jauko rudens dienu, kad pagalmā uz tā paša me]ņa iejāja Jagenka. Kalps, kurš pie žoga cirta malku, gribēja palīdzēt viņai nokāpt, bet meitene ātri nolēca zemē un, mazliet aizelsusies no straujās jāšanas un nosārtusi kā ābols, pienāca pie Macjkas.

—            Lai slavēts kungs Jēzus! Atjāju apsveikt no tēta un apjautāties, kā klājas.

—            Ne sliktāk, kā bija ceļā, — Macjka atbildēja. — Vismaz da- būnu izgulēties pats savās mājās.

—    Tomēr jums šeit ļoti neērti, bet slimam vajadzīgas rūpes.

—            Mēs esam stipri vīri. Sākumā jau daudz kā trūkst, bet badu tomēr neciešam. Liku nokaut vērsi un divas aitas, gaļas pietiek. Sievas sanesa miltus un olas. Tiesa, ļoti maz, bet visvairāk mums trūkst trauku.

—            Es liku piekraut jums divus vezumus. Vienā atvedīs divu guļvietu piederumus un traukus, otrā — dažādu pārtiku. Tur ir plāceņi, milti, speķis, kaltētas sēnes, ir muciņa alus un otra ar medu — kas tik vien bija mājās, no visa pa druskai.

Macjka, kurš vienmēr priecājās par katru ienākumu savā saimniecībā, izstiepa roku, noglauda Jagenkai galvu un teica:

—            Dievs atlīdzinās tev un tavam tēvam. Līdzko mēs iedzīvosimies, visu atdosim.

—            Ko nu niekus! Vai tad mēs kādi vācieši, ka ņemsim atpakaļ to, ko esam devuši.

—            Nu, tad jums dievs atlīdzinās vēl vairāk. Tēvs man stāstīja par tevi, cik tu esot laba saimniece. Gandrīz veselu gadu viena pati valdīji Zgoželicos!

—            Nūja! … Bet, ja jums vēl kā ievajadzēsies, atsūtiet kādu pakaļ, tikai tādu, kurš zina, kas vajadzīgs, jo gadās, ka atbrauc muļķa kalps un nezina, pēc kā viņš sūtīts.

Te Jagenka mazliet paraudzījās apkārt, bet Macjka, to redzēdams, pasmaidīja un jautāja:

—    Ko tu meklē?

—    Neko es nemeklēju!

—            Aizsūtīšu Zbišku, lai viņš no manis pateicas tev un Ziham. Vai tev patīk Zbiška, ko?

—    Vēl neesmu apskatījusi.

—    Nu, tad apskati tagad, jo tas laikam ir viņš, kas tur nāk.

Tas patiešām bija Zbiška, kas nāca no zirgu dzirdīšanas un, ieraudzijis Jagenku, paātrināja soļus. Viņš bija tērpies aļņa ādas vamzi un apaļā voiloka micltē, kādas parasti nēsā zem bruņu cepurēm, matus nesaturēja tīkliņš, tie bija līdzeni apcirpti virs uzacīm, bet sānos zeltītām cirtām krita uz pleciem. Viņš ātri tuvojās, stalts, liela auguma, atgādinot ieroču nesēju no kāda augsta galma.

Jagenka pilnīgi pagriezās pret Macjku, lai parādītu, ka atjājusi tikai pie viņa, taču Zbiška viņu jautri sveicināja, pēc tam, paņēmis viņas roku, pielika to pie lūpām, kaut arī meitene pretojās.

—     Kāpēc skūpsti man roku? — viņa jautāja. — Vai tad es kāds baznīckungs?

—    Nepretojieties! Tā ir tāda paraša.

—    Kaut arī viņš tev otru noskūpstītu par to, ko tu atvedi, — Macjka sacīja, — nebūtu par daudz.

—    Ko viņa atveda? — Zbiška jautāja, skatīdamies pagalmā un neredzēdams neko vairāk kā melno zirgu, kas bija piesiets pie mietiņa.

—    Vezumi vēl nav ieradušies, bet ieradīsies, — Jagenka atteica.

Macjka sāka uzskaitīt, ko viņa sūta, neko neizlaižot, bet, kad minēja

arī abu guļvietu piederumus, Zbiška sacīja:

—     Es labi varu pārgulēt arī uz sumbra ādas, bet pateicos jums, ka arī par mani padomājāt.

—    Es nē, tētis… — meitene nosarkusi atbildēja. — Ja gribat gulēt uz ādas, neviens neliedz.

—    Varu gulēt, uz kā pagadās. Pēc kaujas dažreiz gadījās pārgulēt arī klajā laukā ar nosistu krustnesi pagalvī.

—    Vai tad jūs kādreiz esat nositis krustnesi? Nevar būt!

Atbildes vietā Zbiška sāka smieties, bet Macjka sacīja:

—     Dievs ar tevi, meiten, tu viņu nepazīsti! Neko citu viņš nedarīja kā tikai kāva vāciešus, ka skanēja vien. Gatavs cīnīties ar pīķiem, ar cirvjiem, ar visu ko, bet, kā tik pa gabalu ierauga vācieti, tā grasās klupt virsū, virvē nenoturēsi. Krakovā gribēja pat nogalināt sūtni Lihtenšteinu, par ko viņam gandrīz nocirta galvu. Tāds viņš ir! Un par diviem frīziem tev pastāstīšu, kurus pieveicot ieguvām ļaudis un tik lielisku laupījumu, ka par pusi no tā var izpirkt visu Bogdanecu.

Un Macjka sāka stāstīt par divkauju ar frīziem, pēc tam par citiem piedzīvojumiem, kādi tiem gadījušies, un uzvarām, kādas guvuši. Par to, ka cīnījušies starp mūriem un atklātā laukā ar visslavenākajiem bruņiniekiem, kādi vien svešās zemēs dzīvojot. Cīnījušies ar vāciešiem, frančiem, angļiem un burgundiešiem. Ne reizi vien nokļuvuši tādos kaujas mutuļos, ka zirgi, cilvēki, bruņas, vācieši un spalvu pušķi savijušies it kā vienā kamolā. Un ko tik viņi nav redzējuši! Krustnešu pilis no sarkaniem ķieģeļiem, lietuviešu koka miestus un baznīcas, kādu Bogdanecas tuvumā neesot, pilsētas un drūmus mežus, kuros naktīs žēli gaužoties no svētnīcām izdzītie lietuviešu dievi, un daudzus citus brīnumus, un visur, kur vien iznācis cīnīties, Zbiška vienmēr bijis priekšgalā, par ko brīnījušies pat visievērojamākie bruņinieki.

Apsēdusies Macjkam blakus uz baļķa, Jagenka klausījās vecā bruņinieka stāstu pavērtu muti un grozīdama galvu te uz Macjkas, te uz Zbiškas pusi, it kā viņai tā būtu uzskrūvēta, un uzlūkodama jauno bruņinieku ar pieaugošu izbrīnu. Pēdīgi, kad Macjka bija pabeidzis, nopūtās un teica:

—    Ak dievs! Kaut es būtu piedzimusi par zēnu!

Bet Zbiška, kurš visu šo laiku savukārt uzmanīgi vēroja Jagenku, šai brīdī laikam domāja ko citu, jo negaidīti sacīja:

—    Jūs esat skaista meitene!

Jagenka pa daļai negribīgi, pa daļai skumji atbildēja:

—    Nu, jūs esat redzējis vēl skaistākas par mani.

Taču Zbiška nemelojot varēja atbildēt, ka daudz tādu nav redzējis; no Jagenkas vienkārši staroja veselība, jaunība un spēks. Vecais abats ne velti teica par viņu, ka meitene pa daļai atgādinot irbenāju, pa daļai priedi. Viss viņā bija skaists: slaidais stāvs un platie pleci, krūtis, kas šķita izkaltas no marmora, sārtās lūpas un zilās, žirgtās acis. Arī ģērbusies bija rūpīgāk nekā toreiz mežā medībās. Kaklā viņai bija sarkanas krelles, mugurā ar zaļu vadmalu klāts kažociņš vaļēju priekšu, pašausti svītroti lindraki un kājās jauni zābaciņi. Pat vecais Macjka ievēroja šo skaisto tērpu un, brīdi uzlūkojis viņu, sacīja:

—    Ko tu tā uzcirtusies kā uz atlaidām?

Bet viņa atbildes vietā iesaucās:

—    Vezumi brauc, vezumi! . ..

Tikko tie iegriezās pagalmā, viņa pieskrēja klāt, Zbiška sekoja viņai. Izkraušana ieilga līdz pat saules rietam, par lielu prieku Macjkam, kurš rūpīgi apskatīja katru lietiņu un par katru cildināja Jagenku. Jau bija pavisam satumsis, kad viņa sāka posties uz mājām. Pie zirga Zbiška pēkšņi satvēra meiteni ap vidu un, iekams viņa paspēja pateikt kādu vārdu, pacēla uz augšu un iesēdināja seglos. Meitene tūlīt pietvīka kā rīta blāzma un, pagriezusi pret viņu seju, nedaudz apvaldītā balsī sacīja:

—    Jūs gan esat stiprs puisis …

Tumsā neievērojis viņas pietvīkšanu un apmulsumu, Zbiška iesmējās un jautāja?

—    Vai zvēru nebaidāties? … Ir jau nakts!

—    Ratos ir šķēps. . . pasniedziet man to.

Zbiška aizgāja pie ratiem, paņēma šķēpu un pasniedza to Jagenkai.

—    Dzīvojiet veseli!

—    Dzīvojiet veseli!

—            Dievs jums par visu atlīdzinās! Rīt vai parīt aizjāšu uz Zgože- liciem pateikties Ziham un jums par sābrisko palīdzību.

—    Atjājiet! Būsim priecīgi! Aidā!

Un, paskubinājusi zirgu, viņa pēc brīža izgaisa ceļmalas krūmos.

Zbiška atgriezās pie tēvoča.

—    Laiks jums iet istabā.

Bet Macjka, nepieceldamies no bluķa, atbildēja:

—    Eh, kas par meiteni! Pat pagalmā no viņas kļuva gaišāk!

—    Patiešām!

Iestājās klusums. Šķita, ka Macjka kaut ko pārdomā, vērodams tikko iemirdzējušās zvaigznes, pēc tam it kā pats sev sacīja:

—            I laipna, i laba saimniece, lai gan viņai nav vairāk par piecpadsmit gadiem . . .

—            N-jā! — Zbiška noteica. — Tāpēc jau vecais Zihs viņu mīl kā acuraugu.

—            Un teica, ka viņai pūrā došot Močidolus, bet tur pļavās ganās vesels bars ķēvju ar kumeļiem.

—    Mečidolu mežos esot briesmīgi purvi? . ..

—    Toties tur daudz bebru alu.

Un atkal iestājās klusums. Brīdi iešķībi uzlūkojis Zbišku, beidzot Macjka jautāja:

—    Ko tu atcerējies? Par ko tu domā?

—    Es… redziet… Jagenka man tik ļoti atgādināja Danusju, ka

pat sirds iesāpējās.

—    Ejam istabā, — vecais sacīja. — Ir jau vēls.

Un, ar pūlēm piecēlies, atbalstījās pret brāļadēlu, kurš ieveda viņu istabā.

Jau nākošā dienā Zbiška tūlīt no rīta aizjāja uz Zgoželiciem, jo Macjka viņu ļoti steidzināja. Bez tam viņš pierunāja brāļadēlu, lai būtu svinīgāk, paņemt līdzi divus kalpus un saģērbties pēc iespējas skaistāk, tā izrādot Ziham lielāku godu un pateicību. Zbiška piekāpās un aizjāja saposies kā uz kāzām, uzģērbis savu kaujā iegūto baltā atlasa jaku, kas bija apšūta zelta bārkstīm un izrotāta zelta grifiem. Zihs saņēma viņu atplestām rokām, ar prieku un dziesmām, bet Jagenka, iznākusi no istabas, apstājās kā sastingusi un gandrīz izlaida no rokām vīna kannu, ieraugot jaunekli, kas viņai likās esam karaļdēls. Meitene tūlīt zaudēja drosmi un sēdēja klusuciešot, tikai laiku pa laikam izberzēdama acis, it kā cenšoties pamosties no miega. Nepiedzīvojušais Zbiška domāja, ka nezināmu iemeslu dēļ Jagenkai nepatīk viņu redzēt, tāpēc runāja vienīgi ar Zihu, cildinot viņa sābrisko palīdzību un apbrīnojot Zgoželicu saimniecību, kas patiešām ļoti atšķīrās no Bogdanecas.

Te visur redzēja pārticību un bagātību. Logu rūtis istabā bija no tik plāni izdrāztām un tā noslīpētām raga plāksnēm, ka patiešām spīdēja cauri kā stikls. Istabās atradās nevis pavardi vidū, bet gan lieli kamīni kaktos, ar jumtiņiem dūmu izvadīšanai. Grīda bija no tīri izberztiem lapegļu dēļiem, pie sienām ieroči un daudz dažādu trauku, kas mirdzēja kā saules, kā arī skaisti izcirsti karošu aizbāžamie ar karošu rindām, no kurām divas bija sudraba. Sur tur karājās arī karos iegūti vai no ceļojošiem tirgotājiem pirkti tepiķi. Zem galdiem bija izklātas milzīgas pelēkas sumbru, tauru un meža cūku ādas. Zilis labprāt izrādīja savu bagātību, ik pēc brīža piebilzdams, ka tā ir Jagenkas saimniecība. Viņš ieveda Zbišku arī pieliekamajā, kurā oda pēc sveķiem un mētrām un pie griestiem karājās veseli saiņi vilku, lapsu, caunu un bebru ādu. Parādīja viņam siernīcu, vaska un medus kambarus, miltu mucas, sausiņu, kaņepju un kaltētu sēņu glabātavas. Pēc tam aizveda viņu uz klētīm, laidariem, staļļiem un šķūņiem, kur glabājās rati, medību piederumi, tīkli, un tā apžilbināja Zbišku ar savu bagātību, ka tas, atgriezies istabā vakariņot, nevarēja vien nobrīnīties.

—    Jūsu Zgoželicos dzīvot tik un dzīvot, — viņš sacīja.

—       Močidolos arī gandrīz tāda pati kārtība, — Zihs atteica. — Atceries Močidolus? Tie ir uz Bogdanecas pusi. Senāk mūsu tēvi pat strīdējās par robežām un aicināja cits citu uz divkaujām, bet es gan nestrīdēšos.

Saskandinājis ar Zbišku medalus kausu, jautāja:

—    Varbūt gribat kaut ko uzdziedāt?

—    Nē, — Zbiška atteica, — man interesanti paklausīties jūs.

—       Redzi, Zgoželicus saņems mani lācēni. Ka tik viņi kādreiz nesa- plēšas savā starpā.

—    Kādi lācēni?

—    Nu, mani zēni, Jagenkas brāļi.

—     0, viņiem pa ziemu nevajadzēs ķepas sūkāt.

—    Nē! Bet arī Jagenkai Močidolos netrūks, ko likt mutē.

—    Noteikti!

—    Bet kāpēc tu ne ēd, ne dzer? Jagenka, ielej man un viņam!

—    Edu un dzeru, cik varu.

—       Ja vairs nevari, tad atlaid jostu … Skaista josta! Jūs ari Lietuvā dabūjāt krietnu laupījumu?

—       Nevar sūdzēties, — Zbiška atteica, lai, izmantojot gadījumu, parādītu, ka arī Bogdanecas saimnieki nav nekādi nabaga šļahtiči.

— Daļu laupījuma Krakovā pārdevām un dabūjām četrdesmit grivnas sudraba.

—    Ko tu saki! Par to taču var nopirkt veselu ciemu!

—            Mums bija Milānas meistara bruņas, kuras tēvocis, gatavojoties uz miršanu, pārdeva, bet tās, ziniet. . .

—            Zinu! O, tad Lietuvā ir vērts cīnīties! Es savā laikā arī gribēju doties turp, bet baidījos.

—    No kā? No krustnešiem?

—            E, ko tur no viņiem baidīties! Kamēr esi dzīvs, nav ko baidīties, kad esi beigts, tad vairs nav laika bailēm. Baidījos no viņu pagānu dieviņiem vai jodiem. Esot pilni meži.

—            Kur gan lai viņi paliktu, kad visas svētnīcas nodedzināja? Agrāk bija bagāti, tagad pārtiek vienīgi no sēnēm un skudrām.

—    Vai tu viņus esi redzējis?

—            Es pats neredzēju, bet dzirdēju, ka ļaudis redzējuši. .. Slēpdamies aiz kokiem, izstiepjot spalvainas ķepiņas un kratot, lai viņiem kaut ko iedod.

—    To pašu stāstīja arī Macjka, — Jagenka ieminējās.

—            Kā tad! Viņš mums to stāstīja pa ceļam, — Zihs piebilda. — Un nav brīnums! Pat pie mums, kaut sen kristīta zeme, reizēm nez kas purvos smejas, un arī mājās, lai gan baznīckungi baras, tomēr labāk pa nakti izlikt gariem bļodu ar ēdamo, citādi viņi tā grabinās gar sienām, ka ne aci nevar aizvērt… Jagenka, noliec, meitiņ, pie sliekšņa bļodu!

Jagenka paņēma māla bļodu ar klimpām un sieru un nolika to pie sliekšņa. Zihs teica:

—            Baznīckungi baras un lād mūs! Kungam Jēzum dažu klimpu dēļ slava nemazināsies, bet, ja mājas gari būs paēduši un vēlīgi, viņi pasargās no uguns un no zagļiem.

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—    Varbūt tomēr atjozīsies un drusku uzdziedāsi?

—            Uzdziediet jūs, es redzu, ka jau sen vēlaties, bet varbūt pana Jagna uzdziedās?

—            Dziedāsim pēc kārtas, — Zihs priecīgi iesaucās. — Mums ir arī kalps, kas var pavadīt uz koka stabules. Pasaukt šurp kalpu!

Pasauca kalpu, kurš apsēdās uz ķeblīša, paņēma mutē stabuli un, salicis uz tās pirkstus, sāka vērot klātesošos, gaidīdams, kuru pavadīt.

Tie savukārt sāka strīdēties, jo neviens negribēja būt pirmais. Beidzot Zihs lika dziedāt Jagnai, un meitene, kaut arī ļoti kaunēdamās Zbiškas, piecēlās no sola, salika rokas zem priekšauta un iedziedājās:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties! …

Zbiška vispirms plati iepleta acis, pēc tam pietrūkās kājās un skaļā balsi iesaucās:

—    Kā jūs zināt šo dziesmu?

Jagenka izbrīnā paskatījās uz viņu:

—    Bet to taču visi zina . . . Kas jums ir?

Zihs, uzskatot, ka Zbiška vairāk iedzēris, pagrieza priekā starojošu seju un teica:

—    Atlaid jostu! Tūlīt kļūs vieglāk!

Zbiška brīdi stāvēja pilnīgi pārvērties, pēc tam savaldīja uztraukumu un sacīja Jagenkai:

—    Piedodiet. Es pēkšņi kaut ko atcerējos. Lūdzu, turpiniet!

—    Varbūt jums skumji klausīties?

—            Ak nē! — Zbiška drebošā balsī atbildēja. — Labprāt klausītos to kaut visu nakti.

To teicis, viņš apsēdās un, aizklajis ar plaukstām acis, noklusa, neteikdams vairs nevienu vārdu.

Jagenka uzsāka otru pantu, bet, pabeigusi to, ieraudzīja lielu asaru, kas ritēja Zbiškam pa pirkstiem. Viņa tūlīt pienāca klāt un, apsēdusies blakus, iegrūda viņam ar elkoni:

—    Nu? Kas jums ir? Negribu, ka jūs raudat. Sakiet, — kas ir?

—            Nekas, nekas! — Zbiška nopūzdamies atbildēja. — Būtu daudz jāstāsta . . . Kas bijis, tas pagājis. Ir jau priecīgāk.

—    Varbūt iedzersiet saldu vīnu?

—            Atsaucīga meitene! — Zihs iesaucās. — Kāpēc saki «jūs»? Saki viņam — Zbiška, bet tu viņai — Jagenka. Jūs taču pazīstami no mazām dienām.

Pec tam griezās pie meitas:

—    Ka viņš tevi kādreiz iekāva, tas nekas. .. Tagad viņš to nedarīs.

—            Nedarīšu! — Zbiška jautri atsaucās. — Lai tagad viņa iekauj mani, ja vēlas.

Gribēdama viņu uzjautrināt vēl vairāk, Jagenka savilka roku dūrītē un smiedamās sāka tēlot, ka sit Zbišku.

—    Se tev par manu sasisto degunu! Se tev! Se tev!

—    Vīnu! — iesaucās sajūsminātais Zgoželicu saimnieks.

Jagenka aizsteidzās uz kambari un pēc brīža atnesa vīna krūku, divus skaistus, ar sudraba ziediem izrotātus Vroclavas zeltkaļu darinātus kausus un pāris jau iztālēm smaržojošus sieriņus.

Zihu, kuram bija jau krietns reibulis, šī aina tā sajūsmināja, ka viņš, pievilcis sev klāt krūku un piespiedis to pie krūtīm, laikam domādams, ka tā ir Jagenka, sāka runāt:

—            Ak tu manu mīļo meitiņ! Ak tu nabaga sērdienīt! Ko es, nelaimīgais, iesākšu Zgoželicos, kad man tevi paņems, ko es iesākšu!

—    Drīz jau vajadzēs atdot! — Zbiška iesaucās.

Ziha aizkustinājums acumirklī pārgāja smieklos:

—            Ha-ha! Meitenei tikai piecpadsmit gadu, bet viņu jau velk pie puišiem! … Kā tik ierauga kādu pa gabalu, tā sāk trīt ceļus.

—    Tēti, es iešu, — Jagenka sacīja.

—    Neej! Mums labi ar tevi…

Pēc tam sāka noslēpumaini mirkšķināt Zbiškam:

—            Te divi tādi bieži iegriežas: jaunais Vilks, vecā Bžozovas Vilka dēls, un Rogovas Ctans. Ja tevi te sastaptu, tūlīt sāktu plēsties, kā plēšas viens ar otru.

—    Obo! — Zbiška sacīja.

Pēc tam griezās pie Jagenkas un, uzrunādams viņu ar tu, kā Zihs to bija piekodinājis darīt, jautāja:

—    Bet kuru tu vēlies?

—    Nevienu.

—    Vilks ir sirdīgs puisis! — Zbiška piezīmēja.

—    Lai viņš gaudo uz citu pusi!

—    Un Ctans?

Jagenka sāka smieties.

—            Ctanam, — viņa teica, — ir tādas krēpes uz sejas kā āzim, pat acis nevar saredzēt, un tauku tikpat daudz kā lācim.

Te Zbiška iesita sev pa galvu, kā pēkšņi kaut ko atcerējies, un sacīja:

—            Jā! Kad jūs esat tik labi, palūgšu vēl vienu lietu: vai jums nav mājās lāča tauku, tēvocim vajadzīgs zālēm, bet Bogdanecā nevarēju sameklēt.

—            Bija, — Jagenka sacīja, — bet puiši iznesa pagalmā ieziest stopus, un suņi visus apēda . . . Vai, cik žēl!

—    Necik nepalika?

—    Izlaizīja pa tīro!

—    Hm! Tad nav citas izejas kā tik iet mežā meklēt.

—            Sarīkojiet medības, lāču netrūkst, bet rīkus, ja vajag, varu iedot.

—    Nav laika gaidīt! Iešu pa nakti pie kāda bišu koka.

—            Paņemiet līdzi četrus piecus medniekus. Daži no viņiem ir veikli puiši.

—    Barā negrib» iet, vel aizbaidīs man zvēru.

—    Kā tad? Varbūt iesiet ar stopu?

—            Ar stopu mežā pa tumsu nekas neiznāks. Mēness tagad nespīd. Paņemšu dakšas ar atskabargainiem galiem, kārtīgu cirvi un rīt iešu viens pats.

Jagenka uz brīdi noklusa, pēc tam viņas sejiņā iezagās nemiers.

—            Pagājušā gadā, — viņa teica, — tāpat bija aizgājis mednieks Bezduhs, un lācis viņu saplēsa. Tas vienmēr ir bīstami: naktī lācis, kā ierauga cilvēku vienu, sevišķi vēl pie bišu kokiem, tūlīt slienas pakaļkājās.

—    Ja viņš bēgtu, tad gan nedabūtu, — Zbiška atteica.

Tai brīdī Zilis, kurš bija aizsnaudies, piepeši pamodās un sāka dziedāt:

Kuba, tev ir strādāt prieks, Bet es, Macjka, savvaļnieks! Tu no rīta arklu dīdi, Es ar Kasju riiļkos līdu!

IIop! HoptHop!

Pēc tam Zbiškam teica:

—            Saproti? Divi viņai ir: Bžozovas Vilks un Rogovas Ctans. Bet tu . ..

Baidīdamās, ka Zihs nesarunā aplamības, Jagenka strauji pievērsās Zbiškam un sāka izprašņāt:

—    Kad iesi? Rīt?

—    Rīt pēc saules rieta.

—    Uz kuru dravu?

—            Uz mūsējo, Bogdanecas, netālu no jūsu robežstabiem, pie Ra- dzikovas purva. Man stāstīja, ka tur lāci esot viegli dabūt.

XII

Zbiška aizgāja, kā bija solījies, jo Macjka jutās arvien sliktāk. Sākumā viņu uzturēja prieks par atgriešanos un pirmie majas darbi, bet trešā dienā atkal uznāca karstums un tik ļoti iesāpējās sāns, ka vajadzēja apgulties. Zbiška papriekš aizgāja dienā, apskatīja dravu, ievēroja, ka netālu purvā ir lielas pēdas, un aprunājās ar dravnieku Vavreku, kurš vasaru nakšņoja turpat netālu teltī kopā ar pāris nikniem Podhalas suņiem, bet, tuvojoties rudenim, bija pārcēlies uz ciemu.

Viņi abi nojauca telti, aizveda prom suņus, šur un tur uz koku stumbriem uzzieda mazliet medus, lai smarža iekairinātu zvērus, pēc

tam Zbiška atgriezās mājās un sāka gatavoties medībām. Lai nesaltu, uzģērba aļņādas jaku bez piedurknēm, galvā uzmauca no dzelzs stieplēm pītu cepuri, lai lācis nevarētu noplēst ādu, beidzot paņēma stipras divzaru dakšas ar atskabargām, platu tērauda cirvi ar ozolkoka kātu, drusku garāku nekā tiem, ko lieto namdari. Ap vakara slaukšanas reizi bija jau galā un, izmeklējis sev ērtu vietu, pārkrustījās, apsēdās un sāka gaidīt.

Pa egļu zaru spraugām spīdēja rietošās saules sārtie stari. Priežu galotnēs ķērkdamas un sizdamas spārniem rosījās vārnas, šur tur uz ūdeni aizļipoja kāds zaķis, čaukstinādams nodzeltējušos ogulājus un kritušās lapas, reizēm pa jauna skābarža stumbru aizslīdēja veiklā cauna. Meža biezoknī vēl dzirdēja putnu balsis, kas pamazām norima.

Saulei rietot, mežā vēl nebija miera. Skaļi rukšķot un sprauslājot, Zbiškam netālu garām pagāja meža cūku bars, pēc tam, salikuši purnus cits citam uz krustiem, garā rindā aizsoļoja aļņi. Zem viņu kājām brīkšķēja sausie zari un dunēja mežs, kamēr, sārti laistīdamies saules staros, tie virzījās uz purvu, kur varēja droši un patīkami pavadīt nakti. Beidzot debesīs iedegās vakara blāzma, no kuras priežu galotnes šķita liesmojam kā ugunīs, un pamazām viss saka nomierināties. Mežs laidās miegā. No zemes cēlas tumsa un kāpa uz augšu pretī gaišajai blāzmai, kas arī pamazām nobāla, apmācās, satumsa un beidzot izdzisa.

«Tagad, kamēr sāks gaudot vilki, bus klusums,» Zbiška nodomāja.

Viņš tomēr nožēloja, ka nepaņēma stopu, viegli būtu varējis nošaut meža cuku vai alni. No purva vienu brīdi vēl dzirdēja kādas apslāpētas skaņas, kas atgādināja smagus vaidus un svilpošanu. Uz purva pusi Zbiška skatījās ar zināmu neuzticību, tādēļ ka zemnieks Radziks, kas tur kādreiz dzīvoja velēnu būdā, pazuda kopā ar ģimeni, it kā būtu zemē iegrimuši. Vieni runāja, ka viņus aizveduši laupītāji, taču bija ari ļaudis, kuri vēlāk it kā redzējuši pie būdas kādas dīvainas pēdas — ne cilvēku, no zvēru — un šaubīgi grozīja galvas, gudrojot pat, vai nevajadzētu atvest no Kšesnas baznīckungu, lai viņš nosvēta šo būdu. Tomēr to neizdarīja, jo neatradās neviens, kas gribētu tur apmesties, un būdu, pareizāk sakot, mālu no tās žagaru sienām izskaloja lietus, bet vietai kopš tā laika nebija laba slava. Tiesa, dravnieks Vavreks, kurš pa vasaru nakšņoja šeit teltī, to neņēma vērā, bet arī par šo Vavreku klīda visādas baumas. Bruņojies ar dakšām un cirvi, Zbiška nebaidījās meža zvēru, toties ar zināmu nemieru domāja par ļauniem gariem, tāpēc nopriecājās, kad balsis purvā beidzot noklusa.

Nodzisa pēdējā atblāzma, un iestājās pilnīga tumsa. Vējš norima, nedzirdēja pat parastās šalkoņas priežu galotnēs. Laiku pa laikam šur tur nokrita kāds čiekurs, vispārējā klusumā saceldams lielu un spalgu troksni, citādi valdīja tāds klusums, ka Zbiška dzirdēja pats savu elpu.

Tā viņš nosēdēja ilgu laiku, domādams vispirms par lāci, ko gaidīja uznākam, pēc tam par Danusju, kura ar Mazāvijas galmu brauca uz tālām zemēm. Atcerējās kā, atvadoties no kņazes, satvēra viņu rokās un sajuta uz saviem vaigiem meitenes asaras; atcerējās viņas gaišo sejiņu, viņas neapsegto galviņu, viņas rudzupuķu vainadziņus un viņas dziedāšanu, viņas sarkanos zābaciņus ar gariem purniņiem, kurus skūpstīja šķiroties, atcerējās visu, kas bija noticis kopš tā brīža, kad pirmo reizi iepazinās, — un viņu pārņēma tāds žēlums, ka meitenes nav klāt, un tādas ilgas pēc viņas, ka pilnīgi ļāvās tam, aizmirsa, ka atrodas mežā un gaida zvēru, domādams pie sevis:

«Es jāšu pie tevis, jo bez tevis nevaru dzīvot.»

Un viņš juta, ka tā ir, jā, jādodas uz Mazāviju, citādi nonīks šeit Bogdanecā. Viņam ienāca prata Jurands un viņa neizprotamā pretošanās, bet nolēma, ka tāpēc vēl jo vairāk jādodas, lai uzzinātu, kas tas par noslēpumu, kas par šķērsli un vai, izaicinot kādu uz divkauju, nevar šo šķērsli novērst. Beidzot puisim šķita, ka Danusja izstiepj pret viņu rokas un sauc: «Nāc, Zbiška, nāc!» Kā gan viņš varēja neiet!

Negulēja, bet redzēja viņu tik skaidri kā parādībā vai sapnī. Tagad viņa brauc blakus kņazei, trinkšķina koklīti un dzied, bet domā par Zbišku. Domā, ka drīz viņu ieraudzīs, un varbūt pat skatās, vai viņš neauļo pakaļ, bet viņš pa to laiku sež tumšā mežā.

Tai brīdī Zbiška atjēdzās — ne tikai tāpēc, ka atcerējās tumšo mežu, bet arī tāpēc, ka viņam aiz muguras kaut kas iečabējās.

Viņš stiprāk sažņaudza rokās dakšas, pagrieza ausi un sāka klausīties.

Troksnis tuvojās un drīz kļuva pavisam skaidrs. Zem uzmanīgiem soļiem lūza sausie zari, čaukstēja kritušās lapas un ogulāji. Kāds nāca.

Brīžiem troksnis noklusa, it kā zvērs apstātos pie kokiem, un tūlīt kļuva tik kluss, ka Zbiškam pat sāka zvanīt ausīs, — pēc tam atkal atskanēja soļi, lēni un uzmanīgi. Visa šī tuvošanās bija tik piesardzīga, ka Zbiška pat izbrīnījās.

«Vecais laikam baidās no suņiem, kas te bija pie telts,» viņš nodomāja, «bet varbūt tas ir vilks, kas mani saodis?»

Pa to laiku soļu troksnis noklusa. Taču Zbiška skaidri juta, ka soļus divdesmit vai trīsdesmit no viņa kāds apstājies un it kā pietupies. Paskatījās vienu, otru reizi, bet neko nevareja samanīt, tikai koku stumbri rēgojās diezgan skaidri. Nebija citas izejas, atlika tikai gaidīt.

Viņš gaidīja tik ilgi, kamēr viņu atkal pārņēma izbrīns:

«Lācis taču te pie dravas nebūtu nācis gulēt, bet vilks jau sen būtu mani saodis un arī negaidītu līdz rītam.»

Un pēkšņi viņam no galvas līdz kājām pārskrēja tirpas.

Bet ja nu tas patiešām ir kāds «nešķīstais», kas, izlīdis no purva, tuvojas viņam no muguras? Ja nu pēkšņi viņu satvers glumas slīkoņa rokas vai sejā ieskatīsies zaļas vampīra acis, ja nu kāds tepat aiz viņa drausmīgi iesmiesies vai aiz priedes parādīsies zila galva uz zirnekļa kājām?

Un sajuta, ka zem dzelzs stiepļu cepures viņam sāk slieties mati.

Taču pēc brīža troksnis atkal atskanēja priekšā, šoreiz vēl skaidrāk nekā iepriekš. Zbiška atviegloti uzelpoja. Viņš gan vēl pielaida, ka tas pats «spoks» apgājis viņu apkārt un tagad tuvojas no priekšas. To tik viņš vēlējās. Zbiška ērtāk saņēma dakšas, klusi piecēlās un sāka gaidīt.

Tai brīdī virs galvas iešalkojās priedes, seju apdvesa stipra vēja pūsma, kas nāca no purva puses, un vienlaikus nāsīs iesitās lāča smaka.

Nu vairs nebija nekādu šaubu: nāca ķepainis!

Zbiškam vienā mirklī pārgāja bailes, viņš, noliecis galvu, sasprindzināja redzi un klausījās. Soļi smagi tuvojās, kļūdami arvien skaidrāki, smaka kļuva arvien asāka, drīz vien jau varēja sadzirdēt šņākoņu un murkšķēšanu.

«Ka tik nebūtu divi!» Zbiška nodomāja.

Tai brīdī jauneklis savā priekšā ieraudzīja lielu un tumšu zvēra stāvu, kas, tuvojoties 110 vēja puses, līdz pēdējam brīdim nevarēja viņu saost, jo vairāk tāpēc, ka lāci kairināja uz stumbriem izziestā medus smarža.

— Surp, vecīt! — Zbiška iesaucās, iznācis no paslēptuves.

Lācis īsi ierēcās, it kā negaidītās parādīšanās pārsteigts, bet bija jau pārāk tuvu, lai varētu glābties bēgot, tāpēc vienā mirklī saslējās pakaļkājās, ieplētis priekškājas kā apkampienam. Tieši to Zbiška bija gaidījis: viņš saspringa, zibeņātri padevās uz priekšu un ar visu savu vareno roku un ķermeņa smaguma speķu ietrieca dakšas lācim krūtīs.

Viss mežs tagad notrīcēja 110 briesmīgā rēciena. Lācis satvēra ar ķepām dakšas, cenšoties tās izraut, bet atskabargas zaru galos neļāva, tāpēc, sajutis sāpes, ierēcās vēl drausmīgāk. Cenšoties aizsniegt Zbišku, atspiedās pret dakšām un iegrūda tās vēl dziļāk. Nezinādams, vai asie gali iedūrušies pietiekami dziļi, Zbiška neizlaida no rokām kātu. Cilvēks un zvērs sāka raustīt un grūstīt viens otru. Mežs nepārtraukti dārdēja no rēcieniem, kuros skanēja dusmas un izmisums.

Zbiška nevarēja paķert cirvi, iekams nebija dakšu otru — noasināto galu iedūris zemē, bet lācis, satvēris ar ķepām kātu, svaidīja to un Zbišku, it kā saprazdams cilvēka nodomu, un, neraugoties uz sāpēm, ko viņam sagādāja katra dziļi iedurto dakšu kustība, neļāva sevi «pienaglot». Tā briesmīgā cīņa ieilga, un Zbiška noprata, ka viņa spēki beidzot izsīkst. Viņš varēja pakrist, kas nozīmētu beigas, tāpēc saņēmās līdz pēdējam, savilka roku muskuļus, ieplēta kājas, izlieca muguru kā loku, lai nenokristu augšpēdu, un caur sakostiem zobiem pačukstēja:

—    Vai nu tev būs gals, vai man! . . .

Un viņu beidzot pārņēma tādas dusmas, tāds niknums, ka tai brīdī labāk pats ietu bojā nekā palaistu bestiju. Bet, aizķēries ar kāju aiz priedes saknes, viņš sagrīļojās un laikam būtu pakritis, ja pēkšņi priekšā neparādītos kāds tumšs stāvs, — un otras dakšas «pienagloja» lāci, bet kāda balss negaidot iesaucās pie pašas auss:

—    Cērt!

Cīņas degsmē Zbiška nemaz nepadomāja, no kurienes viņam varēja rasties tik necerēta palīdzība, bet paķēra cirvi un atvēzējies briesmīgi cirta. Nokrakšķēja dakšas, ko salauza zvēra smagums un pēdējās konvulsijas; kā pērkona sperts nokritis zemē, lācis sāka krākt. Taču drīz beidza. Iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi Zbiškas smagā elpa; viņš stāvēja, atspiedies pret priedi, jo puisim grīļojās kājas. Tikai pēc kāda laiciņa pacēla galvu, paraudzījās uz blakus stāvošo augumu — un sabijās, iedomājoties, ka tas varbūt nav cilvēks.

—    Kas tu esi? — satraukti noprasīja.

—    Jagenka! — sīka meitenes balstiņa atbildēja.

Zbiška pat apstulba no pārsteiguma, neticēdams pats savām ausīm. Taču viņa šaubas drīz izgaisa, jo Jagenka atkal ierunājās:

—    Uzšķilšu uguni…

Tūlīt atskanēja šķiltavu sitieni pa kramu, sāka birt dzirksteles un to mirgojošā gaismā Zbiška ieraudzīja baltu meitenes pieri, tumšas uzacis un uz priekšu izstieptas lūpas, kas uzpūta kvēli posā. Tikai tagad puisim ienāca prātā, ka Jagenka ieradusies šai mežā, lai viņam palīdzētu, ka bez šīs palīdzības viņam būtu klājies slikti, — un viņš izjuta tik dziļu pateicību, ka, ilgi nedomādams, apskāva to ap vidu un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

Posa un šķiltavas nokrita zemē.

—    Laid! Ko tu dari? — viņa apspiestā balsī protestēja, tomēr nemēģināja atbrīvoties, gluži otrādi, — it kā nejauši ar lūpām pieskārās Zbiškas lūpām.

Tad viņš atlaida meiteni un teica:

—     Paldies tev. Nezinu, kā te viss bez tevis būtu beidzies.

Noliekusies tumsā, lai uzmeklētu šķiltavas un posu, Jagenka skaidroja:

—            Es baidījos par tevi, jo Bezduhs ari bija gājis ar dakšām un cirvi — un lācis viņu saplosīja. Lai dievs nedod, Macjka būtu pavisam bēdīgs, viņš jau tāpat knapi elpo . . . Nu, un paņēmu dakšas un atnācu.

—    Tātad tu tur mīņājies aiz priedēm?

—    Es.

—    Bet es domāju, ka mošķi.

—            Man arī bija bail, te pie Radzikovas purva naktī bez uguns nav diez cik droši.

—    Kāpēc tu neierunājies?

—    Baidījos, ka vari mani padzīt.

To teikusi, atkal sāka šķilt uguni, pēc tam pielika pie degļa sausu kaņepju pakulu vīkšķi, kas tūlīt gaiši uzliesmoja.

—            Man ir divas saujas, — teica, — bet tu veikli salasi zarus, iekursim uguni.

Pēc brīža patiešām jautri iedegās ugunskurs, apgaismojot milzīgu, rūsganu lāča ķermeni, kas gulēja asiņu peļķē.

—    Ek, kas par zvēru! — ne bez lepnuma iesaucās Zbiška.

—    Piere pilnīgi pāršķelta uz pusēm! O Jēzus! — Jagna sacīja.

Viņa pieliecās un iegrūda roku lāča pinkās, lai pārliecinātos, vai

zvēram ir daudz tauku. Pēc tam izslējās ar priecīgu seju.

—    Pietiks pāris gadiem!

—    Bet dakšas salauztas, skaties!

—    Tur tā nelaime, ko lai es mājās saku?

—    Kā tā?

—           Tētis nebūtu mani laidis uz mežu, tāpēc man nācās nogaidīt, kamēr visi apguļas.

Pēc brīža piebilda:

—    Tu arī nesaki, ka es te biju, citādi mani izsmies.

—            Tomēr līdz mājām es tevi pavadīšu, ceļā var uzbrukt vilki, bet tev nav dakšu.

—    Nu labi!

Tā, ugunskuram jautri sprakstot, viņi kādu laiku sarunājās pie nogalinātā lāča gluži kā divi jauni meža radījumi.

Zbiška raudzījās Jagenkas daiļajā, liesmu apgaismotajā sejiņā un negribētā izbrīnā teica:

—            Bet tādas otras meitenes kā tu pasaulē laikam nav. Tev vajadzētu iet karā.

Viņa bridi palūkojās tam acis, pēc tam skumji atteica:

—    Es zinu … bet tu nesmejies par mani.

Jagenka pati izkausēja lielu podu lāča tauku, un pirmo krūzi Macjka izdzēra ar patiku, jo tie bija svaigi, nepiededzināti un oda pēc zirdze- nēm, kuru novārījumu, labi pazīdama ārstniecības augus, meitene bija samērīgi picjaukusi taukiem. Macjkam tūlīt kļuva možāks prāts un pieauga cerības uz izveseļošanos.

—     Tieši tas man bija vajadzīgs, — teica. — Tiklīdz būšu kārtīgi piesūcies ar taukiem, varbūt šī nolādētā šķemba kaut kur izlīdīs.

Nākošās krūzes viņām tomēr vairs tā negaršoja, taču dzēra, zinot, ka tas ir nepieciešami. Jagenka arī viņu mundrināja:

—     Izveseļosieties! Ostrogas Biļudam ietrieca dziļi mugurā veselu bruņu krekla gabalu, bet no lāča taukiem tas viņam izlīda laukā. Vajag tikai, līdzko atveras brūce, ieziest to vēl ar bebra taukiem.

—    Vai tie jums ir?

—     Ir. Ja vajadzēs svaigus, aiziesim ar Zbišku uz viņu alām. Bebri nav grūti dabūt. Bet nekaitētu arī, ja jus kaut ko apsolītu kādam svētajam, kurš ir brūču patrons.

—     Man jau tas bija ienācis prātā, es tikai nezinu, kuram solīt. Svētais Juris ir bruņinieku patrons: viņš sarga tos no briesmām un vajadzības gadījumā vairo viņu drošsirdību, bet stāsta arī, ka bieži vien pats personīgi nostājoties taisnīgā pusē un palīdzot sakaut dieva ienaidniekus. Bet tāds, kurš pats labprāt cīnās, nez vai gribēs dziedēt, priekš tam ir kāds cits, kura darīšanās viņš negribēs jaukties. Katram svētajam debesīs ir sava valdīšana un sava saimniecība — tas ir zināms! Cits cita lietās viņi nejaucas, citādi varētu izcelties nesaprašanās, bet svētajiem debesis nepieklājas strīdēties un kauties savā starpā . . . Ir Kozjma un Damjans, arī lieli svētie, kurus pielūdz mediķi, lai pasaulē neizgaistu slimības, jo tad viņiem nebūtu ko ēst. Ir arī svētā Apolonija, kas pasargā no zobu sāpēm, un svētais Liborijs — no akmeņiem, bet tie man neder! Atbrauks abats, viņš pateiks, ko pielūgt, — ne katrs kleriķis zina visus dievišķos noslēpumus, kaut arī tam būtu izskūts pakausis.

—    Bet ja jūs pašam kungam Jēzum solītu?

—     Zināms, viņš ir augstāks par visiem. Bet tas būtu tāpat kā, ja, teiksim, tavs -tēvs piekautu manu zemnieku un es jātu uz Krakovu sūdzēties karalim. Ko gan karalis man teiktu? Viņš teiktu tā: «Es pārvaldu visu karalisti, bet tu nāc pie manis ar savu zemnieku! Vai tad nav attiecīgu iestāžu? Kāpēc neej uz pilsētu pie mana kastelāna un vidutāja?» Kungs Jēzus ir visas pasaules valdnieks, saproti, bet ma- zakās darīšanās ir svētie.

—            Tad es jums teikšu, — sacīja sarunas beigās atnākušais Zbiška, — soliet mušu nelaiķei karalienei, ka dosieties svētceļojumā uz viņas kapu Krakovā, ja viņa par jums aizlūgs. Vai tad maz brīnumu mūsu acu priekšā tur jau noticis? Kāpēc meklēt svešus svētos, kad ir sava valdniece, labāka par visiem!

—    O, ja es zinātu, ka viņa atbild par brūcēm!

—            Un kaut arī ne! Neviens svētais neiedrošināsies uz viņu dusmoties, bet, ja sadusmosies, pats dabūs rājienu no dieva tā kunga, jo viņa nav nekāda parasta mūķene, bet Polijas karaliene.

—            Kura turklāt piegrieza kristīgajai ticībai pagānu zemi! To tu prātīgi pateici, — Macjka sacīja. — Viņa tur droši vien ieņem augstu vietu dieva padomē, un skaidrs, ka kurš katrs pret viņu nevarēs iebilst. Tā arī darīšu, kā tu saki, nudien!

Sis padoms patika arī Jagenkai, kura nevarēja ne nobrīnīties par Zbiškas gudrību. Macjka tai pašā vakarā deva svinīgu solījumu un kopš tā brīža ar vēl lielāku paļāvību sāka dzert lāča taukus, diendienā gaidīdams drošu izveseļošanos. Pēc nedēļas tomēr sāka zaudēt cerības. Žēlojās, ka no taukiem viņam «burkšķot» vēderā, bet sānos pie pēdējās ribas tūkstot tāds kā augonis. Pēc desmit dienām kļuva vēl sliktāk: augonis pieņēmās un kļuva sarkans, bet pats Macjka galīgi savārga un, kad uznāca karstums, atkal sāka gatavoties nāvei.

Bet tad kādu nakti piepeši uzmodināja Zbišku.

—            Aizdedzini ātrāk skalu, — teica, — ar mani kaut kas notiek, es tikai nezinu — labs vai slikts.

Zbiška strauji pietrūkās kājās un, neuzšķīlis uguni, uzpūta blakus istabā pavardu, aizdedzināja pie tā sveķainu skaidu un atgriezās.

—    Kas jums ir?

—            Kas man ir! Kaut kas man pārdūra augoni, laikam šķemba! Turu to rokā, bet nekādi nevaru izraut, jūtu tikai, ka tinkšķ un skrapst zem nagiem …

—    Šķemba, kas tad cits! Labi saņemiet un izvelciet!

Macjka locījās un vaidēja no sāpēm, tomēr bāza pirkstus arvien dziļāk, kamēr kārtīgi satvēra cieto priekšmetu; beidzot parāva un izvilka.

—    O Jēzus!

—    Ir? — Zbiška jautāja.

—    Ir. Auksti sviedri izsitās, bet ir. Skaties!

To teicis, parādīja Zbiškam iegarenu, asu šķembu, kas bija atlūzusi no slikti kalta uzgaļa un vairākus mēnešus sabijusi viņa ķermenī.

—    Paldies dievam un karalienei Jadvigai! Tagad būsiet vesels.

—    Varbūt man jau vieglāk, taču drausmīgi sāp, — Macjka sa- cija, saspiezdams augoni, no kura bagātīgi sāka nākt ārā asinis kopā ar strutām. — Kad visu šo netīrumu kļūs mazāk, arī slimība pāries. Jagenka teica, ka tagad brūce jāieziežot ar bebru taukiem.

—    Rīt pat iesim pēc bebra.

Jau nākošā dienā Macjkam kļuva krietni vien labāk. Viņš ilgi gulēja un pamodies prasīja ēst. Uz lāča taukiem vairs nevarēja skatīties, toties viņam uzcepa pannā divdesmit olas, vairāk Jagenka drošības pēc neļāva. Viņš tās kāri noēda kopā ar puskukuli maizes, izdzēra garci alus, pēc tam palūdza, lai atved Zibu, jo viņam esot kļuvis jautrs prāts.

Zbiška tūlīt aizsūtīja vienu no saviem Zavišas dāvinātajiem turkiem pēc Ziha, kurš tūlīt uzsēdās zirgā un ieradās pēcpusdienā, kad abi jaunieši posās uz Odstajanas ezeru pēc bebriem. Sākumā abi vecie vīri, dzerot medus alu, daudz smējās, jokoja un dziedāja, pēc tam sāka runāt par bērniem un lielīt katrs savējo.

—     O, kas par vīru mans Zbiška! — Macjka sacīja. — Otra tāda nav visā pasaulē. Drošsirdīgs, straujš kā lūsis, veikls. Zināt? Kad viņu Krakovā veda uz nāves soda vietu, sievietes visos logos tā vaimanāja, it kā viņām no mugurpuses kāds bakstītu ar īleniem. Un kādas sievietes: bruņinieku un kastelānu meitas, par dažādām daiļām pilsonēm nemaz nerunājot.

—    Lai viņas ir kastelānu meitas un daiļas, bet par manu Jagenku nav labākas! — Zgoželicu Zilis iebilda.

—    Vai tad es jums saku, ka labakas? Otras tik sirsnīgas meitenes kā Jagenka laikam nemaz nav.

—    Es arī neko sliktu nevaru teikt par Zbišku: bez roktura uzvelk stopu! . . .

—    Un lāci viens pats pienaglo. Redzējāt, kā viņš tam iecirtis? Visu galvu ar plecu atšķēla.

—     Galvu gan atšķēla, bet pienagloja ne viņš, Jagenka palīdzēja.

—     Palīdzēja? . . . Man viņš nekā neteica.

—    Tāpēc, ka apsolīja klusēt… Meitenēm taču nepieklājas naktī iet uz mežu. Man viņa tūlīt izstāstīja, kā bija. Citas parasti kaut ko izdomā, bet manējā nekad neko neslepj. Atklāti sakot, man nepatika, ko var zināt… Gribēju uzbrēkt, bet viņa man pateica: «Ja jau es pati vainadziņu nenosargāšu, jūs arī, tētuk, nenosargāsiet, bet nebaidieties. Zbiška arī zina, kas ir bruņinieka gods.»

—    Pareizi. Un šodien atkal aizgāja vieni paši.

—    Šoreiz viņi pievakare atgriezīsies. Naktī velns kārdina visvairāk, un meitenei ar tumsā nav tik liels kauns.

Brīdi padomājis, Macjka it kā pie sevis sacīja:

—    Un tomēr viņi priecājas satikušies.

—    O, ja viņš nebūtu solījies citai!

—            Tas, kā jūs zināt, ir bruņinieku paradums … Ja kādam no jaunajiem nav savas dāmas, to pārējie uzskata par muļķīti. . . Viņš solījās noraut no vācu galvām pāvu spalvu pušķus, un tas viņam jāizdara, jo zvērēja pie bruņinieka goda; Lihtenšteins arī jādabū, bet no citiem solījumiem abats viņu var atbrīvot.

—    Abats kuru katru dienu iegriezīsies . . .

—            Jūs domājat? — Macjka jautāja, pēc tam turpināja: — Galu galā ko vērti solījumi, ja Jurands viņam skaidri pateica, ka meitu nedos?! Vai kādam citam to apsolījis vai novēlējis dievam, to es nezinu, bet skaidri pateicis, ka nedos . . .

—            Vai es jums jau stāstīju, — Zihs jautāja, — ka abats mīl Jagenku kā savu meitu? Pēdējo reizi viņš tai pateica: «Man ir radi tikai pa kodeļas līniju ', bet no šīs kodeļas vairāk diegu tiks tev nekā viņiem.»

Macjka satraukti, pat aizdomīgi paskatījās uz Zihu un tikai pēc brīža atbildēja:

—    Mums taču jūs nedarīsiet pāri. . .

—    Jagenkai pūrā būs Močidoli, — Zihs izvairīgi atteica.

—    Tūlīt?

—    Tūlīt. Citai nebūtu devis, viņai atdošu.

—            Puse Bogdanecas jau tāpat pieder Zbiškam, bet, ja dievs dos veselību, es to iekārtošu, kā nākas. Vai jums patīk Zbiška?

Zihs, acis mirkšķinādams, atteica:

—    Sliktāk ir tas, ja Jagenka tūlīt aizgriežas, ja kāds viņu piemin.

—    Bet ja pieminat citus?

—    Ja pieminu kādu citu, tikai nospurdz un pasaka: «Ko vēl ne?»

—            Nu, redziet. Varbūt dievs dos, ka tādas meitenes tuvumā Zbiška aizmirsīs to otru. Es esmu vecs, bet arī aizmirstu. .. Medutiņu iedzersiet?

—    Iedzeršu.

—            Abats… ko nu par abatu! Viņš ir gudrs cilvēks! Gadās, kā jums zināms, arī starp abatiem pilnīgi pasaulīgi ļaudis, bet mūsējais, kaut ari nedzīvo ar mūkiem, tomēr ir ksendzs, bet ksendzs vienmēr var labāk izspriest nekā parasts cilvēks, jo pazīst rakstus un ir tuvāk svētajam garam. Bet tas, ka jūs meitai tūlīt dosiet pūrā Močidolus, pareizi. Es arī, ja kungs Jēzus palīdzēs izveseļoties, cik vien varēšu, tik zemnieku Bžozovas Vilkam atvilināšu. Izlozēšu katram labu zemes

1 Sieviešu līniju.

gabalu, jo Bogdanecā zemes notrūkst. Ziemas svētkos lai paklanās Vilkam un nāk pie manis. Jebšu viņi to nedrīkst darīt? Ar laiku Bogdanecā uzbūvēsim pili, kārtīgu cietoksni no ozola baļķiem, ar grāvi visapkārt… Zbiška ar Jagenku lai kopā iet medībās… Domāju, sniegs vairs ilgi nebūs jāgaida. .. Pieradīs viens pie otra, un puisis aizmirsīs to otru. Lai iet. Ko tur daudz runāt! Dosiet viņam savu Jagenku vai nedosiet?

—     Došu. Mēs taču jau sen nospriedām viņus apprecināt, lai Mo- čidoli un Bogdaneca piederētu mūsu mazbērniem.

—     Grādi! — Macjka no prieka iesaucās. — Lai dievs dod, ka birtu kā krusa. Abats viņus kristīs . . .

—     Lai tik paspēj! — Zilis jautri atsaucās. — Bet jūs es jau sen neesmu redzējis tik priecīgu.

—     Man ir patīkami ap sirdi . . . Šķemba vis izlīda ārā, bet par Zbišku jūs nebaidieties. Vakar, kad Jagenka kāpa zirgā . . . ziniet.. . pūta vējš… Pēc tam es jautāju Zbiškam: «Redzēji?» — un viņu tūlīt pārņēma salda tīksme. Bez tam es ievēroju, ka sākumā viņi maz runāja savā starpā, bet tagad, kopā staigādami, visu laiku groza galvas un tik spriež . . . spriež . . . Vai vēl iedzersiet?

—    Iedzeršu …

—    Uz Zbiškas un Jagenkas veselību!

XIV

Vecais Macjka nekļūdījās, sacīdams, ka Zbiška un Jagenka priecājas satiekoties un ilgojas viens otra. It kā lai apciemotu slimo Macjku, Jagenka ļoti bieži atjāja uz Bogdanecu ar tēvu vai viena pati, bet Zbiška atkal un atkal ieradās Zgoželicos pateikties, tā ka ar laiku starp viņiem nodibinājās cieša tuvība un draudzība. Iepatikuši viens otram, viņi labprāt «sprieda», tas ir, trieca par visu, kas viņus interesēja. Sai draudzībā bija klāt arī mazliet abpusējas apbrīnas: jaunais un izskatīgais Zbiška, kurš jau bija guvis slavu kaujās, piedalījies sacīkstēs un bijis karaļa pilī, salīdzinot ar kaut kādu Rogovas Ctanu vai Bžozo- vas Vilku, meitenei likās esam īsts galma bruņinieks un gandrīz vai princis, Zbišku turpretī reizēm pārsteidza Jagenkas skaistums. Viņš uzticīgi domāja par savu Danusju, taču gadījās arī, ka, pēkšņi paskatījies uz Jagenku, vai tas būtu bijis mežā vai mājās, neviļus nodomāja: «Kā stirna!» — bet, kad paņēmis ap vidu, sēdināja zirgā un sajuta rokās viņas stingro, kā no akmens kalto miesu, viņu pārņēma satraukums un — kā toreiz teica Macjka — «salda tīksme», iekšā kaut kas sāka strāvot un reibināt kā miegs.

Jagenka, pēc dabas lepna, sarunās zobgalīga un pat kašķīga, Zbiškas tuvumā pamazām kļuva arvien padevīgāka, gluži kā verdzene, kas raugās tikai saimniekam acīs, cenšoties uzminēt, ar ko viņam varētu pakalpot un izpatikt. Zbiška saprata šo viņas ārkārtīgo pieķeršanos, bija par to pateicīgs un arvien vairāk ilgojās viņu ieraudzīt. Beidzot, sevišķi pēc tam, kad Macjka saka dzert lāča taukus, viņi tikās gandrīz katru dienu, bet, kad šķemba izlīda ārā, kopā devās medīt bebru, kura svaigie tauki labi dziedina brūces.

Viņi paņēma stopus, uzsēdās zirgos un vispirms aizjāja uz Močido- liem, kas bija paredzēti Jagenkai pūrā, pēc tam uz mežu, kur atstāja zirgus kalpa uzraudzībā un tālāk devās kājām, jo caur biezokņiem un dumbriem bija grūti izjāt. Pa ceļam Jagenka norādīja uz zilganu meža joslu aiz plašas, meldriem aizaugušas pļavas un teica:

—    Tie ir Rogovas Ctana meži.

—    Tā, kurš tevi labprāt precētu?

Bet viņa sāka smieties:

—    Precētu, ja es pie viņa ietu.

—            Tev viegli pret viņu aizsargāties ar tādu palīgu kā Vilks, kurš, kā dzirdēju, griežot 117, Ctanu zobus. Es pat brīnos, ka viņi viens otru vēl nav izaicinājuši uz divkauju.

—            Tāpēc, ka tētis, aizjādams karā, viņiem piekodināja: «Ja jūs sakausieties, labāk tad nerādieties neviens manās acīs.» Ko viņi varēja darīt? Ieradušies Zgoželicos, šņāc vien, pēc tam kopā dzer Kšesnas krogā, kamēr nokrīt zem sola.

—    Muļķi!

—    Kāpēc?

—            Kamēr Ziha nebija mājās, vienam vai otram vajadzēja iebrukt Zgoželicos un paņemt tevi ar varu. Ko gan Zilis varētu darīt, ja atgriezies atrastu tevi ar bērnu rokās?

Jagenkas zilās acis tūlīt iedzirkstījās:

—            Vai tu domā, ka es ļautos? Vai tad Zgoželicos nav cilvēku, un vai es neprotu rīkoties ar šķēpu vai stopu? Lai tik būtu pamēģinājuši! Aiztriektu mājās katru un vēl pati iebruklu Rogovā vai Bžozovā. Tētis zināja, ka viņš var mierīgi doties karā.

To sacīdama, viņa tā sarauca savas skaistās uzacis un tik draudīgi pakratīja stopu, ka Zbiška iesmējās un teica:

—    Tev vajadzēja būt bruņiniekam, nevis meitenei.

Bet viņa nomierinājusies atbildēja:

—            Ctans mani sargāja no Vilka, Vilks — no Ctana. Bez tam es taču biju abata uzraudzībā, bet ar abatu labāk neielaisties .. .

—             0 ja! — Zbiška sacīja. — Te visi baidās no abata! Bet es, lai svētais Juris man tā palīdz, kā es runāju patiesību, nebaidītos ne abata, ne Ziha, ne Zgoželicu dzinēju, ne tevis — paņemtu — un cauri!

Pēc šiem vārdiem Jagenka apstājās un, pacēlusi acis pret Zbišku, dīvainā, maigā un stieptā balsī jautāja:

—    Paņemtu?…

Pusvirus palikušām lūpām viņa gaidīja atbildi, nosarkusi kā rīta ausma.

Bet Zbiška laikam domāja tikai to, ko viņš būtu darījis Ctana vai Vilka vietā, jo pēc brīža, sapurinājis savu zcltinataino galvu, turpināja:

—            Kāpēc gan meitenei jākaro ar puišiem, kad viņai taču ir jāiet pie vīra! Ja negadīsies kāds trešais, vienu no viņiem tev būs jāizvēlas, kā tad citādi?

—    Tā tu nerunā, — meitene skumji atbildēja.

—            Kādēļ? Sen neesmu te bijis, tāpēc nezinu, vai Zgoželiču tuvumā vēl ir kāds, kas tev būtu vairāk piemērots.

—    E! — Jagenka izmeta. — Liecies mierā!

Un viņi turpināja iet klusēdami, laužoties caur biezokņiem, kas bija vēl necaurejamāki tāpēc, ka krūmus un kokus apvija savvaļas apiņi. Zbiška gāja pa priekšu, raudams zaļās stīgas, lauzdams te vienā, te citā vietā zarus, bet Jagenka sekoja viņam nopakaļ ar stopu plecos kā medību dieviete.

—            Aiz šī biezokņa būs dziļš strauts, — viņa sacīja, — bet es zinu vietu, kur var pārbrist.

—            Man zābaki pāri ceļiem, tā ka sausā tiksim pāri, — Zbiška teica.

Drīz viņi sasniedza strautu. Labi pazīdama Močidolu mežus, Jagenka viegli atrada pāreju, bet izrādījās, ka upīte ir mazliet uzplūduši no lietiem un ūdens tajā samērā dziļš. Ne vārda neteicis, Zbiška satvēra meiteni rokās.

—    Es būtu pārgājusi tāpat, — Jagenka iebilda.

—    Turies ap kaklu, — Zbiška pavēlēja.

Un viņš sāka lēni brist pāri, uzmanīgi taustīdams katru soli, ka netrāpa dziļumā, bet meitene, klausot viņa pavēlei, piekļāvās puisim klāt un, kad vairs nebija tālu pretējais krasts, ierunājās:

—    Zbiška!

—    Kas ir?

—    Es neiešu ne pie Čtana, ne pie Vilka . . .

Iznesis viņu malā, Zbiška saudzīgi nolaida meiteni uz oļiem un mazliet tā kā satraukts atbildēja:

—    Nu, lai dievs dod tev vislabāko! Viņam nebūs jānožēlo.

Līdz Odstajanas ezeram vairs nebija talu. Tagad Jagenka gāja pa priekšu, laiku pa laikam atskatīdamās, un, pielikusi pirkstu pie lūpām, brīdināja Zbišku klusēt. Viņi gāja starp kārklu un pelēko vītolu krūmiem pa mitru un zemu vietu. Labajā pusē dzirdēja putnu čalas, kas ļoti izbrīnīja Zbišku, jo bija jau promlaišanās laiks.

—    Tur neaizsalstošs muklājs, — Jagenka pačukstēja, — kur pīles paliek pa ziemu, un arī ezeriņā ūdens tikai gar krastu lielos salos aizsalst. Skaties, kā kūp …

Zbiška paskatījās caur kārkliem un ieraudzīja savā priekšā kā miglas dūmaku: tas bija Odstajanas ezers.

Jagenka atkal pielika pirkstu pie lūpām un pēc brīža viņi bija klāt. Meitene pirmā klusi uzrāpās vecā, resnā vītolā, kas bija pilnīgi noliecies pār ūdens līmeni. Zbiška sekoja viņas piemēram, un viņi tur ilgi klusēdami gaidīja, miglā neko neredzēdami, dzirdēdami vienīgi ķīvīšu un zīriņu žēlabainos kliedzienus virs galvas. Beidzot tomēr uzpūta vējš, iešalkojoties kārklu krūmos, vītolu nodzeltējušās lapās, un ieplaka atklājās ezera līmenis, kas bija vēsmas drusku saņirbināts un tukšs.

—    Neredz? — Zbiška čukstēja.

—    Neredz. Klusāk! …

Pēc brīža vējš atkal noklusa un iestājās pilnīgs klusums. Virs ūdens līmeņa tūlīt parādījās viena melna galva, pēc tam otra, beidzot stipri tuvāk no krasta ūdenī iekāpa liels bebris ar svaigi nolauztu zaru mutē un sāka peldēt starp niedrēm un lēpēm, pacēlis purnu uz augšu, kurā turēja zaru. Guļot zemāk uz stumbra nekā Jagenka, Zbiška pēkšņi ievēroja, kā viņas elkoņi viegli sakustējās, bet galva noliecās uz priekšu: laikam tēmēja zvēram, kurš, nejauzdams nekādu briesmu, peldēja uz neaizaugušu laukumu ne vairāk kā pusšāviena attālumā.

Beidzot notrinkšķēja stopa stiegra un Jagenkas balss iesaucās:

—    Ir! Ir! . . .

Zbiška acumirklī uzrāpās augstāk un caur zariem uzmeta skatienu ezera līmenim: bebris te ienira ūdenī, te atkal uzpeldēja augšā, rei- zēm apveldamies un parādīdams vēderu, kas bija gaišāks nekā mugura.

—    Labi trāpīju! Tūlīt viņš norims! — Jagenka teica.

Viņa uzminēja: zvēra kustības kļuva arvien lēnākas, bet pēc kāda brīža tas uzpeldēja virs ūdens ar vēderu uz augšu.

—    Iešu pakaļ, — Zbiška sacīja.

—            Neej. Te pie krasta ir dūņas vairāku viru augumā. Kas nezina, kur jāiet, noteikti noslīks.

—    Kā tad mēs viņu dabūsim?

—            Vakarā viņš būs Bogdanecā, par to tu neuztraucies, bet mums laiks doties mājup.

—    Tu viņu veikli nošāvi!

—    He! Man tas nav pirmais!

—            Citas meitenes baidās pat paskatīties uz stopu, bet ar tādu kā tu kaut visu mūžu var staigāt pa mežiem!

Klausoties šis uzslavas, Jagenka smaidīja no prieka, bet neko neteica, un pa to pašu ceļu caur kārkliem viņi devās atpakaļ. Zbiška iejautājās par bebru alām, un viņa pastāstīja, cik bebru ir Močidolos, cik Zgoželicos un kā viņi ezeros un strautos ceļ aizsprostus.

Te piepeši viņa uzsita sev ar plaukstu pa gurnu.

—    Ek! — iesaucās. — Aizmirsu vītolā bultas. Pagaidi!

Un, pirms viņš paspēja atbildēt, ka pats aizies pēc tām, palēcās kā stirna un pēc brīža jau pazuda no acīm. Zbiška gaidīja, gaidīja, līdz pēdīgi saka brīnīties, kāpēc viņa tik ilgi nenāk.

—            Laikam būs izmetusi savas bultas un tagad meklē, — teica sev, — iešu palūkošos, vai viņai nav kas noticis .. .

Bet, tikko puisis bija paspēris pāris soļus, meitene parādījās viņa priekšā ar stopu rokā, sārtu, smaidīgu seju un bebri plecos.

—    Nolāpīts! — Zbiška iesaucās. — Kā tu viņu izzvejoji?

—            Kā? Metos ūdenī un izvilku! Man tā nav pirmā reize, bet tevi negribēju laist, — kas nepazīst ezeru, to tūlīt var iesūkt dūņas.

—    Bet es tevi te gaidīju kā muļķis! Ak tu viltniece!

—    Kā tad citādi? Es taču nevarēju tavā klātbūtnē izģērbties.

—    Tātad nekādas bultas nebiji aizmirsusi?

—    Nē, gribēju tikai aizvest tevi tālāk no krasta.

—            Eh, žēl, ka nesekoju, būtu redzējis brīnumu! Būtu uz ko paskatīties. Eh!

—    Rimsties!

—    Nē, nudien jau taisījos iet.

—    Rimsties!

Lai pārmainītu sarunu, pēc brīža viņa teica:

—     Izspaidi labāk bizes, briesmīgi mērcē muguru.

Zbiška ar vienu roku satvēra bizi pie pašas galvas, ar otru sāka

to griezt, sacīdams:

—    Labāk atpīt, vējš tūlīt izžāvēs.

Bet viņa to negribēja darīt, tāpēc ka bija jāspraucas caur biezokni.

Tagad Zbiška uzmeta bebri plecos, bet Jagenka, iedama pa priekšu, runāja:

—    Tagad Macjka drīz vien izveseļosies, jo pret brūcēm nav labāku zā|u kā lāča tauki dzeršanai un bebra — ieziešanai. Pēc pāris nedēļām jau varēs kāpt zirgam mugurā.

—    Lai dievs dod! — Zbiška atteica. — Es to gaidu kā glābiņu, jo slimu cilvēku nevaru pamest, bet man te grūti ilgāk palikt.

—    Grūti palikt? — Jagenka jautāja. — Kāpēc tā?

—    Vai tad Zihs tev neko neteica par Danusju?

—     Kaut ko stāstīja . . . Zinu … Viņa tev uzklājusi savu plīvuru . . . zinu! Stāstīja arī, ka ikviens bruņinieks dodot solījumu uzticīgi kalpot savai dāmai . . . Bet teica, ka tas nekas — tāda paraša . .. daži, būdami pat precēti, arī kalpojot kādai dāmai . .. Bet tā tava Danusja, kas viņa tāda? Pastāsti man, Zbiška, kas viņa tāda!

Un, pienākusi klāt, ļoti nemierīgām acīm ieskatījās viņam sejā, bet Zbiška, nepiegriezdams vērību viņas satrauktajai balsij un skatienam, sacīja:

—     Viņa ir ne tikai mana dāma, bet arī vislielākā mīlestība. Nevienam es to neesmu teicis, bet tev pateikšu kā savai māsai, jo esam pazīstami jau no mazām dienām. Es viņai sekotu aiz trejdeviņām upēm un trejdeviņām jūrām, pie vāciešiem vai tatāriem, tādēļ ka otras tādas nav visā pasaulē. Lai tēvocis paliek Bogdanecā, bet es došos pie viņas. Kas man bez viņas Bogdaneca, visi šie īpašumi, ganāmpulki, abata bagātības! Sēdīšos zirgā un laidīšos pie mazūriem, un dievs mans liecinieks, ka izpildīšu to, ko esmu viņai solījis, vai arī pats nolikšu savu galvu.

—    Nezināju … — Jagenka dobji atbildēja.

Zbiška sāka viņai stāstīt, kā viņš Tinecā iepazinies ar Danusju, kā tūlīt viņai zvērējis, un visu, kas notika pēc tam, — par apcietināšanu un izglābšanos ar Danusjas palīdzību, par Juranda noraidošo atbildi, par šķiršanos un savām skumjām un visbeidzot par to, kā priecājas, ka pēc Macjkas izveseļošanās varēs doties pie mīļotās meitenes, lai izpildītu, ko viņai solījis. Viņš pārstāja runāt tikai tad, kad ieraudzīja kalpu, kas mežmalā gaidīja ar zirgiem.

Jagenka tūlīt uzkāpa zirgā un sāka atvadīties no Zbiškas.

—    Lai kalps aizved tev bebri, es jāšu taisni uz Zgoželiciem.

—    Vai tad Bogdanecā neiegriezīsies? Zilis taču tur.

—    Nē. Tētis būs jau mājās un man arī piekodināja.

—    Nu, tad paldies tev par bebri.

—    Ardievu . . .

Un pēc brīža Jagenka palika viena. Lēni jādama pa viršiem uz

māju pusi, viņa kādu laiku vēl vēroja Zbišku, bet, kad viņš pēdīgi pazuda aiz kokiem, aizsedza acis ar plaukstu, it kā sargādamās no saules gaismas.

Drīz tomēr pa rokas apakšu viņai pār vaigiem sāka tecēt lielas asaras, kā zirņi cita pēc citas birstot uz segliem un zirga krēpēm.

XV

Pēc sarunas ar Zbišku Jagenka trīs dienas nerādījās Bogdanecā un tikai ceturtajā atveda ziņu, ka Zgoželieos ieradies abats. So ziņu Macjka uzņēma ar zināmu satraukumu. Tiesa, viņam bija ar ko samaksāt ķīlas naudu un bija pat izrēķinājis, ka vēl paliks pāri, lai pavairotu zemnieku skaitu, palielinātu ganāmpulkus un veiktu citus saimnieciskus pasākumus, tomēr daudz kas bija atkarīgs no bagātā radinieka labvēlības, kurš varēja, piemēram, vai nu paņemt, vai atstāt paša nometinātos zemniekus, tādējādi pamazinot vai paceļot īpašuma vērtību.

Tāpēc Macjka ļoti sīki izprašņāja Jagenku par abatu, kāds viņš atbraucis: jautrs vai drūms, ko runā par viņiem un kad iegriezīsies Bogdanecā, bet meitene naski atbildēja, cenšoties mierināt un stiprināt veco vīru.

Viņa stāstīja, ka abats ieradies vesels un jautrs, ar prāvu svītu, kurā līdzās bruņotiem kalpiem esot vairāki ceļojošie kleriķi un dziedoņi, ka viņš dziedot kopā ar Zibu un labprāt klausoties pats ne tikai garīgas, bet arī laicīgas dziesmas. Vēl piebilda, ka ļoti interesējies par Macjku, bet Ziba stāstus par Zbiškas piedzīvojumiem Krakovā klausījies ar lielu aizrautību.

— Paši labāk zināt, kas jums jādara, — gudrā meitene beidzot sacīja, — bet es domāju, ka Zbiškam vajadzētu tūlīt aizjāt un apsveikt vecāko radinieku, negaidot, kamēr viņš pirmais iegriezīsies Bogdanecā.

Macjkam ļoti patika šis padoms, un viņš, licis ataicināt Zbišku, pavēlēja:

—    Skaisti saģērbies un jāj apsveikt abatu, parādi viņam godu, lai arī viņš tevi iemīļo.

Pēc tanī griezās pie Jagenkas:

—     Es nebrīnītos, ja tu būtu muļķe, tādēļ ka esi sieviete, bet tava gudrība mani pārsteidz. Pastāsti, ka labāk pacienāt abatu, ar ko viņu iepriecināt, kad viņš ieradīsies šeit.

—     Par ēšanu pats pateiks, kas viņam labāk patīk, mīl krietni paēst; bet, ja būs daudz safrāna, tad jau nemaz negražosies.

To padzirdis, Macjka saķēra galvu.

—    Kur lai es ņemu safrānu?

—    Es atvedu, — Jagenka sacīja.

—     Lai tādas meitenes augtu uz katra cinīša! — Macjka priecīgi iesaucās. — I acij patīkama, i laba saimniece, i veikla, i sirsnīga pret cilvēkiem! Eh! Ja būtu jauns, tūlīt tevi apprecētu!

Jagenka paslepus uzlūkoja Zbišku un, klusi nopūtusies, turpināja:

—     Atvedu arī kauliņus, kausu un vadmalu, jo viņš pēc katras maltītes labprāt uzspēlē kauliņus.

—     To viņš mēdza darīt arī senāk un pie tam bija briesmīgi dusmīgs, ja neveicās.

—     Skaišas arī tagad; ne reizi vien nomet zemē kausu un izskrien ārā pa durvīm. Taču drīz smiedamies atgriežas un pats pirmais zobojas par savām dusmām . . . Jūs taču viņu pazīstat. .. Viņam tikai nevajag pretoties, tad nav labāka cilvēka pasaulē.

—    Kas gan viņam pretosies, ja tam vairāk prāta nekā citiem!

Tā viņi savā starpā sarunājās, kamēr Zbiška kambarī pārģērbās. Beidzot viņš iznāca tik skaists, ka Jagenka pat apžilba, gluži tāpat kā toreiz, kad viņš savā baltajā jakā pirmo reizi ieradās Zgoželicos. Bet šoreiz viņu pārņēma dziļš žēlums, iedomājoties, ka šis skaistums nepieder viņai, ka puisis mīl citu.

Bet Macjka bija priecīgs, cerot, ka Zbiška abatam droši vien patiks, tāpēc varēs vieglāk ar viņu vienoties. Sī doma Macjku tā iepriecināja, ka viņš pat nolēma braukt reizē arī pats.

—     Liec, lai man izklāj ratus, — teica Zbiškam, — ja varēju atbraukt no Krakovas līdz Bogdanecai ar šķembu ribās, tagad bez šķembas līdz Zgoželiciem jau nu aizbraukšu.

—    Ka tik jums nepaliktu slikti, — Jagenka sacīja.

—     E, nekas man nenotiks, es jau jūtu sevī spēku. Bet, ja drusku arī paliks sliktāk, abats redzēs, kā es pie viņa steidzos, un būs devīgāks.

—     Man dārgāka jūsu veselība nekā viņa devība, — Zbiška atbildēja.

Taču Macjka ietiepās un palika pie sava. Pa ceļam mazliet vaidēja, tomēr nemitējās mācīt Zbišku, kā izturēties Zgoželicos, īpaši piekodinādams būt paklausīgam un padevīgam pret bagāto radinieku, kurš necieta nekādus iebildumus.

Iebraukuši Zgoželicos, viņi atrada Zibu un abatu mājas lievenī vērojam jauko dieva pasauli un dzeram vīnu. Aiz viņiem pie sienas uz sola rindā sēdēja seši abata pavadoņi, tai skaitā divi dziedoņi un viens svētceļnieks, ko labi varēja pazīt pēc līkās nūjas, blašķes pie jostas un gliemežvāciņiem uz tumšā apmetņa. Pārējie izskatījās kā kleriķi, jo

bija skūtiem pakaušiem, bet valkāja laicīgas drānas, vērša ādas jostas un zobenus pie sāniem.

Ieraudzījis iebraucam pagalmā ratus, kuros sēdēja Macjka, Zihs strauji piecēlās kājās, kamēr abats, laikam ņemot vērā savu augsto amatu, palika sēžot, vienīgi kaut ko pateica kleriķiem, kuru pa atvērtajām istabas durvīm sanāca vēl vairāk. Zbiška un Zihs zem rokām uzveda vārgo Macjku lievenī.

—            Esmu vēl nespēcīgs, — Macjka sacīja, skūpstīdams abatam roku, — bet atbraucu, lai paklanītos jums, mūsu labdari, pateiktos par saimniekošanu Bogdanecā un izprasītu svētību, kas grēcīgam cilvēkam visvairāk vajadzīga.

—            Dzirdēju, ka jums kļūst labāk, — abats sacīja, saņemdams rokās viņa galvu, — un ka solījāties apmeklēt mūsu nelaiķes karalienes kapu.

—    Nezinādams, pie kāda svētā griezties, griezos pie viņas.

—            Un pareizi darījāt! — abats pacilāti iesaucās. — Viņa ir labāka par citiem svētajiem, lai kāds pamēģina viņu apskaust!

Un viņa seju vienā mirklī pārņēma dusmas, vaigi pieplūda ar asinīm, acis sāka zibsnīties.

Visi pazina šo viņa aizrautību, tāpēc Zilis smiedamies iesaucās:

—    Sitiet, kas dievam tic!

Abats skaļi nošņācās, pārlaida skatienu klātesošajiem un iesmējās tikpat pēkšņi, kā pirms tam bija saskaities, pēc tam, pavēries uz Zbišku, jautāja:

—    Tas ir jūsu brāļadēls un mans radinieks?

Zbiška paklanījās un noskūpstīja viņam roku.

—            Mazu redzēju, tagad nepazītu! — abats sacīja. — Nu, parādies!

Un ātri sāka aplūkot viņu no galvas līdz kājām, bet pēdīgi secināja:

—     Pārāk skaists! Jaunkundze, nevis bruņinieks!

Uz to Macjka iebilda:

—            Vācieši šo jaunkundzi aicināja dejot, bet katrs, kas paņēma, krita gar zemi un vairs necēlās.

—    Un stopu uzvelk bez roktura! — Jagenka piepeši iesaucās.

Abats griezās pie viņas:

— Bet ko tu te dari?

Meitene pietvīka tā, ka pat ausis un kakls viņai kļuva sārti un, briesmīgi apmulsusi, atbildēja:

—    Es pati redzēju .. .

—            Sargies, ka gadījumā viņš tevi nesašauj, veselus deviņus mēnešus vajadzēs ārstēties . . .

Dziedoņi, svētceļnieki un kleriķi par to skaļi iesmējās, bet Jagenka apjuka pavisam, tā ka abatam vajadzēja apžēloties, un viņš, pacēlis roku, parādīja tai sava tērpa milzīgo piedurkni:

—            Paslēpies te, meitiņ, — teica, — citādi tev asinis izsprāgs no vaigiem.

Pa to laiku Zilis nosēdināja Macjku uz sola un lika atnest vīnu, kam Jagenka tūlīt aizskrēja pakaļ. Abats pavērās uz Zbišku un sacīja:

—            Pietiks jokot! Es negribēju tevi apvainot, salīdzinādams ar meiteni, vienkārši priecājos par tavu skaistumu, ko ne viena vien meitene varētu apskaust. Bet es zinu, ka tu esi puisis uz goda! Dzirdēju par taviem varoņdarbiem pie Viļņas, par frīziem un notikumiem Krakovā. Zihs man pastāstīja visu — saproti. . .

Te viņš pētoši ieskatījās Zbiškam acīs un pēc brīža turpināja:

—            Ja esi zvērējis dabūt trīs pāvu spalvu pušķus, tad arī meklē! Tas ir cildens un dievam patīkams darbs — vajāt mūsu cilts ienaidniekus… Bet, ja tu esi zvērējis vēl ko citu, tad zini, ka es varu tevi no šiem zvērestiem atbrīvot, jo man ir tāda teikšana.

—            Hm! — Zbiška sacīja. — Ja cilvēks savā sirdī kaut ko apsolījis kungam Jēzum, tad kāda gan vara spēj viņu no tā atbrīvot?

To padzirdis, Macjka ar zināmām bailēm palūkojās uz abatu, bet tas laikam bija lieliskā omā: nevis noskaitās, kā to varēja gaidīt, bet jautri padraudēja Zbiškam ar pirkstu un sacīja:

—            Atradies gudrinieks! Skaties, ka tev neatgadās tas pats, kas vācietim Beihardam.

—    Kas tad viņam gadījās? — Zbiška jautāja.

—    Viņu sadedzināja uz sārta.

—    Par ko?

—            Par to, ka runāja, it kā laicīgs cilvēks spējot tāpat izprast dievišķos noslēpumus kā garīga persona.

—    Bargi gan viņu sodīja!

—            Bet pareizi! — abats nodārdināja. — Tāpēc, ka viņš nogrēkojās pret svēto garu. Ko tad jūs domājat! Vai laicīgs cilvēks var kaut ko spriest par dievišķiem noslēpumiem?

—    Nekādā ziņā! — ceļojošie kleriķi saskanīgā korī atsaucās.

—            Nu jus, «spēlmaņi», sēdiet mierīgi! — abats sacīja. — Kaut arī pakauši jums noskūti, nekādi garīdznieki vēl neesat.

—            Mēs vairs neesam ne spēlmaņi, ne goliardi, bet gan jūsu augstības galminieki, — viens no viņiem atbildēja, vienlaikus ielūkodamies lielā krūzē, no kuras jau pa gabalu nāca iesala un apiņu smarža.

—            Redziet! … Runā kā no mucas! — abats iesaucās. — Ei tu, pinkaini! Ko skaties krūzē? Latīņu rakstus tu tur neieraudzīsi!

—    Es tos arī nemeklēju, es meklēju alu, bet nevaru atrast.

Tad abats griezās pie Zbiškas, kurš ar izbrīnu vēroja šos galminiekus, paskaidrodams:

—     Tie visi ir clerici scholares lai gan katrs no viņiem labprāt aizsviestu prom grāmatu, paķertu kokli un klaiņotu ar to pa pasauli. Es viņus pievācu un uzturu, ko citu lai dara? Rudīti slaisti un klaidoņi, taču prot dziedāt un drusku jēdz no dievkalpojumiem, tāpēc viņi man noder baznīcā, bet pie gadījuma arī kā sargi, jo daži ir ļoti karsti vīri! Tas tur piligrims stāsta, ka bijis svētajā zemē, taču veltīgi butu viņu taujāt par kādām jūrām vai valstīm, viņš nezina pat to, kā sauc Grieķijas ķeizaru un kādā pilsētā viņš dzīvo.

—    Zināju, — svētceļnieks aizsmakušā balsī atsaucās, — bet pēc tam, kad mani uz Donavas sāka kratīt drudzis, visu izkratīja no atmiņas.

—     Visvairāk es brīnos par šķēpiem, — Zbiška sacīja, — nekur tos ceļojošiem kleriķicm netiku redzējis.

—     Viņi drīkst nēsāt, — abats apliecināja, — vēl jau nav iesvētīti, bet, ka es arī nēsāju šķēpu, tas nav nekāds brīnums. Pirms gada biju izaicinājis uz divkauju Bžozovas Vilku par to mežu, caur kuru jūs braucāt uz Bogdanecu. Atteicās …

—    Kā viņš varēja ar garīdznieku cīnīties? — Zihs pārtrauca.

Par to abats saskaitās un, uzsitis ar dūri pa galdu, iesaucās:

—     Kad man bruņas mugurā, esmu nevis ksendzs, bet šļahtičs! .. . Bet viņš atteicās tāpēc, k'a gribēja ar kalpiem uzbrukt man naktī Tuļčā. Lūk, kāpēc es nēsāju šķēpu! . . . Omnes leges, omniaque iura virn vi repellerc cunctisque sese defensare permittunt! [8] Lūk, kāpēc arī viņiem izsniedzu šķēpus.

Padzirduši latīņu valodu, Zihs, Macjka un Zbiška noklusa un nolieca galvas abata gudrības priekšā, jo viņi nesaprata neviena vārda; abats turpretī vēl kādu laiku raudzījās apkārt dusmīgām acīm, beidzot sacīja:

—    Kas to zina, vai viņš te arī man neuzbruks?

—     Oho! Lai tik pamēģina, — iesaucās ceļojošie kleriķi, ķerdamies pie saviem šķēpiem.

—    Lai uzbrūk! Man jau arī niez rokas izkauties.

—     Viņš to nedarīs, — Zihs sacīja, — drīzāk ieradīsies paklanīties un salabt. No meža jau atteicās, tagad viņš domā tikai par dēlu. Zināt! . . . Bet to viņš nesagaidīs!

Pa to laiku abats nomierinājies sacīja:

—            Redzēju jauno Vilku, kā viņš Kšesnas krogā dzēra kopā ar Ro- govas Ctanu. Sākumā mus nepazina, bija tumšs — runāja par Jagenku.

Tad pagriezās pret Zbišku:

—    Un arī par tevi.

—    Ko viņi no manis gribēja?

—            Neko viņi no tevis negribēja, viņiem tikai nebija pa prātam, ka Zgoželicu tuvumā ir trešais. Ctans teica Vilkam: «Mēs viņam izmie- cēsim ādu, vairs nebūs tik izskatīgs.» Bet Vilks saka: «Varbūt viņš no mums nobīsies; ja ne, es viņam tūlīt kaulus samalšu.» Pēc tam abi sāka apgalvot viens otram, ka tu no viņiem baidīsies.

Pie šiem vārdiem Macjka paskatījās uz Zibu, Zilis uz Macjku un viņu sejas kļuva viltīgas un jautras. Neviens no viņiem nebija pārliecināts, vai abats patiešām dzirdējis tādu sarunu vai vienkārši izdomājis, lai uzkūdītu Zbišku, toties abi, sevišķi Macjka, smalki pazīstot Zbišku, saprata, ka nebija labāka veida pasaulē, kā puisi tuvināt Ja- genkai.

Abats it kā ar nodomu piebilda:

—    Un jāsaka, viņi ir puiši uz goda . . .

Zbiška gan neizdeva sevi, tikai pajautāja Zibam tādā kā svešā balsī:

—    Vai rīt svētdiena?

—    Svētdiena.

—    Uz mesu jāsiet?

—    Kā tad!

—    Uz kurieni? Uz Kšesnu?

—    Tā ir vistuvāk. Uz kurieni tad?

—    Nu labi!

XVI

Panācis Zihu un Jagenku, kuri abata un viņa kleriķu sabiedrībā jāja uz Kšesnu, Zbiška pievienojās viņiem un turpināja ceļu kopā. Viņš gribēja parādīt abatam, ka nebaidās ne Bžozovas Vilka, ne Ro- govas Ctana un nedomā no viņiem slēpties. Pirmajā mirklī viņu atkal pārsteidza Jagenkas skaistums; lai gan ne reizi vien bija redzējis viņu daiļi uzposušos viesiem gan Zgožclicos, gan Bogdanecā, tomēr nekad tik daiļi kā šoreiz, dodoties uz baznīcu. Viņa bija sermuliņu ādām oderetā sarkanas vadmalas mētelī, sarkanos cimdos, ar zeltu izšūtā sermuliņu ādas cepurītē, no kuras apakšas uz pleciem slīga divas bizes. Arī zirgā šoreiz sēdēja nevis kā vīrietis, bet augstos seglos ar roku

balstiem un soliņu zem kājām, kuras bija tikko saredzamas zem garajiem un taisni ielocītajiem svārkiem. Zihs, kurš mājās jāva meitenei ģērbties kažokā un jēlādas zābakos, gribēja, lai pie baznīcas visi redzētu, ka ieradusies nevis kāda nieka šļahtiča vai vienkārša zemtura meita, bet pana no turīga bruņinieka mājām. Tāpēc viņas zirgu veda divi pusaudži, tērpušies drānās, kādas parasti valkāja pāži. Aizmugurē jāja četri kalpi un kopā ar viņiem arī abata kleriķi ar šķepiem un koklēm pie jostām. Zbišku ļoti izbrīnīja šī svīta, sevišķi Jagenka, kas izskatījās pēc svētbildes, un abats, kurš savā purpura tērpā ar milzīgām piedurknēm atgādināja ceļojošu kņazu. Visvienkāršāk bija ģērbies pats Zihs, kurš rūpējās vienīgi par citu greznību, pats iztikdams ar jautrību un dziesmām.

Vienā rindā jāja abats, Jagenka, Zbiška un Zihs. Sākumā abats lika saviem spēlmaņiem dziedāt garīgas dziesmas, pēcāk, apnicis tās klausīties, uzsāka sarunu ar Zbišku, kurš smīnēdams vēroja viņa vareno šķēpu, kas nebija mazāks par divrocīgajiem vācu asmeņiem.

—     Redzu, — viņš teica, — ka brīnies par manu šķēpu, tāpēc paskaidrošu tev, ka sinode atļauj garīdzniekiem ceļā ņemt līdzi šķēpus, pat balistas un katapultas — un mēs pašreiz ceļojam. Starp citu, kad svētais tēvs aizliedza baznīckungiem valkāt šķēpu un purpura tērpu, viņš laikam domāja zemākas kārtas ļaudis, jo šļabtiču pats dievs radījis ieročiem, un, kas viņam tos gribētu atņemt, tas rīkotos pret dieva mūžīgajiem iestādījumiem.

—     Es redzēju, kā Mazāvijas kņazs Henriks cīnījās arēnā, — Zbiška sacīja.

—     Ne par to viņam pārmet, ka cīnījās, — pacēlis pirkstu, abats paskaidroja, — bet par to, ka apprecējās un pie tam vēl nelaimīgi, jo paņēma muliercm, kura bija fornicariam un bibulam, un, kā runā, Bacchum no jaunības dienām adorabat, pie tam vēl bija adultera no tā nekas labs nevarēja iznākt.

Te viņš apturēja zirgu un vēl nopietnāk sāka pamācīt:

cilvēkiem, būs mācīties, ka sieva jāmeklē nevis tālumā, bet tuvumā, jo, ja dabūsi niknu un untumainu, ne reizi vien nāksies raudāt, kā raudāja tas filozofs, kad viņam kašķīga sieva aquam sordidam [11] dusmās izgāza uz galvas.

—            In saecula saeculorum [12], āmen! — vienā balsī noskandēja ceļojošie kleriķi, kuri, tā parasti atbildēdami abatam, daudz neskatījās, vai tas atbilst saturam.

Visi ļoti uzmanīgi klausījās abata vārdos, brīnoties par viņa daiļrunību un svēto rakstu zināšanām. Lai gan viņš nerunāja tieši Zbiškam, gluži otrādi, vairāk vērsās pie Ziha un Jagenkas, it kā gribēdams pārliecināt viņus, Jagenka tomēr skaidri noprata abata nolūku un no savu garo skropstu apakšas uzmanīgi vēroja puisi, kurš bija saraucis pieri un nokāris galvu, it kā dziļi pārdomādams to, ko klausījās.

Pēc brīža viņi devās tālāk, taču visi klusēja; vienīgi, kad Kšcsna jau bija redzama, abats sataustīja jostu, pagrieza to tā, lai būtu ērtāk satvert zobena spalu un sacīja:

—    Vecais Bžozovas Vilks droši vien ieradīsies ar krietnu svītu.

—            Droši vien, — Zihs apstiprināja, — tikai kalpi kaut ko runāja, it kā esot saslimis.

—            Bet viens no maniem kleriķiem dzirdēja, ka taisoties mums uzbrukt pie kroga pēc dievkalpojuma.

—    Bez brīdinājuma un vēl pēc svētās mesas nez vai viņš to darīs.

—            Lai dievs viņam apskaidro prātu. Es negribu plēsties ne ar vienu un pacietīgi panesu apvainojumus.

Tad, atskatījies uz saviem «spēlmaņiem», turpināja:

—            Skatieties, šķēpus pirmie ārā nevelciet un neaizmirstiet, ka esat baznīcas kalpi, vienīgi, ja viņi velk, tad negaidiet!

Zbiška, jādams blakus Jagenkai, savukārt iztaujāja viņu par lietām, kas pašu visvairāk interesēja:

—           Ctanu un jauno Vilku Kšesnā noteikti sastapsim, — viņš teica. — Paradīsi man viņus pa gabalu, lai es zinātu, kādi šie izskatās.

—    Labi, Zbiška, — Jagenka teica.

—            Viņi laikam sagaida tevi pirms un pēc dievkalpojuma. Ko viņi tad dara?

—    Pakalpo man, kā nu prot.

—    Šodien viņi tev nekalpos, saproti?

Un viņa atkal padevīgi atbildēja:

—    Labi, Zbiška.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca koka klabekļu skaņas, jo Kšesnas baznīcai vēl nebija zvanu. Drīz arī viņi bija klāt. No ļaužu puļa, kas baznīcas priekšā gaidīja mesu, tūlīt iznāca ārā jaunais Vilks un Rogovas Ctans, taču Zbiška pasteidzās ātrāk, nolēca no zirga, iekams viņi bija piesteigušies, un, satvēris ap vidu Jagenku, izcēla to no segliem, paņēma pie rokas un, izaicinoši uzlukojis abus sāncenšus, aizveda viņu uz baznīcu.

Priekštelpā Vilku un Ctanu sagaidīja jauna vilšanās. Abi piesteidzās pie svētā ūdens trauka un, pamērcējuši tajā rokas, pastiepa tās meitenei. Bet to pašu izdarīja arī Zbiška, un Jagenka, pieskārusies pie viņa pirkstiem, pārkrustījās un kopā ar viņu iegaja baznīcā. Tad ne tikai jaunais Vilks, bet arī Rogovas Ctans, kaut arī būdams samērā aprobežots, saprata, ka tas viss tika darīts ar noluku, un viņus pārņēma tik briesmīgs niknums, ka pat mati sāka slieties zem tīkliņiem. Bet tik daudz savaldības tomēr pietika, lai, baidoties no dieva soda, pārskaitušies neietu baznīcā; Vilks pat izmetās no priekštelpas un kā ārprātīgs aizjoza pa aizaugušo kapsētu, pats nezinādams, kurp skrien. Ctans devās viņam pakaļ, arī nezinādams, kāpēc to dara.

Apstājās tikai dārza stūrī, kur bija savesti lieli akmeņi paredzētā zvanu torņa pamata būvei. Tur Vilks, lai izgāztu savas dusmas, kas viņam vārījās krūtīs un kāpa kaklā, satvēra kādu akmeni un no visa spēka sāka valstīt; to redzēdams, viņam piebiedrojās arī Ctans, un pēc brīža abi nikni vēla to cauri visai kapsētai līdz pat baznīcas vārtiem.

Ļaudis skatījās uz viņiem ar izbrīnu, domādami, ka varbūt devuši kādu solījumu un šādā veidā grib piedalīties zvanu torņa būvē. Nogurums krietni mazināja abu jaunekļu dusmas, tā ka viņi beidzot atjēdzās un bāli no piepūles, elsdami un nedroši uzlūkodami viens otru, apstājās.

Pirmais klusumu pārtrauca Rogovas Ctans.

—    Nu? — viņš jautāja.

—    Kas ir? — Vilks atteica.

—    Vai tūlīt uzbruksim viņam?

—    Kā tad tu baznīca uzbruksi?

—    Nevis baznīcā, bet pēc mesas.

—     Bet viņš ir kopā ar Zihu un abatu. Un tu taču zini, ka Zihs solījās mūs abus iztriekt ņo Zgoželiciem, ja izcelsies kautiņš. Citādi es jau sen būtu ielauzis tev ribas.

—    Vai es tev! — Ctans atteica, sažņaugdams savas spēcīgās dūres.

Un viņiem ļauni iedzirkstījās acis, taču abi tūlīt saprata, ka tagad

saderība vajadzīga vairāk nekā jebkad. Viņi ne jau reizi vien bija

kāvušies savā starpā, pēc tam atkal salīga: kaut arī puišus šķīra mīlestība uz Jagenku, taču katrs par sevi viņi nevarēja dzīvot un vienmēr tiecās viens pēc otra. Tagad turklāt viņiem bija kopējs ienaidnieks un abi juta, ka tas ir ārkārtīgi bīstams ienaidnieks.

Pēc brīža Ctans jautāja:

—    Ko nu darīt? Varbūt aizsūtīt viņam uz Bogdanecu izaicinājumu?

Vilks, kurš bija gudrāks, šoreiz tomēr nezināja, ko darīt. Par laimi,

viņam nāca palīgā klabeklis, kas atkal ieskanējās, vēstot, ka dievkalpojums sācies. Viņš teica:

—    Ko darīt? Iesim uz mesu, pēc tam redzēs, ko dievs dos.

Šī prātīgā atbilde nomierināja Ctanu:

—    Varbūt kungs Jēzus mums ko ieteiks, — viņš sacīja.

—    Un dos savu svētību, — Vilks piebilda.

—    Pēc taisnības.

Viņi devās uz baznīcu, un, pazemīgi noklausījušies dievkalpojumu, atkal atguva labo garastāvokli, nezaudējot galvas pat tad, kad Jagenka pēc mesas priekštelpā atkal saņēma svētīto ūdeni 110 Zbiškas pirkstiem. Kapsētā pie vārtiem viņi zemu paklanījās Zibam, Jagenkai un pat abatam, lai gan tas bija vecā Bžozovas Vilka ienaidnieks. Uz Zbišku gan raudzījās caur pieri, taču neizdeva ne skaņu, lai gan sirdis viņiem vai plīsa no sāpēm, dusmām un greizsirdības, jo nekad vēl Jagenka viņiem nebija likusies tik daiļa, gluži kā tāda karaliene. Tikai pēc tam kad viņas spožā svīta devās atpakaļ un tālumā atskanēja ceļojošo kleriķu jautrā dziesma, Ctans sāka slaucīt sviedrus no saviem spalvainajiem vaigiem un sprauslāt kā zirgs, bet Vilks, zobus griezdams, sacīja:

—    Uz krogu! Uz krogu! Vai man! . . .

Pēc tam, atcerējušies, kas viņiem iepriekš bija palīdzējis, atkal satvēra akmeni un elsdami aizvēla to atpakaļ.

Zbiška jāja blakus Jagenkai, klausīdamies abata «spēlmaņu» dziesmas, bet, kad bija aizjājuši piecas vai sešas stajnas, piepeši apturēja zirgu un teica:

—            E, aizmirsu samaksāt mesu par sava tēvoča veselību, jāgriežas atpakaļ.

—    Negriezies! — Jagenka iesaucās. — Aizsūtīsim no Zgoželiciem.

—    Jāgriežas, bet jūs negaidiet mani. Ardievu!

—    Ardievu, — abats sacīja. — Jāj!

Un viņš kļuva priecīgs, bet, kad Zbiška nozuda skatienam, viņš, it ka neviļus mazliet pieskāries Ziham, sacīja:

—    Saprotiet!?

—    Kas ir jāsaprot?

—            Viņš tur izkausies ar Vilku un Ctanu, tas kā āmen pēc pātariem, bet tieši to es gribēju un uz to mudināju.

—    Tie ir stipri puiši! Vēl savainos viņu, ko tad?

—            Kā, ko tad? Ja viņš būs kāvies Jagenkas dēj, kā lai pēc tam domā par Juranda meitu? Kopš tā brīža nevis viņa, bet gan Jagenka būs Zbiškas dāma; es tā gribu, tādēļ ka viņš ir mans radinieks un man patīk!

—    Bet viņa zvērests?

—            Es tūlīt viņu no tā atbrīvošu! Vai tad nedzirdējāt, ka jau solījos to izdarīt?

—    Jums nekad nav trūcis padoma, — Zilis sacīja.

Šī uzslava iepriecināja abatu. Piejājis blakus Jagenkai, viņš pavaicāja:

—    Ko tāda sērīga?

Viņa izliecās no segliem un, satvērusi abata roku, pielika to pie lūpām:

—    Krusttēv, varbūt jūs tomēr aizsūtītu uz Kšesnu pāris spēlmaņu!

—    Kādēļ? Lai viņi tur krogā piedzeras?

—    Varbūt viņi novērstu kaušanos.

Abats strauji ielūkojās viņai acīs un asi atteica:

—    Kaut arī viņu tur nosistu!

—    Tad lai arī mani nosit! — Jagenka iesaucās.

Un rūgtums, kas kopā ar žēlabām bija sakrājies viņas krūtīs kopš pēdējās sarunas ar Zbišku, tagad izlauzās uz āru nevaldāmā asaru straumē. To redzēdams, abats apņēma meitenes plecus, gandrīz pilnīgi apsedzot viņu ar savu milzīgo piedurkni, un teica:

—            Nebaidies, meitiņ, ne par ko. Varbūt viņi tur sastrīdēsies, bet, tā kā tie arī šļahtiči, kopā viņam neuzbruks, var vienīgi pēc bruņinieku parašas izaicināt uz divkauju, bet tur viņš sevi parādīs, kaut arī nāktos cīnīties ar abiem reizē. Bet, kas attiecas uz Juranda meitu, par kuru tiki dzirdējusi, teikšu tev tikai to, ka nevienā mežā nav koku, kas augtu viņu laulības gultai.

—            Ja jau tā viņam mīļāka, es pati viņu negribu! — Jagenka caur asarām atbildēja.

—    Kādēļ tad pīksti?

—    Tādēļ, ka baidos par viņu.

—    Te nu ir sieviešu gudrība! — abats smiedamies iesaucās.

Pēc tam, pieliecies Jagenkai pie auss, paskaidroja:

—            Saproti taču, meitiņ: pat pēc tam, kad būs tevi apprecējis, viņam vajadzēs cīnīties, jo viņš taču šļahtičs.

Un, noliecies vēl zemāk, piebilda:

—    Bet viņš tevi apprecēs un drīz vien — kā dievs debesīs!

—    Vai nu lā būs! — Jagenka atteica.

Bet pati sāka smaidīt caur asarām un paskatījās uz abatu, it kā gribētu jautāt, kā viņš to zina.

Pa to laiku Zbiška, atgriezies Kšesnā, devās taisni pie baznīckunga, jo patiešām gribēja samaksāt mesu par Macjkas veselību, bet, nokārtojis šo darīšanu, devās uz krogu, kur cerēja sastapt jauno Bžozovas Vilku un Rogovas Ctanu.

Un viņš tos tur sastapa abus, turklāt vēl daudz citu cilvēku: turīgus un nabadzīgus šļahtičus, zemniekus, pat vairākus «pūcesspieģeļus», kuri rādīja dažādus vācu trikus. Pirmajā brīdī Zbiška nevienu nevarēja pazīt, jo kroga logu rūtis no vēršu pūš|iem laida cauri maz gaismas; tikai pēc tam, kad vietējais kalps iemeta kamīnā priežu skaidas, ieraudzīja kaktā pie alus kausiem Ctana spalvaino ģīmi un Bžozovas Vilka nikno, piesarkušo seju.

Zbiška lēni devās uz viņu pusi, atbīdot ceļā stāvošos ļaudis un, piegājis klāt, uzsita ar dūri uz galda tā, ka nodārdēja viss krogs.

Abi jaunie cilvēki tūlīt pietrūkās kājās un steidzīgi ķērās pie savām ādas jostām, bet, iekams viņi paguva satvert šķēpus, Zbiška nometa uz galda cimdu, un, runādams caur degunu, kā parasti mēdza runāt bruņinieki, izaicinot uz divkauju, pateica šādus, visiem pilnīgi negaidītus vārdus:

—     Ja kāds no jums abiem vai arī citiem istabā esošiem bruņiniekiem uzdrošinātos iebilst pret to, ka visskaistākā un viskrietnākā meitene pasaulē ir Spihovas Juranda meita Danuta, tad izaicinu to uz divkauju jāšus vai kājās līdz pirmajam klupienam vai arī pēdējam elpas vilcienam.

Vilks un Ctans ļoti izbrīnījās, tāpat kā, padzirdis kaut ko tamlīdzīgu, butu izbrīnījies arī abats, — un kādu brīdi nevarēja izteikt ne vārda. Kas tā par Danutu? Viņiem taču rūpēja Jagenka, nevis kaut kāda Juranda meita! Bet, ja šis meža kaķis nedomā par Jagenku, ko viņš no tiem grib? Kāpēc sakaitināja viņus pie baznīcas? Kāpēc ieradies šeit un mēģina piesieties? No šiem jautājumiem viņiem galvās radās tāds juceklis, ka abi plaši iepleta mutes, bet Ctans tā izbolīja acis, it kā savā priekšā redzētu nevis cilvēku, bet vāciešu rādītu ķēmu.

Bet Vilks, kurš bija apķērīgāks, drusku pazina bruņinieku parašas un zināja, ka tie bieži vien zvēr kalpot vienai sievietei, bet precas ar citu, nolēma, ka arī šai gadījumā var būt tāpat un, ja ir radusies iespēja aizstāvēt Jagenku, to vajag tūlīt izmantot.

Viņš piecēlās no galda un, pienācis klāt Zbiškam, ar dusmīgu seju jautāja:

— Ak tad tu, suņabrāli, saki, ka Jagenka Ziha meita nav visskaistākā?

Viņam sekoja Čtans, — un visapkārt sāka pulcēties ļaudis, jo visiem bija skaidrs, ka tik vienkārši tas nebeigsies.

XVII

Atgriezusies mājās, Jagenka tūlit aizsūtīja kalpu uz Kšesnu uzzināt, vai krogā kādi nav saplukušies vai izaicinājuši viens otru uz divkauju. Bet tas, dabūjis ceļa naudu, sāka dzert ar baznīckunga kalpiem un nedomaja atgriezties. Otrs, ko nosūtīja uz Bogdanecu paziņot Macjkam par abata ierašanos, atgriezās, izpildījis uzdevumu, un pie viena paziņoja, ka redzējis Zbišku spēlējam ar veco saimnieku kauliņus.

Tas mazliet nomierināja Jagenku; pazīdama Zbiškas prasmi un veiklību, viņa bija baidījusies ne tik daudz izaicinājuma uz divkauju kā smagas izplūkšanās turpat uz vietas krogā. Viņa gribēja kopā ar abatu jāt uz Bogdanecu, bet tas neļāva, jo paredzēja apspriest ar Macjku zemes izpirkšanu un kādu vēl svarīgāku lietu, kurā Jagenkas klātbūtne nebija vēlama. Bez tam viņš taisījās tur palikt pa nakti.

Uzzinājis par Zbiškas laimīgu atgriešanos, abats kļuva ļoti omulīgs, lika saviem kleriķiem dziedāt un klaigāt tā, ka skanēja viss mežs, bet Bogdanecas zemnieki pabāza galvas no savām būdām, lai paraudzītos, vai kaut kur nedeg jebšu vai nav uzbrucis ienaidnieks. Taču svētceļnieks ar līko nuju, kas jāja visiem pa priekšu, nomierināja viņus, ziņodams, ka tuvojas augsts garīdznieks. Visi viņam klanījās, daži pat meta sev priekšā krusta zīmi. Redzēdams, kā viņu godina, abats jāja lepns uz sevi, priecīgs par visu pasauli un labsirdīgs pret visiem.

Padzirduši dziesmas un klaigas, Macjka un Zbiška izgāja sagaidīt augsto viesi pie vārtiem. Daži kleriķi jau tika bijuši Bogdanecā kopā ar abatu, bet netrūka arī tādu, kas, pievienojušies svītai tikai nesen, to vēl nemaz nepazina. Viņi tūlīt saduga, ieraudzījuši nabadzīgo māju, ko nekādi nevarēja salīdzināt ar plašo pili Zgoželicos. Mazliet nomierinājās vienīgi, pamanījuši dūmus, kas cēlās augšup caur salmu jumtu, bet atplauka pavisam, kad, ienākuši istabā, saoda safrāna un dažādu gaļas ēdienu smaržas un ieraudzīja divus galdus, kas bija piekrauti ar alvas bļodām, tiesa, vēl tukšām, bet tik lielām, ka no tā vien visiem jautri iemirdzējās acis. Uz mazākā galdiņa laistījās abatam domāta bļoda no tīra sudraba un tāds pats brīnišķīgi izgrebts vīna kauss, kas reizē ar citām mantām bija iegūts no frīziem.

Macjka un Zbiška tūlit sāka aicināt pie galda, bet abats, nesen kā

krietni paēdis Zgoželicos, atteicās, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu nodar- kināja kas cits. Ieradies Bogdanecā, viņš visu laiku uzmanīgi un reizē satraukti vēroja Zbišku, it kā cenzdamies saskatīt kautiņa pēdas, bet, redzēdams, ka jaunek|a seja ir pilnīgi mierīga, sāka manāmi nervozēt, līdz pēdīgi, vairs nevarēdams valdīt savu ziņkāri, sacīja:

—            Iesim kambarī aprunāties par izpirkšanu. Tikai nepretojieties, citādi saskaitīšos!

Kleriķiem piekodināja:

—    Bet jūs sēdiet mierīgi un neklausieties pie durvīm!

To teicis, atvēra kambara durvis, pa kurām knapi varēja iespraukties, un iegāja iekšā; Zbiška un Macjka viņam sekoja. Kad bija apsēdušies uz lādēm, abats jautāja jaunajam bruņiniekam:

—    Kšesnā biji atgriezies?

—    Biju.

—    Nu un kā?

—    Samaksāju mesu par tēvoča veselību — un viss.

Abats nemierīgi sakustējās uz lādes.

«Ha,» nodomāja, «nesatikās ne ar Ctanu, ne ar Vilku; varbūt viņu tur nebija, bet varbūt nemaz nemeklēja. Būšu kļūdījies.»

Viņš briesmīgi noskaitās, ka vilies savos aprēķinos, stipri piesarka un sāka šņākt.

—            Runāsim par ķīlu! — pēc brīža sacīja. — Vai jums ir nauda? Ja ne, tad saimniecība ir mana.

Macjka, kurš labi zināja, kā rīkoties šādās reizēs, tūlīt klusēdams piecēlās, atvēra lādi, uz kuras bija sēdējis, izņēma, acīm redzot, jau iepriekš sagatavotu maisiņu ar grivnām un sacīja:

—            Lai gan esam nabadzīgi ļaudis, bet nauda mums ir un, kas pienākas, to maksājam, kā teikts «papīrā», ko es pats ar svētā krusta zīmi esmu apliecinājis. Ja nu jūs vēl gribētu piemaksu par saimniekošanu un ienākumiem, arī nepretosimies, bet samaksāsim un jums, savam labdarim, zemu paklanīsimies.

To teicis, noliecās viņam līdz ceļiem, pēc tam to pašu izdarīja Zbiška. Abatu, kurš bija gaidījis strīdus un kaulēšanos, šāda rīcība ļoti pārsteidza un pat sarūgtināja, jo kaulējoties gribēja izvirzīt dažādus savus noteikumus, bet nu šī iespēja atkrita.

Atdodams «papīru» vai ķīlas zīmi, uz kuras Macjka bija uzvilcis krustu, sacīja:

—    Kāpēc jūs man runājat par piemaksu?

—            Tāpēc, ka neko negribam ņemt par velti, — Macjka viltīgi atteica, zinādams, ka, jo vairāk šai gadījumā pretosies, jo vairāk iegūs.

Abats acumirklī saskaitās:

—            Jūs redzat, ko! No radinieka viņš negrib ņemt par velti! Mana maize viņam spiežas kaklā! Saņēmu iekoptu zemi un atdošu iekoptu, bet, ja gribēšu, ņemšu un aizsviedīšu jūsu naudu.

—    To nu gan nedarīsiet! — Macjka iesaucās.

—            Ak nedarīšu! Se tev tava ķīla! Se tavas grivnas! Es jums iedevu no labas sirds, bet, ja gribēšu, ņemšu un nometīšu uz lielceļa un tā nebūs jūsu darīšana. Lūk, kā es to «nedarīšu»!

To teicis, viņš paķēra maisiņu aiz auklas un trieca pret grīdu, tā ka pārplīsa drēbe un izbira nauda.

—            Liels paldies! Liels paldies jums, garīgo tēv un labdari! — Macjka, kurš tieši to bija gaidījis, iesaucās. — No cita nebūtu ņēmis, bet no sava radagabala un garīdznieka kā lai neņemu! . ..

Brīdi dusmīgi uzlūkojis te viņu, te Zbišku, abats beidzot sacīja:

—            Kaut ari sirdos, tomēr zinu, ko daru; bet nu sargājiet to, ko dabūjāt, jo varu paziņot, ka vairak gan neredzēsiet no manis neviena skojea.

—    Necerējām arī uz to pašu.

—    Bet ziniet, ka to, kas paliks pēc manas nāves, dabūs Jagenka.

—    Arī zemi? — Macjka naivi jautāja.

—    Arī zemi! — abats iekliedzās.

To dzirdot, Macjkam izstiepās seja, bet viņš savaldījās un teica:

—            E, ko tur domāt par nāvi! Lai kungs Jēzus dod jums simt gadus un vairāk, bet pirms tam vel kadu ievērojamu bīskapiju.

—    Kāpēc ne? Vai tad es sliktāks par citiem! — abats atsaucās.

—    Nevis sliktāks, bet labāks!

_ Sie vārdi nomierināja abatu, un vispār viņa dusmas bija ātri pārejošas.

—            Kaut arī, — teica, — jūs esat mani radinieki, bet viņa tikai krustmeita, es jau kopš seniem laikiem mīlu viņu un viņas tēvu. Labāka cilvēka par Zibu nav visā pasaulē, un labākas meitenes par Jagenku arī nav! Kas par viņiem varētu ko sliktu pateikt?

Un sāka raudzīties apkārt izaicinošiem skatieniem, taču Macjka ne tikai nerunāja pretī, bet pasteidzās apliecināt, ka krietnāku kaimiņu par Zibu būtu veltīgi meklēt visā karalistē.

—            Bet par Jagenku 'man jāsaka, — Macjka teica, — ka miesīgu meitu nemīlētu tā, kā mīlu viņu. Pateicoties viņas rūpēm, es izveseļojos un līdz nāvei to neaizmirsīšu.

—            Saņemsiet sodu viens un otrs, ja aizmirsīsiet, — abats sacīja, — un es pirmais jūs par to nolādēšu. Es negribu jums darīt pāri, jo esat mani radinieki, tāpēc atradu veidu, kā mana manta pēc nāves varētu palikt reizē Jagenkas un jūsu — saprotat?

—            Lai dievs dod, ka tā notiktu! — Macjka sacīja. — Mīļais Jazu! Par to es kājām aizietu līdz karalienes kapam Krakovā un Kailajam kalnam, lai paklanītos svētā krusta kokam.

Iepriecināts par Macjkas sirsnīgajiem vārdiem, abats smaidīdams teica:

—            Meitenei ir tiesības izvēlēties, tādēļ ka daiļa, ar bagātu pūru, no slavenas dzimtas! Kas viņai tāds Ctans vai Vilks, ja pat vojevodas dēls nebūtu par lepnu. Bet ja, par piemēru, es kādu ieteiktu, pie tā arī izietu, jo mani mīl un zina, ka es viņai ļaunu nevēlēšu .. .

—    Laimīgs būs tas cilvēks, ko jūs viņai ieteiksiet, — Macjka sacīja.

Tad abats jautāja Zbiškam:

—    Bet ko tu saki?

—    To pašu, ko tēvocis …

Abata cienīgā seja kļuva vēl priecīgāka; viņš uzsita Zbiškam ar plaukstu pa kamiešiem tā, ka notrīcēja viss kambaris, un jautāja:

—    Kāpēc tu baznīcā ne Ctanu, ne Vilku nepielaidi pie Jagenkas, ko?

—    Lai nedomātu, ka es no viņiem baidos, un lai jūs arī nedomātu.

—    Un svētītu ūdeni arī viņai pasniedzi?

—    Pasniedzu.

Abats otrreiz uzsita jauneklim:

—    Tad … preci viņu!

—    Preci viņu! — Macjka gluži kā atbalss atkārtoja.

Zbiška sabāza zem tīkliņa matus un mierīgi atbildēja:

—            Kā es varu viņu precēt, ja Tinecā altāra priekšā zvērēju Danusjai Juranda meitai?

—            Tu viņai zvērēji pasniegt pāvu spalvu pušķus un vari tos meklēt, bet Jagenku preci tūlīt.

—            Nē, — Zbiška atteica. — Pēc tam kad Danusja man uzmeta savu šķidrautu, zvērēju, ka precēšu viņu.

Abata seja pamazām pieplūda ar asinīm, ausis pazilēja, bet acis izspiedās uz āru; viņš pievirzījās tuvāk Zbiškam un no dusmām sēcošā balsī sacīja:

—    Tavi zvēresti ir pelavas, bet es vējš — saproti! Re!

Un tik stipri uzpūta viņa galvai, ka pat nolēca tīkliņš un mati nekārtīgi izira uz pleciem un rokām. Zbiška tūlīt sarauca pieri un, skatīdamies abatam tieši acīs, teica:

—    Mans zvērests ir mans gods, un savu godu sargāšu es pats!

To dzirdot, abats, kas nebija pieradis, ka viņam runātu pretī, tā apstulba, ka palika bez elpas un kādu laiku nevarēja parunāt. Iestājās draudīgs klusums, ko beidzot pārtrauca Macjka:

—    Zbiška! — viņš iesaucās. — Atjēdzies! Kas tev ir?

Abats pacēla rokas un, rādīdams uz jaunekli, saka kliegt:

Kas viņam ir? Es zinu, kas viņam ir: nevis bruņinieka, nevis Š|ahtiča, bet gan zaķa dvēsele viņam ir. Ir tas, ka viņš baidās Ctana Un Vilka!

Zbiška, kurš ne mirkli nezaudēja aukstasinību, nevērīgi paraustījis plecus, atteica:

—    Oho! Kšesnā abiem pārsitu galvas!

—     Pasargi dievs! — Macjka iesaucās.

Abats kādu laiku skatījās uz Zbišku ieplestām acīm. Dusmas viņā cīnījās ar izbrīnu, bet iedzimtā apķērība tai pašā laikā atgādināja, ka no šīs Vilka un Ctana piekaušanas var gūt kādu labumu saviem nodomiem. Tāpēc, mazliet atguvies, uzkliedza Zbiškam:

—    Kādēļ tu to neteici?

—            Man bija kauns. Domāju, ka viņi, kā bruņiniekiem pienākas, izaicinās mani uz divkauju jāšus vai kājās, bet izrādās, ka tie ir kaušļi, nevis bruņinieki. Vispirms Vilks atrāva no galda dēli, pēc tam Ctans — un man virsū! Ko es varēju darīt! Arī paķēru solu, nu un… paši saprotat! .. .

—    Vai viņi dzīvi? — Macjka jautāja.

—    Dzīvi, tikai nesamaņā. Vēl manā klātbūtnē sāka elpot.

Abats klausījās un rīvēja pieri, tad strauji pietrūkās no lādes, uz kuras iepriekš bija apsēdies, lai apdomātos, un iesaucās:

—     Pagaidi! Tūlīt es tev kaut ko pateikšu!

—    Ko jūs pateiksiet? — Zbiška jautāja.

—            Es tev pateikšu to, ka, reiz tu Jagenkas dēļ kāvies un pārsiti tiem galvas, tad esi viņas bruņinieks, nevis kādas citas un tev viņa jāprec!

Pēc šiem vārdiem viņš salika rokas sānos un triumfējoši pavērās uz Zbišku, bet tas tikai smaidīja un teica:

—            0 ja, es jau zināju, kāpēc jūs gribējāt mani uzrīdīt viņiem, bet tas jums neizdevās.

—    Kāpēc neizdevās? Saki!

—            Tāpēc, ka es viņiem liku apliecināt, ka visskaistākā un viskrietnākā meitene pasaulē ir Juranda meita Danusja, bet viņi nostājās par Jagenku, un tālab izcēlās kautiņš.

To padzirdis, abats brīdi stāvēja kā pārakmeņojies, un tikai pēc acu mirkšķināšanas varēja pazīt, ka vēl ir dzīvs. Pēkšņi uz vietas apsviedās apkārt, iztrieca ar kāju kambara durvis, iegāzās istabā, izrāva svētceļniekam no rokām līko nūju un sāka slānīt ar to savus «spēlmaņus», rēkdams kā ievainots taurs:

—           Zirgos, nerri! Zirgos, nelieši! Savu kaju vairs nesperšu šai māja! Zirgos, kas dievam tic! Zirgos!

Un, atkal izspēris durvis, izskrēja pagalmā, bet kleriķi sekoja viņam. Tā, barā devušies uz šķūni, sāka steidzīgi seglot zirgus. Velti Macjka skrēja pakaļ, velti lūdzās, gaudās, dievojās, ka viņš neesot vainīgs, — nekas nelīdzēja. Abats lamajās, nolādēja māju, ļaudis, laukus, bet, kad viņain pieveda zirgu, uzlēca tajā bez kāpšļiem un tūlīt aizaulekšoja vējā plīvojošām piedurknēm, atgādinot milzīgu, sarkanu putnu. Kleriķi satraukti sekoja viņam, ka ganāmpulks seko savam vadītājam.

Macjka kādu laiku nolūkojās viņiem pakaļ, kamēr tic nozuda mežā, tad lēni atgriezās istabā un, bēdīgi kratīdams galvu, sacīja Zbiškam:

—    Ko gan tu izdarīji! . . .

—            Ja es būtu agrāk aizjājis prom, tas nebūtu noticis, bet ncaiz- jāju tikai jūsu deļ.

—    Ka manis dēļ?

Negribēju jūs slimu vienu atstāt.

—    Bet kā būs tagad?

—    Tagad jāšu.

—    Uz kurieni?

—             Uz Mazāviju pie Danusjas… un pie vāciešiem meklēt pāvu spalvu pušķus.

Brīdi klusējis, Macjka sacīja:

—            «Papīru» gan atdeva, bet ķīla ir ierakstīta ari tiesas grāmatās. Tagad viņš mums neatlaidis ne skojcu.

—            Lai neatlaiž. Nauda jums ir, bet man ceļam nav vajadzīgs. Mani visur uzņems tāpat un zirgus arī pabaros; ka tik ir bruņas mugurā un zobens rokā, par citu nav ko rūpēties.

Macjka sāka pārdomāt visu, kas noticis. Nekas nebija iznācis pēc viņa prāta un patikas. Viņš arī no visas sirds vēlēja Zbiškam Jagenku, taču saprata, ka «no šiem miltiem maizi neizcept», un tagad, pēc abata sadusmošanās, pēc Ziha un Jagenkas izturēšanās, beidzot, pēc kautiņa ar Ctanu un Vilku, bija labāk, ka Zbiška aizjāj nekā sagādā jaunas nepatikšanas un kļūst par piedauzības akmeni.

—            Ila! — beidzot viņš sacīja. — Krustnešu galvas tev jāmeklē tik un tā, un, ja nav citas izejas, tad jāj vien! Lai notiek pēc kunga Jēzus prāta . .. Bet man tūlīt jādodas uz Zgoželiciem, varbūt kaut kā nolūgšos Zibu un abatu . . . Ziba man sevišķi žēl.

Un, paskatījies Zbiškam acīs, pēkšņi jautāja:

—    Vai Jagenkas tev nav žēl?

—    Lai dievs dod viņai veselību un visu to labāko! — Zbiška atteica.

Vairākas dienas Macjka pacietīgi gaidīja, vai nesaņems kādu ziņu no Zgoželiciem un vai abats nepielaidīsies, līdz beidzot viņam apnika gaidīšana un neziņa, un vecais bruņinieks nolēma pats aizbraukt pie Ziha. Viss, kas bija noticis, bija noticis bez viņa vainas, tomēr viņš gribēja zināt, vai Zibs neļaunojas. Par abatu Macjkam bija skaidrs, ka tā dusmas kopš šī brīža viņš un Zbiška jutīs visu mūžu.

Bogdanecas saimnieks tomēr gribēja darīt visu, kas bija viņa spēkos, lai šis dusmas mīkstinātu, tāpēc jādams domāja un apsvēra, ko un kā Zgoželicos teikt, lai mazinātu aizvainojumu un saglabātu seno kaimiņu draudzību. Taču domas nesaistījās galvā, tāpēc bija laimīgs, saticis Jagenku vienu pašu, kura saņēma viņu kā parasti, paklanoties un noskūpstot roku, — ar vārdu sakot, draudzīgi, lai gan izskatījās drusku noskumusi.

—    Vai tēvs mājās? — Macjka jautāja.

—    Mājās, tikai abi ar abatu aizjājuši medībās. Drīz jāatgriežas…

To teikusi, ieveda viņu istabā, kur apsēdušies abi ilgi klusēja, līdz

beidzot meitene iejautājās pirmā:

—    Jums tagad vienam garlaicīgi Bogdanecā?

—    Garlaicīgi, — Macjka atbildēja. — Tu jau zini, ka Zbiška aizjāja?

Jagenka klusi nopūtās:

—            Zinu. Redzēju tai pašā dienā un domāju, ka . . . iegriezīsies pasacīt kādu labu vārdu, bet neiegriežas.

—            Kā viņš varēja iegriezties! — Macjka paskaidroja. — Abats viņu droši vien pārplēstu uz pusēm, un tavs tēvs arī nepriecātos par viņa apciemoj umu.

Jagenka pakratīja galvu un teica:

—    Nu! Es nevienam nebūtu ļāvusi darīt viņam pāri!

Kaut gan Macjkam bija rūdīta sirds, viņš tomēr uzbudinājās, pie- kļāva sev meiteni un sacīja:

—            Dievs ar tevi, meitenīt! Tev ir skumīgi, man arī skumīgi, un varu pateikt tikai to, ka ne abats, ne pašas tēvs nemīl tevi vairāk par mani. Labāk būtu nomiris no tā ievainojuma, ko tu man izārstēji, ja tikai viņš apprecētu tevi, ne citu.

Jagenku pēkšņi pārņēma tāds žēlums un skumjas, — tad cilvēks neko nespēj noslēpt, — un viņa teica:

Nekad es vairs neredzēšu viņu, bet, ja redzēšu, tad kopā ar Juranda meitu — labāk tad iepriekš izraudāt acis.

Un, pacēlusi priekšautu, aizsedza ar to acis, kas pieplūda asarām.

Bet Macjka sacīja:

—    Nomierinies! Aizjāt viņš gan aizjāja, bet, dievs dos, ka Juranda meitu nepārvedīs.

—    KādēJ nepārvedīs? — Jagenka zem priekšauta atsaucās.

—    Tādē|, ka Jurands negrib viņam dot savu meitu.

To padzirduši, Jagenka uzreiz atsedza seju un dzīvi jautāja Macjkam:

—    Viņš man arī teica, bet vai tas ir taisnība?

—    Taisnība kā dievs debesīs.

—    Kādēļ?

—    Kas to lai zina. Kāds solījums neļauj vai kas, bet solījumu nespēj grozīt! Viņam ļoti patīk Zbiška, jo solīja tam palīdzēt atriebties, bet arī tas nelīdzēja. Veltīga bija arī kņazes Annas rīkotā saderināšanās. Ne liīgumus, ne pārliecinājumus, ne pavēles Jurands negribēja uzklausīt. Pateica, ka nedrīkst. Laikam ir iemesls, ka nedrīkst, viņš stingrs cilvēks — ko teicis, to negrozīs. Tu, meitenīt, nezaudē cerību un saturies. Pēc taisnības puisim vajadzēja jāt, jo viņš tos pāvu spalvu pušķus apsolīja baznīcā. Turklāt meitene viņam uzklāja savu plīvuru, apliecinot, ka grib ņemt sev par vīru, citādi viņam būtu nocirtuši galvu — par to Danusjai ir pateicību parādā; tur nav ko runāt. Dievs dos, ka viņa nekļūs Zbiškas sieva, lai gan pēc likuma Zbiška pieder viņai. Zilis uz viņu noskaities, abats droši vien lādās tā, ka asinis dzīslās stingst, un man arī dusmas, bet, vispusīgi apsverot, ko viņš citu varēja darīt? Ja jau viņš tai parādā, vajadzēja jāt. Tāpēc, ka šļahtičs. Bet es tev galvoju: ja vien vācietis viņu tur pārāk ncsadauzīs, tad, kā aizjājis, tā atgriezīsies — ne tikai pie manis vecā, ne tikai uz Bogdanecu, bet arī pie tevis, jo viņam tu ļoti patīc.

—    Kur es viņam tā patiku! — Jagenka iebilda.

Tomēr pievirzījās Macjkam tuvāk un, iebikstījusi ar elkoni, jautāja:

—    Kā jūs to zināt? Ko? Laikam nav taisnība.

—    Kā es to zinu? — Macjka atteica. — Es taču redzēju, cik grūti viņam bija aizjāt. Kad kļuva skaidrs, ka jājāj, es viņam vaicāju: «Bet vai Jagenkas tev nav žēl?» Viņš atbildēja: «Lai dievs dod viņai veselību un visu to labāko!» Un tā nopūtās, it kā viņam krūtīs būtu kalēja plēšas …

—    Laikam nav taisnība … — Jagenka klusāk atkārtoja, — bet pasakiet vēlreiz . . .

—    Dievs mans liecinieks, ka taisnība! Pēc tevis tā viņam vairs tā nepatiks, jo zini pati, ka veselīgākas un skaistākas meitenes par tevi neatrast visā pasaulē. Viņš juta uz tevi dieva aicinājumu, nebaidies, varbūt vairāk nekā tu uz viņu.

—    Nevar būt! — Jagenka iesaucās.

Un, apķērusies, ko ātrumā izteikusi, aizklāja ar piedurkni ābolsārto seju. Bet Macjka, pasmaidījis un pārvilcis roku pār ūsām, turpināja:

—    0, ja es būtu jauns! Bet tu saturies, es jau redzu, kā viss beigsies. Aizjās, Mazāvijas galmā saņems piešus, jo robeža tur nav tālu un krustnesi var viegli dabūt… Es zinu, ka arī pie vāciešiem gadās stipri bruņinieki un dzelzs no viņa ādas neatlec, bet domāju, ka kurš katrs viņu nepieveiks, jo tas trakulis uz kaušanos ir briesmīgi nadzīgs. Redzi pati, cik veikli viņš salocīja Rogovas Ctanu un Bžozovas Vilku, lai gan saka, ka tie esot vīri uz goda un stipri kā lāči. Savus spalvu pušķus viņš atvedīs, bet Juranda meitu ne, jo es arī tiku runājis ar Jurandu un zinu, kā ir. Pēc tam ko? Pēc tam atgriezīsies šurp, jo kur gan lai viņš atgrieztos?

—    Kad viņš atgriezīsies?

—    Ha! Ja neizturēsi, neviens tev nepārmetīs. Bet pagaidām pasaki abatam un Zibam to, ko es tev teicu. Lai viņi kaut drusku mīkstina savas dusmas uz Zbišku.

—    Kā lai es pasaku? Tēvs ir vairāk noskumis nekā saskaities, bet abata klātbūtnē nedrīkstu pat ieminēties par Zbišku. Jau tā sadeva man un tētim par to kalpu, ko aizsūtīju Zbiškam.

—    Par kādu kalpu?

—    Ziniet, mums te bija čehs, ko tēvs saņēma gūstā pie Boleslavecas, ļoti labs un uzticīgs kalps, vārdā Glava. Tēvs viņu atdeva man dažādiem pakalpojumiem, jo teica, ka savā pusē bijis muižnieks, bet es iedevu viņam krietnas bruņas un nosūtīju Zbiškam, lai kalpo un sargā no negadījumiem, bet, ja, nedod dievs, gadītos pats ļaunākais, paziņo . . . Iedevu ceļa naudu, bet viņš man pie savas dvēseles pestīšanas apzvērēja, ka līdz nāvei uzticīgi kalpos Zbiškam.

—    Ak tu manu mīļo meitiņ! Liels paldies tev! Vai Zihs nepretojās?

—    Ko viņš varēja pretoties! Sākumā gan neļāva, tikai pēc tam, kad nokritu viņam pie kājām, guvu virsroku. Ar tēti es viegli tiku galā, bet, kad abats to uzzināja no saviem spēlmaņiem, vienā mirklī pielaulāja pilnu istabu un sataisīja tādu pastara tiesu, ka tētis aizbēga uz riju. Tikai vakarā abatu iežēlināja manas asaras un viņš man uzdāvāja krelles… Bet es to labprāt pacietu, lai tikai Zbiškam būtu lielāka svīta.

—    Ak žēlīgais dievs, es vairs nezinu, ko vairāk mīlu, Zbišku vai tevi. Bet viņam jau tāpat bija liela svīta, un naudu arī iedevu, lai gan negribēja ņemt. . . Nu, Mazāvija jau nav aiz jūras .. .

Viņu tālāko sarunu pārtrauca suņu riešana, klaigas un misiņa tauru skaņas mājas priekšā. To padzirduši, Jagenka sacīja:

—    Tētis un abats atgriežas no medībām. Iesim uz lieveņa, būs labāk, ja abats jūs vispirms ieraudzīs pa gabalu nekā pēkšņi istabā.

To teikusi, viņa izvadīja Macjku lievenī, no kura viņi apsnigušajā pagalmā ieraudzīja bariņu cilvēku, zirgus, suņus, kā arī ar šķēpiem nodurtus vai ar bultām nošautus aļņus un vilkus. Pamanījis Macjku, abats, vēl sēdēdams zirgā, aizsvieda uz viņa pusi šķēpu, ne tāpēc, lai trāpītu, bet lai tādējādi izrādītu savas dusmas uz Bogdanecas ļaudīm. Taču Macjka viņam iztālēm paklanījās, it kā neko nebūtu manījis, kamēr Jagenka patiešām neievēroja, ar izbrīnu uzlūkodama pavadoņu barā abus savus pieludzējus.

—     Ctans un Vilks! — viņa iesaucās. — Laikam mežā būs satikuši tēvu.

Macjkain, redzot viņus, pat iesāpējās vecā brūce. Viņam iešāvās galvā doma, ka viens no šiem puišiem var iegūt Jagenku, bet līdz ar viņu arī Močidolus, abata zemi, mežus un naudu . . . Un žēlums kopā ar dusmām sažņaudza viņam sirdi, sevišķi vēl pēc brīža, ieraugot, ka Bžozovas Vilks, ar kura tēvu abats nesen gribēja cīnīties, tagad piesteidzas tam klat, lai palīdzētu nokāpt no zirga, un abats draudzīgi atspiedās uz jauna šļabtiča pleca.

«Viņš vēl salīgs ar veco Vilku,» Macjka nodomāja, «un atdos viņa dēlam līdz ar meiteni mežus un zemi.»

Bet šīs viņa drūmas domas pārtrauca Jagenkas balss:

—     Jau atspirguši no Zbiškas kāviena, bet, ja arī viņi jātu šurp katru dienu, nekas neiznāks!

Macjka paskatījās — meitenes seja bija sārta no dusmām un sala, bet viņas zilās acis nikni dzirkstīja, kaut labi zināja, ka Ctans un Vilks krogā aizstāvējuši tieši viņu un viņas dēļ piekauti.

Macjka sacīja:

—    Nu! Ko abats liks, to darīsi.

Bet viņa atcirta:

—    Abats darīs, ko es viņam likšu.

«Mīļais dievs!» Macjka nodomāja. «Un tas muļķa Zbiška aizbēga no tādas meitenes!»

XIX

Pa to laiku «muļķa Zbiška» atstāja Bogdanecu patiešām ar smagu sirdi. Pirmkārt, viņš jutās pavisam neparasti un neomulīgi bez tēvoča, no kura līdz šim nekad nebija šķīries un pie kura bija pieradis tā, ka tagad pats lāgā nezināja, kā bez viņa ceļā un karā varēs iztikt. Otrkārt, viņam bija žēl arī Jagenkas, un, lai gan pūlējās sev iestāstīt, ka jāj pie Danusjas, kuru mīl no visas sirds, tomēr Jagenkas tuvumā bija

juties tik labi, ka tikai tagad saprata, cik ar viņu patīkami un cik bez viņas var but skumji. Un pats brīnījās, pat uztraucās par savu žēlumu. Ja viņš ilgotos pēc meitenes kā brālis pēc māsas, tas vēl nekas nebūtu. Bet viņš apzinājās, ka vēlas saņemt viņu ap vidu un uzsēdināt zirgā vai izcelt no segliem, pārnest pāri strautam, izspaidīt no bizēm ūdeni, klaiņot ar viņu pa mežu, skatīties uz viņu un apspriesties ar viņu. Zbiška bija tā pieradis pie tā un tas viņam likās esam tik jauki, ka, atceroties to tagad, tūlīt aizsapņojās un galīgi aizmirsa, ka atrodas tālā ceļā uz Ma- zāviju, bet acu priekšā tēlojās, ka Jagenka mežā sniedza viņam palīdzību, kad cīkstējās ar lāci. Un viņam šķita, ka tas noticis vakar, tāpat arī ka tikai vakar gājis medīt bebrus uz Odstajanas ezeru. Lai gan toreiz neredzēja, kā viņa peldēja pēc nošautā bebra, tagad šķita, ka redz, — un viņu pārņēma tā pati saldā tīksme, kas toreiz, pirms pāris nedēļām, kad vējš draiski sapurināja Jagenkas svārkus. Pēc tam atce- rējās, cik lieliski viņa bija uzcirtusies, jājot uz baznīcu Kšesnā, un kā viņš toreiz brīnījās, ka tik vienkārša meitene var jat gluži kā dižciltīgā ar savu galmu. No visa tā viņam kļuva pavisam savādi ap sirdi, reizē ļoti patīkami, skumji un saldi, bet, kad pie tam vēl ienāca prātā, ka būtu varējis izdarīt ar viņu visu, ko grib, un kā viņa pati tiecās pretī, kā raudzījās acīs un kļāvās klāt, viņš tikko varēja nosēdēt zirgā. «Vajadzēja kaut kur satikties un atvadīties, bet šķiroties apskaut,» viņš domāja, «varbūt tagad būtu vieglāk,» taču tūlīt juta, ka nav tiesa, ka nebūtu vis vieglāk, jo, iedomājoties vien tādu atvadīšanos, viņam kļuva karsti, lai gan pieturējās sals.

Beidzot viņš nobijās no savām atmiņām, kas pārāk atgādināja miesas kāri, un nokratīja tās no dvēseles ka sausu sniegu no apmetņa.

«Es taču jāju pie Danusjas, pie savas vismīļākās!» viņš teica sev.

Un tūlīt noprata, ka tā ir cita mīlestība, it kā dievišķīgāka un ne tik kairinoša. Jo vairāk viņam kāpšļos sala kājas un aukstais vējš stindzināja asinis, jo vairāk visas viņa domas pamazām pievērsās Danusjai. 'lai viņš patiešām bija pateicību parādā. Ja ne Danusja, viņa galva jau sen būtu nocirsta Krakovas tirgus laukumā. Jo, pateikusi bruņiniekiem un pilsoņiem: «Viņš ir mans,» — viņa izrāva to no bendes rokām • un kopš tā brīža viņš tā pieder Danusjai kā vergs savam kungam. Ne viņš izvēlējās sev meiteni, bet meitene pati izvēlējās sev viņu, un nekāda Juranda pretošanās šeit nelīdzēs. Viņa vienīgā var viņu padzīt, kā kundze var padzīt savu sulaini, lai gan arī tad viņš ne aizietu tālu prom, jo viņu saista arī paša zvērests. Zbiška tomēr nosprieda, ka meitene viņu nepadzīs, drīzāk pametīs Mazāvijas galmu un dosies līdzi kaut vai uz pasaules malu, un, tā nospriedis, sāka viņu sevi cildināt, noniecinādams Jagenku, it kā tā būtu vienīgi viņas vaina,

ka puisi mocīja iegribas un viņam sašķēlās sirds. Zbiškam vairs neienāca prātā, ka Jagenka izārstējusi veco Macjku un ka bez viņas palīdzības tonakt lācis varbūt nodīrātu viņam no galvas ādu, — un viņš. tīšām skaitās uz meiteni, domādams, ka tā izkalposies Danusjas priekšā un attaisnos pats sevi.

Te viņu panāca Jagenkas sūtītais celis Glava, vedot līdzi mantām apkrautu zirgu.

—    Lai slavēts Jēzus! — viņš teica, zemu paklanīdamies.

Zbiška viņu pāris reizes bija redzējis Zgoželicos, bet nepazina, tāpēc atbildēja:

—    Mūžīgi mūžos. Kas tu tāds esi?

—    Jūsu kalps, cienītais pan.

—            Kā tas var būt? Lūk, šie ir mani kalpi, — viņš teica, norādīdams uz diviem Zavišas Sulimčika dāvātajiem turkiem un diviem spēcīgiem puišiem, kuri, jādami nelielos zirģe|os, veda pavadā kaujas ērzeļus. — Tie ir mani kalpi, bet kas tevi sūtīja?

—    Zgoželicu Ziba meita pana Jagenka.

—    Pana Jagenka?

Nupat kā dusmojies uz viņu, Zbiška vēl bija naidīgi noskaņots, tāpēc sacīja:

—    Griezies atpakaļ un pateicies panai par laipnību, es tevi negribu.

Bet čehs papurināja galvu:

—            Negriezīšos vis, pan. Mani jums uzdāvināja, bez tam es zvērēju kalpot jums līdz nāvei.

—    Reiz tevi man uzdāvāja, tu esi mans kalps.

—    Jūsu pan.

—    Tad es pavēlu atgriezties.

—            Es zvērēju, un, kaut gan pie Boleslavecas kritu gūstā un esmu nabags, tomēr muižnieks . . .

Zbiška noskaitās:

—            Vācies prom! Kā tad tā? Vai gribi kalpot man pret manu gribu? Vācies, citādi likšu uzvilkt stopus.

Bet čehs mierīgi atraisīja vilka ādām izoderētu vadmalas apmetni un atdeva to Zbiškam, sacīdams:

—    Arī to jums sūta pana Jagenka.

—            Gribi, lai tev ielaužu ribas? — Zbiška sacīja, ņemdams pīķi no kalpa rokām.

—    Ir arī ceļa naudas maisiņš, — čehs piebilda.

Zbiška atvēzēja pīķi, bet atcerējies, ka gūsteknis ir no muižnieku kārtas, kurš laikam tikai tāpēc palicis pie Ziba, ka nav varējis sevi izpirkt, nolaida ieroci.

Cehs noliecās Zbiškam pie kāpšļiem un teica:

—     Nedusmojieties uz mani, pan. Ja neļausiet man jāt reizē ar jums, jāšu stajnu vai divas nopakaļ, tomēr jāšu, jo esmu zvērējis pie savas dvēseles pestīšanas.

—    Bet ja pavēlēšu tevi nogalināt vai sasiet?

—    Ja pavēlēsiet mani nogalināt, tas nebūs mans grēks, bet, ja pavēlēsiet sasiet, palikšu, kamēr labi ļaudis atraisīs vai vilki saplosīs.

Zbiška neko neatbildēja, tikai sāka jāt, un pavadoņi viņam sekoja. Cehs ar stopu uz muguras un cirvi plecos vilkās nopakaļ, tuntuļojoties pinkainā sumbra ādā pret aso vēju, kas pēkšņi sāka pūst, nesot sniega putraimus.

Vētra pieņēmās ar katru brīdi. Turki, lai gan bija kažokos, tomēr sala, Zbiškas kalpi sāka dauzīt rokas, bet viņš pats, ģērbies arī ne visai silti, pāris reizes uzmeta acis Glavas atvestajam vilkādas apmetnim, līdz beidzot palūdza turkam, lai viņam to padod.

Un, cieši ietinies tajā, tūlīt sajuta pa visu miesu izplūstam siltumu. Sevišķi ērta bija kapuce, kas aizsedza acis un lielu daļu sejas, tā ka vējš viņam vairs nemaz nekaitēja. Tad Zbiška neviļus nodomāja, ka Jagenka ir ļoti krietna meitene, un mazliet pieturēja zirgu, jo viņam radās vēlēšanās iztaujāt čehu par viņu un visu, kas bija noticis Zgoželicos. Tāpēc, pamājis kalpam, sacīja:

—    Vai vecais Zihs zina, ka pana tevi atsūtīja man?

—    Zina, — Glava atbildēja.

—    Un viņš nepretojās?

—    Pretojās.

—    Pastāsti, kā tas notika.

—     Pans staigāja pa istabu, bet pana viņam nopakaļ. Viņš kliedza, bet pana neteica ne vārda — tikai klanījās līdz ceļiem katrreiz, kad viņš pagriezās. Un neviena vārda. Beidzot pans teica: «Vai kurla esi palikusi, ka neatsaucies uz maniem iebildumiem? Saki taču kaut ko, galu galā es tev atļaušu, bet abats man par to noraus galvu!» Tad pana saprata, ka notiks pēc viņas prāta, un raudādama sāka pateikties. Pans pārmeta viņai par uzstājību, par to, ka visam vienmēr jānotiekot pēc viņas prāta, beidzot piebilda: «Tikai apsolies, ka slepus neskriesi no Zbiškas atvadīties, tad ļaušu, citādi ne.» Sākumā viņa noskuma, tomēr apsolījās — un pans bija priecīgs, jo viņi abi ar abatu briesmīgi baidījās, ka viņai neuznāk vēlēšanās satikties ar jūsu gaišību . . . Bet tas vēl nav viss, pēc tam pana pieprasīja divus zirgus — pans neļāva, pana pieprasīja vilkādas apmetni un ceļa naudu — pans neļāva. Bet ko līdz viņa aizliegumi! Ja viņai ienāktu prātā nodedzināt māju, arī tad pans beidzot piekāptos. Tāpēc arī ir otrs zirgs, ir vilkādas apmetnis, ir ceļa nauda . ..

«Krietna meitene!» Zbiška sevī nodomāja.

Pēc brīža skaļi jautāja:

—    Bet kā tikāt galā ar abatu?

Celis pasmaidīja kā apķērīgs kalps, kurš labi saprot visu, kas notiek apkārt, un sacīja:

—            Viņi to izdarīja slepenībā, tāpēc nevaru pateikt, kas notika, kad abats to uzzināja, es izjāju agrak. Abats ka jau abats! Reizēm uzbrēc arī panai, pec tam nenovērš acis un skatas, vai nav pārāk apvainojis. Pats redzēju, kā vienreiz viņu sabāra, pēc tam izņēma no lādes tādu ķēdīti, par kuru pārāku nevarētu atrast pat Krakovā, un, pienācis viņai klāt, pateica: «Se!» Gan jau viņa sapratīsies arī ar abatu, pat dzimtais tēvs viņu tā nemīl.

—    Tā tas ir.

—    Kā dievs debesīs.

Viņi noklusa un jāja tālāk vējā un sniegputenī; bet tad Zbiška pēkšņi apturēja zirgu; no meža malas atskanēja žēlīga, koku šalkoņas pa pusei apslāpēta balss:

—    Kristīgie, glābiet dieva kalpu nelaimē!

Tai pašā mirkli uz ceļa izskrēja pa pusei garīdznieciski, pa pusei laicīgi ģērbies cilvēks un, nostājies Zbiškas priekšā, sāka lūgties:

—            Lai jūs būtu kas būdams, pan, palīdziet cilvēkam un tuvākajam smagā nelaimē!

—    Kas noticis? — jaunais bruņinieks jautāja.

—            Lai gan neesmu iesvētīts, tomēr kalpoju dievam, bet notika tas, ka šorīt man izrāvās zirgs, kas veda kastes ar svētajām mantām. Paliku viens, bez ieročiem, tuvojas vakars, un nav ilgi jāgaida, kad mežā iekauksies plēsīgi zvēri. Iešu bojā, ja mani neglābsiet.

Ja tu ietu bojā manas vainas dēļ, — Zbiška atteica, — man nāktos atbildēt par taviem grēkiem, bet kā lai es uzzinu, ka tu runā patiesību un neesi klaidonis vai kabatas zaglis, kādu daudz klīst apkārt pa ceļiem?

—            Pēc kastēm vari uzzināt, pan. Ne viens vien atdotu pilnu maku dukātu, ka tik varētu dabūt to, kas tur iekšā, bet tev es daļu atvēlēšu par brīvu, tikai paņemiet mani un manas kastes.

—            Teicies esain dieva kalps, tomēr nezini to, ka dāvanas dod nevis par miesas, bet tikai par dvēseles glābšanu. Un kā tas varēja gadīties, ka kastes palikušas, ja zirgs, kas tās veda, aizbēdzis?

Zirgu, kamēr to meklēju, vilki meža norā saplosīja, bet kastes palika, es tas atvilku līdz ceļam un saku gaidīt, kad labi ļaudis apžēlosies un palīdzes.

To teicis un gribēdams tūlīt apliecināt, ka runā patiesību, norādīja uz divām no lūkiem pītām kastēm, kas atradās zem priedes. Zbiška raudzījās uz viņu diezgan neuzticīgi, jo cilvēks viņam nelikās visai cienījams, pie tam viņa valoda, lai gan tīra, taču norādīja uz ārzemniecisku izcelšanos. Tomēr viņš negribēja atteikt tam palīdzību un atļāva kopā ar kastēm, kas izrādījās apbrīnojami vieglas, apsēsties uz brīvā zirga, ko veda čehs.

—            Lai dievs pavairo tavas uzvaras, drošsirdīgo bruņiniek, — nepazīstamais sacīja.

Pēc tam, ievērojis Zbiškas jauneklīgo seju, pusbalsī piebilda:

—    Kā arī matus tavā bārdā.

Kādu laiku viņš jāja blakus čeham. Sākumā nevarēja sarunāties, jo pūta stiprs vējš un briesmīgi šņaca mežs, bet, tiklīdz troksnis mazliet noklusa, Zbiška izdzirda aizmugurē šādu sarunu:

Es nešaubos, ka esi bijis Romā, bet izskaties gan pēc alus- deguna, — čehs teica.

—            Sargies no mūžīgām mokām, — nepazīstamais atbildēja, — jo tu runā ar cilvēku, kurš vēl pagājušajās Lieldienas ēdis cieti novārītas olas kopā ar svēto tēvu. Un neruna man tādā salā par alu, vienīgi varbūt par sildītu, bet, ja tev ir klāt blašķe vīna, iedod man pāris malkus, par ko es tevi uz mēnesi atbrīvošu no šķīstītavas.

—           Nebūdams iesvētīts, ko pirmīt pats teicāt, kā jūs varat atbrīvot mani uz mēnesi no šķīstītavas?

Iesvētīts gan neesmu, bet pakausis ar atļauju ir noskūts, turklāt vedu atlaidas un relikvijas.

—    Tais pīteņos? — čehs jautāja.

—           Tais pīteņos. Ja jūs redzētu visu, kas man ir, ne tikai jus — visi meža koki reizē ar zvēriem to priekšā nokristu uz vaiga.

Taču čehs, būdams prātīgs un pieredzējis kalps, aizdomīgi paskatījies uz atlaidu tirgotāju, teica:

—    Bet vilki tomēr zirgu apēda?

—            Apēda tādēļ, ka ir velna radinieki, bet tūlīt pārplīsa. Vienu pie- putušos pats savām acīm redzēju. Ja tev ir vīns, iedod; kaut ari vējš pierimis, sēdēdams ceļa malā, stipri nosalu.

Cehs tomēr vīnu nedeva, un viņi atkal jaja klusēdami, kamēr relikviju tirgotājs pats sāka jautāt:

—    Uz kurieni jādami?

—    Tālu. Bet pagaidām līdz Seradzei. Jāsi mums līdzi?

—     Nūja. Pārgulēšu kādā stallī, rīt varbūt tas dievbijīgais bruņinieks uzdāvās man zirgu un došos tālāk.

—    No kurienes tu esi?

—    No prūšu zemes, no Malborgas.

To padzirdis, Zbiška pagrieza galvu un pamāja nepazīstamajam, lai piejāj tuvāk.

—    No Malborgas? — jautāja. — No turienes arī jāji?

—    No Malborgas.

—     Bet vācietis laikam neesi, jo labi runā mūsu valodā. Kā tevi sauc?

—     Esmu vācietis, vārdā Sanders; jūsu valodu protu tāpēc, ka esmu dzimis Torunā, kur visi ļaudis tā runā. Vēlāk dzīvoju Malborgā, bet arī tur tas pats. Jā, pat ordeņa brāļi saprot jūsu valodu.

—    Vai sen jau kā no Malborgas?

—     Biju svētajā zemē, pēc tam Konstantinopolē un Romā, no kurienes caur Franciju atgriezos Malborgā, bet no Malborgas devos uz Mazāviju, izvadādams svētās relikvijas, ko dievbijīgie kristieši labprāt pērk savas dvēseles glābšanai.

—    Vai Plockā un Varšavā arī bijāt?

—     Biju tur i tur. Lai dievs dod veselību abām kņazēm! Ne par velti kņazi Aleksandru mīl pat prūšu kungi, jo viņa ļoti dievbijīga, lai gan arī kņaze Anna, Januša sieva, nav sliktāka.

—    Vai redzēji Varšavā viņas galmu?

—     Varšavā nesastapu, tikai Cehanovā, kur mani kā dieva kalpu kņazu pāris uzņēma ļoti viesmīlīgi un ceļā bagātīgi apdāvināja. Bet es atstāju relikvijas, kas viņiem sagādās dieva svētību.

Zbiška gribēja apjautāties par Danusju, bet pēkšņi viņu pārņēma tāda kā nedrošība un kauns, jo viņš saprata, kas tas nozīmētu tikpat kā atklāt savu mīlestību nepazīstamam, no vienkāršas tautas nākušam cilvēkam, kurš pie tam vēl izskatījās visai šaubīgs un varēja būt vienkāršs blēdis. Brīdi klusējis, viņš jautāja:

—    Kādas tad relikvijas tu vadā pa pasauli?

—     Vadāju atlaidas un relikvijas. Atlaidas ir dažādas: pilnīgas un uz pieci simti gadiem, uz trīs simti gadiem, uz divi simti un mazāk, lētākas, lai arī nabadzīgi ļaudis varētu tās iegādāties, tādējādi mazinot savas mokas šķīstītavā. Ir atlaidas, kas atbrīvo gan no pagātnes, gan nākotnes grēkiem, bet nedomājiet, pan, ka naudu, ko ieņemu, es paturu sev . .. Man pietiek ar rupjmaizes gabaliņu un malku ūdens — visu pārējo, ko savācu, vedu uz Romu, lai ar laiku varētu sakrāt jaunam krusta karam. Tiesa, pasaulē klīst daudz krāpnieku, kuriem viss ir viltots: i atlaidas, i relikvijas, i zīmogi, i apliecības — un tādus

svētais tēvs taisnīgi vajā savos gana rakstos, bet mani Seradzes priors apvainoja netaisnīgi, man zīmogs ir pareizs. Apskatieties, pan, vasku, un jūs paši pateiksiet^

—    Ko tas Seradzes priors tev nodarīja?

—     Ak pan! Lai dievs dod, ka es būtu maldījies, bet man viņš likās sasirdzis ar Viklefa herētisko mācību. Ja jūs, kā man ziņoja jūsu ieroču nesējs, jājat uz Seradzi, es labāk viņam nerādīšos, lai neievestu grēkā un pasargātu no svētuma zaimošanas.

—    Ar vārdu sakot, viņš tevi noturēja par blēdi un krāpnieku?

—     Ja tikai mani, pan, es viņam tuvākā mīlestības vārdā piedotu, ko arī esmu jau izdarījis, bet viņš nozaimoja manas svētās preces, par ko, es ļoti baidos, dievs viņu var nolādēt uz mūžīgiem laikiem.

—    Kādas tad tev ir tās svētās preces?

—     Tādas, par kurām ar cepuri galvā nedrīkst pat runāt, bet, tā kā šoreiz man ir gatavas atlaidas, ļauju jums, pan, paturēt kapuci, jo atkal sāk pūst vējš. Atpūtas vietā nopirksiet nelielu atlaidu, un šis grēks jums netiks ieskaitīts. Kā tik man nav! Ir tā ēzeļa, ar kuru svētā ģimene bēga uz Ēģipti, pakavs, ko atrada pie piramīdām. Aragonas karalis man par to solīja piecdesmit dukātus tīra zelta. Ir spalva no erc- eņģeļa Gabriela spārna, kas tam izkrita, pasludinot priecas vēsti; ir divu paipalu galvas no tām, kuras kungs sūtīja Izraeļa bērniem tuksnesī; ir eļļa, kurā pagāni gribēja izcept svēto Jāni; ir skaida no trepēm, kuras redzēja sapnī Jēkabs; ir Ēģiptes Marijas asaras un nedaudz rūsas no svētā Pētera atslēgas .. . Visu nemaz nevar uzskaitīt, tāpēc ka esmu nosalis, bet tavs ieroču nesējs negrib dot man vīnu, un arī tāpat līdz vakaram visu nenosauktu.

—    Vērtīgas relikvijas, ja vien ir īstas! — Zbiška sacīja.

—     Ja vien ir īstas? Paņem, pan, pīķi no sava ieroču nesēja rokām un sagatavo duršanai, jo tuvumā ir sātans, kas tev rada šādas domas. Nelaid to tuvāk. Bet, ja negribi sagādāt sev nelaimi, nopērc no manis atlaidu par šo grēku, citādi triju nedēju laikā nomirs kāds cilvēks, ko mīli vairāk par visu pasaulē.

Zbiškam ienāca prātā Danusja, viņš nobijās no šiem draudiem un teica:

—    Ne jau es šaubos, bet Seradzes dominikāņu klostera priors.

—     Aplūkojiet, pan, pats manus vaska zīmogus; bet priors diez vai vēl ir dzīvs, jo dieva sods nāk ātri.

Kad viņi ieradās Seradzē, izrādījās, ka priors vēl dzīvs. Zbiška pat aizgāja pie viņa pasūtīt divas mesas: vienu par Macjkas veselību, otru par to, lai izdotos iegūt pāvu spalvas pušķus, pēc kuriem tagad jāja. Priors, tāpat kā daudzi citi garīdznieki Polijā tai laikā, bija sveštautietis, dzimis Cilijā, bet, četrdesmit gadus dzīvodams Seradzē, labi iemācījies poliski un ļoti ienīda krustnešus. Uzzinājis par Zbiškas nodomu, viņš sacīja:

—     Viņus piemeklēs vēl lielāks dieva sods, bet arī tevi neatturu no tava nodoma, vispirms tādēļ, ka esi zvērējis, otrkārt tādēļ, ka par to, ko viņi pastrādāja Seradzē, poļi nekad viņiem nespēs atriebt.

—    Ko viņi pastrādāja? — Zbiška jautāja, ar prieku uzklausīdams visu par krustnešu netaisnībām.

Vecais priors salika rokas un vispirms skaļi noskaitīja «Mūžīga dusēšana», pēc tam apsēdās uz ķeblīša, brīdi paturēdams acis aizvērtas, it kā sakopojot senās atmiņas, pēdīgi ierunājās:

—     Viņus atveda šurp Samotulu Vincets. Es tad biju divpadsmit gadus vecs un tikko ka ieradies no Cilijas ar savu tēvoci Pelcoldu, klostera uzraugu. Krustneši uzbruka pilsētai naktī un tūlīt to aizdedzināja. No mūriem mēs redzējām, kā tirgus laukumā ar zobeniem kapāja vīrus, sievas un bērnus, bet zīdaiņus meta ugunī. . . Redzēju arī nogalinātus ksendzus, jo savā niknumā krustneši netaupīja nevienu… Tad izrādījās, ka mūsu priors Mikolajs, dzimis Elblongā, pazina komturu Her- manu, kas komandēja karaspēku . . . Kopā ar vecākajiem mūkiem viņš izgāja ārā pie šī cietsirdīgā bruņinieka un, nometies viņa priekšā ceļos, sāka lūgties vācu valodā, lai apžēlojas par kristīgo asinīm. Komturs viņam atteica: «Es nesaprotu!» — un pavēlēja turpināt slaktiņu. Tad viņi izkāva ari mūkus, tai skaitā manu tēvoci Petcoldu, bet prioru Mikolaju piesēja zirgam pie astes. . . No rīta pilsētā nebija neviena dzīva cilvēka, izņemot tikai krustnešus un mani, — es biju paslēpies uz zvana šķērskoka. Par to dievs viņus jau sodīja pie Plovciem, taču krustneši joprojām cenšas pazudināt mūsu kristīgo karalisti un centīsies tik ilgi, kamēr dieva roka galīgi iznīdēs viņus no zemes virsas.

—     Pie Plovciem, — Zbiška teica, — gāja bojā arī gandrīz visi manas dzimtas vīrieši, bet es nenožēloju, jo šai kaujā dievs deva spožu uzvaru karalim Loketkam un iznīcināja divdesmit tūkstošus vāciešu.

Tu sagaidīsi vēl lielāku karu un lielākas uzvaras, — priors sacīja.

Āmen, — Zbiška atbildēja.

Un viņi sāka runāt par citām lietām. Jaunais bruņinieks apjautājās par relikviju pārdevēju, ko bija sastapis ceļā, un uzzināja, ka daudz līdzīgu blēžu klaiņo apkārt, muļķojot lētticīgos ļautiņus. Priors viņam pastāstīja, ka esot pāvesta bulla, kas uzdod bīskapiem vajāt šos pārdevējus un, ja kādam nebūtu pareizu apliecību un zīmogu, uz vietas sodīt. Tā kā šī klaidoņa apliecības prioram likušās šaubīgas, viņš tūlīt gribējis nosūtīt to bīskapa jurisdikcijai. Ja izrādītos, ka ir patiess atlaidu izvadātājs, nekas ļauns viņam nenotiktu. Bet viņš uzskatīja par labāku aizbēgt. Varbūt viņš baidījās no klapatām, bet aizbēgdams sacēla pret sevi vēl lielākas aizdomas.

Beigās priors uzlūdza Zbišku atpūsties un pārgulēt klosterī, bet jauneklis atteicās, jo gribēja izkārt pie kroga dēli ar uzrakstu, ka izaicina uz divkauju jāšus vai kājās visus bruņiniekus, kuri uzdrošinātos noliegt, ka Danuta Juranda meita ir visskaistākā un viskrietnākā meitene karalistē, bet izkārt šadu paziņojumu pie klostera vārtiem, protams, nepieklājas. Ne priors, ne citi garīdznieki negribēja pat uzrakstīt viņam izaicinājumu, kas jaunajam bruņiniekam sagādāja lielas raizes, un viņš galīgi nezināja, ko iesākt. Tikai, pārnācis krogā, iedomājās griezties pēc palīdzības pie atlaidu pārdevēja.

Priors šaubās, vai tik tu neesi vazaņķis, — viņš teica, — un saka tā: «Kāpēc viņam jābaidās no bīskapa tiesas, ja apliecības patiešām ir pareizas?»

Es baidos nevis bīskapa, — Sanders atbildēja, — bet gan viņa muku, kuri nepazīst zīmogus. Es jau gribēju jāt uz Krakovu, bet, tā kā nav zirga, jāpagaida, kamēr kāds man to uzdāvinās. Bet pa to laiku aizsūtīšu vēstuli, pieliekot tai savu zīmogu.

—     Es arī domāju, ka, parādot savu rakstīšanas prasmi, tu apliecināsi, ka neesi nekāds parastais. Bet kā tu aizsūtīsi vēstuli?

—    Ar kādu piligrimu vai ceļojošu muku. Vai tad mazums cilvēku jāj uz Krakovu locīt ceļus pie karalienes kapa.

—    Bet vai tu varētu uzrakstīt man izaicinājumu?

—     Uzrakstīšu, pan,' visu, ko pavēlēsiet, skaisti un saprotami, kaut vai uz dēļa.

—    Labāk būtu uz dēļa, — Zbiška priecīgi sacīja, — tas ilgāk uzglabāsies un arī vēlāk noderēs.

Pēc kāda laiciņa Zbiškas kalpi atrada un atnesa svaigu dēli un Sanders sāka rakstīt. Ko viņš tur uzrakstīja, Zbiška neprata izlasīt, taču pavēlēja tūlīt piesist izaicinājumu pie vārtiem, bet apakšā izkārt savu vairogu, ko turki pārmaiņus apsargāja. Ja kāds piegrūstu tam ar piķi, tas liktu manīt, ka pieņem izaicinājumu. Tomēr Seradzē tādām lietām laikam truka gribētāju, jo ne tanī, ne nākošā dienā līdz pusdienām vairogs ne reizi ncieskanejās no piesitiena, bet ap pusdienlaiku nedaudz sarūgtinātais jauneklis sāka posties tālāk.

Taču pirms tam pie Zbiškas ieradās Sanders un teica:

—    Ja jūs, pan, būtu izkāris savu vairogu prūšu zemē, jūsu ieroču nesējs jau nostiprinātu jums bruņu siksnas.

—     Kā tad tā! Krustneši taču ir mūki, kuriem nedrīkst būt dāmas, ko viņi mīlētu.

—     Es nezinu — drīkst vai nedrīkst, zinu tikai to, ka viņiem tādas ir. Tiesa, par piedalīšanos divkaujā krustnesis var izpelnīties nosodījumu, jo zvērējis, ka kopā ar citiem cīnīsies tikai par ticību, bet tur ir daudz arī laicīgu bruņinieku no tālām zemēm, kuri ierodas palīgā prūšu kungiem. Tic tik skatās, ar ko varētu saķerties, sevišķi franči.

—     O ja! Es redzēju viņus pie Viļņas un, dievs dos, redzēšu arī Malborgā. Man vajadzīgas pāvu spalvas no bruņu cepurēm, ko esmu solījis dabūt — saproti?

—     Nopērciet, pan, no manis divas vai trīs svētā Jura sviedru lāses, ko viņš izlēja, cīnoties ar pūķi. Neviena cita relikvija bruņiniekam nevar tik labi noderēt. Dodiet man par to zirgu, uz kura atjāju līdz šejienei, un es jums vēl pielikšu atlaidu par tām kristīgo asinīm, ko jūs cīņā izliesiet.

—    Liecies mierā, citādi sadusmošos. Es neņemšu tavu preci, kamēr nezinu, vai ir īsta.

—    Aizjājiet, pan, kā jūs pats teicāt, uz Mazāvijas galmu pie kņaza Januša. Pajautājiet tur, cik relikviju viņi no manis nopirka, — gan pati kņaze, gan bruņinieki, gan panas kāzās, kurās man gadījās piedalīties.

—    Kādās kāzās? — Zbiška jautāja.

—     Kā parasti pirms adventes. Bruņinieki precējās viens pēc otra, jo ļaudis runā, ka būšot karš starp Polijas karali un prūšu kungiem par Dobžinas zemi. . . Dažs saka: «Dievs to zina, vai palikšu dzīvs,» — un pirms tam grib papriecāties ar sievu.

Zbišku ļoti ieinteresēja ziņa par karu, bet vēl vairāk tas, ko Sanders stāstīja par kāzām, tāpēc jautāja:

—    Kādas meitenes tad izprecējās?

—    Kņazes galminieces. Nezinu, vai kāda palika, jo dzirdēju kņazi runājam, ka vajadzēšot meklēt jaunas.

To padzirdis, Zbiška uz bridi noklusa, pēc tam drusku pārvērstā balsī jautāja:

—     Vai pana Danuta Juranda meita, kuras vārds uzrakstīts uz dēļa, ari izprecējās?

Sanders vilcinājās atbildēt, pirmkārt, tāpēc, ka pats neko lāgā nezināja, otrkārt, tāpēc, ka nolēma, ja atstās bruņinieku neziņā, iegūs lielāku teikšanu un varēs labāk viņu izmantot. Viņš jau agrāk nosprieda turēties pie šī bruņinieka, kuram bija liela svīta un nekā netrūka. Sanders labi pazina cilvēkus un apstākļus. Zbiškas jaunie gadi viņam deva iemeslu secināt, ka tas var izrādīties devīgs un bezrūpīgs kungs, kas viegli šķiež naudu. Viņš jau bija ievērojis arī dārgās Milānas bruņas un milzīgos kaujas ērzeļus, kādi kuram katram nevarēja piederēt, tādēļ nosprieda, ka pie šī kundziņa viņam būs nodrošināta laipna uzņemšana galmos, neviena vien iespēja izdevīgi pārdot atlaidas, drošība ceļā un, vispēdīgi, — netrūks ēdienu un dzērienu, kas bija pats svarīgākais.

Tāpēc, padzirdis Zbiškas jautājumu, sarauca pieri, pacēla uz augšu acis, it kā pūlēdamies atcerēties, un teica:

—    Pana Danuta Juranda meita? … No kurienes viņa ir?

—    Danuta Juranda meita no Spihovas.

—    Tiku redzējis visas, bet, kā kuru sauc, lāgā neatceros.

—            Viņa vēl pavisam jauniņa, spēlē uz koklītēm un ar savu dziedāšanu uzjautrina kņazi.

—            Aha . . . jauniņa . . . spēlē uz koklītēm . .. izprecējās arī jauniņas . . . Vai viņa nav melna kā agats?

Zbiška atviegloti nopūtās.

—            Nē, tā nav viņa. Viņa ir balta kā sniegs, vienīgi vaidziņi sārti, un gaišmate.

Uz to Sanders atbildēja:

—            Viena, melna kā agats, pie kņazes palika, pārējās gandrīz visas izprecējās.

—            Ja tu saki «gandrīz visas», tas nozīmē, ka ne līdz pēdējai. Dieva dēļ, ja gribi no manis kaut ko dabūt, atceries.

—            Trijās vai četrās dienās es to atcerētos, bet visvairāk es gribētu zirgu, ar ko vadāt svētās preces.

—     Ja teiksi patiesību, dabūsi.

Te ierunājās čehs, kurš bija klausījies sarunu no paša sākuma, visu laiku smīnēdams plaukstā:

—    Patiesība kļūs zināma Mazāvijas galmā.

Brīdi uzskatījis viņu, Sanders atbildēja:

—    Tu domā, man bail no Mazāvijas galma?

—            Es nesaku, ka tev bail no Mazāvijas galma; es saku tikai to, ka ne tūlīt, ne pēc trim dienām ar šo zirgu nekur neaizjāsi, bet, ja izrādīsies, ka esi samelojis, arī paša kājām nekur neaiziesi, jo cienījamais bruņinieks liks tev tās pārsist.

—    Tas ir skaidrs! — Zbiška sacīja.

Sanders nolēma, ka pēc šādiem draudiem labāk būt piesardzīgam, tāpēc atbildēja:

—            Ja es gribētu melot, uzreiz būtu pateicis, ka ir izprecējusies vai nav izprecējusies, bet es teicu: neatceros. Ja tu būtu gudrs, tūlīt saprastu manu godīgumu.

—            Mana gudrība nav māsa tavam godīgumam, kas varbūt ir suņa- brālis.

Mans godīgums tā nerej kā tava gudrība, bet, kas dzīvē rej. tam bieži vien pēc nāves gadās kaukt.

— Pareizi! Tavs godīgums pēc nāves nevis kauks, bet griezīs zobus, ja vien dzīvē, velnam kalpojot, tos nepazaudēsi.

Un viņi sāka strīdēties, jo čeham bija veikla mēle un uz katru vācieša vardu viņš atbildēja ar diviem. Bet tad Zbiška pavēlēja doties tālāk un, pamatīgi izprašņājuši pieredzējušiem cilvēkiem ceļu lidz Len- čicai, viņi drīz vien aizjāja. Tūlīt aiz Seradzes sākās biezs mežs, kas aizņēma visa novada lielāko daļu. Caur šo mežu stiepās lielceļš, kam vietām bija pat grāvji gar malām, vietām ielejās apaļu baļķu segums — karaļa Kazimira saimniekošanas piemiņa. Tiesa, pēc viņa nāves Na- lenču un Gžimalitu kara jūklī ceļi drusku pasliktinājās, bet, kad Jadvigas valdīšanas laikā iestājās miers, centīgo ļaužu rokās atkal sāka cilāties lāpstas purvos, cirvji — mežos, un viņas mūža beigās tirgoņi jau atkal varēja vest uz lielākām pilīm savus piekrautos vezumus bez bailēm, ka tie salūzis bedrēs vai iestigs dumbrājos. Ceļiniekus varēja apdraudēt tikai meža zvēri un laupītāji; pret zvēriem varēja aizsargāties ar ploškām naktīs un stopiem dienā, bet laupītāju, klaidoņu šeit bija mazāk nekā kaimiņu novados. Galu galā tam, kas jaja ar svītu un bruņās, nebija ko baidīties.

Zbiška arī nebaidījās ne laupītāju, ne bruņinieku, pat nedomāja par tiem; briesmīgi uztraucies, viņš domās bija pilnīgi Mazāvijas galmā. Nezinādams, vai viņa Danusja vēl bus kņazes galma jaunava vai jau ir kāda Mazāvijas bruņinieka sieva, — mocījās no rīta līdz vakaram, domādams par šo jautājumu. Brīžiem Zbiškam likās neticami, ka meitene būtu varējusi viņu aizmirst, bet tad atkal ienāca prātā, ka varbūt Jurands būs ieradies galmā no Spihovas un izprecinājis to kādam kaimiņam vai draugam. Viņš taču vēl Krakovā teica, ka Danusja neesot lemta Zbiškam, tāpēc nevarot to atdot — laikam bija apsolījis kādam citam, devis zvērestu un tagad izpildījis to. Domājot par to, Zbiškam šķita pilnīgi droši, ka Danusja vairs nav meitene. Viņš atkal pasauca Sanderu un vēlreiz izprašņāja viņu, bet tas vēl vairāk sajauca galvu. Nupat, nupat jau it kā atcerējās galma meiteni Danusju un viņas kāzas, bet tad pēkšņi iebāza mutē pirkstu, padomaja un pateica: «Bet varbūt tā bija cita!» Arī vīns, kam vajadzēja noskaidrot galvu, nepalīdzēja vācietim atgūt atmiņu, un viņš visu laiku turēja jauno bruņinieku starp nāves bailēm un cerībām.

Tā Zbiška jāja noskumis, sarūgtināts un šaubu pilns. Viņš vairs nedomāja ne par Bogdanecu, ne Zgoželiciem, bet tikai par to, kas viņam jādara. Vispirms jāaizjāj un jānoskaidro patiesība Mazāvijas galmā, tāpēc viņš steidzās, apstājoties tikai uz īslaicīgām naktsguļām šļabtiču mājās, viesnīcās un pilsētās, lai galīgi nenodzītu zirgus. Len- čicā viņš atkal lika izkārt pie vārtiem dēli ar izaicinājumu, sevī spriezdams, ka, vienalga, vai Danusja vēl ir meitene vai izgājusi pie vīra, viņa tomēr naliek tā sirds dāma un par to ir jācīnās. Taču Lcnčicā tikai reti kāds prata izlasīt izaicinājumu, bet tie bruņinieki, kuriem to izlasīja mācīti kleriķi, nepazīstot svešo parašu, tikai raustīja plecus un teica: «Tas ir kāds plānprātiņš! Kā lai viņam kāds piekrīt vai iebilst, ja neviens to meiteni nav redzējis?» Bet Zbiška jāja tālāk, arvien vairāk uztraukdamies un skubinādams zirgu. Nekad viņš nebija pārstājis mīlēt savu Danusju, vienīgi Bogdanecā un Zgoželicos, gandrīz katru dienu «apspriczdamies» ar Jagenku un vērodams tās skaistumu, ne tik bieži viņu atcerējās, turpretī tagad Danusja ne mirkli neizgāja Zbiškam no prāta, viņš dienu un nakti redzēja to acu priekšā. Pat sapņos viņa tam rādījās — izlaistiem matiem, ar koklīti rokās, sarkanos zābaciņos un ar vainadziņu galvā. Meitene stiepa Zbiškam pretī rokas, bet Jurands vilka viņu prom. No rīta, kad sapņi izgaisa, to vietā tūlīt stājās vēl lielākas ilgas nekā bija pirms tam — un nekad Bogdanecā Zbiška tā nemīlēja šo meiteni, ka sāka mīlēt tieši tagad, kad nebija drošs, vai nav jau zaudēta.

Zbiškam ienāca arī prātā, ka meitene droši vien izprecināta ar varu, taču savā sirdī nevainoja viņu, jo, būdama vēl bērns, viņa nevarēja lemt pati. Toties viņš skaitās uz Jurandu un kņazi Annu, bet, iedomājoties par Danusjas viru, sirds viņam krūtīs sakāpa gandrīz vai līdz kaklam, un Zbiška bargi paskalījas uz saviem kalpiem, kuri zem segām veda ieročus. Bet viņš nolēma, ka nebeigs viņai kalpot, un, kaut arī meitene butu kļuvusi sveša vīra sieva, pāvu spalvu pušķus tomēr noliks tai pie kājām. Bet šai nodomā bija vairāk sāpju nekā prieka, jo galīgi nezināja, ko iesāks pēc tam.

Viņu iepriecināja tikai doma par lielo karu. Lai gan bez Danusjas negribējās dzīvot, Zbiška netaisījās katrā ziņā iet boja, tomēr juta, ka karš pārņems visu viņa būtni un aizmirsīsies visas citas rūpes un bēdas. Bet ar lielo karu patiešām bija pilns gaiss. Nevarēja saprast, no kurienes nāca šīs vēstis, jo starp karali un ordeni valdīja miers, taču visur, kur tik Zbiška jāja, par to vien runāja. Cilvēkiem it kā bija tāda nojauta, ka tam jāsākas, bet daži teica atklāti: «Kāpēc mums vajadzēja apvienoties ar Lietuvu, ja ne pret šiem krustnešu vilkiem? Reiz ar viņiem ir jāizbeidz, lai ilgāk vairs neplosītu mums dvēseli.» Citi atkal teica: «Neprātīgie muki! Vai viņiem nepietika ar Plovciem! Pašiem draud nāve, bet viņi vēl sagrāba Dobžinas zemi, ko nāksies izvemt reizē ar asinīm.» Un visos karalistes novados ļaudis nopietni, bez kādas bravūras, bet ar dziļu naidu gatavojās cīņai uz dzīvību un nāvi kā stipra tauta, kas pārāk ilgi cietusi pārestības un beidzot nolēmusi drausmīgi atriebties. Visos galmos Zbiška sastapa cilvēkus, kuri bija pārliecināti, ka kuru katru dienu vajadzēs kāpt zirgā, un pat brīnījās, jo, uzskatīdams tāpat kā citi, ka karam jānotiek, tomēr nebija dzirdējis, ka tas varētu sākties tik drīz. Viņam neienāca arī prātā, ka tautas vēlēšanās šai gadījumā aizsteidzas priekšā notikumiem. Ticēja citiem, nevis sev un sirdī priecājās par šo priekškara rosmi, ko sastapa uz katra soļa. Jebkuras citas rūpes visur aizstāja rūpes par zirgiem un ieročiem, vērīgi aplūkoja visus ļaudis, pīķus, šķēpus, cirvjus, ķiveres, bruņas, siksnas. Kalēji dienām un naktīm dārdināja dzelzs plāksnes, kaldami lielas, smagas bruņas, kuras izsmalcinātie Rietumu bruņinieki tikko varētu pakustināt, bet kuras bez piepūles valkāja Lielpolijas un Mazpolijas spēcīgie šļabtiči. Veči kambaros cēla ārā no lādēm sapelējušus maisiņus ar griv- nām, lai sagatavotu karagājienam dēlus. Reiz Zbiška nakšņoja pie bagāta šļahtiča, Beļavas Bartoša, kuram bija divdesmit divi vareni dēli. Viņš ieķīlāja daudzas savas saimniecības Lovičas klosterim, lai nopirktu divdesmit divas bruņas, tikpat daudz ķiveru un citu kara piederumu. No visa tā Zbiška secināja, ka laikam drīz vajadzēs doties uz Prūsiju, un pateicās dievam, ka ir tik labi sagatavojies karam, lai gan Bogdanecā par to vēl neko nebija dzirdējis. Viņa apbruņojums visur izraisīja vispārēju apbrīnu. Viņu uzskatīja par vojevodas dēlu, bet, uzzinājuši, ka ir tikai vienkāršs šļahtičs un ka tādas bruņas var nopirkt no vāciešiem, vajag tikai labi samaksāt ar cirvi, ļaudis iedegās karošanas kārē. Daži, kam, redzot šīs bruņas, radās nepārvarāma kāre tās iegūt, panāca Zbišku uz lielceļa un teica: «Varbūt gribi cīnīties par tām?» Taču viņš steidzās un divkaujās neielaidās, bet čehs uzvilka stopu. Zbiška pārstāja pat izkārt pie krogiem savu dēli ar izaicinājumu, nospriedis, ka, jājot arvien dziļāk zemes iekšienē, arvien mazāk ir ļaužu, kas to saprot, un arvien vairāk tādu, kas viņu uzskata par muļķi.

Mazāvijā ļaudis mazāk runāja par karu. Ticēja arī tur, ka tas būs, tikai nezināja, kad. Varšavā valdīja miers, sevišķi vēl tāpēc, ka galms uzturējās Cehanovā, ko kņazs Janušs pēc senā lietuviešu uzbrukuma pārbūvēja, pareizāk sakot, uzcēla pilnīgi no jauna, jo no vecajām celtnēm bija palikusi tikai pils. Varšavā Zbišku pieņēma Jasjka Soha, pils stārasts, pie Vorsklas kritušā vojevodas Ābrama dēls. Kopā ar kņazi bijis Krakovā, Jasjka pazina Zbišku un labprāt viņu pacienāja, bet tas, pirms sēsties pie galda, apjautājās Jasjkam par Danusju un vai meitene reizē ar citām galminiecēm nav izgājusi pie vīra.

Taču Soha nespēja viņam uz to atbildēt. Cchanovas pilī kņazu pāris uzturējās kopš agra rudens. Varšavā bija palikusi tikai saujiņa strēlnieku un viņš, Jasjka, pils apsardzei. Dzirdējis, ka Cehanovā notikušas dažādas izpriecas un kāzas, kā tas parasti ir pirms adventes, bet, kura no galminiecēm izgājusi pie vīra, kura palikusi, to viņš, būdams precēts cilvēks, neesot prašņājis.

—     Es tomēr domāju, — viņš teica, — ka Danusja nav izgājusi, jo bez Juranda klātbūtnes tas nevarētu notikt, bet netiku dzirdējis, ka viņš būtu ieradies. Turklāt pie kņaza patlaban uzturas divi ordeņa brāļi, komturi, viens no Jansborkas, otrs no Sčitnas, un kopā ar viņiem it kā daži ārzemju viesi — bet Jurands tādās reizēs nekad neierodas, tādēļ ka, balto apmetni ieraugot vien, viņu pārņem trakums. Bet, tā kā Jurands nav bijis, tad arī kāzas nav notikušas. Ja gribi, aizsūtīšu raitnieku uzzināt un pavēlēšu ātri atgriezties, lai gan esmu pārliecināts, ka Juranda meitu atradīsi vēl jaunavas kārtā.

—     Pats rīt no rīta došos ceļā, bet tev paldies par mierinājumu. Lai tikai atpūšas zirgi, tūlīt jāšu tālāk, citādi nebūs miera, kamēr neuzzināšu patiesību, bet tev tomēr paldies, man tūlīt kļuva vieglāk ap sirdi.

Taču Soba ar to vien neapmierinājās un sāka izjautāt šļahtičus, kas nejauši bija gadījušies pilī, un kareivjus, vai kāds nav kaut ko dzirdējis par Juranda meitas kāzām. Neviens tomēr neko nebija dzirdējis, lai gan atradās tādi, kuri paši bijuši Cehanovā un piedalījušies pat dažās kāzās. «Vienīgi varbūt ja kāds to apprecējis pēdējās nedēļās vai pēdējās dienās.» Varēja but noticis arī tā, jo tais laikos ļaudis netērēja daudz laika pārdomām. Tomēr Zbiška devās gulēt stipri vien možāks. Jau atrazdamies gultā, nodomāja, vai rīt nepadzīt Sanderu, tomēr nolēma, ka šis klaidonis, kurš prot vācu valodu, viņam var noderēt, kad dosies cīnīties ar Lihtenšteinu. Nosprieda arī, ka Sanders nav apkrāpis viņu, lai gan izmaksāja dārgi, jo ēda un dzēra krogos par četriem, taču bija pakalpīgs un izrādīja jaunajam kungam pat zināmas simpātijas. Turklāt viņš prata rakstīt, ar to izceldamies ne tikai pār ieroču nesēju čehu, bet arī pašu Zbišku.

Ņemot to vērā, jaunais bruņinieks ļāva viņam jāt kopā līdz Ceha- novai, par ko Sanders bija priecīgs ne tikai uztura dēļ, bet arī tāpēc, ka atrodas tik cienījamā sabiedrībā, kā to bija ievērojis, pelnīja vairāk uzticības un vieglāk varēja atrast pircējus savai precei. Pēc vēl vienas naktsguļas Naseļskā, jājot ne pārāk ātri, ne pārāk lēni, nākošās dienas pievakarē viņi ieraudzīja Cehanovas pils mūrus. Zbiška apstājās krogā, lai uzvilktu bruņas un iejātu pilī pēc bruņinieku parašas — ķiverē un ar pīķi rokā, pēc tam uzkāpa mugurā milzīgajam ērzelim un, pārmetis gaisā krusta zīmi, devās uz priekšu.

Bet viņš vēl nebija pajājis ne desmit soļu, kad blakus piesteidzās čehs un paziņoja:

—    Jūsu gaišība, mums seko kādi bruņinieki, vai tikai nav krustneši?

Zbiška pagrieza zirgu un pusstajnas attālumā no sevis ieraudzīja lielu svītu, kurai priekšgalā jāja divi bruņinieki uz spēcīgiem piejuriešu zirgiem, abi pilnās bruņās, baltos apmetņos ar melniem krustiem un ķiverēs ar augstiem pāvu spalvu pušķiem.

—    Mīļais dievs, patiešām krustneši! — Zbiška iesaucās.

Un neviļus saliecās seglos, nolaidis pīķi līdz ar zirga ausīm; to redzēdams, čehs iespļāva saujās, lai neslīdētu cirvja kāts.

Ari pārējie Zbiškas pavadoņi, pieredzējuši ļaudis, kas labi pazina cīņas parašas, nostājās gatavībā — tiesa, ne cīņai, jo bruņinieku divkaujās kalpi nepiedalījās, bet lai nomērītu vietu cīņai jāšus vai nomīdītu sniegu cīņai kājās. Vienīgi čeham kā muižniekam būtu ko darīt, bet arī viņš gaidīja, ka pirms uzbrukuma Zbiška teiks dažus vārdus, un klusībā pat ļoti izbrīnījās, kad jaunais bruņinieks nolaida pīķi pirms izaicināj uma ….

Taču arī Zbiška laikus apķērās. Viņš atcerējās savu neprātīgo izturēšanos pie Krakovas, kad pārsteidzīgi gribēja uzbrukt Lihtenštei- nam, un visas nelaimes, kas no tā izcēlās, tāpēc atkal izslēja pīķi, atdeva to čeham, un, neizvilcis zobenu, devās pretī ordeņa bruņiniekiem. Piejājis tuvāk, ieraudzīja, ka kopā ar viņiem bija vēl trešais, arī ar spalvu pušķi pie ķiveres, un ceturtais, bez bruņām, gariem matiem, kurš izskatījās pēc mazūra.

To redzot, Zbiška nodomāja:

«Sēžot cietumā, solīju savai meitenei nevis trīs pušķus, bet tik, cik abām rokām pirkstu; no tiem trīs, ja vien šie nebūtu sūtņi, varētu dabūt tūlīt.»

Bet, nospriedis, ka tie laikam tomēr ir sūtņi, kas jāj pie Mazāvijas kņaza, viņš nopūtās un skaļi sveicināja:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

— Mūžīgi mūžos! — atbildēja neapbruņotais garmatainais jātnieks.

—    Lai dievs dod laimi!

—    Jums arī, pan.

—    Slava svētajam Jurim!

—    Tas ir mūsu patrons. Sveicinu jūs ceļā.

Un viņi sāka klanīties cits citam, pēc tam Zbiška nosauca savu vārdu un kārtu, ģerboni, iesauku un no kurienes dodas uz Mazāvijas galmu. Garmatainais bruņinieks pastāstīja, ka viņa vārds esot Kropivņicas Jen- dreks un ka viņš vedot kņaza viesus: brāli Gotfrīdu, brāli Rotgeru un kungu Fulku de Lorhi no Lotringijas, kurš, ieradies pie krustnešiem, gribot savām acīm redzēt Mazāvijas kņazu, bet sevišķi kņazi, slavenā «Kinstuta» meitu.

Tai brīdī, kad tika nosaukti viņu vārdi, ārzemju bruņinieki, sēdēdami zirgos, viens pēc otra nolieca savas dzelzs ķiverēs segtās galvas, jo, redzot Zbiškas lepnās bruņas, sprieda, ka kņazs izsūtījis viņiem pretī kādu augstmani, varbūt savu radinieku vai pat dēlu.

Kropivņicas Jendreks turpināja:

—     Jansborkas komturs jeb, mūsu nozīmē, stārasts, kas pašreiz ciemojas pie kņaza, viņam stāstīja, ka šie trīs bruņinieki ļoti gribētu ierasties, bet neuzdrošinoties, it sevišķi tas no Lotringijas; būdams no tālienes, viņš uzskatījis, ka tūlīt aiz krustnešu robežas mītot saracēņi, ar kuriem norisinoties nepārtraukti kari. Mūsu gādīgais kņazs tūlīt aizsūtīja mani uz robežu, lai es viņus netraucēti atvestu šurp.

—    Vai tad bez jusu palīdzības nevarēja atjāt?

—    Mūsu tauta briesmīgi noskaitusies uz krustnešiem, ne tik daudz par uzbrukumiem, jo ari mēs ieskatāmies pie viņiem, cik par viņu ārkārtīgo nodevību. Krustnesis var tevi apkampt un skūpstīt uz lūpām, bet no muguras tai pašā mirklī gatavs iegrūst dunci ribās. Tā ir cūcīga paraša un mums, mazūriem, ļoti pretīga .. . Nu, protams! Mājās arī vācieti katrs uzņems un viesim pāri nedarīs, bet ceļā labprāt iznāks pretī. Ir pat tādi, kuri to vien dara, vai nu atriebdamies, vai meklēdami slavu, ko lai dievs dod katram.

—     Kurš no jums ir pats slavenākais?

—     Ir viens tāds, ka labāk vācietim sastapt pašu nāvi nekā viņu; saucas Spihovas Jurands.

Padzirdot šo vārdu, jaunajam bruņiniekam notrīsēja sirds, un viņš tūlīt nolēma šo to pavaicāt Kropivņicas Jendrekam.

—    Zinu! — viņš teica, — esmu dzirdējis: tas pats, kura meita Danuta bija kņazes galminiece, iekams neizgāja pie vīra.

To teicis, vērīgi ielūkojās Mazāvijas bruņiniekam acīs, pilnīgi aizturēdams elpu. Bet Jendreks, ļoti izbrīnījies, atbildēja:

—     Kas jums to stāstīja? Viņa taču vēl jauniņa. Zināms, gadās, ka arī tādas izprecas, bet Juranda meita nav izgājusi pie vīra. Pirms sešām dienām izjāju no Cehanovas un redzēju viņu pie kņazes. Kā viņa varēja adventē izprecēties?

To dzirdot, Zbiška sasprindzināja visu gribas spēku, lai neapkristu mazuram ap kaklu un neizsauktos: «Paldies jums par šo vēsti!» — bet viņš tomēr savaldījās un teica:

—    Es dzirdēju, ka Jurands viņu kādam atdevis.

—     Kņaze gribēja atdot, nevis Jurands, bet pret viņa gribu neko nevarēja. Gribēja atdot kādam bruņiniekam Krakovā, kurš zvērējis meitenei kalpot un kuru viņa mīl.

—    Vai patiešām mīl? — Zbiška iesaucās.

Jendreks ātri uzskatīja viņu un smaidīdams teica:

—     Zināt, jūs pārāk interesējaties par šo meiteni.

—    Es interesējos par pazīstamiem, pie kuriem jāju ciemos.

Zbiškas seju sedza bruņu cepure, redzēja vienīgi acis, degunu un mazliet vaigus, bet deguns un vaigi viņam tā piesarka, ka viltīgais mazūrs, kurš mīlēja pazoboties, sacīja:

—    Laikam no sala jums tā nosarka seja kā Lieldienu ola!

Jauneklis apmulsa vēl vairāk un atteica:

—    Laikam …

Viņi sāka jāt un kādu laiku jāja klusēdami, tikai zirgi sprauslāja, izpūzdami caur nāsīm garaiņu strūklas, un svešie bruņinieki kaut ko buldurēja savā starpā. Pēc brīža Kropivņicas Jendreks iejautājās:

—    Kā jūs sauc, es labi nesadzirdēju?

—    Bogdanecas Zbiška.

—            Ko jūs sakāt! Tam, kurš zvērēja Juranda meitai, arī bija līdzīgs vārds.

—            Varbūt jūs domājat, ka es liegšos? — Zbiška ātri un lepni atbildēja.

—            Un nav arī vajadzīgs. Mīļais dievs, tātad jūs esat tas Zbiška, kuram Juranda meita uzmeta galvā savu plīvuru! Pēc atgriešanās no Krakovas visas galma meitenes par jums vien runāja, un ne vienam vien, to klausoties, pa vaigiem tecēja asaras. Tātad jūs! Ek, liels prieks būs galmā … jo kņazei arī jūs palīkat.

—            Lai dievs viņu svētī un jūs arī par labo vēsti . . . Citādi, padzirdis, ka viņa izprecējusies, es vai apstulbu.

—            Kā viņa varēja izprecēties! .. . Tiesa, tāda meitene ir kārs kumoss, viņai taču pūrā visa Spihova un galmā netrūkst daudz brašu puišu, bet neviens viņai acīs nav ielūkojies, visi ciena i viņas rīcību, i jūsu zvērestu. Arī kņaze to nepieļautu. Ek, būs prieks! Tiesa, gadījās ka viens otrs pasmējās par meiteni, sak: «Negaidi, neatgriezīsies tavs bruņinieks!» — uz ko viņa tikai piecirta ar kāju: «Atgriezīsies! Atgriezīsies!» Bet, ja kāds pateica, ka esat apprecējis citu, tūlīt apraudājās.

Sie vārdi aizkustināja Zbišku, bet reizē arī sacēla dusmas par ļaužu valodām, un viņš sacīja:

—    To, kas par mani tā runāja, izaicināšu uz divkauju!

Kropivņicas Jendreks sāka smieties:

—            Tās bija sievietes, kas runāja. Vai tad aicināsiet sievietes?! Ar zobenu pret kodeļu neko nepanāksi.

Zbiška bija priecīgs, ka viņam gadījies tik jautrs un vēlīgs ceļa biedrs, un viņš sāka izprašņāt to par Danusju, pēc tam par Mazāvijas galma ierašām un atkal par Danusju, tad par kņazu Janušu, par kņazi un atkal par Danusju. Pēdīgi, atcerējies savus solījumus, pastāstīja

Jendrekam, ko ceļā dzirdējis par karu, — kā ļaudis tam gatavojas, kā to gaida no dienas dienā, un pajautāja, vai Mazāvijas kņazistēs arī tāpat domā.

Taču Kropivņicas pans nedomāja, ka karš varētu būt tik tuvu. Ļaudis gan runājot, ka citādi nevar būt, bet viņš dzirdējis, kā reiz pats kņazs teicis Dlugoļasas Mikolajam, ka krustneši paslēpuši savus ragus un, ja karalis uzstātu, atdotu ari piesavināto Dobžinas zemi, jo viņi baidoties mūsu spēka. Katrā gadījumā viņi to centīšoties novilcināt, iekams nebūšot labi sagatavojušies.

—            Beidzot, — viņš teica, — kņazs nesen viesojās Malborgā, kur viņu mestra prombūtnē uzņēma ordeņa lielmaršals un viņam par godu sarīkoja sacīkstes, bet tagad pie kņaza uzturas komturi un, lūk, ierodas vēl jauni viesi . . .

Brīdi padomājis, viņš piebilda:

—            Ļaudis gan runā, ka šie krustneši pie mums un kņaza Zemovita Plockā uzturoties zināmā nolūkā. Liekas, viņi gribētu panākt, lai kara gadījumā mūsu kņazi palīdzētu nevis Polijas karalim, bet viņiem; ja tas tomēr nebūtu iespējams, vismaz lai mierīgi turētos malā. Bet tas nenotiks . . .

—            Lai dievs dod, ka nenotiktu. Kā jūs varētu nosēdēt mājās? Jūsu kņazi taču padoti Polijas karalistei. Es domāju, ka nenosēdēsiet.

—    Nenosēdēsim, — Kropivņicas Jendreks apstiprināja.

Zbiška atkal paskatījās uz svešajiem bruņiniekiem un viņu pāvu spalvu pušķiem.

—    Vai šie arī tāpēc jāj?

—    Ordeņa brāļi varbūt arī tāpēc. Kas to lai zina?

—    Bet tas trešais?

—    Tas ir kāds ziņkārīgais.

—    Droši vien ievērojams vīrs.

—            O jā! Viņam seko trīs apkalti rati ar dažādām mantām un deviņi pavadoņi. Kā derētu ar tādu saķerties! Pat siekalas tek.

—    Vai nedrīkst?

—            Protams! Man taču karalis uzdeva viņus apsargāt. Līdz Ceha- novai pat mats viņiem no galvas nenokritīs.

—    Bet ja es viņus izaicinātu? Ja viņi gribētu cīnīties ar mani?

—            Tad jums vispirms vajadzētu cīnīties ar mani; nē, kamēr esmu dzīvs, tas nenotiks.

Draudzīgi paskatījies uz jauno šļabtiču, Zbiška sacīja:

—            Jūs zināt, kas ir bruņinieka gods. Ar jums es necīnīšos tādēļ, ka esmu jūsu draugs, bet, dievs dos, varbūt Cehanovā radīsies kāds iemesls izaicināt vāciešus.

—       Cehanovā varat darīt, kas jums patīk. Arī tur droši vien neiztiks bez sacīkstēm un varbūt gadīsies saķerties pa īstam, ja vien kņazs un komturi to ļaus darīt.

—       Man ir tāds dēlis, uz kura uzrakstīts izaicinājums katram, kas negribētu atzit, ka pana Danuta juranda meita ir viskrietnākā un visskaistākā meitene pasaulē. Bet ziniet… visur ļaudis tikai raustīja plecus un smējās.

—       Tādēļ, ka tā ir sveša paraša un, patiesību sakot, muļķīga, ko mūsu ļaudis nepazīst, vienīgi varbūt kaut kur pierobežā. Arī šis lot- ringietis pa ceļam aizskāra šļahtičus, prasīdams cildināt vairāk par visām kādu savu dāmu. Bet neviens viņu nesaprata, un es arī nepieļautu divkauju.

—       Kā tā? Prasīja cildināt savu dāmu? Dieva dēļ! Vai tad viņam nemaz nav kauna?

Un viņš paskatījās uz ārzemju bruņinieku, it kā gribēdams pārliecināties, kāds izskatās cilvēks, kuram nemaz nav kauna, taču sevī bija spiests atzīt, ka Fulks de Lorhe neizskatījās pēc parasta klaidoņa. Gluži otrādi, no paceltā pieres aizsega apakšas raudzījās laipnas acis, skumju pārņemta jaunekļa sejā.

—    Sander! — Zbiška pēkšņi pasauca.

—    Jusu rīcībā, — vācietis tuvodamies atbildēja.

—       Pajautā šim bruņiniekam, kura ir viskrietnākā un visdaiļākā meitene pasaulē.

—       Kura ir visdaiļakā un viskrietnākā meitene pasaulē? — Sanders jautāja.

—    Ulrika de Elnere! — Fulks de Lorhe atbildēja.

Un, pacēlis uz augšu acis, viņš vairākas reizes dziļi nopūtās, bet Zbiškam, dzirdot šādus zaimus, no sašutuma aizrāvās elpa un viņu sagrāba tādas dusmas, ka jaunais bruņinieks uz vietas apturēja ērzeli. Bet, iekams Zbiška paspēja ko pateikt, Kropivņicas Jendreks nostājās starp viņu un svešzemnieku un sacīja:

—    Te jūs nestrīdēsieties.

Taču Zbiška atkal uzrunāja relikviju pārdevēju:

—    Pasaki lotringietim no manis, ka viņš mīl pūci.

—       Man kungs saka, cienījamo bruņiniek, ka jūs mīlat pūci! — Sanders kā atbalss atkārtoja.

To padzirdis, de Lorhe atlaida pavadu un ar labo roku sāka atsprādzēt, pēc tam novilka un nosvieda Zbiškam priekšā sniegā dzelzs cimdu, kurš pamāja savam čeham, lai viņš to paceļ ar pīķa galu.

Kropivņicas Jendreks, šoreiz bargi paskatījies uz Zbišku, sacīja:

—    Es jau teicu: kamēr neesmu beidzis viņus sargāt, jūs necīnīsieties. Neļaušu ne viņam, ne jums.

—    Es taču viņu neizaicināju, bet viņš mani.

—    Jā, bet par ko — par pūci. Man pietiek ar to; tomēr, ja kāds domātu pretoties . . . redziet… es arī māku pagriezt siksnu.

—    Ar jums es negribu cīnīties.

—    Laikam tomēr vajadzētu, jo esmu solījies viņu apsargāt.

—     Ko tad darīt? — tiepīgais Zbiška jautāja.

—    Cehanova vairs nav tālu.

—    liet ko vācietis domās?

—    Lai jūsu cilvēks viņam pasaka, ka te divkauja nevar notikt un ka vispirms jādabū kņaza atļauja jums un komtura — viņam.

—    Ja! Bet ja nu viņi neatļauj?

—    Gan jau kaut ko izdomāsiet. Pietiek runāt.

Redzēdams, ka nekas neiznāk, un sapratis, ka Kropivņicas Jendreks patiešām nedrīkst pieļaut divkauju, Zbiška atkal pasauca Sanderu, lai tas paskaidro Lotringijas bruņiniekam, ka cīnīsies, tiklīdz būs aizjājuši galā. Noklausījies vācieša paskaidrojumu, de Lorhe pamāja ar galvu par zīmi, ka saprot, pēc tam, izstiepis uz Zbiškas pusi roku, brīdi paturēja saujā viņa plaukstu, trīsreiz spēcīgi saspiedis to, kas pēc bruņinieku parašas nozīmēja, ka cīnīsies, vienalga, kad un kur. l'ec tam šķietami draudzīgi turpināja ceļu uz Cehanovas pili, kuras strupos torņus jau varēja saredzēt uz sārto padebešu fona.

Cehanovā ceļinieki ieradās vēl ar gaismu, bet, kamēr viņus pie pils vārtiem izprašņāja un kamēr nolaida tiltu, iestājās tumša nakts. Viņus pieņēma un pacienāja Zbiškas paziņa Dlugoļasas Mikolajs, kas bija saujiņas bruņinieku un trīssimt uzticīgu gāršas strēlnieku sardzes komandieris. Sev par lielu sarūgtinājumu, Zbiška tūlīt uzzināja, ka galma šeit nav. Lai parādītu godu Sčitnas un Jansborkas komluriem, kņazs gāršā bija sarīkojis plašas medības, kurās lielākas cienības dēļ piedalījās arī kņaze ar savām galminiecēm. No pazīstamām sievietēm Cehanovā Zbiška atrada tikai Ofku, Jažombkovas Kšiha atraitni, kas bija pils atslēgu glabātāja. Viņa ļoti nopriecājās par jaunā bruņinieka ierašanos, jo pēc atgriešanās no Krakovas visiem, kas gribēja un negribēja, bija stāstījusi par viņa mīlestību uz Danusju un sadursmi ar Lihtenšteinu. Ar šiem stāstiem viņa ieguva galma jaunekļu un jaunavu simpātijās, pa*1 ko bija pateicīga Zbiškam un tagad centās izkliedēt jaunekļa skumjas, kas to pārņēma, uzzinot, ka Danusja ir prom.

—    Vairs nepazīsi viņu, — Ofka sacīja. — Iet gadi un meitenei uz krūtīm jau sāk plīst drēbju vīles, tādēļ ka viņai viss briest. Tā vairs nav kādreizējā knīpa un tevi arī mīl citādi nekā agrāk. Ja tagad

viņai kāds pie auss iesaucas: «Zbiška!» — viņa tūlīt satrūkstas kā dzelta. Tāds ir visu mūsu sieviešu liktenis, tur neko nevar darīt, reiz dievs tā nolicis. .. Bet tavs tēvocis, tu saki, vesels? Kāpēc tad neat- jāja? . .. Jā, tāds liktenis… Garlaicīgi, ļoti garlaicīgi sievietei vienai pašai pasaulē . . . Paldies dievam, ka meitene nepārlauza kājas, katru dienu kāpdama tornī un skatīdamās uz ceļu . . . Katrai sievietei ir vajadzīgs savs draugs . . .

—     Pabarošu tikai drusku zirgus un jāšu pie viņas, kaut arī pa nakti, — Zbiška sacīja.

—    Jāj vien, tikai paņem kādu pavadoni, citādi gāršā nomaldīsies.

—     Vakariņās, ko Dlugoļasas Mikolajs rīkoja viesiem, Zbiška paziņoja, ka tūlīt dosies pie kņaza un lūdza dot pavadoni. Nogurušie ordeņa brāļi pēc mielasta apsēdās pie milzīgiem kamīniem, kuros dega veseli priežu bluķi, un nolēma jāt tikai no rīta pēc atpūtas. Vienīgi de Lorlie» pajautājis, par ko ir runa, izteica vēlēšanos jat reizē ar Zbišku, sacīdams, ka citādi var nokavēt medības, ko visādā ziņā gribot redzēt.

Pēc tam pienāca pie Zbiškas un, izstiepis roku, atkal trīsreiz saspieda viņa pirkstus.

XX

Bet arī šoreiz viņiem neizdevās sarīkot divkauju, jo Dlugoļasas Mikolajs, uzzinājis no Kropivņicas Jendreka par viņu nodomu, pieprasīja no abiem solījumu, ka bez kņaza un komtura ziņas viņi necīnīsies, bet pretošanās gadījumā piedraudēja noslēgt pils vārtus. Zbiškam gribējās pēc iespējas ātrāk ieraudzīt Danusju, tāpēc viņš neiedrošinājās iebilst; arī de Lorhe, kurš gan labprāt mīlēja cīnīties, ja vien radās izdevība, tomēr nebija asinskārs un bez kādām ierunām apsolīja pie sava bruņinieka goda, ka nogaidīs kņaza atļauju, — vēl jo vairāk tāpēc, ka, rīkojoties pretēji, baidījās viņu apvainot. Bez tam Iotringietis, kurš bija saklausījies dziesmas par turnīriem, mīlēja spožu sabiedrību un svinības, lai varētu cīnīties galma, augstmaņu un dāmu priekšā, jo uzskatīja, ka tādējādi viņa uzvara gūs plašāku skanējumu un varēs vieglāk iegūt zelta piešus. Bez tam viņu interesēja šī zeme un ļaudis, tāpēc divkaujas atlikšana bija tīri pa prātam — sevišķi vēl pēc tam, kad Dlugoļasas Mikolajs, kurš vairākus gadus bija pavadījis vācu gūstā un viegli varēja sarunāties ar svešzemniekiem, pastāstīja brīnumus par kņaza medībām uz dažādiem zvēriem, kas Rietumos vairs nemaz nav sastopami. Ap pusnakti viņi devās ceļā uz Pšasnišu, ņemot līdzi bruņotu svītu un pavadoņus ar ploškām, lai atbaidītu vilkus, kuri ziemā, sala-

sljušies lielos baros, varēja izrādīties bīstami pat ducim jātnieku, kaut ari tie būtu uz to labāko apbruņoti. Arī viņpus Cebanovas netrūka mežu, kas tūlīt aiz Pšasnišas pārgāja milzīgajā Kurpu gāršā, tālāk austrumos savienojoties ar Podļasas un Lietuvas mūžamežiem. Vēl nesen tieši pa šiem mežiem, apejot bīstamos vietējos kolonistus, uz Mazā- viju parasti lavījās mežonīgie lietuvieši, kuri 1337. gadā sasniedza pat Cehanovu un nopostīja pilsētu. Ar vislielāko interesi klausoties vecā pavadoņa Turoboju Macjkas nostāstus par to, de Lorhe dega nepacietībā izmēģināt spēkus ar lietuviešiem, kurus, tāpat kā citi Rietumu bruņinieki, uzskatīja par saracēņiem. Viņš bija ieradies šai pusē, lai piedalītos krusta karā, cerēdams iegūt slavu un pestīšanu savai dvēselei, un ceļā prātoja, ka, cīnoties pat ar mazūriem, šo puspagānisko tautu, ari var iegūt pilnīgas atlaidas. Tāpēc sākumā neticēja savām acīm, kad, ieradies Mazāvijā, ieraudzīja pilsētās baznīcas, torņos krustus, bruņiniekus ar svētajām nozīmēm uz bruņām, garīdzniekus un, kaut arī strauju, karstasinīgu, uz strīdiem un kautiņiem ātru, taču kristīgu tautu, kas visādā ziņā nebija plēsīgāka par vāciešiem, ar kuriem jaunais bruņinieks jāja kopā. Tāpēc, kad viņam pastāstīja, ka šī tauta no seniem laikiem pielūdz Kristu, pats nesaprata, ko lai domā par krustnešiem, bet, kad uzzināja, ka nelaiķe karaliene jau nokristījusi arī Lietuvu, viņa izbrīnai un reizē sarūgtinājumam nebija robežu.

De Lorhe sāka izprašņāt Turoboju Macjku, vai tais mežos, kurp viņi tagad jāj, nav vismaz drakonu, kuriem iedzīvotāji upurē meitenes un ar kuriem varētu cīnīties. Bet Macjkas atbilde arī šai ziņā sagādāja viņam pilnīgu vilšanos.

—    Mežos ir dažādi lieli zvēri, kā vilki, tauri, sumbri un lāči, kuri mums sagādā daudz raižu, — mazūrs atbildēja. — Var būt, ka purvos ir arī nešķīsti gari, bet par drakoniem neesmu dzirdējis, un, ja arī būtu, mēs noteikti viņiem nedotu meitenes, bet visi kopā uzbruktu. O, ja būtu, gāršas iemītnieki jau sen nēsātu siksnas no viņu ādām!

—    Kas tie par ļaudīm, un vai nevar ar viņiem cīnīties? — de Lorhe jautāja.

—    Cīnīties jau var, tikai bīstami, — Macjka atteica, — turklāt bruņiniekam nepieklājas, jo viņi ir zemnieki.

—    Šveicieši tāpat ir zemnieki. Vai viņi tic Kristum?

—    Mazāvijā citādu nemaz nav, bet tie ir mūsu un kņazu ļaudis. Vai redzējāt pilī strēlniekus? Tie visi ir kurpi, jo pasaulē nav pārāku par viņiem.

—    Angļi un skoti, kurus redzēju Burgundijas galmā .. .

—   Es arī tiku redzējis viņus Malborgā, — mazūrs viņu pārtrauca. — Spēcīgi vīri, bet nedod dievs viņiem kādreiz satikties ar mūsu kurpiem. Pie viņiem septiņus gadus vecs zēns tikai tad dabū ēst, ja ar -bultu nošauj barību no priedes galotnes.

—     Par ko jūs runājat? — vairākas reizes padzirdis pieminam kurpu vārdu, Zbiška pēkšņi jautāja.

—     Par kurpu un angļu strēlniekiem. Sis bruņinieks stāsta, ka angļu un sevišķi skotu strēlnieki esot pārāki par visiem.

—     Ari es tiku viņus redzējis pie Viļņas. 0 ja! Pat viņu bultas dzirdēju svelpjam gar ausīm. Tur bija bruņinieki no visām zemēm un visi lielījās, ka apēdīšot mūs bez sāls, bet, pāris reizes pagaršojuši, zaudēja apetīti.

Macjka iesmējās un atstāstīja Zbiškas vārdus de Lorbem.

—     Par to runāja daudzos galmos, — lotringictis atbildēja, — cildinot jūsu bruņinieku sīkstumu, bet arī pārmeta, ka aizstāvat pagānus pret krustnešiem.

—     Aizstāvējām tautu, kura pati gribēja kristīties, pret uzbrukumiem un netaisnībam. Vācieši grib to paturēt pagānismā, lai būtu iemesls karam.

—    Dievs viņus par to sodīs, — de Lorhe sacīja.

—    Un varbūt jau ļoti drīz, — Turoboju Macjka atteica.

Bet lotringictis, padzirdis, ka Zbiška bijis pie Viļņas, sāka viņu par to izprašņāt, jo vēstis par tur notikušajām cīņām un bruņinieku divkaujām jau bija izplatījušās tālu visā pasaulē. Vakareiropas karavīru iztēli sevišķi uzbudināja kauja starp četriem poļu un četriem franču bruņiniekiem. De Lorhe sāka ar lielāku cieņu raudzīties uz Zbišku — kā uz cilvēku, kurš piedalījies tik slavenās cīņās, un sevī nopriecājās, ka ar tādu vīru nāksies mēroties spēkiem.

Un viņi šķietama saderībā jāja tālāk, pieturas vietās apliecinādami viens otram savu laipnību un cienādami ar vīnu, kā de Lorbem vezumos bija ievērojami krājumi. Bet, kad no viņa un Turoboju Macjkas sarunas noskaidrojās, ka Ulrika de EInere patiesībā ir nevis jaunava, bet četrdesmit gadus veca precēta sieva, sešu bērnu māte, Zbiška sašuta vēl vairāk par to, ka šis dīvainais svešzemnieks iedrošinās «babu» ne tikai pielīdzināt Danusjai, bet stādīt to pat augstāk. Tad viņš nosprieda, ka varbūt šis cilvēks nav pie pilna prāta un ka tam labāk noderētu tumša istaba un pātaga neka ceļojums pa pasauli, — un šī doma apspieda viņā pēkšņi radušos dusmu uzplūdumu.

—     Vai jums neliekas, — viņš jautāja Macjkam, — ka nešķīstais gars viņam sajaucis prātu? Varbūt viņam galvā sēž nelabais kā tārps riekstā un naktī gatavs pārlēkt uz kādu no mums? Vajag uzmanīties .. .

Turoboju Macjka gan iebilda, tomēr sāka raudzīties uz lotringieti ar zināmu nemieru un pēdīgi sacīja:

—     Reizēm gadās, ka apsēstajā viņu ir simt un vairāk un, kad tur kļūst šauri, viņi labprāt meklē vietu citos ļaudīs. Bet visļaunākais ir tāds velns, ko uzsūta sieviete.

Negaidot viņš uzsauca de Lorhem:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Es arī viņu godinu, — de Lorlie izbrīnījies atbildēja.

Turoboju Macjka pilnīgi nomierinājās.

—    Nu redziet, — viņš teica Zbiškam, — ja viņā sēdētu ļaunais gars, tas tūlīt sāktu laist putas vai nosviestu viņu zemē, tādēļ ka es to negaidīti uzrunāju. Varam jāt.

Un viņi mierīgi devās tālāk. No Cehanovas līdz Pšasnišai nebija pārāk tālu, un vasarā raitnieks labā zirgā varēja divās stundās noskriet attālumu starp abām pilsētām. Bet, tā kā bija nakts, mežā aizputināts ceļš un bieži vajadzēja apstāties, viņi jāja daudz lēnāk; izjājuši krietni pēc pusnakts, tie kņaza medību pili, kas atradās mežmalā aiz Pšasnišas, sasniedza tikai rīta gaismiņā. Lielā, zemā koka māja gandrīz saplūda ar gāršu, bet logos tai tomēr bija apaļas stikla rūtis. Mājas priekšā varēja redzēt akas vindu un divus šķūņus zirgiem, bet visapkārt virmoja uz ātru roku saceltas daudzas būdas no priežu zariem un teltis no zvēru ādām. Pelēkajā rīta ausmā pie teltīm gaiši liesmoja ugunskuri, bet ap tiem stāvēja dzinēji kažokos ar vilnu uz āru, lapsu, vilku un lāču ādas kamzoļos. De Lorhem likās, ka pie ugunskuriem viņš redz mežonīgus radījumus uz divām kājām, jo lielākajai daļai šo cilvēku bija no zvēru galvām taisītas cepures. Daži stāvēja atspiedušies uz šķēpiem, daži uz stopiem, daži pina milzīgus tīklus no virvēm, citi grozīja uz oglēm lielus sumbru un aļņu gaļas gabalus, kas laikam bija paredzēti rīta maltītei. Liesmu atspīdums krita uz sniegu, apgaismojot arī mežonīgos stāvus, ko nedaudz aizsedza ugunskuru dūmi, cepešu izgarojumi un viņu pašu elpas garaiņi. Aiz viņiem varēja saskatīt milzīgu priežu sārtos stumbrus un citu cilvēku barus, kuru skaits pārsteidza pie tik lielām medībām nepieradušo lotringieti.

—    Jūsu kņazi, — viņš teica, — uz medībām iet tikpat kā uz karu.

—    Jums jāzina, — Turoboju Macjka atteica, — ka viņiem netrūkst ne medību piederumu, ne cilvēku. Tie ir kņaza dzinēji; bet ir arī citi, kas te ieradušies no gāršas biezokņiem tirgoties.

—    Ko darīsim? — Zbiška pārtrauca. — Mājā visi vēl guļ.

—     Pagaidīsim, kamēr uzmostas, — Macjka atteica. — Mēs taču nedauzīsim pie durvīm un necelsim augšā kņazu, mūsu panu.

To teicis, viņš aizveda visus pie ugunskura, kur dzinēji paklāja viņiem sumbru un lāču ādas, pēc tam pacienāja ar kūpošu gaļu, bet, padzirduši svešu valodu, sāka pulcēties apkārt, lai palūkotos uz vācieti.

Kad Zbiškas ļaudis vēl pastāstīja, ka šis bruņinieks esot pat no «aizjūras» zemes, sadrūzmējās tik cieši, ka Turoboju panam vajadzēja pielietot varu, lai svešinieku pasargātu no pārāk lielas ziņkāres. De Lorhe pūlī ievēroja arī sievietes, kas tāpat bija tērpušās zvērādās, bet izskatījās sārtas kā āboli un ārkārtīgi skaistas, un viņš pajautāja, vai tās arī piedalās medībās.

Turoboju Macjka paskaidroja, ka medībās viņas nepiedalās, bet ierodas šurp kopā ar dzinējiem, sievišķas ziņkāres dzītas, vai arī uz tirgu iepirkties pilsētas preces un pārdot meža bagātības. Tā arī bija; kņaza meža pils šeit bija tā vieta, ap kuru, pat viņa prombūtnes laikā, pulcējās divēji ļaudis: meža un pilsētas. Kurpi nemīlēja atstāt savu gāršu, juzdamies nelāgi bez koku šalkoņas virs galvas, tāpēc pšasnisieši veda šurp savu slaveno alu, vietējās vēja vai Vengercas ūdens dzirnavās maltos miltus, gāršā reto un ļoti meklēto sāli, dzelzi, siksnas un tamlīdzīgus cilvēka roku izstrādājumus, iemainot pretī vērtīgas zvērādas, kaltētas sēnes, riekstus un piedevām vēl ārstniecības augus vai dzintara gabalus, kas pie kurpiem nebija retums. Tāpēc pie kņaza pils kūsāja it kā nepārtraukts tirgus, kas vēl vairāk atdzīvojās medību laikā, kad vajadzība un ziņkāre izvilināja visdziļāko meža biezokņu iemītniekus.

De Lorhe klausījās Macjkas stāstus, ar interesi vērojot spēcīgos dzinējus, kuri, dzīvodami veselīgā, sveķainā gaisā un, kā viss vairums tā laika zemnieku, pārtikdami galvenokārt no gaļas, ne reizi vien pārsteidza ārzemju ceļiniekus ar savu augumu un spēku, kamēr Zbiška nenovērsa acu no pils logiem un durvīm, tikko spēdams nosēdēt pie ugunskura. Gai- šoja tikai viens logs, laikam virtuvē, jo pa slikti pielāgoto rūšu spraugām nāca ārā dūmi. Pārējie logi bija tumši un laistījās vienīgi rīta blāzmā, kas kļuva arvien gaišāka un arvien vairāk sudraboja apsnigušo gāršu aiz pils. Nelielajās sānu sienā izcirstajās durtiņās reizumis parādījās kņaza kalpotāji livrejās un ar spaiņu vai toverīšu nēšiem skrēja uz aku pēc ūdens. Jautāti, vai visi vēl guļ, šie ļaudis atbildēja, ka, noguris vakardienas medībās, galms vēl atpūšoties, bet ka jau vāroties brokastis, ko pasniegšot pirms došanās ceļā.

Patiešām pa virtuves logu nāca tauku un safrāna smaržas, kas izplatījās tālu starp ugunskuriem. Beidzot iečīkstējās un atvērās galvenās durvis, atsedzot gaiši apgaismotu priekšnamu, — un lievenī iznāca cilvēks, kurā Zbiška no pirmā acu uzmetiena pazina vienu no dziedoņiem, kurus savā laikā bija redzējis kņazes svītā Krakovā. To ieraugot, nenogaidījis ne Turoboju Macjku, ne de Lorhi, Zbiška tik ātri aizsteidzās uz pili, ka lotringietis izbrīnījies jautāja:

— Kas noticis tam jaunajam bruņiniekam?

—    Nekas nav noticis, — Turoboju Macjka atbildēja, — viņš tikai mīl vienu kņazes galma meiteni un vēlas to pēc iespējas ātrāk ieraudzīt.

—    Ak! — de Lorhe atbildēja, pielikdams abas plaukstas pie sirds.

Un, pavērsis uz augšu acis, reizi pa reizei tik žēli nopūtās, ka Macjka

tikai paraustīja plecus un sevī noteica:

«Vai viņš par savu veceni tā pūš? Varbūt patiešām nav pie pilna prāta?»

Tad viņš aizveda to uz pili un abi iegāja plašā priekštelpā, kas bija izrotāta tauru, sumbru, aļņu un briežu ragiem, ko apgaismoja lielā kamīnā degošas sausas pagales. Vidū atradās ar segu pārklāts galds, uz kura stāvēja ēdienu trauki. Priekštelpā bija tikai daži galminieki, ar kuriem sarunājās Zbiška. Turoboju Macjka iepazīstināja viņus ar kungu de Lorhi, bet, tā kā viņi neprata vāciski, pašam vien nācās turpināt sarunu. Nepārtraukti nāca klāt arvien jauni un jauni galminieki, pa lielākai daļai braši vīri, vēl jauni, bet liela auguma, plecīgi, gaišiem matiem, ģērbušies jau medību uzvalkos. Tie, kuri pazina Zbišku un bija dzirdējuši par jaunā bruņinieka piedzīvojumiem Krakovā, sasveicinājās ar viņu kā ar vecu paziņu — un varēja redzēt, ka jauneklis pie viņiēm ir cieņā. Citi raudzījās uz Zbišku ar tādu izbrīnu, ar kādu parasti vēro cilvēku, kuram draudējis bendes cirvis. Visapkārt dzirdēja balsis: «Kā tad! Ir kņaze, ir Danuta, tūlīt tu viņu redzēsi, nabadziņ, un kopā ar mums jāsi medībās.» Pēc tam istabā ienāca abi krustneši, kņaza viesi, brālis Hugo fon Danfelds, Ortelsburgas jeb Sčitnas komturs, kura radinieks savā laikā bija ordeņa maršals, un Zigfrīds fon Lēve, arī no ievērojamas ordeņa ģimenes — Jansborkas pārvaldnieks. Pirmais bija vēl samērā jauns, bet tukls, ar viltīgu dzērāja seju un biezām, mitrām lūpām, otrs — gara auguma, bargiem, bet dižciltīgiem sejas vaibstiem. Zbiškam likās, ka Danfeldu viņš kādreiz redzējis pie kņaza Vitauta un ka Plockas bīskaps Henriks sacīkstēs viņu nogāzis no zirga, bet šīs atmiņas izjauca kņaza Januša ierašanās, kura priekšā noliecās kā krustneši, tā galminieki. Pie viņa pienāca de Lorhe, abi komturi un Zbiška, kurus tas sveicināja laipni, bet ar nopietnu izteiksmi savā bez- ūsainajā, laucinieciskajā sejā, ko ietvēra virs pieres taisni apcirpti, bet sānos uz pleciem nokārušies mati. Pēkšņi ārā ieskanējās taures par zīmi, ka kņazs sēžas pie galda; ieskanējās reizi, divas, trīs, bet pēc trešā signāla atvērās lielas durvis istabas labajā pusē un tajās parādījās kņaze Anna reizē ar brīnum daiļu, gaišmatainu meiteni, kurai plecos bija uzkārtas koklītes.

Ieraudzījis viņu, Zbiška pagāja uz priekšu un, salicis kā lūgšanā rokas, nometās uz abiem ceļiem pilnīgā godbijībā un padevībā.

To redzot, zālē izcēlās čaloņa, jo Zbiškas izturēšanās mazūrus

pārsteidza, bet dažus pat sarūgtināja. «Tu re,» sprieda vecāki viri, «šo parašu viņš droši vien iemantojis no kādiem aizjūras bruņiniekiem, varbūt vēl no pagāniem, pat vāciešiem tādas nav.» Toties jaunie domāja: «Nav brīnums, viņš taču meitenei dzīvību parādā.» Bet kņaze un Danusja sākumā nepazina Zbišku, tāpēc ka viņš nometās ceļos ar muguru pret uguni un seja bija ēnā. Pirmajā mirklī kņaze domāja, ka tas ir kāds galminieks, kas nogrēkojies pret kņazu un tagad lūdz viņas aizbildniecību, bet Danusja, kas bija acīgāka, paspēra soli uz priekšu un, noliekusi savu gaišo galviņu, smalkā, spalgā balstiņā iekliedzās:

—    Zbiška!

Pēc tam, aizmirsusi, ka uz viņu skatās viss galms un ārzemju viesi, kā stirna pieskrēja pie jaunā bruņinieka, apkrita ap kaklu un sāka skūpstīt viņam acis, lūpas, vaigus, glauzdamās klāt un spiegdama no liela prieka, kamēr beidzot visi mazūri reizē skaļi iesmējās un kņaze atvilka meiteni aiz apkakles pie sevis.

Tikai tagad viņa ieraudzīja klātesošos un, briesmīgi apmulsusi, tikpat ātri nostājās aiz kņazes, paslēpjoties viņas lindraku krokās, tā ka ārā palika vienīgi pakausis.

Zbiška noslīga ceļos kņazes priekšā; tā lika viņam piecelties un apsveica, reizē izjautādama par Macjku: miris vai vēl dzīvs un, ja dzīvs, vai arī nav ieradies Mazāvijā. Uz šiem jautājumiem Zbiška atbildēja diezgan izklaidīgi, liekdamies uz vienu un otru pusi, lai aiz kņazes saskatītu Danusju, kura pa šo laiku te palūkojās no kundzes lindrakiem, te atkal ienira tajos. To redzot, mazūri no smiekliem turēja vēderus, smējās arī pats kņazs, kamēr beidzot kalpi ienesa karstas brokastis un iepriecinātā kņaze pateica Zbiškam:

—     Nu, apkalpo mūs, mīļo kalpiņ, un lai dievs dod, ka ne tikai pie galda, bet vienmēr.

Pēc tam Danusjai:

—    Bet tu, dullā muša, lien reiz ārā, citādi norausi man lindrakus.

Un Danusja izlīda ārā sārta, apjukusi, ik pēc brīža skatīdamās uz

Zbišku biklām, kautrīgām, bet ziņkārīgām acīm, — un tik daiļa, ka ne tikai jaunajam bruņiniekam izkusa sirds, bet arī pārējiem vīriešiem; Sčitnas komturs vēl un vēlreiz lika pirkstus pie savām biezajām, mitrajām lūpām, bet de Lorhe izbrīnā pacēla uz augšu abas rokas un jautāja:

—    Pie svētā Kompostelas Jēkaba, kas ir šī meitene?

Uz to Sčitnas komturs, būdams ne tikai resns, bet arī maza auguma, pacēlies uz pirkstgaliem, iečukstēja lotringietim ausī:

—    Sātana meita.

De Lorhe pavērās uz viņu, mirkšķinot acis, sarauca pieri un caur degunu pateica:

—    Tas nav īsts bruņinieks, kurš nopulgo skaistumu.

—    Es valkāju zelta piešus un esmu ordeņa brālis, — Hugo fon Danfelds augstprātīgi atbildēja.

Būt iesvaidītam bruņiniekam bija tik liels gods, ka lotringietis pazemīgi nokāra galvu, bet pēc brīža piebilda:

—    Bet es esmu Brabantes hercoga radinieks.

—     Pax! Pax — krustnesis atbildēja. — Slava varenajiem hercogiem un ordeņa draugiem — ordeņa, no kura jūs, kungs, drīz saņemsiet zelta piešus. Es nenoliedzu šīs meitenes skaistumu, bet paklausieties, kas ir viņas tēvs.

Taču viņš nepaspēja neko pastāstīt, jo tai brīdī kņazs Janušs apsēdās brokastot, bet, uzzinājis iepriekš no Jansborkas komtura par kunga de Lorhes augsto radniecību, uzaicināja viņu apsēsties sev blakus. Pretī vietu ieņēma kņaze Anna ar Danusju, bet Zbiška, tāpat kā toreiz Krakovā, palika stāvam aiz viņu krēsliem, lai pakalpotu. Kau- nēdamās cilvēku, Danusja ēda, zemu noliekusi galvu virs bļodas, bet mazliet pagriezusi sāņus, lai Zbiška varētu saredzēt viņas seju. Un viņš arī labprāt un aizrautīgi vēroja meitenes mazo, gaišo galviņu, sārtos vaidziņus, piekļāvīga tērpa ieskautos plecus, kas vairs nebija bērnišķīgi, un juta, ka viņā rodas it kā jaunas mīlestības straume, kas pārplūdina visas krūtis. Uz acīm, lūpām un vaigiem viņš vēl arvien juta Danusjas nesenos skūpstus. Kādreiz meitene viņam tos sniedza kā māsa brālim un jauneklis tos arī pieņēma kā no mīļa bērna. Domājot par tiem tagad, ar viņu notika tas pats, kas reizēm notika Jagenkas tuvumā: viņu pārņēma salda tīksme un mulsums, zem kura slēpās kvēle kā oglēs zem pelniem ugunskurā. Danusja viņam likās pilnīgi nobriedusi jaunava — un patiešām bija izaugusi liela, uzplaukusi. Pie tam viņas klātbūtnē visu laiku tik daudz tika runāts par mīlestību, ka, tāpat kā zieda pumpurs, kas saulē sarkst un atveras arvien vairāk, arī viņas acis atvērās mīlestībai, un no tās meitenē radās kaut kas tāds, kā nebija agrāk: tagad viņā nebija vairs tikai bērnišķīgs skaistums, bet vēl kāds neatvairāms, aizraujošs valdzinājums, ko viņa izstaroja tā, kā liesma izstaro siltumu vai roze smaržu.

Zbiška to juta, bet nevarēja aptvert, jo bija pilnīgi aizmirsies. Viņš aizmirsa pat, ka jāapkalpo pie galda. Neredzēja, ka galminieki skatās uz viņu, bikstīdami cits citam ar elkoņiem, rāda uz viņiem abiem ar Danusju un smejas. Neievēroja arī ne no pārsteiguma it kā sastingušo de Lorhes seju, ne Sčitnas komtura izvalbītās acis, kas visu laiku bija vērstas uz Danusju un kamīna uguns liesmu atspīdumā likās esam sarkanas kā vilkam. Atjēdzās tikai pēc tam, kad atkal ieskanējās taures, ziņojot, ka laiks doties mežā, un kņaze Anna Danuta pateica viņam:

—     Tu jāsi kopā ar mums, lai pašam būtu prieks un varētu pastāstīt meitenei par mīlestību, ko es arī labprāt paklausīšos.

To teikusi, viņa kopā ar Danusju aizgāja, lai saģērbtos jāšanai. Zbiška izsteidzās pagalmā, kur kalpi jau turēja apseglotus un sprauslājošus zirgus kņazu pārim, viesiem un galminiekiem. Pagalmā vairs nebija tāda drūzma kā pirms tam, jo dzinēji ar tīkliem jau bija aizgājuši un pazuduši gāršā. Ugunskuri nodzisa, diena ausa skaidra, auksta, sniegs čirkstēja zem kājām, bet no vieglas vēsmiņas sakustinātiem kokiem bira sausa, dzirkstoša sarma. Drīz iznāca kņazs un uzsēdās zirgā reizē ar kalpu, kas veda līdzi stopu un šķēpu, tik garu un smagu, ka reti kāds varētu ar to rīkoties; kņazs tomēr rīkojās |oti viegli, jo viņš, tāpat kā citi Mazāvijas Pjasti, bija ārkārtīgi stiprs. Viņu dzimtā bija pat sievietes, kas, izejot pie svešzemju kņaziem, kāzu svinībās ar rokām sagrieza grīstē platus dzelzs šķēpus Kņaza tuvumā turējās arī vēl divi vīri, gatavi vajadzības gadījumā mesties palīgā; būdami izmeklēti no visiem Varšavas un Cehanovas zemju šļahtičiem, viņi bija briesmīgi jau pēc izskata vien, ar platiem kā celmi pleciem, ko apbrīnoja no tālienes atjājušais de Lorhe.

Pa to laiku iznāca kņaze ar Danusju — abas baltās zebiekstes ādas cepurēs. Būdama sava tēva Ķeistuta cienīga meita, viņa labāk prata «šūt» ar bultām nekā ar adatām, tāpēc arī viņai iznesa skaisti izrotātu, tikai mazliet vieglāku stopu. Zbiška, nometies uz ceļa sniegā, pastiepa plaukstu, uz kuras kņaze atspērās, kāpjot zirgā, pēc tam uzcēla augšā Danusju, kā Bogdanecā tika cēlis Jagenku, — un aizjāja. Kavalkāde izstiepās garumā, nogriezās pa labi no pils un, laistīdamās un mirgodama uz gāršas fona kā krāsaina apmale uz melnas vadmalas, pamazām ienira tajā.

Bija jau diezgan dziļi mežā, kad kņaze, griežoties pie Zbiškas, sacīja:

—    Kāpēc tu nerunā? Saki taču kaut ko viņai!

Vai nu tik ļoti aizgrābts, ka nevarēja parunāt, vai arī kādas nedrošības pārņemts, Zbiška vēl labu brīdi klusēja un tikai pēc tam ierunājās:

—    Danusja!

—    Kas ir, Zbiška?

—    Es tevi mīlu tā …

Te viņš aprāvās, meklēdams vārdus, kas padevās grūti; lai gan jauneklis prata mesties ceļos meitenes priekšā kā ārzemju bruņinieks, lai gan visādi rādija viņai godu un centās izvairīties no lauku iedzīvotāju izteicieniem, taču velti pūlējās būt izsmalcināts un, kaut arī sirds bija pilna, prata runāt tikai vienkāršā valodā.

Tāpēc arī tagad pēc brīža pateica:

— Es tevi mīlu tā, ka man pat elpa aizraujas!

Viņa pagrieza aukstajā meža vējā nosārtušu sejiņu un paskatījās no zebiekstes kapuces apakšas zilām actiņām:

—    Es arī, Zbiška! — it kā steigdamās atbildēja.

Un tūlīt nolaida skropstas, zinādama jau, kas ir mīlestība.

—           Ak tu manu dārgumiņ! Manu meitenīti — Zbiška iesaucās. - Ek!…

Un atkal noklusa, laimīgs un aizkustināts, kamēr labā un reizē ziņkārīgā kņaze vēlreiz nāca viņam palīgā.

—            Pastāsti, — palūdza, — cik tev bija grūti bez viņas, un, ja aiz kāda krūma nomutēsi uz lūpām, es neļaunošos; tas visvairāk liecinās par tavu mīlestību.

Un viņš sāka stāstīt, «cik bijis grūti» bez viņas gan Bogdanecā, kopjot Macjku, gan pie «sābriem». Tikai par Jagenku, viltnieks, neko neteica, bet visā visumā runāja no sirds, jo šai brīdī tā mīlēja daiļo Danusju, ka viņam gribējās to paķert, nosēdināt sev priekšā uz zirga un spiest pie krūtīm.

Taču Zbiška neuzdrošinājās to darīt; tikai tad, kad pirmais krūms nošķīra viņus no aizmugurē palikušajiem galminiekiem un viesiem, pieliecās, apskāva meiteni un paslēpa seju viņas zcbiekstādas kapucē, tādējādi apliecinādams savu mīlestību.

Bet, tā kā ziemā lazdu krūmos nav lapu, viņus ieraudzīja Hugo fon Danfelds un kungs de Lorhe, ieraudzīja arī galminieki un sāka savā starpā tērgāt:

—            Nobučoja kņazes acu priekšā! Gan redzēsiet, drīz viņa sarīkos tiem kāzas.

—    Brašs zēns, un viņa arī karsta, Juranda asinis!

—            Krams un šķiltavas, lai gan meitene liekas pavisam lēna. No viņiem vēl lēks dzirksteles, nebaidies! Ieķēries viņā kā ērce!

Tā viņi smiedamies tenkoja, bet Sčitnas komturs, pagriezis pret de Lorhi savu ļauno un saldkāro āža seju, jautāja:

—            Vai nevēlaties, kungs, lai kāds Merlins [13] ar burvības spēku pārvērstu jūs tajā jaunajā bruņiniekā?

—    Bet jūs, kungs? — de Lorhe atjautāja.

Uz to krustnesis, kurā laikam iedegās greizsirdība un iekāre, nepacietīgi paraustījis pavadu, iesaucās:

—    O ja, labprāt!

Bet tūliņ apķērās un, nokāris galvu, atteica:

—    Esmu mūks, kas solījies dzīvot nevainībā.

Un ātri paskatījās uz lotringieti, baidīdamies, vai viņa sejā nemanīs smīnu, jo šai ziņā ordenim bija slikta slava |audīs, bet no mūkiem Hugo fon Danfeldam vissliktākā. Pirms vairākiem gadiem viņš bija komtura palīgs Sambijā un tur par viņu sāka ienākt tādas sūdzības, ka, neraugoties uz visu iecietību, ar kādu Malborgā raudzījās uz tādām lietām, nācās pārcelt viņu uz Sčitnu par pils sardzes priekšnieku. Ieradies nesen ar slepeniem priekšrakstiem kņaza galmā un ieraudzījis daiļo Juranda meitu, iedegās tādā kaislībā, kurai Danusjas gadi nebija nekāds šķērslis, jo tais laikos vēl jaunākas par viņu izgāja pie vīra. Bet, tā kā Danfelds zināja arī, no kādas ģimenes meitene cēlusies, un, tā kā ar Juranda vārdu viņam saistījās šaušalīgas atmiņas, šī viņa kaislība vēl izauga arī no mežonīga naida.

De Lorhe sāka viņu iztaujāt par šiem notikumiem.

—     Jūs, kungs, nosaucāt šo daiļo būtni par sātana meitu; kāpēc jūs viņu tā nosaucāt?

Un Danfelds viņam pastāstīja, kā Zlotorijas pils būvēšanas laikā veikli ticis nolaupīts kņazs ar visu galmu un kā šai notikumā gājusi bojā Danusjas māte, par kuru Jurands kopš tā laika drausmīgi atriebjas visiem ordeņa bruņiniekiem. To stāstot, krustnesī uzliesmoja svelošs naids, un tam bija savs īpašs iemesls. Pirms diviem gadiem arī viņš bija sastapies ar Jurandu un, ieraugot šo «Spihovas briesmoni», viņam pirmo reizi dzīvē tā sašļuka dūša, ka, pametis abus savus radiniekus, kalpus, mantu, kā prātu zaudējis, visu dienu bēga līdz pašai Sčitnai, kur no pārbīļa labu laiku nogulēja slims. Pēc izveseļošanās ordeņa lielmaršals nodeva bēgli bruņinieku tiesai, kura gan viņu attaisnoja, jo Danfelds pie krusta un goda apzvērēja, ka sācis trakot zirgs un aiznesis viņu no kaujas lauka, — bet ceļš uz augstākiem amatiem ordenī tam bija nogriezts. Tiesa, par šiem notikumiem krustnesis de Lorhem neko nestāstīja, toties tik daudz sūdzējās par Juranda nežēlīgumu un visas poļu tautas nekaunību, ka lotringietis tikai ar pūlēm to spēja aptvert.

—     Mēs tomēr esam, — pēc brīža teica, — pie mazūriem, nevis pie poļiem.

—    Tā ir atsevišķa kņaziste, bet tauta tā pati, — komturs paskaidroja, — tikpat nekrietna un naidīgi noskaņota pret ordeni. Lai dievs dod, ka vācu zobens iznicinātu visu šo cilti!

—     Jums taisnība, kungs. Tas, ka no izskata cienījams kņazs iedso- šinājās celt pili pret jums uz jūsu zemes, ir tāda nelikumība, par kādu netiku dzirdējis pat pie pagāniem.

—     Pili viņš cēla pret mums, bet Zlotorija atrodas nevis mūsu, bet viņa zemē.

—     Tad slava Kristum, ka viņš palīdzēja jums uzvarēt! Kā tad beidzās tas karš?

—    Toreiz nebija kara.

—    Bet jūsu uzvara pie Zlotorijas?

—     Arī šai ziņā dievs mums palīdzēja, — kņazs bija bez karaspēka, tikai ar galmu un sievietēm.

De Lorhe nesaprašanā paraudzījās uz krustnesi.

—     Kā tad tā? Miera laikā uzbrukāt sievietēm un kņazam, kurš savā zemē cēla pili?

—    Par godu ordenim un kristīgajai ticībai katra rīcība ir godīga.

—     Tātad šis briesmīgais bruņinieks tikai atriebj par savu jauno sievu, ko jūs nogalinājāt miera laikā?

—    Kas paceļ roku pret krustnešiem, tas ir tumsas radījums.

To dzirdot, de Lorhe iegrima pārdomās, bet nepaspēja atbildēt, jo bija sasnieguši plašu, apsnigušu, meldriem aizaugušu klajumu, kurā kņazs nokāpa no zirga un viņam sekoja visi pārējie.

XXI

Lai būtu ērtāk šaut ar stopiem un lokiem, pieredzējuši mežsargi galvenā medību meistara vadībā izkārtoja medniekus garā ķēdē gar klajuma malu tā, ka paši palika slēptuvē, bet priekšā pletās klajums. Tā abus īsākos sānus nosprostoja tīkli, aiz kuriem noslēpās «uzdzinēji», kuru pienākums bija uzdzīt zvērus strēlniekiem vai arī, ja tie nenobītos un sapītos tīklos, nogalināt ar šķēpiem. Neskaitāmiem kurpiem, kas bija prasmīgi izvietoti tā saucamajā ielenkumā, vajadzēja dzīt no meža biezokņiem uz klajumu katru dzīvu radību. Aiz medniekiem arī bija tīkli, lai zvēri, kam izdotos izsprukt cauri viņu ķēdei, sapītos un tiktu tajos nogalināti.

Kņazs nostājās ķēdes vidū nelielā ieplakā, kas šķērsoja visu klajumu. So vietu viņam izvēlējās galvenais medību meistars Mocaževas Mrokota, zinādams, ka tieši pa šo ieplaku no gāršas skries ārā paši lielākie zvēri. Kņazam rokās bija stops, turpat blakus pie koka piesliets

smags šķēps, bet mazliet aizmugurē stāvēja divi «apsargi» ar cirvjiem plecos, milzīga auguma, gluži kā vareni koka stumbri; bez tam viņi vģI turēja šaušanas gatavībā uzvilktus stopus, ko vajadzības gadījumā pasniegt kņazam. Kņaze un Danusja palika sēžot zirgos — kņazs nekad neļāva viņām nokāpt, lai būtu nodrošinātas pret satrakotiem tauriem un sumbriem, no kuriem bija vieglāk glābties jāšus nekā kājām. De Lorhe, kuru kņazs laipni uzaicināja ieņemt vietu sev pa labi, lūdza atļauju palikt zirgā dāmu apsargāšanai un kā gara nagla nostājās netālu no kņazes ar bruņinieka pīķi rokās, par ko mazūri klusām smīnēja ūsās, jo šis ierocis nebija sevišķi piemērots medībām. Toties Zbiška, iespraudis sniegā savu šķēpu un sagriezis plecos stopu, stāvēja pie Danusjas zirga un vai nu paceltu galvu čukstēja viņai kaut ko, vai apkampa kājas un skūpstīja ceļus, vairs nemaz neslēpjot no citiem savu mīlestību. Viņš norima tikai tad, kad Mocaževas Mrokota, kurš medībās atļāvās uzkliegt arī pašam kņazam, stingri pavēlēja viņam klusēt.

Tai pašā brīdī tālu tālu gāršā ieskanējās kurpu taures, kurām klajumā īsi un spiedzīgi atbildēja līks mednieku rags — pēc tam iestājās pilnīgs klusums. Vienīgi priežu galotnēs šad tad iebrēcās kāds sīlis vai tālumā kā krauklis iekrimšķējās kāds dzinējs. Mednieki sasprindzināti vēroja balto, tukšo klajumu, kurā vējš kustināja apsarmojušos meldrus un kailos kārklu zarus; visi ar nepacietību gaidīja, kāds zvērs parādīsies pirmais, cerot, ka medības būs bagātas un lieliskas, jo gāršā bija ļoti daudz sumbru, tauru, meža cūku. Kurpi izkvēpināja no midzeņiem arī vairākus lāčus, kuri, dūmu uzmodināti, tagad klaiņoja pa brikšņiem nikni, izsalkuši un saspringti, instinktīvi nojaušot, ka drīz tiem nāksies uzsākt cīņu nevis par mierīgu ziemas guļu, bet par dzīvību.

Tomēr medniekiem nācās gaidīt ilgi, jo cilvēki, kas dzina zvērus ielenkumā un uz klajumu, bija aptvēruši lielu platību un atradās tik tālu, ka mednieki nevarēja sadzirdēt pat suņu riešanu, kas, atskanot taurēm, tūlīt tika palaisti vaļā. Kāds no tiem, laikam palaists pārāk agri vai arī tāpat pieklīdis kurpiem, parādījās klajumā un, šķērsojis to, ostīdams zemi, izgāja caur mednieku ķēdi. Un atkal visapkārt bija tukšs un kluss, tikai «uzdzinēji» krimšķināja kā kraukļi, ziņodami, ka drīz sāksies darbs. Un pēc kāda laiciņa klajumā parādījās daži vilki, kas, būdami manīgāki par citiem zvēriem, pirmie centās izkļūt no ielenkuma. Bet, izskrējuši klajumā un saoduši visapkārt cilvēkus, atkal ienira mežā, laikam meklēdami citu izeju. Pēc tam no koku pudura izspurdza meža cūkas un garā, melnā vērtenē laidās pāri apsnigušajam klajumam, pa gabalu atgādinot parastu mājas cūku baru, kas, saimnieces sauktas, kratīdamas ausis, steidzas uz kūti. Bet tad vērtene apstājās, paklausījās, paostīja gaisu; pagriezās un atkal paklausījās; pēc tam metās uz tīkliem, bet, sajutušas cilvēkus, atkal laidās uz mednieku pusi, sprauslādamas, tuvodamās arvien piesardzīgāk, līdz beidzot noklikstēja stopu dzelzs aizslogi, iešņācās bultas un balto sniega paklāju nokrāsoja pirmais asiņu plankums.

Meža cūku barā viena iespiedzās, un tās tūlīt izklīda, kā pērkona spēriena ķertas; dažas akli metās uz priekšu, dažas uz tīkliem, pārējās sāka skraidīt pa laukumu gan pa vienai, gan vairākas kopā, sajaucoties ar citiem zvēriem, kuru arī saradās arvien vairāk. Varēja jau skaidri sadzirdēt ragu skaņas, suņu kvekšķēšanu un tālas cilvēku balsis — tur klaigāja galvenā dzinēju lavīna. Plašā lencēju loka trenkti, meža iemītnieki arvien vairāk pārpildīja noru. Neko tamlīdzīgu nevarēja dabūt redzēt ne tikai aizrobežas zemēs, bet arī citos Polijas novados, kur vairs nebija tādu gāršu kā Mazāvijā. Kaut arī bijuši Lietuvā, kur reizēm gadījās, ka sumbri iedrāzās karaspēkā, saceļot tajā apjukumu krustneši tomēr ļoti brīnījās par šo zvēru daudzumu, bet jo sevišķi brīnījās de Lorbe. Kā dzērve stāvēdams sardzē pie kņazes un galminie- cēm un nevarēdams ne ar vienu sarunāties, viņš jau bija sācis garlaikoties un salt savās dzelzs bruņās, uzskatot, ka medības nav izdevušās. Te pēkšņi bruņinieks ieraudzīja savā priekšā veselu baru strauju stirnu, gaišpelēku briežu un aļņu smagām, ragainām galvām, kas, sajaukušies savā starpā un apmulsuši no uztraukuma, šaudījās pa laukumu, veltīgi meklēdami izeju. To redzot, kņazē ierunājās viņas tēva Ķeistuta asinis, raidīja šai raibajā ņudzeklī bultu pēc bultas, katru reizi priekā iekliedzoties, kad trāpītais briedis vai alnis skrējienā saslējās uz augšu, pēc tam smagi nogāzās zemē un karpīja kājām sniegu. Arī pārējās galminieces bieži pieliecās pie stopiem, jo visus bija pārņēmusi medību kaisme. Vienīgi Zbiška nedomāja par medībām; atspiedis elkoņus pret Danusjas ceļiem un atbalstījis galvu rokās, skatījās viņai acīs, bet meitene, smaidoša un reizē kaunīga, mēģināja ar pirkstiem aizvērt viņam plakstus, it kā nespēdama izturēt šo skatienu.

Te de Lorhes vērību saistīja milzīgs lācis ar sirmu kaklu un pleciem, kas negaidīti iznira no meldriem strēlnieku tuvumā. Kņazs izšāva uz lāci no stopa, pēc tam metās virsū ar šķēpu un, kad zvērs, drausmīgi rēkdams, saslējās pakaļkājās, nodūra to visa galma acu priekšā tik veikli un ātri, ka nevienam no abiem apsargiem nevajadzēja nākt palīgā ar cirvi. To redzot, jaunais lotringietis nodomāja, ka rets valdnieks, kura galmā pa ceļam bija apstājies, atļautos šādu izpriecu un ka ar tādiem kņaziem un tādu tautu ordenis kādreiz var smagi saķerties un piedzīvot grūtus brīžus. Vēlāk viņš ievēroja, ka arī citi mednieki tāpat nodūra niknus meža kuiļus baltiem ilkņiem, daudz lielākus un niknākus par tiem, kādus medīja Lejaslotringijas mežos un vācu gāršās. Nekur de Lorhe nebija redzējis, ka mednieki tik veikli un precīzi šautu un durtu ar šķēpiem, ko, būdams piedzīvojis cilvēks, izskaidroja tā, ka visi šo bezgalīgo mežu iedzīvotāji jau no bērnības pierod pie stopa un šķēpa, tāpēc arī prot labāk rīkoties ar šiem ieročiem nekā citi.

Klajums jau bija biezi nosēts dažādiem kritušiem zvēriem, bet medībām vēl neredzēja galu. Gluži otrādi, pats interesantākais un reizē arī bīstamākais brīdis vēl tikai tuvojās, jo lencēji beidzot uzdzina klajumā vairākus sumbrus un taurus. Lai gan mežā viņi parasti turējās atsevišķi, tagad gāja visi kopā, ne pārāk apjukuši no uztraukuma, drīzāk draudīgi neķā pārbijušies. Tāpat neko sevišķi nesteidzās, it kā droši par savu briesmīgo spēku, ka salauzīs visus šķēršļus un izkļūs ārā; zem viņu smaguma sāka dunēt zeme. Bārdaini buļļi, ejot baram pa priekšu ar zemu noliektām galvām, brīžiem apstājās, it kā apsvērdami, uz kuru pusi mesties. No viņu milzīgajām plaušām lauzās dobji rēcieni, kas atgādināja pazemes rūkoņu, no nāsīm kūpēja garaiņi. Kar- pīdami ar priekškājām sniegu, buļļi asiņu pieplūdušām acīm no krēpju apakšas, kā likās, centās saskatīt paslēpušos ienaidnieku.

Sai brīdī uzdzinēji sacēla milzīgu troksni, kuram no dzinēju galvenās lavīnas un ielenkuma spārniem atsaucās simtiem skaļu balsu; ieskanējās ragi un stabules; gārša notrīcēja līdz pašiem tās dziļumiem, un tai pašā mirklī klajumā, drausmīgi riedami, iebruka kurpu dzinēj - suņi. To ierašanās satrakoja mātītes, kurām klāt bija mazuļi. Līdz tam lēni ejošais bars zibeņātri izklīda pa visu klajumu. Kāds gaiši pelēks milzīga auguma briesmīgs tauru bullis, lielāks par sumbru, smagiem lēcieniem metās uz strēlnieku ķēdi, pagriezās pa labi, bet, ieraudzījis pārdesmit soļu atstatumā starp kokiem zirgus, apstājās un aurodams sāka kārpīt ar kājām zemi, it kā iekaisējot sevi lēcienam un cīņai.

To redzot, uzdzinēji sacēla vēl lielāku troksni, bet mednieku ķēdē atskanēja satrauktas balsis: «Kņaze, kņaze! Glābiet kņazi!» Zbiška paķēra sniegā iedurto šķēpu un skriešus devās uz mežmalu; viņam sekoja vairāki lietuvieši, gatavi iet bojā, sargājot Ķeistuta meitu, — bet šai brīdī viņas rokās iedžinkstējās stops, un bulta, aizsvilpusi pāri noliektajai zvēra galvai, ieurbās tam kaklā.

— Gatavs! — kņaze iesaucās. — Neaizies …

Taču viņas tālākos vārdus pārtrauca tik briesmīgs rēciens, ka pat zirgi pietupa no bailēm. Taurs kā viesulis metās tieši virsū kņazei, bet no kokiem ar ne mazāku ātrumu pēkšņi izsteidzās drosmīgais de Lorhe un, saliecies zirgā, ar pīķi izstieptā rokā kā bruņinieku turnīros metās tieši virsū zvēram.

Klātesošie redzēja, kā pīķis zibeņātri iedūrās vērsim kaklā, bet tūlīt saliecās kā loks un salūza sīkos gabalos, pēc tam milzīgā ragainā galva pilnīgi pazuda zem kunga de Lorhes zirga vēdera un, iekams kāds no klātesošajiem paspēja iekliegties, zirgs un jātnieks, kā lingas mesti, uzlidoja gaisā.

Zirgs nokrita uz sāniem un sāka raustīt kājas pirmsnāves agonijā, sapinoties pats savās iekšās, de Lorhe gulēja turpat netālu bez dzīvības, atgādinot sniegā dzelzs bluķi, bet taurs it kā šaubījās, vai nepamest viņus un uzbrukt citiem zirgiem; mazliet pastāvējis, tomēr atkal pievērsās pirmajiem upuriem un sāka izgāzt savas dusmas uz nelaimīgo zirgu, badot to ar pieri un niknumā plosot ar ragiem tā uzšķērsto vēderu.

No meža skrēja ]audis glābt svešo bruņinieku. Zbiška, kurš apsargāja kņazi un Danusju, piesteidzās pirmais un iegrūda šķēpa aso galu zvēram pakrūtē. Bet dūriens bija tik spēcīgs, ka šķēps, tauram pēkšņi sagriežoties, salūza viņam rokā un jauneklis iekrita ar seju sniegā. «Beigts, beigts!» — skriedami palīgā, kliedza mazūri. Pa to laiku vērsis ar pieri piespieda Zbišku pie zemes. No kņaza puses jau tuvojās abi spēcīgie apsargi, taču viņi būtu nokavējuši, ja, par laimi, drusku ātrāk nepiesteigtos Zbiškam palīgā Jagenkas dāvinātais čehs Glava. Pieskrējis klāt, viņš ar abām rokām atvēzēja platu cirvi un ietrieca to taura noliektajā kaklā tūlīt aiz ragiem.

Trieciens bija tik spēcīgs, ka zvērs nogāzās, kā pērkona sperts, ar pārcirstiem skriemeļiem un līdz pusei atšķeltu galvu, taču krītot uzvēlās Zbiškam. Abi apsargi acumirklī atvilka nost milzīgo ķermeni, bet kņaze un Danusja nokāpa no zirgiem un mēmas no pārsteiguma piesteidzās pie ievainotā jaunekļa.

Bāls, noplūdis savām un taura asinīm, Zbiška drusku sakustējās, mēģināja piecelties, bet sagrīļojās, noslīga uz ceļiem un, atspiedies uz rokas, spēja izteikt tikai vienu vārdu:

— Danusja …

Pēc tam viņam pa muti sāka plūst asinis un acīs viss satumsa. Danusja no mugurpuses satvēra Zbišku zem padusēm, bet, nevarēdama noturēt, sāka saukt palīgā. Viņu ielenca no visām pusēm, rīvēja ar sniegu, lēja mutē vīnu, beidzot medību vadītājs Mocaževas Mrokota pavēlēja noguldīt viņu uz paklāja un mēģināt apturēt asinis ar mīkstām meža sūnām.

—     Ja mugurkauls nebūs lauzts, tikai ribas, tad dzīvos, — viņš sacīja kņazei.

Pa to laiku citas galminieces ar mednieku palīdzību metās glābt de Lorhi. Viņu grozīja uz visām pusēm, meklējot bruņās buļ|a ragu izdurtos caurumus vai ieliekumus, bet, izņemot sniegu, kas bija sadzi- nies starp bruņu plāksnēm, neko citu nevarēja atrast. Taurs atriebās galvenokārt zirgam, kurš gulēja blakus jau nedzīvs, ar izgāztām iekšām, bet de Lorhi viņš nebija aizskāris. Bruņinieks tikai krītot bija zaudējis samaņu un, kā izrādījās vēlāk, plecā izmežģījis labo roku. Tiklīdz viņam noņēma bruņu cepuri un ielēja mutē vīnu, de Lorhe tūlīt atvēra acis un, ieraudzījis virs sevis noliekušās divu jaunu un izskatīgu galma meiteņu norūpējušās sejas, vāciski teica:

—    Laikam esmu jau debesīs un pie manis stāv eņģeļi?

Galminieces nesaprata, ko viņš saka, bet priecīgas, ka atdzīvojies

un runā, sāka viņam smaidīt un ar mednieku palīdzību piecēla no zemes. Sajutis sāpes labajā rokā, de Lorhe ievaidējās, ar kreiso atspiedās uz pleca vienam «eņģelim» un brīdi stāvēja nekustīgi, baidīdamies paspert soli, jo nejutās droši uz kājām. Pēc tam pārlaida vēl apmiglotu skatienu cīņas laukam: ieraudzīja pelēko taura ķermeni, kas tuvumā izskatījās drausmīgi liels, ieraudzīja Danusju pie Zbiškas izmisumā lauzījam rokas un pašu Zbišku uz paklāja.

—    Tas bruņinieks piesteidzās man palīgā? — jautāja. — Vai viņš vēl dzīvs?

—    Smagi savainots, — atbildēja viens no galminiekiem, kas prata vāciski.

—     Tagad es cīnīšos nevis ar viņu, bet par viņu! — lotringietis sacīja.

Tai brīdī kņazs, kurš pirms tam bija apstājies pie Zbiškas, pienāca pie de Lorhes un sāka viņu cildināt par to, ka ar savu drosmīgo rīcību pasargājis no smagām briesmām kņazi un citas sievietes, bet varbūt arī izglābis tās no nāves, — par ko viņš iegūšot ne tikai bruņinieka balvas, bet arī slavu ļaudīs, kuri dzīvo tagad un nākošajās paaudzēs.

—     Mūsu izsmalcinātajos laikos, — viņš teica, — arvien mazāk īstu bruņinieku jāj pa pasauli, tāpēc viesojieties pie mums pēc iespējas ilgāk vai arī pavisam palieciet Mazāvijā, kur manu draudzību jau ieguvāt, bet tautas mīlestību ar krietniem darbiem arī viegli iekarosiet.

No šiem vārdiem de Lorhes slavaskārā sirds pilnīgi izkusa, bet, iedomājoties, ka sasniedzis tik svarīgu bruņinieka pakāpi un ka izpelnījies tādu pateicību tālajās poļu zemēs, par kurām Rietumos stāstīts tik daudz brīnumainu lietu, — no prieka nejuta pat sāpes izmežģītajā plecā. Viņš saprata, ka bruņinieks, kas Brabantes vai Burgundijas galmā varēs pastāstīt, kā medībās izglābis dzīvību Mazāvijas kņazei, staigās slavas apmirdzēts. So domu iespaidā gribēja tūlīt pat iet pie kņazes un, cejos nometies, zvērēt tai uzticīgu kalpošanu, bet pani un Danusju nodarbināja Zbiška. Jauneklis atkal uz brīdi atguva samaņu, bet tikai pasmaidīja Danusjai, pielika roku pie aukstiem sviedriem klātās pieres un tūlīt otrreiz zaudēja samaņu. Redzot, kā viņam sažņaudzās rokas un pavērās mute, pieredzējuši mednieki sprieda, ka Zbiška nedzīvos, bet vēl vairāk pieredzējušie kurpi, no kuriem daudzi staigāja ar lāču nagu, meža kuiļu ilkņu vai sumbru ragu rētām, nezaudēja cerības, apgalvojot, ka taura rags skāris tikai bruņinieka ribas un varbūt vienu vai divas no tām salauzis, bet mugurkauls esot vesels, citādi jaunais pans nebūtu nemaz varējis piecelties sēdus. Viņi rādīja arī, ka tai vietā, kur Zbiška bija pakritis, ir kupena, kas viņu arī izglāba: iespiedis bruņinieku ar pieri sniegā, zvērs nespēja galīgi salauzt tam krūtis un mugurkaulu.

Kā par nelaimi, kņaza ārsts ksendzs Dzevanas Višoneks nebija medībās, lai gan parasti tajās piedalījās; šoreiz bija palicis pilī cept oblates. To uzzinājis, čebs aizskrēja tam pakaļ, bet kurpi pa to laiku nesa Zbišku segā uz pili. Danusja gribēja pavadīt viņu kājām, taču kņaze neļāva to darīt, jo ceļš bija tāls un meža gravās jau sanests daudz sniega, bet vajadzēja steigties. Krustnešu komturs Hugo fon Danfelds palīdzēja meitenei uzsēsties zirgā un, jādams viņai blakus tūlīt aiz ļaudīm, kuri nesa Zbišku, klusinātā balsī, tā, lai tikai viņa to varētu sadzirdēt, poliski teica:

—     Man Sčitnā ir brīnum dziedinošs balzams, ko es dabūju no kāda Hercinas meža vientuļnieka un ko trijās dienās varētu atgādāt šurp.

—    Dievs jums par to atlīdzinās, pan! — Danusja atbildēja.

—     Dievs pieraksta katru žēlsirdības darbu, bet vai no jums arī varu cerēt atlīdzību?

—    Kā es varu jums atlīdzināt?

Krustnesis piejāja tuvāk, laikam gribēdams ko teikt, bet vilcinājās un tikai pēc brīža sacīja:

—     Ordenī ir ne tikai brāļi, bet arī māsas… Viena no viņām atvedīs dziedinošo balzamu, tad es pateikšu, kā jūs to varat izdarīt.

XXII

Apskatījis Zbiškas brūces, ksendzs Višoneks atzina, ka salauzta tikai viena riba, bet pirmajā dienā negalvoja par izveseļošanos, jo nezināja, «vai slimniekam nav apgriezušies sirds un notrūkušas aknas». Arī de Lorhem pievakarē uznāca tik liels vājums, ka nācās apgulties, bet otrā dienā tā sāpēja visi kauli, ka nevarēja pakustināt ne roku, ne kāju. Kņaze, Danusja un citas galminieces kopa slimos un pēc ksendza Višo- neka norādījumiem vārīja viņiem dažādas ziedes un teriakus. Tomēr Zbiška bija smagi savainots un laiku pa laikam pa muti tam nāca asinis, kas ļoti uztrauca ksendzu Višoneku. Taču bija pie samaņas un nākošā dienā, uzzinājis no Danusjas, kam jāpateicas par savu dzīvību, būdams vēl ļoti vārgs, tomēr pasauca savu čehu, lai pateiktos un apbalvotu. Pie tam viņam ienāca prātā, ka to uzdāvājusi Jagenka un ka bez viņas gādīgās sirds būtu gājis bojā. Bija smagi par to domāt, apzinoties, ka nekad nevarēs atmaksāt krietnajai meitenei ar labu par labu un sagādās viņai tikai sāpes un briesmīgas ciešanas. Lai gan Zbiška tūlīt atzina, ka nevar taču pārrauties uz pusēm, dvēseles dziļumos viņam tomēr palika sirdsapziņas pārmetumi. Cehs vēl vairāk uzkurināja šo viņa iekšējo nemieru.

—    Es zvērēju savai paņeņkai, — viņš teica, — pie muižnieka goda, ka sargāšu jiīs un darīšu to bez kādas atlīdzības. Nevis man, bet viņai, pan, jums jāpateicas par savu izglābšanos.

Zbiška neko neatbildēja, sāka tikai smagi elpot, bet čehs, brīdi klusējis, turpināja:

—    Ja jūs pavēlētu man aulekšot uz Bogdanecu, es aizaulekšotu. Varbūt labi būtu redzēt veco panu, jo dievs vien zina, kas var notikt.

—    Ko saka ksendzs Višoneks? — Zbiška jautāja.

—    Ksendzs Višoneks saka, ka tas kļūs zināms tikai jaunā mēnesī, bet līdz jaunam mēnesim vēl četras dienas.

—    Ei, tad uz Bogdanecu nav jājāj. Es vai nu nomiršu, kamēr tēvocis atsteigsies, vai izveseļošos.

—    Aizsūtījuši kaut vēstuli uz Bogdanecu. Sanders visu sīki aprakstīs. Vismaz zinās, kas ar jums noticis, Kn varbūt ziedos ko mesai.

—    Liec tagad mani mierā, esmu pārāk vājš. Ja nomiršu, atgriezies Zgoželicos un pastāsti, kā viss notika, — tad varēs arī ziedot mesai. Bet mani apglabās vai nu te, vai Cehanovā.

—   Droši vien Cehanovā vai Pšasnišā, jo mežā glabā vienīgi kurpi un pie viņu kapiem gaudo vilki. No kalpotājiem tiku dzirdējis, ka pēc pāris dienām kņazs kopā ar galmu došoties uz Cehanovu, pēc tam uz Varšavu.

—    Mani taču te nepametīs, — Zbiška sacīja.

Viņš uzminēja: kņaze vēl tai pašā dienā devās pie kņaza ar lūgumu, lai tas atļauj viņai ar Danusju, galma jaunavām un ksendzu Višoneku, kurš neļāva vest Zbišku uz Pšasnišu, palikt medību pilī. Kungam de Lorhem pēc pāris dienām kļuva ievērojami labāk un viņš sāka

celties, bet, uzzinājis, ka «dāmas» paliek, palika ari viņš, lai pavadītu tās atpakaļceļā un saracēņu uzbrukuma gadījumā pasargātu no negadījumiem. No kurienes šie saracēņi varēja rasties, par to drošsirdīgais lotringietis nedomāja. Tiesa, tālajos Rietumos par saracēņiem sauca lietuvjus, bet no viņiem Ķeistuta meitai, Vitauta miesīgai māsai un varenā «Krakovas karaļa» Jagaiļa māsīcai, nekādas briesmas nedraudēja. Taču de Lorhe bija pārāk ilgi uzturējies krustnešu vidū, lai, par spīti visam, ko Mazāvijā dzirdēja gan par Lietuvas kristīšanu, gan par divu kroņu apvienošanu viena valdnieka galvā, tomēr pieļautu, ka no lietuviešiem vienmēr var sagaidīt ko ļaunu. Tā runāja krustneši, bet Lotringijas bruņinieks vēl nebija pilnīgi zaudējis ticību viņu vārdiem.

Bet pa to laiku atgadījās notikums, kas izraisīja nesaskaņas kņaza Januša un viņa viesu krustnešu starpā. Dienu pirms galma aizbraukšanas ieradās ordeņa brāļi Gotfrīds un Rotgers, kuri bija palikuši Cehanovā, bet līdz ar viņiem kāds kungs de Furs, atvedot krustnešiem nepatīkamu vēsti. Kā noskaidrojās, de Furs un vēl divi ārzemju bruņinieki — de Bergovs un Majnegers, abi no ordenim jau agrāk draudzīgām ģimenēm, viesodamies pie krustnešu komtura Ļubavā, saklausījušies nostāstus par Spihovas Jurandu, ne tikai nav sabijušies, bet nolēmuši izprovocēt slaveno cīnītāju uz kauju, lai pārliecinātos vai viņš patiešām tik briesmīgs, kā tiek daudzināts. Komturs gan pretojies tam, aizbildinoties, ka starp ordeni un Mazāvijas kņazistēm pastāvot miers, beidzot tomēr, varbūt cerēdams reiz atbrīvoties no briesmīgā kaimiņa, nolēmis ne tikai raudzīties uz šo kauju caur pirkstiem, bet atļāvis tiem ņemt līdzi arī bruņotus knchtus. Bruņinieki nosūtījuši Jurandam izaicinājumu, kurš to nekavējoties pieņēmis ar noteikumu, ka ļaudis tiks nosūtīti atpakaļ, bet paši trijatā cīnīsies pret viņu un diviem viņa biedriem uz pašas prūšu un Spihovas robežas. Kad viņi tomēr nav gribējuši ne sūtīt prom knehtus, ne atstāt Spihovas zemi, Jurands uzbrucis, knehtus apkāvis, kungu Majne- geru pats briesmīgi sadūris ar pīķi, bet kungu de Bergovu saņēmis gūstā uh ieslodzījis Spihovas pagrabā. Tikai de Furs izglābies un pēc trīs dienu ilgas maldīšanās pa Mazāvijas mežiem, uzzinājis no darvas tecinātājiem, ka Cehanovā uzturoties ordeņa brāļi, uzmeklējis tos, lai kopīgi iesniegtu sūdzību viņa majestātei kņazam, pieprasot sodīt Spihovas Jurandu un atbrīvot de Bergovu.

Sī ziņa tūlīt sabojāja labās attiecības starp kņazu un viņa viesiem, jo ne tikai abi nupat ieradušies brāļi, bet arī Hugo fon Danfelds un Zigfrīds fon Lēve sāka uzmākties kņazam, lai tas reiz par visām reizēm sniegtu ordenim gandarījumu un atbrīvotu robežu no plēsoņas, sodot to par visiem viņa noziegumiem kopumā. Sevišķi nikni, draudot gandrīz vai atriebties, uzstājās Hugo fon Danfelds; krustnesim bija veci personīgi rēķini ar Jurandu, kurus atceroties viņš dega no kauna un sāpēm.

—            Sūdzēšos pašam lielmestram, — viņš teica, — un, ja nesaņemsim gandarījumu no jūsu majestātes, viņš pratīs to sagādāt pats, lai šo laupītāju aizstāvētu kaut vai visa Mazāvija.

Bet kņazs, kurš pēc dabas bija labsirdīgs, sadusmojies teica.

—            Kādu gandarījumu jūs prasāt? Ja Jurands būtu uzbrucis jums pirmais, nodedzinājis ciemus, aizdzinis ganāmpulkus un apkāvis cilvēkus, katrā ziņā izsauktu, viņu uz tiesu un uzliktu sodu. Bet jūsu viesi paši viņu sev uzkūdīja. Jūsu komturs ļāva viņiem ņemt līdzi bruņotus knehtus, — ko tad Jurandam bija darīt? Viņš pieņēma izaicinājumu un prasīja tikai, lai aizsūta prom ļaudis. Kā es varu viņu par to sodīt vai saukt uz tiesu? Aizskārāt bargo vīru, no kura visi bīstas, un paši sagādājāt sev nepatikšanas — ko tad jūs gribat? Vai es varu viņam pavēlēt, lai neaizstāvas, kad jums iepatiksies viņam uzbrukt?

—            Nevis ordenis viņam uzbruka, bet gan tā viesi, svešzemju bruņinieki, — Hugo atcirta.

—            Par viesiem atbild ordenis, bet kopā ar viņiem bija arī Ļubavas garnizona knehti.

—    Vai tad komturs lai būtu ļāvis, ka apkauj viņa viesus?

Uz to kņazs Zigfrīdam sacīja:

—            Redziet, kā jūsu lūpas sagroza patiesību, un vai šāda izlocīšanās nezaimo dievu?

Bet skarbais Zigfrīds atbildēja:

—            Kungs de Bergovs no gūsta jāatsvabina, jo viņa dzimtas vīrieši ieņēmuši ordenī augstus amatus un daudz darījuši krusta labā.

—    Un jāatriebj Majnegera nāve, — Hugo fon Danfelds piebilda.

To padzirdis, kņazs atglauda uz abām pusēm matus un, piecēlies

no sola, dusmīgu seju devās uz vāciešu pusi; pēc brīža, laikam atcerējies, ka tie ir viņa viesi, atkal savaldījās, uzlika roku Zigfrīdam uz pleca un sacīja:

—            Klausieties, komtur: jūs uz sava apmetņa nēsājat krustu, tāpēc atbildiet man pēc sirdsapziņas pie šī krusta: vai Jurands pareizi darīja vai ne?

—            Kungs de Bergovs no gūsta ir jāatsvabina, — Zigfrīds fon Lēve atbildēja.

Iestājās klusuma brīdis, pēc tam kņazs teica:

—    Dievs, dod man pacietību!

Bet Zigfrīds turpināja runāt skarbā, šķēpa cirtieniem līdzīgā balsī:

—            Tā pārestība, kas nodarīta mūsu viesiem, mums ir tikai jauns iegansts sūdzībai. Kamēr vien pastāv ordenis, nekad, ne Palestīnā, ne

Septiņgradā, ne līdz šim vēl pagāniskajā Lietuvā neviens parasts vīrs mums nav nodarījis tik daudz ļauna kā šis Spihovas laupītājs. Jūsu majestāte! Mēs prasām gandarījumu un sodu nevis par vienu pārestību, bet par tūkstoš pārestībām, nevis par vienu kauju, bet par piecdesmit kaujām, nevis par vienreiz izlietām asinīm, bet par daudzu gadu nodarījumiem. par kuriem debesu ugunīm jau sen vajadzēja iznīcināt šo naida un cietsirdības bezdievīgo perēkli. Kā vaidi sauc uz debesīm pēc atriebības? — Mūsu! Kā asaras? — Mūsu! Velti mēs sūdzējāmies, velti prasījām sarīkot tiesu. Nekad mēs neesam saņēmuši gandarījumu.

To dzirdot, kņazs Janušs palocīja galvu un sacīja:

—    He! Agrāk krustneši ne reizi vien viesojās Spihovā un Jurands nebija jūsu ienaidnieks, iekams viņa mīļotā sieva nedabūja galu jūsu cilpā. Bet cik reižu paši aizskārāt viņu, gribēdami iznīcināt par to, ka viņš divkaujās pievārēja jūsu bruņiniekus? Cik reižu uzsūtījāt viņam slepkavas un mežā šāvāt virsū no stopiem? Viņš arī uzbruka jums, tas tiesa, jo alka atriebības, — bet vai jūs un tie bruņinieki, kas apmetušies uz jūsu zemes, neuzbruka mierīgajiem Mazāvijas iedzīvotājiem, neaizdzina lopus, nededzināja ciemus, neslepkavoja vīriešus, sievietes un bērnus? Bet, kad es sūdzējos jūsu ordeņa mestram, man atbildēja no Malborgas: «Parasta pierobežas sadursme!» Lieciet mani mierā! Jums neklājas sūdzēties — jums, kuri arī mani bijāt sagūstījuši neapbruņotu, miera laikā, uz manas paša zemes, un, ja nebūtu nobijušies no Krakovas karaļa dusmām, es varbūt vēl līdz šim vaidētu jūsu pagrabos. Tā atmaksājāt man, kas esmu cēlies no jūsu labdaru dzimtas. Lieciet mani mierā, jums neklājas runāt par taisnību!

To dzirdot, krustneši neiecietīgi saskatījās, jo viņiem bija kauns un nepatīkami, ka kņazs pieminēja notikumu pie Zlotorijas de Fura klātbūtnē, tāpēc Hugo fon Danfelds, gribēdams izbeigt sarunu, teica:

—    Ar jūsu majestāti notika kļūda, ko mēs izlabojām, nevis sabijušies no Krakovas karaļa, bet taisnības labad; kas attiecas uz pierobežas sadursmēm, mūsu mestrs par tām nevar atbildēt, jo, cik vien ir pasaulē valstu, visur uz robežas plosās dažādi nemiernieki.

—Tu pats to apliecini, bet prasi, lai tiesāju Jurandu. Ko tad jūs gribat?

—    Gandarījumu un sodu.

Kņazs sažņaudza savas kaulainās dūres un atkārtoja:

—    Dievs, dod man pacietību!

—    Lai jūsu majestāte ņem vērā arī to, — Danfelds turpināja, — ka mūsu nemiernieki aizskar vienīgi laicīgus un vācu ciltij nepiederošus ļaudis, bet jūsējie paceļ roku pret vācu ordeni, tādējādi noziedzoties

pret pašu pestītāju. Bet kādas mokas un kādu sodu pelnījis tas, kas nopulgo krustu?

—    Klausies! — kņazs sacīja. — Ar dieva vārdu tu nekaro, viņu

tu nepiekrāpsi!

Un, uzlicis rokas Danfeldam uz pleciem, tik spēcīgi sakratīja to, ka krustnesis uzreiz satrūkās un turpināja jau labsirdīgākā tonī:

—            Ja tiesa, ka mūsu viesi pirmie uzplijās Jurandam un neaizsūtīja prom ļaudis, es arī to neatzīstu par labu, bet vai Jurands patiešām pieņēma izaicinājumu?

To teicis, viņš paskatījās uz de Furu, slepus mirkšķinot tam ar aci, it kā likdams saprast, lai noliedz, bet tas, nevarēdams vai negribēdams to darīt, sacīja:

—    Gribēja, lai mēs, aizsūtījuši prom ļaudis, cīnītos ar viņu trijatā.

—    Un jūs par to esat pārliecināti?

—            Pie mana goda! Es un de Bergovs piekritām, bet Majnegers nepievienojās.

Kņazs viņu pārtrauca:

—            Sčitnas komtur! Jūs labāk par citiem zināt, ka Jurands nenoraidīja izaicinājumu.

Pēc tam, uzrunādams visus, sacīja:

—            Ja kāds no jums gribētu izaicināt viņu uz cīņu jāšus vai kājās, ļauju jums to darīt. Ja Jurands tiks nogalināts vai saņemts gūstā, de Bergovs tiks atsvabināts no ieslodzījuma bez izpirkšanas. Vairāk no manis nelūdziet, nekā nepanāksiet.

Pēc šiem vārdiem iestājās dziļš klusums. Būdami drosmīgi vīri, i Hugo fon Danfelds, i Zigfrīds fon Lēve, i brāļi Rotgers un Gotfrīds tomēr pārāk labi pazina briesmīgo Spibovas šļahtiču, lai kāds no viņiem ielaistos ar to cīņā uz dzīvību un nāvi. To varēja izdarīt vienīgi kāds svešinieks no tālām zemēm, kā de Lorhe vai de Furs, bet de Lorhes pie sarunas nebija klāt un de Furs vēl jutās pilnīgi satriekts.

—            Reiz viņu redzēju, — viņš klusi nomurmināja, — vairāk negribu.

Bet Zigfrīds fon Lēve sacīja:

—            Mūki drīkst cīnīties divkaujās vienīgi ar īpašu mestra un liel- maršala atļauju; turklāt mēs šeit neprasām atļauju cīnīties, mēs prasām to, lai de Bergovs tiktu atbrīvots no gūsta, bet Jurands notiesāts uz nāvi.

—    Ne jūs nosakāt likumus šai zemē.

—            Līdz šim laikam mēs esam bijuši pacietīgi pret neciešamajiem kaimiņiem. Bet gan mūsu mestrs pratīs gūt gandarījumu.

—    Neko jūs un jūsu mestrs Mazāvijai nevar padarīt!

—    Mestra pusē ir Vācija un Romas ķeizars.

—            Bet manā — Polijas karalis, kuram pieder vairāk zemju un tautu.

—    Vai jūsu majestāte grib karu ar ordeni?

—            Ja es gribētu karu, negaidītu jūs Mazāvijā, pats ierastos pie jums, bet tu arī man nedraudi, es nebīstos.

—    Ko lai es ziņoju mestram?

—    Jūsu mestrs man neko nav jautājis. Saki viņam, ko gribi.

—    Tad mēs paši spriedīsim tiesu un atriebsim.

Pēc šiem vārdiem kņazs izstiepa roku un sāka draudīgi kratīt pirkstu krustnesim pie paša deguna.

—            Sargies! — teica no dusmām apslāpētā balsī. — Sargies! Es tev atļāvu izaicināt Jurandu, bet, ja tu ieradīsies manā zemē ar ordeņa karaspēku, es tev uzbrukšu — un tad tu būsi šeit nevis viesis, bet gūsteknis.

Ar to laikam visa viņa pacietība bija izsmelta: no visa spēka nosviedis uz galda cepuri, viņš izgāja no istabas, aizcērtot durvis. Krustneši no dusmām nobāla, bet de Furs skatījās uz viņiem kā apstulbis.

—    Kas tagad būs? — pirmais iejautājās brālis Rotgers.

Bet Hugo fon Danfelds metās virsū de Furam sažņaugtām dūrēm.

—    Kāpēc tu teici, ka jūs pirmie uzbrukāt Jurandam?

—    Tā arī bija.

—    Vajadzēja samelot.

—    Es šeit atjāju cīnīties, nevis melot.

—    Varonīgi cīnījies, nav ko teikt!

—    Bet vai tu nebēgi no Juranda līdz Sčitnai?

—    Pax! — fon Lēve sacīja. — Sis bruņinieks ir ordeņa viesis.

—            Un vienalga, ko viņš teica, — brālis Gotfrīds iestarpināja. — Bez tiesas viņi Jurandu nesodītu, bet tiesā tik un tā viss atklātos.

—    Kas tagad būs? — brālis Rotgers atkārtoja.

Uz brīdi iestājās klusums, pēc tam ierunājās drūmais un nepielūdzamais Zigfrīds fon Lēve.

—            Sim asiņainajam sunim reiz vajag darīt galu! — viņš sacīja. — De Bergovs no gūsta jāatbrīvo. Sapulcēsim kopā Sčitnas, Insburkas, Ļubavas garnizonus, pieaicināsim Helminas šļahtu un uzbruksim Jurandam Laiks darīt viņam galu.

Bet viltīgais Danfelds, kurš katru lietu mēdza apsvērt no visām pusēm, salika rokas uz galvas, savilka pieri un, brīdi padomājis, sacīja:

—    Bez mestra atļaujas nedrīkstam.

—           Ja uzbrukums izdosies, mestrs mūs uzslavēs! — brālis Gotfrīds atteica.

—            Bet ja neizdosies? Ja kņazs izsūtīs pretī pīķnešus un uzbruks mums?

—    Starp viņu un ordeni ir miers: neuzbruks!

—            Ha! Ir miers, bet mēs pirmie to laužam. Mūsu garnizonu pret mazūriem nepietiks.

—    Tad mestrs nāks mums palīgā un būs karš.

Danfelds atkal sarauca pieri un domāja:

—            Nē! Nē! — pēc brīža sacīja. — Ja uzbrukums izdosies, mestrs sirdī būs priecīgs… Pie kņaza ieradīsies sūtņi, sāksies sarunas, un mēs tiksim cauri sveikā. Bet sakāves gadījumā ordenis neaizstāvēs mūs un kņazam karu nepieteiks… Tad ir vajadzīgs cits mestrs. Kņaza pusē būs Polijas karalis, bet ar viņu mestrs nenaidosies…

—            Bet Dobžinas zemi tomēr paņēmām — tātad mēs nebaidāmies Krakovas.

—            Tad mums bija iemesls… Opoles kņazs… Mēs to paņēmām kā ķīlu, un tomēr …

Viņš paskatījās apkārt un pazemināja balsi:

—            Malborgā es dzirdēju, ka kara draudu gadījumā mēs no tās atteiktos, ja vien saņemtu atpakaļ ķīlu.

—            Eh! — brālis Rotgers iesaucās. — Ja tagad te būtu bijis Mar- kvarts Zalcbahs vai Sombergs, kuri nožņaudza Vitauta kucēnus, viņi prastu tikt galā ar Jurandu. Kas ir Vitauts? Jagai|a pavaldonis! Lielkņazs, un tomēr Sombcrgam nekas… Nožņaudza Vitauta bērnus — un nekas nenotika! … Patiesību sakot, mums trūkst vīru, kuri vienmēr prot atrast līdzek|us …

Pēc šiem vārdiem Hugo fon Danfelds atspiedās ar elkoņiem pret galdu, saņēma rokās galvu un iegrima ilgās pārdomās. Piepeši viņam iemirdzējās acis; pēc sava paraduma ar plaukstas virspusi noslaucījis mitrās, biezās lūpas, viņš sacīja:

—            Lai slavēts tas mirklis, kad jūs, dievbijīgo brāli, pieminējāt drošsirdīgā brāļa Somberga vārdu.

—    Kāpēc tā? Vai tu ko izdomāji? — Zigfrīds fon Lēve jautāja.

—    Sakiet ātrāk! — brāļi Rotgers un Gotfrīds iesaucās.

—            Klausieties, — Hugo teica. — Jurandam te ir meita, vienīgais bērns, ko viņš mīl kā acuraugu.

—    To mēs zinām. Arī kņaze Anna Danuta viņu mīl.

—            Tā, klausieties tālāk. Ja mēs nolaupītu šo meiteni, Jurands atdotu par viņu ne tikai de Bergovu, bet arī visus pārējos, pats sevi un Spihovu piedevām.

—           Pie svētā Bonifacija Dohumā izlietajām asinīm! — brālis Gotfrīds iesaucās. — Lai notiek tā, kā jūs sakāt!

Pēc tam visi noklusa, it kā drosmīgā un grūtā pasākuma nobijušies. Tikai pēc brīža brālis Rotgers teica Zigfrīdam fon Lēvem:

—    Jūs esat tikpat gudrs un pieredzējis, cik drošsirdīgs! Ko jūs par to teiksiet?

—    Teikšu, ka par to ir vērts padomāt.

—    Lieta tā, — Rotgers turpināja, — ka meitene ir kņazes mīlule, vēl vairāk, tikpat kā miesīga meita. Padomājiet, dievbijīgie brāļi, kāda brēka izcelsies.

Hugo fon Danfelds iesmējās.

—    Paši taču sacījāt, — viņš teica, — ka Sombergs nožņaudza Vitauta kucēnus — un kas viņam par to? Brēku viņi ceļ par visu, bet, ja mēs nogādātu mestram ķēdēs sakalto Jurandu, drīzāk saņemtu apbalvojumu, nevis sodu.

—    Jā, — fon Lēve atsaucās, — un ir laba iespēja to izdarīt. Kņazs aizjās prom, Anna Danuta paliks viena pati ar galma meitenēm. Taču iebrukt kņaza pilī miera laikā nav tik vienkārši. Kņaza pils nav Spihova. Atkal būs tāpat kā ar Zlotoriju! Atkal sāksies sūdzības visām karalis- tēm un pāvestam par ordeņa varasdarbiem; atkal sāks draudēt nolādētais Jagailis, bet mestrs — jūs taču viņu zināt, — viņš labprāt grābs, ko var sagrābt, bet karu ar Jagaili negrib… Jā! Mazāvijas un Polijas zemēs būs liela brēka.

—    Bet Juranda kauli pa to laiku izbalēs pie karātavām, — brālis Hugo atteica. — Galu galā kas to saka, ka meitene jānolaupa šeit, kņazes acu priekšā?

— Taču ne Cehanovā, kur, izņemot šļahtu, ir vēl trīssimt strēlnieku.

—    Nē. Bet vai Jurands nevar saslimt un atsūtīt ļaudis pēc meitenes? Tad kņaze neliegs viņai jāt, bet, ja meitene ceļā pazudīs, kas varēs pateikt tev vai man: «Tu viņu nolaupīji!»

—    Jā! — fon Lēve nepacietīgi iesaucās. — Bet kā jūs izdarīsiet tā, lai Jurands saslimst un izsauc meitu?

Hugo triumfējoši smaidīdams atbildēja:

—    Man ir kāds zeltkalis, kas par zagšanu padzīts no Malborgas un apmeties Sčitnā, viņš spēj izkalt jebkuru zīmogu; ir arī mūsu pavalstnieki, kas cēlušies no mazūriem… Vai tad jūs vēl nesaprotat mani?

—    Saprotam! — brālis Gotfrīds dedzīgi iesaucās.

Bet Rotgers, pacēlis uz augšu rokas, sacīja:

—    Lai dievs tevi svētī, dievbijīgo brāli! Ne Markvarts Zalcbahs, ne Sombergs neko labāku neizdomātu.

Pēc tam viņš piemiedza acis, it kā pūlēdamies saskatīt kaut ko ļoti tālu.

—       Redzu Jurandu, — beidzot teica, — kā viņš ar striķi ap kaklu stāv pie Gdanskas vārtiem Malborgā un kā mūsu knehti spārda viņu ar kājām …

—    Bet meitene paliks ordeņa kalpone, — Hugo piebilda.

To padzirdis, fon Lēve paskatījās uz Danfeldu, kurš, atkal pārvilcis ar plaukstas virspusi pār lūpām, sacīja:

—    Bet tagad pēc iespējas ātrāk uz Sčitnu!

XXIII

Pirms došanās uz Sčitnu četri ordeņa brāļi un dc Furs tomēr atnāca atvadīties no kņaza un kņazes. Lai gan šī atvadīšanās nebija sevišķi draudzīga, taču kņazs, negribēdams atlaist viesus tukšām rokām, pēc vecas poļu parašas uzdāvināja katram skaistu caunādas seģeni un pa vienai sudraba grivnai. Viņi ar prieku pieņēma šīs dāvanas, apliecinādami, ka naudu nepaturēs sev, jo zvērējuši dzīvot nabadzībā, bet izdalīs nabagiem, kuriem liks aizlūgt par kņaza veselību, slavu un dvēseles pestīšanu. Klausoties šos apliecinājumus, mazūri tikai smīnēja ūsās, jo viņi labi pazina ordeņa mantkārību, bet vēl labāk krustnešu melīgumu. Mazāvijā pat bija paruna: «Smird kā seskis, melo kā krustnesis.» Kņazs tikai atmeta ar roku par šīm pateicībām, bet pēc viņu aiziešanas izteicās, ka no krustnešu lūgšanām drīzāk varot nokļūt ellē, nevis debesīs.

Bet vēl pirms tam, atvadoties no kņazes, kad Zigfrīds fon Lēve skūpstīja viņai roku, Hugo fon Danfelds pienāca pie Danusjas, uzlika plaukstu viņai uz galvas un, glāstīdams to, teica:

—       Mums pavēlēts par ļaunu atmaksāt ar labu un mīlēt pat savus ienaidniekus, tāpēc es atsūtīšu šurp ordeņa māsu, kas jums, pana, atvedīs dziedinošo Hercinas balzamu.

—    Kā lai es jums pateicos, pan, — Danusja tencināja.

—    Kļūstiet mūsu ordeņa un krustnešu draugs!

So sarunu ievēroja de Furs, bet viņu pārsteidza meitenes skaistums, un ceļā uz Sčitnu viņš jautāja:

—       Kas ir tā skaistā galminiece, ar kuru sarunājāties pirms iz- jāšanas?

—    Juranda meita! — krustnesis atbildēja.

De Furs izbrīnījās:

—    Tā pati, kuru gribat nolaupīt?

—     Jā. Bet, kad viņu nolaupīsim, Jurands būs mūsu.

—    Kā redzams, ne viss ir |auns, kas nāk no Juranda. Nebūtu slikti apsargāt tādu gūstekni.

—    Domājat, ka ar viņu būtu vieglāk karot nekā ar Jurandu?

—     Izrādās, ka domāju tāpat kā jūs. Tēvs ir ordeņa ienaidnieks, bet meitai sakāt saldus vārdus un piedevām vēl apsolījāt balzamu.

Hugo fon Danfelds, acīm redzot, atrada par vajadzīgu sniegt dažus paskaidrojumus:

—     Apsolīju balzamu, — viņš teica, — priekš tā jaunā bruņinieka, kuru sabadīja taurs un ar kuru viņa, kā jūs zināt, ir saderināta. Ja pēc meitenes nolaupīšanas izcelsies brēka, pateiksim, ka ne tikai negribējām viņai nekā jauna, bet kristīgā žēlsirdībā vēl atsūtījām zāles.

—    Labi, — fon Lēve sacīja. — Tikai jāsūta uzticams cilvēks.

—     Es atsūtīšu vienu dievbijīgu sievieti, līdz galam uzticīgu ordenim. Piekodināšu visu smalki novērot un noklausīties. Kad it kā no Juranda ieradīsies mūsu ļaudis, viņiem priekšā būs sabiedrotais.

—    Grūti būs tādus atrast.

—     Nē. Tauta pie mums runā tai pašā valodā. Arī pilsētā, jā, pat starp knebtiem garnizonā ir tādi, kas, likuma vajāti, aizbēguši no Mazāvijas, — tiesa, zagļi un laupītāji, toties ne par ko neuztraucas un gatavi uz visu. Apsolīšu, ja labi izpildīs uzdevumu, lielu atalgojumu, ja ne — karātavas.

—    Jā, bet ja nodos?

—     Nenodos, Mazāvijā katrs no viņiem sen pelnījis moku ratu un katram ir piespriests sods. Vajag tikai viņus pienācīgi saģērbt, lai šeit uzņemtu par īstiem Juranda ļaudīm, un, pats galvenais, — uzrakstīt vēstuli ar viņa zīmogu.

—     Vajag visu paredzēt, — brālis Rotgers sacīja. — Pēc pēdējās kaujas Jurands varbūt gribēs apmeklēt kņazu, lai mūs apsūdzētu, bet sevi attaisnotu. Ciemodamies Cehanovā, ieradīsies arī pie meitas meža pilī. Tad var gadīties, ka mūsu ļaudis, atjājuši pēc meitas, sastaps pašu Jurandu.

—    Es izmeklēšu visrūdītākos blēžus. Viņi labi zinās, ka, sastopot Jurandu, tiks pakārti. Viņi pacentīsies nesastapties.

—    Bet var gadīties, ka viņus notver.

—     Tad neatzīsim ne viņus, ne vēstuli. Kas mums var pierādīt, ka mēs viņus sūtījām? Galu galā, ja nenolaupīs, nebūs arī brēkas, bet, ja dažus karātavu putnus mazūri notvers un sacirtis gabalos, ordenim no tā nekāds ļaunums necelsies.

Bet brālis Gotfrīds, pats jaunākais no krustnešiem, sacīja:

—     Es nesaprotu jūsu politiku. Kāpēc jābaidās, lai nekļūst zināms, ka meitene nolaupīta ar mūsu ziņu? Kad viņa būs mūsu rokās, mums taču vajadzēs kādu sūtīt pie Juranda un pateikt: «Tava meita ir pie mums; ja gribi, lai viņu palaižam vaļā, atbrīvo de Bergovu un pats padodies mums…» Kā tad citādi? Bet tad taču kļūs zināms, ka tieši mēs esam likuši nolaupīt meiteni.

—    Pareizi! — de Furs, kuram visa šī lieta ne sevišķi patika, sacīja. — Kāpēc slēpt to, kas tik un tā kļūs zināms?

Bet Hugo fon Danfelds sāka smieties un jautāja brālim Gotfrīdam:

—    Cik ilgi jūs valkājat balto apmetni?

—    Pirmajā svētdienā pēc svētās trijādības dienas būs seši gadi.

—    Kad pavalkāsiet vēl sešus, vairāk sapratīsiet ordeņa lietas. Jurands mūs pazīst labāk nekā jūs. Mēs viņam paziņosim tā: «Tavu meitu uzrauga brālis Sombergs un, ja tu domā pīkstēt, vispirms atceries Vitauta bērnus …»

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam de Bergovs būs brīvs un ordenis atbrīvosies no Juranda.

—    Nē! — brālis Rotgers iesaucās. — Viss ir tik pamatīgi izsvērts, ka dievam jāsvētī mūsu pasākums.

—    Dievs svētī visus pasākumus, kas nāk par labu ordenim, — teica drūmais Zigfrīds fon Lēve.

Un viņi jāja tālāk klusēdami, bet viņiem pa priekšu divu vai triju stopu šāvienu attālumā gāja viņu pavadoņi, lai iemītu pa nakti pilnīgi aizputināto ceļu. Koki bija stipri apsniguši, diena apmākusies, bet silta, no zirgiem cēlās garaiņi. No meža uz cilvēku mājokļiem laidās vārnu bari, piepildot gaisu baigiem ķērcieniem.

De Furs mazliet atpalika no krustnešiem un jāja, dziļi nogrimis pārdomās. Jau vairākus gadus viņš bija ordeņa viesis, piedalījās karagājienos pret žemaišiem, kur izcēlās ar lielu drosmi un visur tika uzņemts tā, kā tikai krustneši prata uzņemt bruņiniekus no tālām zemēm, stipri pieķērās tiem un, tā kā pats nebija nekāds bagātais, gudroja iestāties ordenī. Bet pagaidām vai nu uzturējās Malborgā, vai apciemoja pazīstamus komturus, meklējot ceļā izklaidēšanos un piedzīvojumus. Reizē ar bagāto de Bergovu ieradies Ļubavā un padzirdis par Jurandu, iedegās nepacietībā pamēroties spēkiem ar vīru, kas visiem bija iedzinis milzīgas bailes. Nodoma piepildīšanu paātrināja Majnegera ierašanās, kurš no visām cīņām parasti iznāca kā uzvarētājs. Ļubavas komturs iedeva cilvēkus; bet viņš bija tik daudz sastāstījis trim bruņiniekiem par Juranda nežēlību, viņa viltību un nodevību, ka, saņēmuši viņa prasību sūtīt prom knehtus, noraidīja to, baidoties, ka pēc tam tiks ielenkti un izkauti vai ieslodzīti Spihovas pagrabos. Tad Jurands, domādams, ka svešie bruņinieki grib ne tikai cīnīties, bet arī laupīt, pirmais uzbruka tiem un drausmīgi sakāva. De Furs redzēja kopā ar zirgu zemē nogāzto de Bergovu, redzēja Majnegeru ar nolūzušu pīķi vēderā, redzēja cilvēkus veltīgi lūdzamies žēlastību. Pašam tikai ar pūlēm izdevās izrauties; viņš vairākas dienas klīda pa ceļiem un mežiem un būtu nomiris badā vai kļuvis par laupījumu plēsīgiem zvēriem, ja nejauši nenonāktu Cehanovā, kur atrada brāļus Gotfrīdu un Rotgeru. Pēc visa šī notikuma viņam palika pazemojuma un kauna sajūta, naids, atriebes kāre un žēlums pēc Bergova, kurš bija viņa tuvs draugs. Tāpēc no visas sirds pievienojās ordeņa bruņinieku sūdzībai, kad tie prasīja sodīt Jurandu un atbrīvot nelaimīgo biedru, bet, kad šī sūdzība netika ievērota, — pirmajā brīdī bija gatavs piekrist jebkuram pasākumam, kas dotu iespēju atriebties Jurandam. Bet tagad viņā pēkšņi radās šaubas. Noklausījies krustnešu sarunas, it sevišķi to, ko teica Ilugo fon Danfelds, viņš nevarēja beigt brīnīties. Vairākus gadus tuvu pazīdamies ar krustnešiem, nu viņš patiesi redzēja, ka tie nav tādi, par kādiem tiek uzskatīti Vācijā un Rietumos. Malborgā de Furs pazina vairākus taisnīgus un skarbus bruņiniekus; tie paši bieži vien sūdzējās par brāļu samaitātību, viņu izvirtību un nedisciplinētību — un de Furs juta, ka viņiem bija taisnība, bet, būdams pats izlaidies un nedisciplinēts, neņēma sevišķi ļaunā citiem šos netikumus, vēl jo vairāk tāpēc, ka visi ordeņa bruņinitki tos izpirka ar savu varonību. De Furs bija redzējis, kā viņi vīrs pret vīru cīnījās pie Viļņas, ieņemot pilis, ko ārkārtīgi sīksti aizstāvēja pastiprinātie poļu garnizoni; bija redzējis, kā viņi krīt no cirvju un šķēpu cirtieniem gan kopējos uzbrukumos, gan divkaujās. Viņi bija nepielūdzami un nežēlīgi ar lietuviešiem, bet cīnījās kā lauvas un staigāja, slavas apmirdzēti. Tagad turpretī de Furam šķita, ka Hugo fon Danfelds runā tādas lietas un ieteic tādus līdzekļus, par kuriem vajadzētu nodrebēt katra bruņinieka sirdij, tomēr pārējie brāļi ne tikai nevēršas pret Danfeldu ar dusmām, bet vēl piebalso katram viņa vārdam. Tāpēc de Furu pārņēma arvien lielāks izbrīns, un bruņinieks sāka dziļi pārdomāt, vai viņam pieklājas ņemt līdzdalību šādos darījumos.

Ja runa būtu tikai par meitenes nolaupīšanu un pēcāk tās apmainīšanu pret de Bergovu, varbūt viņš tam piekristu, lai gan drosmīgo cīnītāju bija saviļņojis un savaldzinājis Danusjas skaistums. Viņam nekas nebūtu pretī viņu apsargāt, kaut arī nebija pārliecināts, vai meitene no viņa rokām izkļūtu tāda pati, kāda saņemta. Bet krustnešiem, acīm redzot, bija padomā kas cits. Ar Danusjas palīdzību viņi gribēja atgūt ne tikai de Bergovu, bet dabūt savās rokās arī pašu Jurandu — apsolīt tam, ka tiks atbrīvota, ja padosies, pēc tam pašu nonāvēt, bet, lai slēptu savu blēdību un slepkavību, droši vien arī meiteni. Viņi taču jau draudēja ar Vitauta bērnu likteni, ja Jurands iedrošinātos sūdzēties. «Viņi nedomā pildīt nekādus solījumus, vienkārši apkrāps abus un nogalinās,» de Furs sevī sacīja, «lai gan, nēsājot uz apmetņa krusta zīmi, viņiem vajadzēja sargāt godu vairāk par citiem.» Un bruņinieku pārņēma arvien lielāks sašutums par tādu nekaunību, bet viņš nolēma vēl pārbaudīt, cik šīs aizdomas ir pareizas, tāpēc, piejājis pie Danfelda, jautāja:

—    Bet, ja Jurands jums padosies, vai izlaidīsiet meiteni?

—           Ja viņu izlaistu, visa pasaule tūlīt uzzinātu, ka mēs bijām sagūstījuši abus, — Danfelds atteica.

—    Ko tad jūs ar viņu darīsiet?

Uz to Danfelds pieliecās pie runātāja un, smaidot atsedzis savus izpuvušos zobus aiz biezajām lūpām, atbildēja:

—            Ko jūs gribat zināt? Vai to, ko mēs darīsim ar viņu pirms tam vai to, ko pēc tam?

Uzzinājis to, ko gribēja zināt, de Furs apklusa; brīdi viņš it kā cīnījās ar sevi, bet tad, mazliet piecēlās seglos un skaļi, lai dzirdētu visi trīs krustneši, sacīja:

—            Dievbijīgais brālis Ulribs fon Jungingens, bruņniecības paraugs un lepnums, reiz man teica tā: «Starp večiem Malborgā tu vēl atradīsi krusta cienīgus bruņiniekus, bet tie, kuri sēž pierobežas koman- dorijās, tikai apkauno ordeni.»

—    Visi esam grēcīgi, tomēr kalpojam tam kungam, — Hugo atteica.

—            Kur jūsu bruņinieka gods? Ar ļauniem darbiem tam kungam nekalpo — jebšu varbūt tas nav mūsu pestītājs? Kas ir jūsu kungs? Tāpēc ziniet, ka es ne tikai nepiedalīšos šai pasākumā, bet arī jums neļaušu.

—    Ko neļausi?

—    Neļaušu mānīt, nodot un apkaunot pašiem sevi.

—            Kā tad jūs varat mums aizliegt? Kaujā ar Jurandu zaudējāt visu savu svītu un vezumus. Jūsu dzīvība atkarīga tikai no ordeņa laipnības — nomirsiet badā, ja nepasniegsim jums gabalu maizes. Turklāt jūs esat viens, mēs — četri, — kā gan varat neļaut?

—            Kā es neļaušu? — de Furs atkārtoja. — Varu atgriezties pilī un brīdināt kņazu, varu izpaust jūsu nodomus visai pasaulei.

To padzirduši, krustneši saskatījās, un viņu sejas vienā acumirklī pārvērtās, pārakmeņojās. īpaši Hugo fon Danfelds ilgi un pētījoši paraudzījās acīs Zigfrīdam fon Lēvem, pēc tam teica de Furam:

—            Jūsu senči kalpoja ordenī, un jūs arī gribat tajā iestāties, bet nodevējus mēs nepieņemam.

—    Es pats nevēlos kalpot nodevējiem.

—           Nu, nu! Neizpildīsiet vis savus draudus. Jūs taču zināt, ka ordenis prot sodīt ne tikai mūkus…

De Furs, kuru šie vārdi sakaitināja, izvilka šķēpu, ar kreiso roku paņēma to aiz asmeņa, labās plaukstu uzlika uz roktura un sacīja:

—            Pie šī roktura, kam ir krusta veids, pie mana patrona svētā Dionisija galvas un pie sava bruņinieka goda zrēru, ka brīdināšu Mazāvijas kņazu un mūsu mestru.

Hugo fon Danfelds atkal pētoši paraudzījās uz Zigfrīdu fon Lēvi, kurš pievēra acis, it kā dodams zīmi, ka piekrīt.

Tad Danfelds ierunājās dīvaini dobjā un pārvērstā balsī:

—            Svētais Dionisijs savu nocirsto galvu varēja nest padusē, bet, kad reiz kritīs jūsējā …

—    Jūs man draudat? — de Furs pārtrauca.

—    Nē, tikai tūlīt nonāvēšu! — Danfelds atbildēja.

Un tik spēcīgi iegrūda tam sānos dunci, ka asmens ielīda miesā līdz pat mugurkaulam. De Furs šausmīgi iekliedzās, vienu brīdi mēģināja satvert ar labo roku šķēpu, ko arvien vēl turēja kreisajā, bet tas nokrita zemē; tai pašā mirklī pārējie trīs mūki sāka nežēlīgi durstīt viņu ar nažiem kaklā, mugurā, vēderā, kamēr tas nokrita no zirga.

Pēc tam iestājās klusums. Asinīm drausmīgi plūstot no daudzajām brūcēm, de Furs raustījās sniegā un karpīja to konvulsīvi sarautiem pirkstiem. Zem svina pelēkajiem padebešiem dzirdēja vienīgi vārnu ķērcienus, tām lidojot no meža biezokņiem uz cilvēku mītnēm.

Pēc tam slepkavas sāka steidzīgi sarunāties:

—    Ļaudis neko nemanīja! — Danfelds aizelsies sacīja.

—    Nē. Pavadoņi ir priekšā, viņus nemaz neredz, — fon Lēve atteica.

—            Klausieties: būs iemesls jaunai sūdzībai. Pateiksim, ka mazūru bruņinieki uzbruka mums un nogalināja mūsu biedru. Sacelsim brēku, lai dzird līdz Malborgai, ka kņazs pat viesiem uzsūta slepkavas. Klausieties! Teiksim, ka Janušs ne tikai negribēja uzklausīt mūsu sūdzības par Jurandu, bet lika noslepkavot sūdzētāju.

De Furs pa to laiku pēdējā konvulsijā izstiepās garšļaukus un sastinga ar asiņainām putām uz lūpām, ar izbrīnu nedzīvajās, plaši atvērtajās acīs. Paskatījies uz viņu, brālis Rotgers sacīja:

—            Palūkojiet, dievbijīgie brāļi, kā dievs soda pat par nodevīgu vēlēšanos.

—            Mēs to izdarījām ordeņa labā, — Gotfrīds sacīja. — Slava tiem —

Bet viņš aprāvās, jo tai brīdī krustnešiem aiz muguras piesnigušā ceļa līkumā parādījās kāds jātnieks, kurš steidzās, cik vien zirgs jaudāja. To ieraudzījis, Hugo fon Danfelds mudīgi iesaucās:

—    Lai tas būtu kas būdams — viņam jāmirst!

Fon Lēve, kaut arī pats vecākais, bet manīgākais no visiem, sacīja:

—    Es pazīstu: tas ir tas ieroču nesējs, kurš ar cirvi nogalināja tauru. Jā, tas ir viņš!

—    Paslēpiet dunčus, lai neiztrūkstas, — Danfelds sacīja. — Es atkal duršu pirmais, pēc tam jūs.

Pa to laiku čehs, piejājis astoņu vai desmit soļu atstatumā, tā aprāva zirgu, ka tas iestiga sniegā. Ieraugot līķi asiņu peļķē, zirgu bez jātnieka, viņa sejā atainojās izbrīns, bet tas ilga tikai vienu mirkli. Pēc tam viņš uzrunāja brāļus tā, it kā neko nebūtu redzējis, sacīdams:

—    Sveicinu jūs, drošsirdīgie bruņinieki!

—    Mēs tevi pazinām, — lēni tuvojoties, Danfelds sacīja. — Vai tev mums kas sakāms?

—    Mani sūtīja bruņinieks Bogdanecas Zbiška, kura pīķi es nēsāju un kurš, medībās sabadīts, pats nevarēja atjāt.

—    Ko tavs kungs no mums grib?

—     Par to, ka nepareizi nosūdzējāt Spihovas Jurandu, aptraipot viņa bruņinieka godu, mans kungs lika jums pateikt, ka jūs rīkojāties nevis kā īsti bruņinieki, bet rējāt kā suņi, bet, ja kāds no jums par šiem vārdiem apvainotos, to izaicina uz divkauju jāšus vai kājās līdz pēdējam elpas vilcienam, uz ko viņš gatavs, kad vien jūs to gribēsiet un kad ar dieva žēlastību un gādību atveseļosies no savas slimības.

—     Pasaki savam kungam, ka ordeņa bruņinieki pestītāja vārdā pacietīgi panes apvainojumus un divkaujā bez īpašas mestra vai lielmar- šala atļaujas nevar piedalīties, bet ka mēs rakstīsim uz Malborgu, lai mums atļauj.

Cehs atkal paskatījās uz de Fura līķi, jo pie viņa visvairāk bija sūtīts. Zbiška jau zināja, ka ordeņa brāļi divkaujās nepiedalās, bet, padzirdis, ka starp viņiem bijis ari laicīgs bruņinieks, tieši viņu gribēja izaicināt, uzskatot, ka tādējādi iegūs Juranda simpātijās. Bet nu šis bruņinieks gulēja nokauts kā bullis starp četriem krustnešiem.

Cehs gan nesaprata, kas noticis, bet, no bērnības pieradis pie visādām klizmām, juta, ka viņam draud briesmas. Likās savādi arī tas, ka Danfelds runādams arvien vairāk tuvojās viņam, bet pārējie atjāja sāņus, it kā nemanot gribēdami viņu ielenkt. Taču čehu padarīja uzmanīgu, sevišķi vēl tāpēc, ka viņam nebija ieroču, ko steigā nepaspēja paņemt.

Danfelds pa to laiku jau bija klāt un turpināja:

—    Es apsolīju tavam kungam dziedinošu balzamu — viņš slikti atmaksā man par līdzjūtību. Lai gan pie poļiem tā ir parasta lieta … Bet, tā kā viņš ir smagi sabadīts un varbūt drīz nonāks pie dieva, tu viņam pasaki. ..

Viņš uzlika kreiso roku čeham uz pleca.

—    Pasaki viņam, ka es — lūk, kā es atbildu! …

Un tai pašā mirklī ieroču nesējam pie rīkles paspīdēja duncis. Bet, iekams krustnesis paguva iedurt, čehs, kurš jau labu laiku sekoja viņa kustībām, sagrāba kā dzelzs spīlēs viņa labo roku, atlauza to, sagrieza tā, ka locītavās nokrakšķēja kauli, un, tikai padzirdis šausmīgu sāpju rēcienu, iecirta zirgam, un aizdrāzās kā bulta, pirms pārējie paspēja šķērsot viņam ce|u.

Brāļi Rotgers un Gotfrīds metās pakaļ, bet, Danfelda drausmīgo bļāvienu satriekti, tūlīt atgriezās. Fon Lēve pieturēja to pie padusēm, bet viņš bālu un pazilējušu seju kliedza tā, ka pat svīta, kas jāja tālu priekšā kopā ar vezumiem, apturēja zirgus.

—    Kas jums noticis? — brāļi jautāja.

Bet fon Lēve lika viņiem ātrāk steigties pie vezumiem un atvest pajūgu, jo Danfelds, acīm redzot, drīz nevarēs noturēties seglos. Pēc brīža viņa seju pārklāja auksti sviedri un krustnesis zaudēja samaņu.

Kad pajūgs bija piebraucis, Danfeldu noguldīja uz salmiem un visi devās ātrāk uz robežu. Fon Lēve steidzināja, jo saprata, ka pēc tā, kas noticis, nedrīkst zaudēt laiku pat Danfelda apkopšanai. Apsēdies tam blakus pajūgā, laiku pa laikam ierīvēja biedram seju ar sniegu, bet tas tomēr nepalīdzēja atgūt Danfeldam samaņu.

Tikai robežas tuvumā Danfelds atvēra acis un izbrīnījies palūkojās apkārt.

—    Kā jūtaties? — Lēve jautāja.

—    Sāpes nejūtu, bet roku arī nejūtu, — Danfelds atbildēja.

—       Laikam pamirusi, tāpēc arī sāpes rimušas. Siltā istabā atkal sāks sāpēt. Bet pagaidām pateicieties dievam arī par šo acumirkļa atvieglojumu.

Pie pajūga piejāja Rotgers un Gotfrīds.

—    Nu ir ķeza, — pirmais sacīja. — Kas tagad notiks?

—       Pateiksim, — Danfelds vārgā balsī atbildēja, — ka de Furu nonāvējis ieroču nesējs.

—       Vēl viens viņu noziegums, un vainīgais ir zināms! — Rotgers piebilda.

XXIV

Cehs pa to laiku auļoja tieši uz meža pili un, vēl sastapis tur kņazu, pastāstīja par notikušo. Par laimi, bija galminieki, kas redzēja, ka viņš izjājis bez ieročiem. Viens no viņiem pat uzsaucis pa jokam, lai paķer kādu dzelzi, citādi vācieši viņu piekaušot, bet viņš, baidīdamies, ka bruņinieki pa to laiku nepārjāj pāri robežai, uzlēcis zirgā, kā stāvējis, vienā kažokā, un meties tiem pakaļ. Sis liecības izklaidēja visas kņaza šaubas par to, kas varētu būt de Fura slepkava, bet radīja viņā tik lielu satraukumu un dusmas, ka pirmajā mirklī gribēja sūtīt krustnešiem pakaļ jātniekus, lai pēc tam tos sakaltus nodotu mestram sodīšanai. Tad apķērās, ka jātnieki vairs nepanāktu bruņiniekus līdz robežai, un sacīja:

—    Tomēr aizsūtīšu mestram vēstuli, lai viņš Zina, ko tie šeit pastrādājuši. Slikti gan sāk klāties ordenī; agrāk tur valdīja stingra paklausība, bet tagad katrs komturs rīkojas uz savu roku. Laikam dievs tā grib, pēc tam viņš tos sodīs.

Brīdi padomājis, viņš turpināja, uzrunādams klātesošos galminiekus:

—    Nevaru tikai nekādi saprast, kāpēc viņi nonāvēja savu viesi, un, ja nezinātu, ka šis kalps bijis bez ieročiem, man būtu aizdomas uz viņu.

—    He! — ksendzs Višoneks iesaucās. — Kāpēc lai kalps nonāvētu cilvēku, ko pirms tam nekad nebija redzējis, un, otrkārt, kaut arī viņam būtu ieroči, kā viņš varēja uzbrukt pieciem vīriem un viņu bruņotajiem pavadoņiem.

—    Tev taisnība, — kņazs sacīja. — Sis viesis laikam būs kaut kā pretojies vai arī atteicies tā melot, kā viņi gribēja. Es jau redzēju, ka viņi miedza ar acīm, lai saka, ka Jurands pirmais uzbrucis.

Bet Mocaževas Mrokota sacīja:

—   Brašs puisis, šis čehs, ja viņš tam sunim Danfeldam izlauzis roku.

—    Sakās dzirdējis, kā vācietim nokrakšķējuši kauli, — kņazs atbildēja, — un, spriežot pēc tā, kā viņš parādīja sevi mežā, — var tam ticēt! Kā redzams, tad i kungs, i kalps ir dūšīgi vīri. Ja nebūtu piesteidzies Zbiška, taurs uzkluptu zirgiem. Viņš un lotringietis darīja visu, lai izglābtu kņazi. ..

—    Tas tiesa, ka dūšīgs vīrs, — ksendzs Višoneks piebalsoja. — Arī tagad tikko elpo, bet nostājās Juranda pusē un izaicināja tos… TieSi tāds znots viņam vajadzīgs.

—    Krakovā gan Jurands runāja citādi, bet tagad es domāju, ka nepretosies, — kņazs teica.

—    Kungs Jēzus to nokārtos, — atsaucās kņaze, kura, nupat ienākusi, dzirdēja tikai šīs sarunas pēdējos vārdus. — Tagad Jurands vairs nevar pretoties, ja tik dievs dotu Zbiškam veselību. Bet arī no mums viņam pienākas apbalvojums.

—    Vislabākā balva viņam būs Danusja, un es domāju, ka viņš to dabūs, kaut vai tikai tāpēc, ka, reiz sievietes ko uzsāk, arī pats Jurands netiks ar tām galā.

—     Vai tad es netaisnīgi uzsāku? — kņaze jautāja. — Ja Zbiška būtu slikts, tad cita lieta, bet uzticīgāka laikam nav visā pasaulē. Un meitene arī. Ne soli tagad neatkāpjas no viņa — glāsta puisim vaigus, bet viņš arī sāpēs tai smaida. Pat man reizēm no acīm sāk plūst asaras. Es pareizi saku! Tādai mīlestībai ir jāpalīdz, jo dievmāte ar prieku noraugās uz cilvēku laimi.

—     Ja vien dievs to gribēs, — kņazs sacīja, — būs arī laime. Tomēr šīs meitenes dēļ viņš gandrīz zaudēja galvu, tagad atkal sabadīja taurs.

—    Nesaki vis «viņas dēļ»! — kņaze dzīvi atsaucās, — jo neviens cits kā tieši Danusja viņu Krakovā izglāba.

—    Pareizi. Bet, ja viņas nebūtu bijis, viņš neuzbruktu Libtenštei- nam, lai norautu tam no galvas pāvu spalvas, un de Lorhes dēļ arī tā neuzupurētos. Kas attiecas uz apbalvojumu, es jau sacīju, ka viņi abi to pelnījuši, un Cehanovā es par to padomāšu.

—    Ne par ko Zbiška nebūtu tik laimīgs kā par bruņinieka jostu un zelta piešiem.

Kņazs labsirdīgi pasmaidīja un teica:

—     Nu tad lai meitene viņam tos aiznes, bet, kad viņš izveseļosies, es parūpēšos, ka viss tiktu izdarīts, kā pienākas. Lai nes tūlīt, jo negaidīts prieks ir labākās zāles!

To padzirduši, kņaze apskāva vīru visu galminieku priekšā, pēc tam vairākas reizes noskūpstīja viņa roku. Kņazs turpretī, vēl joprojām smaidīdams, sacīja:

- Nu, redzi… Cik lieliska doma tev iešāvās galvā! Izrādās, ka arī sievietēm svētais gars nav pažēlojis kripatiņu prāta. Sauc nu šurp meiteni.

—    Danusja! Danusja! — kņaze iesaucās.

Pēc brīža blakus istabas durvīs parādījās Danusja no bezmiega piesarkušām acīm un dubultpodu rokās, kas bija pilns ar kūpošu ziedi, ko ksendzs Višoneks ieteica likt pie Zbiškas brūcēm un ko veca galmi- riiece viņai nupat bija pasniegusi.

—     Nāc šurp pie manis, bārenīt! — kņazs Janušs sacīja. — Noliec podu un nāc!

Kad meitene nedroši pienāca, jo «pans» tai vienmēr radīja zināmas bailes, kņazs vēlīgi piespieda Danusju sev klāt un sāka glāstīt viņai vaigus, sacīdams:

—    Tevi piemeklējušas bēdas, bērniņ, vai ne?

—    Nuja! — Danusja atbildēja.

Un skumju pilnu sirdi, nevarēdama savaldīt asaras, viņa sāka raudāt, bet klusītiņām, lai nesakaitinātu kņazu, kurš atkal jautāja:

—    Ko tu raudi?

—    Zbiška slims, — viņa atteica, berzējot ar dūrītēm acis.

—    Nebaidies, nekas viņam nenotiks. Vai ne, tēv Višonek?

—             o ja! Ar dieva palīgu viņam tuvāk kāzas nekā bēres, — atbildēja krietnais ksendzs Višoneks.

Bet kņazs teica:

—            Pagaidi! Tūlīt es tev iedošu zāles, kas viņam Joti palīdzēs, varbūt pat izārstēs pavisam.

—- Krustneši atsūtīs balzamu? — Danusja priecīgi iesaucās, atņemot no acīm rokas.

—            Ar to, ko atsūtīs krustneši, labāk iesmērē suni, nevis bruņinieku, kuru mīli. Es tev iedošu kaut ko citu.

Pēc tam, griežoties pie galminiekiem, pavēlēja.

—    Aizejiet kāds un atnesiet man piešus un jostu!

Pēc brīža, kad prasītais bija atnests, sacīja Danusjai:

—            Ņem un aiznes to Zbiškam un pasaki, ka no šī brīža viņš skaitās iesvaidīts bruņinieks. Ja nomirs, tad ieradīsies pie dieva kā miles cinclus ja ne, tad visu pārējo nokārtosim Cehanovā vai arī Varšavā.

To padzirduši, Danusja vispirms nokrita kņazam pie kājām, pēc tam vienā rokā paķēra bruņinieka goda zīmes, otrā podu ar zālēm un aizsteidzās uz istabu, kurā gulēja Zbiška. Kņaze, gribēdama redzēt abu jauniešu laimi, aizgāja līdzi.

Zbiška bija smagi slims, bet, ieraudzījis Danusju, pagrieza pret viņu no sāpēm nobālušu seju un jautāja:

—     Puķīt, vai čehs atgriezies?

—            Ko nu čehs! — meitene atbildēja. — Es atnesu tev labāku vēsti. Kņazs tevi iesvaidīja par bruņinieku un, lūk, ko tev sūta ar mani.

To teikusi, nolika viņam blakus jostu un zelta piešus. No prieka un pārsteiguma Zbiškam piesārta bālie vaigi, viņš paraudzījās uz Danusju, pēc tam uz nozīmēm, tad aizvēra acis un pačukstēja:

—    Kā tad viņš mani tā iesvaidīja par bruņinieku?

Bet, kad tai brīdi ienāca kņaze, mazliet pacēlās uz rokām un sāka pateikties, lūgdams piedošanu, ka nevar nokrist cienītajai panei pie kājām, jo tūlīt uzminēja, ka vienīgi ar viņas gādību piedzīvojis tādu laimi. Bet kņaze pavēlēja viņam izturēties mierīgi un savām rokām palīdzēja Danusjai atkal nolikt viņa galvu uz spilvena. Pa to laiku ienāca kņazs, reizē ar viņu ksendzs Višoneks, Mrokota un "vairāki citi galminieki. Kņazs Janušs pa gabalu pamāja ar roku, lai Zbiška nekustētos, pēc tam, apsēdies pie gultas, teica:

—     Ziniet ko? Nav jābrīnās, ka par cildenu rīcību cilvēki saņem apbalvojumu; ja tikums netiktu atalgots, arī netaisnība piemeklētu ļaudis nesodīta. Tā kā tu, netaupīdams savu dzīvību un veselību, paglābi mūs no briesmīgas nelaimes, atļauju tev apjozt bruņinieka jostu un kopš šī brīža staigāt godā un slavā.

—     Cienītais pan, — Zbiška sacīja, — es pat desmit dzīvību nežēlotu …

No saviļņojuma vairāk viņš neko nevarēja pateikt, bez tam kņaze uzlika viņam roku uz lūpām, jo ksendzs Višoneks neļāva runāt. Kņazs turpināja:

—     Es domāju, ka bruņinieka pienākumus tu zini un cienīgi valkāsi šīs goda zīmes. Pēc labākās apziņas kalposi mūsu pestītājam un cīnīsies pret sātanu. Būsi uzticīgs savam laicīgajam valdniekam, izvairīsies no netaisnīgiem kariem, un aizstāvēsi nevainīgi apspiestos, ko lai tev palīdz Jēzus Kristus un viņa svētās mokas!

—    Āmen, — ksendzs Višoneks sacīja.

Kņazs piecēlās, pārkrustīja Zbišku un promejot piebilda:

—     Kad izveseļosies, jāj taisni uz Cehanovu, kurp ataicināšu ari Jurandu.

XXV

Pēc trim dienām ieradās krustnešu apsolītā sieviete ar Hercinas balzamu, bet reizē ar viņu atjāja strēlnieku kapteinis no Sčitnas ar visu brāļu parakstītu un Danfelda zīmogu apstiprinātu vēstuli, kurā krustneši, piesaucot sev par lieciniekiem debesis un zemi, uzskaitīja pārestības, kas tiem nodarītas Mazāvijā, un, piedraudot ar dieva atriebību, prasīja sodu par «iemīļotā biedra un viesa» nonāvēšanu. Danfelds bija pievienojis vēstulei sūdzību arī no sevis, godbijīgi, bet reizē arī draudīgi pieprasīdams atmaksu par smagajiem miesas bojājumiem sev un nāves sodu čeham. Kņazs saplēsa vēstuli kapteiņa acu priekšā, nometa to viņam pie kājām un teica:

—     Sos suņabrāļus mestrs bija atsūtījis, lai izlīgtu, bet viņi mani vēl vairāk saniknoja. Pasakiet viņam no manis, ka krustneši paši nonāvēja viesi un mūsu ieroču nesēju ari gribēja nonāvēt, par ko es uzrakstīšu mestram un piemetināšu, ka viņam jāizvēlas citi sūtņi, ja grib, lai, izceļoties karam ar Krakovas karali, es nenostātos nevienā pusē.

—     Cienītais kungs, — kapteinis jautāja, — vai lai tikai šādu atbildi aizvedu varenajiem un dievbijīgajiem brāļiem krustnešiem?

—     Ja ar to nepietiek, pasaki vēl, ka uzskatu viņus par suņabrāļiem, nevis īstiem bruņiniekiem.

Ar to pieņemšana beidzās. Kapteinis aizjāja, jo ari kņazs tai pašā dienā devās uz Cehanovu. Palika tikai «māsa» ar balzamu, ko piesardzīgais ksendzs Višoneks tomēr negribēja lietot, vēl jo vairāk tāpēc, ka pagājušo nakti slimais gulēja labi un torlt uzmodās gan vēl ļoti vārgs, bet jau bez karstumiem. Tūlīt pēc kņaza aizbraukšanas māsa vienu no saviem kalpiem aizsūtīja atpakaļ it kā pēc jaunām zālēm — «baziliska olām», kuras, kā viņa apgalvoja, spējot uzcelt pat no nāves gultas, bet pati palika staigājam pa pili pazemīga, ar vienu roku, ģērbusies gan laicīgās, bet mūķenes tērpam līdzīgās drānās, — ar rožukroņi un nelielu svētceļnieka blašķīti pie jostas. Labi runādama poliski, viņa ļoti norūpējusies izprašņāja kalpus par Zbišku un Danusju, kurai pie izdevības uzdāvināja «Jerikas rozi», bet nākošā dienā, Zbiškam guļot, kad meitene sēdēja ēdamistabā, pienāca viņai klāt un sacīja:

—     Lai dievs jūs svētī, paņeņka. Šonakt pēc pātariem es redzēju sapni, ka sniegputenī jums tuvojas divi bruņinieki; viens pienāca ātrāk un ietina baltā apmetnī, bet otrs teica: «Tikai sniegu vien redzu, viņas te nav,» — un aizgāja atpakaļ.

Danusja, kurai gribējās gulēt, tūlīt ziņkāri atvēra savas actiņas un jautāja:

—    Bet ko tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, ka jūs iegūs tas, kas visvairāk mīl.

—    Tātad Zbiška! — meitene atteica.

—     Nezinu, seju neredzēju, redzēju tikai baltu apmetni, pēc tam tūlīt pamodos, jo kungs Jēzus man katru nakti liek sāpēt kājām, bet vienu roku jau pilnīgi atņēmis.

—    Vai tad tas balzams jums nelīdz?

—     Nelīdz, paņeņka, arī balzams, tādēļ ka šīs sāpes man ir par smagu grēku, bet, ja gribat zināt, par kādu, varu pastāstīt.

Danusja pamāja ar galvu par zīmi, ka grib zināt, un māsa turpināja:

—     Ordenī ir gan mūķenes, gan sievietes, kurām, kaut arī viņas nedod šķīstības zvērestu un var būt pat precētas, pēc brāļu pavēlēm tomēr jāpilda savi pienākumi pret ordeni. Tā, kura izpelnās šādu žēlastību un godu, saņem no brāļa bruņinieka dievišķīgu skūpstu par zīmi, ka no šī brīža ar vārdiem un darbiem kalpos ordenim. Ak paņeņka! Arī mani gaidīja šī lielā žēlastība, bet es savā grēcīgajā stulbumā nepateicīgi atraidīju to un izdarīju smagu grēku, izpelnoties dieva sodu.

—    Ko tad jūs tādu izdarījāt?

—          Pie manis ieradās brālis Danfelds un ordeņa vārdā noskūpstīja; es turpretī, domādama, ka viņš to dara patvaļīgi, pacēlu pret viņu savu bezdievīgo roku …

Un viņa, sizdama sev pa krūtīm, vairākas reizes atkārtoja:

—    Dievs, esi žēlīgs man, grēciniecei.

—    Un kas notika? — Danusja jautāja.

—     Man tūlīt sastinga roka, un kopš tā laika esmu krople. Biju jauna un dumja — nezināju! Un tomēr no soda neizbēgu. Ja sievietei pat liktos, ka ordeņa brālis grib viņai izdarīt ko sliktu, lai atstāj to izšķirt dievam, bet pati nepretojas, jo, kas pretojas ordenim vai brālim krustnesim, to piemeklēs dieva dusmas.

Danusja šos vārdus klausījās ar pretīguma sajūtu un bailēm, bet māsa nopūtās un turpināja sūroties:

—     Vēl nemaz neesmu veca, man tikai trīsdesmit gadu, bet reizē ar roku dievs atņēma arī jaunību un skaistumu.

—     Ja roka būtu vesela, — Danusja sacīja, — jūs vēl nevarētu žēloties.

Iestājās klusums. Piepeši māsa, it kā ko atcerējusies, teica:

—     Es jau stāstīju, ka sapnī jūs kāds bruņinieks ietina baltā apmetnī. Varbūt tas bija krustnesis! Viņi taču arī valkā baltus apmetņus!

—     Es negribu ne krustnešu, ne viņu balto apmetņu, — meitene atbildēja.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca ksendzs Višoneks, kas, ienācis istabā, pamāja Danusjai un pavēstīja:

—     Pateicies dievam un ej pie Zbiškas. Viņš pamodies un prasa ēst. Viņam ir krietni labāk.

Tā arī bija. Zbiška jutās labāk, un ksendzs Višoneks jau bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš izveseļosies, kad pēkšņi negaidīts notikums izjauca visus aprēķinus un cerības. No Juranda ieradās sūtņi ar vēstuli kņazei, kura saturēja ļoti sliktas, pat drausmīgas ziņas: Spihovā nodegusi daļa no pils ēkām, bet pats Jurands, dzēšot ugunsgrēku, pakļuvis zem degoša baļķa. Ksendzs Kalebs, kurš viņa vārdā rakstīja vēstuli, gan apliecināja, ka Jurands vēl var atveseļoties, bet ka dzirksteles un ogles viņam tā apdedzinājušas vienīgo aci, ka tā ļoti maz redz, — un viņam draudot nenovēršams aklums.

Tāpēc Jurands aicināja meitu steidzīgi ierasties Spihovā, lai viņu vēl redzētu, iekams nav pilnīgi zaudējis acu gaismu. Vēstulē arī teikts, ka turpmāk Danusja paliks pie viņa; ja pat tiem aklajiem, kuri staigā apkārt, lūgdami dāvanas, katram esot kāds zēns, kas viņus ved pie rokas un rāda ceļu, kāpēc gan lai viņš zaudētu šo prieku un nomirtu svešinieku vidū? Bija arī izteikta dziļa pateicība kņazei, kura līdz šim rūpējusies par meiteni kā miesīga māte. Pēdīgi Jurands apsolīja, ka arī, būdams akls, vēl tomēr ieradīšoties Varšavā, lai kristu panei pie kājām un lūgtu viņai arī turpmāk žēlīgi rūpēties par Danusju.

Kad ksendzs Višoneks izlasīja vēstuli, kņaze kādu laiku nevarēja izteikt neviena vārda. Viņa cerēja, ka Jurands, kurš katru gadu piecas vai sešas reizes apmeklēja meitu, arī tagad ieradīsies drīzajos svētkos un ar kņaza Januša atbalstu viņa salauzīs tā pretestību un izdabūs atļauju kāzām. Bet nu šī vēstule ne tikai izjauca visus viņas nodomus, bet arī atņēma viņai Danusju, kuru mīlēja tāpat kā savus pašas bērnus. Viņai ienāca prātā, ka Jurands varbūt tūlīt izprecinās meiteni kādam kaimiņam, lai mūža beigas pavadītu savējo vidū. Par Zbišku nebija ko domāt, ka viņš varētu braukt uz Spihovu, viņam nupat tikai sāka saaugt ribas, un galu galā kas varēja zināt, kā viņu Spihovā uzņemtu? Kņaze taču zināja, ka savā laikā Jurands atklāti noraidīja jaunā bruņinieka bildinājumu un arī viņai pateica, ka slepenu iemeslu dēļ nekad nepiekritīs viņu precībām. Ļoti norūpējusies, kņaze lika paaicināt vecāko no Danusjai pakaļ atbraukušajiem ļaudīm, lai izprašņātu viņu par Spihovā notikušo nelaimi un reizē uzzinātu kaut ko par Juranda nodomiem.

Viņa ļoti izbrīnījās, kad uz viņas aicinājumu ieradās pilnīgi nepazīstams cilvēks, nevis vecais Tolima, kurš nesa Juranda vairogu un parasti ar Jurandu jāja kopā ciemos, taču ienācējs viņai paskaidroja, ka Tolima pēdējā kaujā ar vāciešiem smagi ievainots un Spihovā cīnoties ar nāvi; grūti slimais Jurands lūdzot meitu pēc iespējas ātrāk atbraukt, jo redzot arvien sliktāk un pēc pāris dienām varbūt kļūšot pilnīgi akls. Sūtnis pat uzstājīgi lūdza atļauju paņemt meiteni tūlīt, tiklīdz būs atpūtušies zirgi, bet, tā kā bija jau vakars, kņaze kategoriski pretojās, sevišķi vēl tāpēc, lai ar tik pēkšņu šķiršanos galīgi nesasāpinātu Zbiškas, Danusjas un savu pašas sirdi.

Zbiška jau visu zināja un gulēja istabā, it kā dabūjis ar cirvja pietu pa galvu, bet, kad kņaze atvēra durvis un, lauzīdama rokas, tūlīt no sliekšņa iesaucās: «Neko nevar darīt, tas taču ir viņas tēvs!» — atkārtoja kā atbalss: «Neko nevar darīt,» — un aizvēra acis kā cilvēks, kurš gaida savu pēdējo mirkli.

Taču nāve nenāca, lai gan krūtīs viņam krājās arvien lielāks žēlums, bet prātā nāca arvien tumšākas domas, gluži kā mākoņi, kas, vēja dzīti, cits pēc cita aizsedz saules mirdzu un izdzēš visu prieku pasaulē. Jo Zbiška saprata, tāpat kā kņaze, ka, aizbraucot uz Spihovu, Danusja viņam būs tikpat kā zudusi. Te visi viņam bija labvēlīgi, tur Jurands varbūt pat negribēs viņu ne pieņemt, ne uzklausīt, it sevišķi, ja viņu saista solījums vai kāds cits nezināms iemesls, tikpat svarīgs kā solījums. Vispēdīgi, kā lai viņš tiek uz Spihovu, ja ir slims un tikko var pakustēties gultā. Pirms dažām dienām, kad no kņaza žēlīgi saņēma zelta piešus un bruņinieka jostu, cerēja, ka prieks palīdzēs pieveikt slimību, un no visas sirds lūdzās, lai ātrāk varētu uzcelties no gultas un doties cīņā ar krustnešiem, bet tagad atkal zaudēja visas cerības, jo juta, ka bez Danusjas tuvuma viņam pietrūks gribas dzīvot un spēka cīnīties ar nāvi. Paies diena pēc dienas, beidzot pienāks Ziemas svētku priekšvakars un paši svētki, bet viņa miesa vēl tāpat jutīs sāpes un tāpat viņu piemeklēs reiboņi, tikai nebūs ne tā spožuma, ko visā istabā izstaroja Danusja, ne tā prieka acīm, kas radās, skatoties uz viņu. Cik patīkami un saldi bija vairākas reizes dienā jautāt: «Vai mīli mani?» — un pēc tam redzēt, kā viņa aizsedz ar plaukstu līksmi smejošās acis vai noliec galvu un kautrīgi atbild: «Ko gan citu?» Tagad paliks tikai slimība, sāpes un ilgas, bet laime aizies — uz neatgriešanos.

Zbiškam acīs iemirdzējās asaras un sāka lēni ritēt pār vaigiem, un viņš sacīja kņazei:

—    Cienītā pane, man liekas, ka es nekad vairs neredzēšu Danusju.

Kņaze, pati ļoti noskumusi, atbildēja:

—     Nebūtu nekāds brīnums, ja arī tu nomirtu no žēlabām. Bet kungs Jēzus ir žēlsirdīgs.

Pēc brīža, gribēdama tomēr viņu kaut cik stiprināt, piebilda:

—     Lai gan, ja, teiksim, Jurands nomirtu pirms tevis, aizbildniecība pārietu uz kņazu un mani, bet mēs tūlīt tev izprecētu meiteni.

—    Tik ātri jau nemirs! — Zbiška atteica.

Bet pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda jauna doma, un, piecēlies sēdus, pārvērstā balsī sacīja:

—    Cienītā pane …

Te viņu pārtrauca Danusja, kas, raudādama ieskrējusi istabā, jau no sliekšņa sāka vaimanāt:

—    Tu jau zini, Zbiška! Ak, man žēl tētuka, bet žēl arī tevis, nabadziņ!

Kad viņa pieskrēja klāt, Zbiška ar veselo roku apskāva savu mīļoto meiteni un teica:

—     Kā lai es dzīvoju bez tevis, meitenīt? Ne tādēļ es jāju šurp pāri upēm un cauri mežiem, ne tādēļ zvērēju un kalpoju tev, lai tagad zaudētu. Eh, nelīdzēs ne žēlums, ne asaras, arī pati nāve ne, jo arī tad, kad manu kapu klās zāle, dvēsele tevi nekad neaizmirsīs — ne kunga Jēzus pilī, ne paša dieva tēva mājokļos… Es gan teicu, ka neko nevar darīt, bet kaut kas ir jādara, citādi nav iespējams! Man

slimi visi kauli un drausmīgi sāp. Es nevaru, tāpēc vismaz tu krīti panei pie kājām un izlūdzies mums žēlastību.

Pēc šiem vārdiem Danusja strauji nometās kņazei pie kājām un, apskāvusi tās rokām, paslēpa savu gaišo sejiņu viņas smago svārku krokās, bet kņaze paskatījās uz Zbišku līdzjūtības un reizē izbrīna pilnām acīm.

—            Kādu žēlastību es varu jums sniegt? — viņa jautāja. — Ja nelaidīšu bērnu pie slimā tēva, dievs mani sodīs.

Zbiška, kurš pirms tam bija piecēlies sēdus, atkal atlaidās gultā uz spilvena un kādu laiku neteica nekā, jo viņam trūka elpas. Pēc tam lēni tuvināja vienu roku otrai, līdz beidzot salika tās uz krūtīm kā lūgšanā.

—            Atpūties, — kņaze sacīja, — pēc tam pastāsti, kas tev padomā, bet tu, Danusja, piecelies kājas.

—            Necelies vis, tikai atlaid rokas un lūdz reizē ar mani, — Zbiška iebilda.

Pēc tam vārgā un saraustītā balsī ierunājās:

—            Cienītā pane … Ja jau Jurands bija pretī Krakovā . . . būs pretī arī šeit, bet, ja tēvs Višoneks salaulātu mani ar Danusju, lai viņa tad brauc uz Spihovu, vienalga, tad nekāds cilvēka spēks man viņu neatņems . ..

Sie vārdi kņazei Annai bija tik negaidīti, ka viņa pat piecēlās no sola, pēc tam atkal apsēdās un, it kā lāgā nesaprazdama, par ko ir runa, sacīja:

—    Mīļais dievs! … Ksendzs Višoneks?

—    Cienītā pane! .. . Cienītā pane! — Zbiška lūdza.

—            Cienītā pane! — Danusja atkārtoja, atkal apkampdama kņazes kājas.

—    Kā to var bez vecāku atļaujas …

—    Dieva likums ir spēcīgāks, — Zbiška atbildēja.

—    Bīsties grēka!

—            Kas gan ir viņas tēvs, ja ne kņazs Janušs? . . . Kas ir viņas māte, ja ne jūs, cienītā pane!

Danusja piemetināja:

—    Miļo māmulīt!

—            Tiesa, es biju un esmu viņai tikpat kā miesīga māte, — kņaze sacīja, — un no manis arī Jurands dabūja sev sievu. Tiesa! Un, ja jūs salaulātos, ar to arī viss beigtos. Varbūt Jurands padusmotos, bet galu galā arī viņam ir jāpakļaujas kņazam, savam kungam. Turklāt to var taču noklusēt un pateikt tikai tad, kad viņš gribēs izdot meiteni pie cita vai padarīt par mūķeni … Ja viņam ir kāds solījums, viņš

vairs nebūs vainīgs, ka nav varējis to izpildīt. Pret dieva gribu neviens neko nespēj . .. Kas zina, varbūt tā ir dieva griba!

—    Citādi nevar būt! — Zbiška iesaucās.

Bet kņaze, vēl arvien savi|ņota, sacīja:

—     Pagaidiet, lai es atjēdzos! Ja šeit būtu kņazs, es tūlīt aizietu pie viņa un pajautātu: drīkstu izprecināt Danusju vai nedrīkstu? .. . Bez viņa baidos . . . Pat elpa aizraujas, un laika arī nav, rīt meitenei jāaizbrauc … Ak mīļais Jēzus! Ja viņa aizbrauktu kā izprecēta — būtu miers. Nevaru tikai atjēgties un kaut kā baidos. Vai tev nav bail, Danusja? Saki taču!

—    Bez tā es nomiršu! — Zbiška pārtrauca.

Bet Danusja piecēlās kājās un cieši cieši apskāva ap kaklu kņazi, kura ļāva viņai būt ne tikai familiārai, bet arī visādi lutināja meiteni.

Kņaze sacīja:

—     Bez tēva Višoneka neko nevaru jums pateikt. Skrej ātrāk viņam pakaļ.

Danusja aizskrēja pēc ksendza Višoneka, bet Zbiška, pagriezis pret kņazi savu bālo seju, sacīja:

—     Ko man kungs Jēzus nolēmis, tas būs, bet par šo prieku lai dievs jums atmaksā, cienītā pane!

—     Nesteidzies pateikties, — kņaze atbildēja, — vēl nav zināms, kā būs. Tikai tev vajadzēs pie sava goda apzvērēt, ka gadījumā, ja laulības notiks, neliegsi meitenei tūlīt braukt pie tēva, lai, pasargi dievs, neizpelnītos sev un viņai Juranda lāstus.

—    Zvēru pie sava goda! — Zbiška sacīja.

—     To tu iegaumē! Bet Jurandam meitene pagaidām lai neko nesaka. Labāk būs, ja šī vēsts viņu nepārsteigs kā pērkona spēriens. Aizsūtīsim pēc viņa no Cehanovas, lai ierodas abi ar Danusju, un tad vai nu es pati viņam pateikšu, vai arī pielauzīšu kņazu. Redzēdams, ka neko nevar darīt, viņš arī piekritīs. Viņš taču nebija uz tevi dusmīgs?

—     Nē, — Zbiška apliecināja, — dusmīgs nebija un varbūt sirdī priecāsies, ka Danusja ir mana sieva. Jo tā vairs nebūs viņa vaina, ka nav varējis izpildīt savu solījumu.

Tālāko sarunu pārtrauca ksendza Višoneka un Danusjas ierašanās. Kņaze viņu ataicināja pēc padoma un ar lielu aizrautību sāka stāstīt par Zbiškas nodomiem, bet ksendzs, tikko padzirdis, par ko ir runa, izbrīnā pārkrustījās un sacīja:

—     Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! … Kā es to varu darīt, tagad taču advente!

—    Ak dievs, patiešām! — kņaze iesaucās.

Iestājās klusums; tikai sadrūmušās sejas liecināja, ka visus satrieca tēva Višoneka vārdi.

Pēc brīža viņš sacīja:

—    Bīskaps Kurdvanovas Jēkabs mūs ļoti mīl, mani un kņazu, — pane iemetināja.

—     Tāpēc arī saku, ka viņš varbūt neliegtu dispensiju, kad ir tik svarīgi iemesli… Meitenei jābrauc prom, jauneklis slimo un var nomirt.. . Hm! In articulo mortis … [15] Tomēr bez dispensijas nekādi…

—     Gan es to bīskapam Jēkabam izlūgtos vēlāk, — kņaze sacīja, — lai viņš būtu cik bargs, man tomēr neatteiks šo pakalpojumu . . . Eh, galvoju, ka neatteiks.

Uz to ksendzs Višoneks, būdams labsirdīgs un maigas dabas cilvēks, atbildēja:

—     Dieva svaidītā vārds ir liels vārds! … Man gan bail bīskapa, bet jūsu vārds ir liels vārds! . .. Varbūt jauneklis varētu kaut ko apsolīt Plockas katedrālei. . . Nezinu . . . Vienalga, iekams nebūšu saņēmis dispensiju, tas būs grēks — un ne viena cita kā mans grēks.. . Hm! … Kungs Jēzus taču ir žēlsirdīgs un, ja kāds sagrēko, ne dzīdamies pēc sava labuma, bet aiz līdzcietības pret cita nelaimi, jo vieglāk tas tiks piedots . . . Bet grēks būs, un, ja bīskaps ietiepsies, kas man dos atlaidu?

—    Bīskaps netiepsies! — kņaze Anna iesaucās.

Zbiška teica:

—     Sanderam, kurš atjāja reizē ar mani, ir gatavas atlaidas no visiem grēkiem.

Varbūt ksendzs Višoneks arī ne visai ticēja Sandera atlaidām, bet priecājās, atradis iemeslu, lai tikai varētu palīdzēt Zbiškam un Danusjai, ko pazina no bērnu dienām un ļoti mīlēja. Galu galā nolēma, ka sliktākā gadījumā viņš var saņemt tikai baznīcas sodu, tāpēc beidzot sacīja kņazei:

—     Esmu gan ksendzs, bet arī kņaza kalps. Kā pavēlēsiet, cienītā pane?

—     Es negribu jums pavēlēt, bet lūdzu, — kņaze atbildēja. — Tā kā Sanderam ir atlaidas . . .

—    Sanderam ir. Bet kā būs ar bīskapu? Viņš tur Plockā ar ka- noniķiem spriež bargu tiesu.

—     Bīskapa nebīstieties. Tiku dzirdējusi, ka viņš aizliedzis garīdzniekiem nēsāt zobenus, stopus un patvaļīgi rīkoties, bet labu darīt nav aizliedzis.

Ksendzs Višoneks pacēla uz augšu acis un rokas:

—    Lai tad notiek pēc jūsu gribas.

To dzirdot, visu sirdis pārņēma prieks. Zbiška atkal piecēlās sēdus, bet kņaze, Danusja un tēvs Višoneks apsēdās pie slimnieka gultas un sāka apspriesties, kā to izdarīt. Nolēma, ka laulības paturēs slepenībā, tā, lai neviena dzīva dvēsele mājā par tām nezinātu; nolēma, ka arī Jurandam nekas nav jāzina, iekams pati kņaze Cehanovā visu izstāstīs. Tāpēc ksendzam Višonekam jāuzraksta no kņazes vēstule Jurandam, lai viņš tūlīt ierodas Cehanovā, kur varēs dabūt labākas zāles acīm un nejutīsies tik vientuļš. Pēdīgi nolēma, ka Zbiška un Danusja tūlīt sāks sūdzēt grēkus, bet laulības notiks naktī, kad visi būs aizgājuši gulēt.

Zbiškam ienāca prātā pieaicināt par liecinieku savu ieroču nesēju čehu, bet viņš atmeta šo nodomu, atcerējies, ka to uzdāvinājusi Jagenka. Uz brīdi tā viņam atausa atmiņā kā dzīva, likās pat, ka redz viņas sārto seju, viņas saraudātās acis un dzird lūdzošo balsi: «Nedari to! Neatmaksā man par labu ar ļaunu, par mīlestību ar ciešanām!» Un pēkšņi viņu pārņēma liels žēlums pret meiteni, jūtot, ka viņai tiek nodarīta smaga pārestība, no kuras neradīs mierinājumu ne Zgoželicos, ne meža biezoknī, ne tīrumā, ne abata dāvanās, ne Ctana un Vilka pielūgšanā. Tāpēc sirdī viņai novēlēja: «Lai dievs dod tev, meiten, visu to labāko, un, kaut arī es ar prieku noliktu tavā priekšā zvaigznes no debesīm, neko nevaru līdzēt.» Un patiešām, pārliecība, ka tas nebija viņa spēkos, atviegloja un nomierināja jauno bruņinieku tā, ka viņš atkal sāka domāt tikai par Danusju un laulībām.

Tomēr bez čeha palīdzības nevarēja iztikt; nolēmis noklusēt viņam visu par paredzamo ceremoniju, lika ataicināt pie sevis un teica:

—     Šodien sūdzēšu grēkus un pieņemšu svēto sakramentu, tāpēc saģērb mani pēc iespējas krāšņāk, it kā man būtu jāiet audiencē pie karaļa.

Čehs mazliet pieliecās .un pētoši paraudzījās tam sejā, ko sapratis Zbiška sacīja:

—     Nebaidies, jaudis sūdz grēkus ne tikai pirms nāves. Tuvojas Ziemas svētki, kurus sagaidīt tēvs Višoneks un kņaze brauks uz Cehanovu, un tuvākais baznīckungs būs tikai Pšasnišā.

—    Vai tad jūs, pan, nebrauksiet? — ieroču nesējs jautāja.

—    Ja izvese|ošos, tad braukšu, bet tas viss ir dieva rokās.

Cehs nomierinājās un, aizsteidzies pie kastēm, atnesa to pašu balto, zeltā izšūto trofeju jaku, ko bruņinieks parastifemēdza vilkt mugurā lielās svinībās, kā arī skaistu sagšiņu, ar ko pārklāt kājas un gultu, pēc tam ar abu turku palīdzību piecēla Zbišku, apmazgāja, sasukāja viņa garos matus, apsēja ar purpursarkanu lenti, beidzot saģērbtu atguldīja sarkanos spilvenos un, priecādamies par paša padarīto, sacīja:

—    Ja jūs, pan, varētu dejot, kaut vai kāzas rīko!

—    Šoreiz būs jāiztiek bez dejām, — Zbiška smaidot atteica.

Pa to laiku kņaze savā istabā domāja, kā saģērbt Danusju, jo viņai kā sievietei šis jautājums bija ļoti svarīgs; neparko viņa neļautu savai iemīļotajai audžumeitai stāties altāra priekšā ikdienas tērpā. Kalpones, kurām paziņoja, ka meitene jāsapoš grēksūdzei nevainības krāsā, viegli atrada lādē baltu kleitu, bet rūpes sagādāja galvas rota. Domājot par to, kņazi pārņēma tik dīvainas skumjas, ka viņa pat sāka gausties:

—     Kā lai es tev, nabadzīt, šai mežā atrodu rūtu vainadziņu! Ne ziediņa, ne lapiņas, vienīgi sūnas varbūt kaut kur zaļo zem sniega.

Danusja, kas jau bija izlaidusi matus, arī noskuma, ka nav vainadziņa; pēc brīža norādījusi uz salmenīšu vērtenēm pie sienas, teica:

—     Vismaz no tām vajag kaut ko sapīt, ja nekā cita nevarēs sameklēt, bet Zbiška mani precēs arī šādā vainagā.

Kņaze sākumā negribēja tam piekrist, baidoties, ka nenotiek kas ļauns, bet, tā kā pilī, kur mēdza atbraukt tikai uz medībām, nebija nekādu ziedu, vienojās par salmenītēm. Pa to laiku ieradās tēvs Višoneks, kurš jau bija pieņēmis grēksūdzi no Zbiškas, un aizveda meiteni. Pēc tam iestājās dziļa nakts. Kalpiem kņaze pavēlēja tūlīt pēc vakariņām iet gulēt. Juranda sūtņi apgūlās gan ļaužu istabā, gan staļļos pie zirgiem. Drīz vien, pārklājušies ar pelniem, kalpu galā izdzisa pavardi un meža pilī iestājās pilnīgs klusums, tikai suņi laiku pa laikam ierējās uz meža pusi, kur klaiņoja vilki.

Zbiška un Danusja kādu laiku klusēja, kamēr ksendzs Višoneks paņēma biķeri un aiznesa to uz pils kapliču. Pēc brīža atgriezās, bet divatā, kopā ar kungu de Lorhi, un, ieraudzījis klātesošo sejās izbrīnu, vispirms pielika pirkstu pie lūpām, it kā gribēdams novērst kādu negaidītu izsaucienu, pēc tam sacīja:

— Nolēmu, ka labāk, ja būs divi laulību liecinieki, tādēļ jau iepriekš brīdināju šo bruņinieku, kurš man pie sava goda un Akvizgranas relikvijām apzvērēja, ka glabās noslēpumu, cik ilgi vien vajadzēs.

Kungs de Lorhe nometās uz ceļa vispirms kņazes, pēc tam Danusjas priekšā, tad piecēlās un palika stāvot klusēdams, ģērbies svinību bruņās, kuru ieliekumos laistījās uguns atspīdumi, — garš, nekustīgs, saviļņots, jo arī viņam šī baltā meitene ar salmenīšu vainagu galvā likās esam eņģelis, kas redzēts uz vitrāžas gotu katedrālē.

Ksendzs pieveda Danusju pie Zbiškas gultas un, uzlicis viņiem uz rokām stulu, sāka parasto ceremoniju. Pa kņazes cienīgo seju ritēja viena asara pēc otras, bet viņas sirds tobrīd bija mierīga, uzskatot, ka dara labu, savienodama šos divus jaukos un nevainīgos bērnus. Kungs de Lorhe otrreiz nometās ceļos un, atspiedies ar abām rokām uz zobena roktura, izskatījās gluži kā bruņinieks, kas redz parādību, bet abi laulājamie pēc kārtas atkārtoja ksendza vārdus: «Es . . . ņemu .. . tevi . . . sev…» — un šos klusos un saldos vārdus atkal pavadīja circeņu dziedāšana kamīna spraugās un malkas sprakstēšana pavardā. Pēc ceremonijas beigām Danusja nokrita kņazei pie kājām, kura svētīja abus; beidzot, nodevusi viņus debesspēku gādībā, teica:

—    Tagad priecājieties, jo viņa nu ir tava, tu — viņas.

Zbiška izstiepa savu veselo roku pēc Danusjas, meitene apskāva jaunekli ap kaklu, un kādu laiku dzirdēja tikai, kā viņi, salikuši kopā mutes, sačukstējās:

—    Nu tu esi mana, Danusja.

—    Nu tu esi mans, Zbiška.

Bet no pārmērīgā pārdzīvojuma slimais Zbiška drīz sagura un, atlaidies spilvenos, sāka smagi elpot. Taču samaņu nezaudēja un turpināja smaidīt Danusjai, kura slaucīja viņa aukstiem sviedriem klāto seju un pat nebeidza atkārtot: «Nu tu esi mana, Danusja,» — uz ko viņa pēc katra vārda piekrītoši pamāja savu gaišmataino galviņu. Sī aina līdz pēdējam saviļņoja de Lorhi, kurš paziņoja, ka nevienā zemē viņam neesot gadījies redzēt tik jutīgas sirdis un ka tāpēc svinīgi zvērot cīnīties kājās vai jāšus ar katru bruņinieku, burvi vai pūķi, kurš iedrošinātos izjaukt šo jauno cilvēku laimi. Un viņš patiešām tūlīt apzvērēja šo apņemšanos pie mazā zobena, ko bruņinieki lietoja ievainoto nogalināšanai un sauca par «mizerikordiju», krustveida roktura. Kņaze un ksendzs Višoneks tika uzaicināti par šī zvēresta lieciniekiem.

Nevarēdama iedomāties salaulāšanos bez jautrības, kņaze atnesa vīnu, un viņi iedzēra. Nakts stundas skrēja cita pēc citas. Pārvarējis vājumu, Zbiška atkal pievilka sev klāt Danusju un teica:

—    Reiz kungs Jēzus man tevi atdeva, neviens vairs neatņems, un tomēr man žēl, ka tu aizbrauc, mijā puķīt.

—    Atbrauksim ar tēti uz Cehanovu, — Danusja atbildēja.

—    Ka tik tev nepiemestos kāda slimība vai kas cits… Lai dievs sargā tevi no nelaimes_ Es zinu, tev jābrauc uz Spihovu… Eh!

Ar augstā dieva un žēlīgās panes ziņu tu esi mana, un, ja kas ir salaulāti, tos nekāda pasaules vara vairs nevar izšķirt.

Bet, tā kā laulības notika naktī un slepenībā un ka tūlīt pēc tam vajadzēja šķirties, kaut kādas dīvainas skumjas pārņēma ne tikai Zbišku, bet ari visus pārējos. Sarunas neveicās. Reizumis kamīnā nodzisa uguns un visu galvas iegrima tumsā. Tad ksendzs Višoneks uzmeta uz oglēm jaunas pagales, bet, tām žēli iepīkstoties, kā tas bieži notiek ar zaļu malku, jautāja:

—    Grēcinieka dvēsele šķīstīšanās gunī, ko tu gribi?

Viņam atbildēja vienīgi circeņi, pēc tam kamīnā atkal iedegās liesma, kas izcēla no tumsas nomodā sēdošo sejas, atspogujojās kunga de

Lorhes bruņās un apgaismoja Danusjas balto kleitu un salmenīšu vainadziņu galvā.

Suņi pagalmā vēlreiz sāka riet uz meža pusi, kā parasti mēdz riet uz vilkiem.

Nakts stundām lēni ritot, arvien biežāk iestājās klusums, līdz beidzot kņaze teica:

—            Mīļais Jēzu! Vai tā vajadzētu būt pēc laulībām, labāk tad iet gulēt, bet, tā kā mums jāgaida līdz rītam, uzspēlē kaut ko uz savas koklītes, puķīt, pirms aizbraukšanas — man un Zbiškam.

Danusja, kuru māca nogurums un miegs, labprāt bija gatava kaut kā sevi uzmundrināt un tūlīt aizskrēja pēc koklītēm, bet, pēc brīža atgriezusies, apsēdās pie Zbiškas gultas.

—    Ko lai spēlēju? — viņa jautāja.

—            Ko? — kņaze sacīja. — Ko gan citu, ja ne to pašu dziesmu, ko tu dziedāji Tinecā, kad Zbiška tevi pirmo reizi ieraudzīja!

—            Ā! Atceros un neaizmirsīšu līdz nāvei, — Zbiška sacīja. — Kā tik pēc tam to kaut kur gadījās dzirdēt, man tūlīt acīs saskrēja asaras.

—    Nu, tad to arī uzdziedāšu, — Danusja sacīja.

Un tūlīt sāka trinkšķināt kokli, pēc tam, atliekusi, kā parasti, galviņu, iedziedājās:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Apmestos uz žoga. Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

Te pēkšņi viņai aprāvās balss, iedrebējās lūpas, bet no pievērtajiem plakstiņiem ar varu izlauzās asaras. Brīdi viņa centās tās savaldīt, taču nespēja un beidzot sāka rūgti raudāt, gluži kā tad, kad pēdējo reizi dziedāja šo dziesmu Zbiškam Krakovas cietumā, domādama, ka nākošā dienā viņam nocirtīs galvu.

—    Danusja! Kas tev kaiš, Danusja? — Zbiška jautāja.

—    Kāpēc tu raudi? Kas tās par kāzām! — kņaze iesaucās. — Kāpēc?

—            Nezinu, — Danusja elsodama atbildēja. — Man ir tik skumji… Tik žēl. .. Zbiškas un jūsu …

Visi norūpējušies sāka viņu mierināt un skaidrot, ka aizbrauc tikai uz īsu laiku un Ziemas svētkos jau droši vien kopā ar Jurandu ieradīsies Cehanovā, Zbiška ar veselo roku atkal apskāva viņu, pievilka pie krūtīm un izskūpstīja meitenei no acīm asaras — tomēr smagums visu sirdīs palika, un šai smagumā viņiem ritēja nakts stundas.

Piepeši pagalmā kaut kas tik negaidīti un griezīgi iečīkstējās, ka visi pat nodrebēja. Kņaze, piecēlusies no sola, iesaucās:

—    Mans dievs! Akas vinda! Zirgus dzirda!

Ksendzs Višoneks paskatījās logā, kura stikla rūtis jau metās pelēkas, un sacīja:

—    Sāk svīst gaisma, tuvojas rīts. Ave Maria, gralia piena . .

Pēc tam izgāja no istabas un, pēc neilga laika atgriezies, teica:

—            Aust rīts, taču diena būs apmākusies. Tur Juranda ļaudis dzirda zirgus. Laiks tev doties ceļā, nabadzīt!

To padzirdušas, kņaze un Danusja sāka skaļi raudāt un kopā ar Zbišku vaimanāt, kā mēdz vaimanāt vienkārši ļaudis, kad viņiem jāšķiras, un šais vaimanās bija kaut kas no rituāla, tās skanēja kā žēlabas un reizē kā dziesma, kas plūst no pilnām sirdīm tik dabiski, kā no acīm plūst asaras.

Ak mīļais, mums ir jāšķiras. Ko līdz vairs tavas asaras! Nē, asaras vairs nelon liet. Ardievu, man ir jāaiziet.

Ardievu, mī|ais! Hei!

Zbiška pēdējo reizi piespieda Danusju pie krūtīm un turēja tik ilgi, kamēr viņam pietrūka elpas un kamēr kņaze neatvilka to nost, lai saģērbtu ceļam.

Pa to laiku kļuva pavisam gaišs. Visi jau bija uzcēlušies, pilī valdīja rosība. Pie Zbiškas ieradās viņa ieroču nesējs čehs Glava apjautāties par veselību un saņemt rīkojumus.

—    Piebīdi manu gultu pie loga, — bruņinieks viņam teica.

Cehs bez pūlēm piebīdīja gultu pie loga, bet izbrīnījās, kad Zbiška lika viņam to atvērt — taču izpildīja arī šo pavēli, tikai apsedza kungu ar savu kažoku, jo ārā piesala, lai gan laiks bija apmācies un nāca biezs, mīksts sniegs.

Zbiška sāka skatīties: pagalmā caur krītošajām sniega pārslām varēja saredzēt ragavas, kurām blakus apsarmojušos un kūpošos zirgos sēdēja Juranda ļaudis. Visiem bija ieroči, dažiem mugurā bruņas, kurās atspoguļojās drūmās dienas bālā gaisma. Mežu pilnīgi aizsedza sniega plīvurs, pat žogu un vārtus gandrīz nevarēja saredzēt.

Jau saģērbusies ceļam lapsādu kažokā, Danusja vēlreiz ieskrēja

1 Sveicināta Marija, žēlastības pilna.

Zbiškas istabā, vēlreiz apskāva viņu ap kaklu un vēlreiz pateica viņam atvadoties:

—    Kaut arī aizbraucu, tomēr esmu tava.

Bet viņš skūpstīja tai rokas, vaigus un acis, kuras tikko varēja saredzēt lapsu ādās, un teica:

—     Lai dievs tevi sargā! Laimīgu ceļu! Tagad tu esi mana līdz pašai nāvei!

Kad viņu atkal atrāva nost, Zbiška piecēlās sēdus, cik vien varēja, atspieda galvu uz palodzes un skatījās. Caur sniega pārslām kā caur kādu plīvuru viņš redzēja, kā Danusja iesēdās kamanās, kā kņaze viņu ilgi turēja savos skāvienos, kā viņu skūpstīja galma sievietes un kā kņazs Višoneks svētīja viņu ar krusta zīmi. Pirms pašas izbraukšanas meitene vēl pagriezās pret viņu un izstiepa rokas:

—    Ardievu, Zbiška!

—    Lai dievs dod mums Cehanovā satikties . . .

Bet sniga biezs sniegs, it kā gribēdams visu apslāpēt un visu aizsegt, tāpēc šos pēdējos vārdus viņi dzirdēja tik neskaidri, ka abiem likās, it kā viņi sauktu viens otru jau no tālienes.

XXVI

Pēc lielās snigšanas iestājās bargs sals un skaidrs, sauss laiks. Dienā meži dzirkstīja saules staros, ledus sakala upes un sastindzināja purvus. Naktīs sals tā pieņēmās, ka mežā ar troksni sprēgāja koki; putni salaidās ap cilvēku mājokļiem; ceļus apdraudēja vilki, kuri pulcējās baros un uzbruka ne tikai vientuļiem ceļiniekiem, bet ari veseliem ciemiem. Ļaudis tomēr priecājās, sildoties pie pavardiem savās dūmainajās istabiņās, jo pēc aukstās ziemas paredzēja bagātu ražu un jautri gaidīja svētkus, kas vairs nebija tālu.

Kņaza medību pils 'izskatījās pamesta. Kņaze kopā ar galmu un ksendzu Višoneku aizbrauca uz Cehanovu. Zbiška, jau krietni atveseļojies, bet vēl ne tik stiprs, lai varētu kāpt zirgā, palika pilī kopā ar saviem ļaudīm, Sanderu, savu ieroču nesēju un pils apkalpotājiem, kurus izrīkoja cienījama šļahtiete, kas pildīja saimnieces pienākumus.

Taču bruņinieka sirds tiecās pie jaunās sievas. Bija neizsakāmi saldi iedomāties, ka Danusja pieder viņam un nekāda pasaules vara vairs nespēj to atņemt, bet, domājot par to, Zbišku vēl vairāk pārņēma ilgas. Viņš cauras dienas pavadīja nopūtās, gaidīdams to mirkli, kad varēs atstāt pili, un prātoja, ko tad darīs, kurp jās un kā iegūs Juranda simpātijās. Reizēm viņam uzmācās briesmīgs nemiers, bet visumā nākotne likās solam priecīgas izredzes. Mīlēt Danusju un skaldīt bruņu cepures ar pāvu spalvu pušķiem — tādu jaunais bruņinieks iedomājās savu dzīvi. Bieži viņam radās vēlēšanās aprunāties par to ar čehu, ko bija iemīlējis, bet ievēroja, ka tas, būdams ar visu sirdi uzticīgs Jagenkai, nelabprāt runāja par Danusju. Bet, tā kā laulības notika slepenībā, arī Zbiška nedrīkstēja par tām runāt.

Viņa veselība uzlabojās ar katru dienu. Nedēļu pirms Ziemas svētkiem pirmo reizi uzsēdās zirgā un, lai gan juta, ka bruņās to vēl nespētu izdarīt, uzreiz kļuva možāks. Viņš gan nedomāja, ka tuvākā laikā nāksies vilkt tās mugurā un likt galvā kaujas cepuri, tomēr cerēja, ka drīz spēs izdarīt arī to. īsinot laiku, Zbiška mēģināja istabā cilāt zobenu — un diezgan veiksmīgi; vienīgi cirvis vēl izrādījās pasmags, tomēr viņš uzskatīja, ka, sagrābis to abās rokās, jau varētu krietni vien atvēzēties.

Beidzot, divas dienas pirms svētkiem, lika izklāt kamanas, apseglot zirgus un paziņoja čeham, ka brauks uz Cehanovu. Uzticīgais ieroču nesējs mazliet norūpējās, sevišķi tāpēc, ka ārā bija sprēgājošs sals, bet Zbiška viņam teica:

—     Nav tava darīšana, Glovač (kā bija viņu iesaucis poliski). Te mums vairs nav nozīmes palikt, bet, ja es arī saslimtu, Cehanovā būs kam par mani parūpēties. Galu galā es nejāšu, bet braukšu kamanās, ieracies sienā un ietinies zvērādās, tikai īsi pirms Cehanovas uzkāpšu zirgā.

Un tā arī notika. Cehs jau bija iepazinis savu jauno kungu un zināja, ka slikti ir runāt viņam pretī, bet vēl sliktāk tūlīt neizpildīt pavēli, tādēļ jau pēc stundas viņi devās ceļā. īsi pirms izbraukšanas ieraudzījis Sanderu, kas sēdās ragavās kopā ar savu kasti, Zbiška viņam sacīja:

—     Ko tu pieķēries man kā dadzis aitai? … Teici taču, ka gribi doties uz Prūsiju.

—     Teicu, ka gribu uz Prūsiju, — Sanders atbildēja, — bet kā lai viens tieku uz turieni tādā sniegā? Vilki apēdīs mani, iekams paspēs uzlēkt pirmā zvaigzne, un te arī nav jēgas palikt. Labāk es pilsētā celšu ļaužu dievbijību, dalīšu svēto preci un glābšu no velna nagiem viņu dvēseles, kā visu kristīgo tēvam Romā tiku solījis. Turklāt esmu ļoti iemīlējis jūs, cienīto pan, tāpēc negribētu atstāt līdz tam, kamēr došos uz Romu, un varbūt gadīsies, ka spēšu jums kā pakalpot.

—     Viņš vienmēr gatavs iedzert un iekost uz jūsu veselību, pan, — čehs sacīja, — un tieši šādā veidā visvairāk gribētu jums pakalpot. Bet, ja mums Pšasnišas mežā uzklups lielāks bars vilku, mēs atdosim tiem viņu uzkodām, jo nekam labākam viņš neder.

—    Skatieties, ka jums grēcīgi vārdi nepiesaltu pie ūsām, — Sanders atteica, — tādas lāstekas var atkust tikai elles ugunīs.

—     Nekas! — Glovačs sacīja, ar cimdotu roku pieskardamies ūsām, kas viņam tikko sāka dīgt. — Vispirms es mēģināšu piestātnē atkausēt tās ar siltu alu, ko tev tomēr nedošu.

—    Bet ir taču bauslis: izslāpušo padzirdi. Atkal grēks!

—     Nu, tad es tev iedošu spaini ūdens, bet pagaidām ņem, kas ir pie rokas.

To teicis, viņš cik vien varēdams abām rokām pagrāba sniegu un meta to Sanderam bārdā, bet tas izvairījies teica:

—     Jūs velti braucat uz Cehanovu, tur jau ir viens dresēts lācītis, kas mētājas ar sniegu.

Tā viņi, diezgan labi saprazdamies, apmainījās asprātībām. Zbiška tomēr neliedza Sanderam braukt līdzi, jo šis dīvainais cilvēks viņu uzjautrināja un patiešām likās esam stipri pieķēries. Un viņi atstāja meža pili — skaidrā ziemas rītā, tik stiprā salā, ka nācās apsegt zirgus. Visu zemi klāja dziļš sniegs. Māju jumti bija tikko saredzami, vietām pat dūmi, šķita, cēlās tieši no baltajām kupenām un sārti no rītausmas kāpa taisni uz augšu, pamazām izplešoties kā spalvu pušķi pie bruņinieku cepurēm.

Lai taupītu spēkus, kā arī tāpēc, ka bija ļoti auksts, Zbiška brauca kamanās, kur sienā un zvērādās bija vieglāk glābties no sala. Arī Glovačam lika apsēsties sev blakus, turot gatavībā stopu pret vilkiem, un viņi visu laiku jautri tērzēja.

—     Pšasnišā, — Zbiška sacīja, — tikai pabarosim zirgus, sasildīsimies un tūlīt dosimies tālāk.

—    Uz Cehanovu? ,

—    Vispirms uz Cehanovu apsveikt kņazu pāri un pavadīt svētkus.

—    Bet pēc tam? — Glovačs jautāja.

Zbiška smaidīdams atteica:

—    Pēc tam, kas zina, varbūt uz Bogdanecu.

Čehs paskatījās uz viņu ar izbrīnu. Viņam galvā iešāvās doma, ka varbūt jaunais kungs atteicies no Juranda meitas, kas likās esam ticami vēl jo vairāk tāpēc, ka Danusja aizbrauca prom, bet meža pilī viņš tika dzirdējis, ka Spihovas pans negribot dot Zbiškam savu meitu. Sī doma iepriecināja krietno ieroču nesēju; lai gan viņš mīlēja Jagenku, taču skatījās uz viņu kā uz zvaigzni pie debesīm un labprāt samaksātu par viņas laimi kaut vai ar savām asinīm. Zbišku arī viņš iemīlēja un no visas sirds vēlējās kalpot viņiem abiem līdz pašai nāvei.

—    Tad jau jūs, cienītais pan, paliksiet savās dzimtmājās! — viņš priecīgi sacīja.

—     Kā es varu tur palikt, — Zbiška atbildēja, — ja esmu izaicinājis uz divkauju šos bruņiniekus, bet pirms tam vēl Lihtenšteinu? De Lorhe stāstīja, ka šogad mestrs aicināšot pie sevis ciemos uz Torunu karali, tad es arī pievienošos viņa svītai un domāju, ka tur Garbovas Zaviša vai Tačevas Povals izdabūs no karaļa atļauju man cīnīties ar šiem mūkiem. Viņi droši vien uzstāsies ar saviem ieroču nesējiem, tā ka tev arī būs ko darīt.

—     Tad es labāk pats paliktu par mūku, ja būtu citādi, — čehs sacīja.

Zbiška paskatījās uz viņu ar patiku.

—    Bēdīgi klāsies tam, kas gadīsies tev pa cirtienam. Kungs Jēzus devis tev briesmīgu spēku, bet tu slikti darītu, ja pārāk plātītos ar to, — īstam ieroču nesējam jābūt pazemīgam.

Cehs pamāja ar galvu, piekrizdams, ka pārāk neplātīsies, bet cīņā pret vāciešiem arī nctaupīsies. Zbiška turpināja smaidīt, taču ne vairs ieroču nesējam, bet pats savām domām.

—    Vecais pans būs priecīgs, kad atgriezīsimies, — pēc brīža Glovačs sacīja. — Un Zgoželicos arī būs priecīgi.

Zbiškam tik skaidri atainojās Jagenka, it kā viņa sēdētu tam blakus kamanās. Tā tas bija vienmēr: tiklīdz nejauši viņu atcerējās, tūlīt skaidri redzēja acu priekšā . . .

«Nē,» viņš sevī noteica, «nebūs vis priecīga, jo Bogdanecā es atgriezīšos tikai ar Danusju, bet viņa lai ņem sev citu. . .» Te viņam acu priekšā pavīdēja Bžozovas Vilks un jaunais Rogovas Ctans — un Zbiškam kļuva bēdīgi, iedomājoties, ka meiteni var iegūt viens no viņiem. «Būtu atradusi sev kādu labāku,» viņš sevī sprieda, «tie taču ir dzērāji un spēlmaņi, turpretī meitene ir lieliska.» Viņš iedomājās arī, ka, uzzinājis par notikušo, tēvocis būs ļoti sarūgtināts, bet arī mierināja sevi, atceroties, ka Macjkam vispirms rūpēja sava dzimta un pārticība, ar ko celt tās nozīmi. Jagenka gan atradās tuvāk, kaimiņos, toties Jurands bija bagātāks saimnieks par Zgoželicu Zibu, tāpēc viegli varēja paredzēt, ka Macjka ilgi nedusmosies par šīm laulībām, vēl jo vairāk tāpēc, ka zināja par brāļadēla mīlestību un to, cik viņš Danusjai pateicības parādā . . . Papukosies, pēc tam būs priecīgs un sāks mīlēt Danusju kā savu meitu!

Un pēkšņi Zbiškas sirdi pārņēma ilgas un mīlestība uz tēvoci, kurš bija stingrs vīrs, bet viņu mīlēja kā acuraugu; kaujās viņu uzmanīja vairāk nekā pats sevi; viņa dēļ ņēma laupījumu un rūpējās par mantu. Viņi bija vieni paši visā pasaulē, pat bez radiniekiem, izņemot abatu, tāpēc, kad reizēm gadījās izšķirties, viens bez otra nezināja, ko iesākt, sevišķi vecais, kurš neko vairs sev nekāroja.

«Eh, cik viņš būs priecīgs, cik priecīgs!» Zbiška sevī atkārtoja. «Es tikai gribētu, lai arī Jurands mani tāpat uzņemtu kā viņš.»

Un jauneklis mēģināja iztēloties, ko teiks un darīs Jurands, kad uzzinās par laulībām. To iedomājoties, viņš uztraucās, bet ne sevišķi, jo grozīt te neko vairs nevarēja. Uz divkauju Jurandam viņu neklājās aicināt, bet, ja pārāk ietieptos, Zbiška atbildētu tā: «Labāk piekrītiet, kamēr es lūdzu, jo jūsu tiesības uz Danusju ir cilvēciskas, bet manas — dievišķas, un viņa tagad pieder man, nevis jums.» Savā laikā viņš bija dzirdējis no kāda kleriķa, rakstu zinātāja, ka sievai esot jāpamet tēvs māte un jāsekojot vīram, tāpēc juta, ka viņa pusē lielāka vara. Jaunais bruņinieks tomēr nedomāja, ka viņa un Juranda starpā varētu izcelties briesmīgas nesaskaņas un naids, cerot, ka viņu stipri iespaidos Danusjas lūgšanas un tikpat stipri, ja ne stiprāk kņazs, kura padotais viņš bija, un kņaze, kuru mīlēja kā savas meitas aizgādni.

Pšasnišā viņiem ieteica palikt pa nakti, brīdinot no vilkiem, kuri sala laikā salasījās tik lielos baros, ka uzbruka pat veselām pajūgu karavānām. Zbiška tomēr šo brīdinājumu negribēja ievērot, jo krogā bija saticis vairākus Mazāvijas bruņiniekus ar svītām, kuri arī jāja uz Cehanovu pie kņaza, un vairākus bruņotus tirgoņus no pašas Ceha- novas, kurr veda preču vezumus no Prūsijas. Tik lielā skaitā nekādas briesmas nedraudēja, tāpēc devās ceļā pa nakti, lai gan pievakarē pēkšņi sacēlās vējš, atdzina mākoņus un sākās putenis. Brauca cieši viens aiz otra un tik lēni, ka Zbiškam radās šaubas, vai līdz svētkiem tiks galā. Dažās vietās vajadzēja atrakt kupenas, ko zirgi nevarēja iz- brist. Par laimi, mežā ceļš bija gluds. Un tomēr Cehanovu viņi ieraudzīja jau dziļā krēslā.

Varbūt viņi vēl ilgi braukātu ap pilsētu sniega putenī un vējā, nezinot, ka ir jau klāt, ja uzkalnā, kur cēla jauno pili, nedegtu ugunis. Neviens vairs labi nezināja, vai šīs ugunis Ziemas svētku vakarā iekurtas ceļiniekiem vai tā ir kāda sena paraša, bet Zbiškas ceļa biedri tagad par to arī nedomāja — visi gribēja pēc iespējas ātrāk rast patvērumu pilsētā.

Bet putenis pa to laiku arvien vairāk pieņēmās. Ass un auksts vējš dzina milzīgus sniega blāķus, locīja kokus, gaudoja, plosījās, paķēra veselas kupenas, pacēla tās gaisā, sagrieza virpuļos, izkaisīja, apbēra vezumus, zirgus, sāpīgi, kā smilti, trieca ceļiniekiem sejā, neļaujot ne paelpot, ne parunāt. Ilksīm piekārtos zvārguļus nemaz nevarēja sadzirdēt, toties puteņa auros laiku pa laikam ieskanējās kādas žēlabainas balsis, it kā vilku gaudošana, it kā zirgu zviegšana tālumā, bet reizēm it kā šausmu pilni cilvēku saucieni pēc palīdzības. Nogurušie zirgi spiedās cits pie cita un gāja arvien lēnāk.

—            Eh, putenis, tas tik ir putenis! — aizelsies sacīja čehs. — Laime, pan, ka pilsēta vairs nav tālu un ka tur kuras ugunis, citādi mums klātos slikti.

—            Kas tagad ir klajā laukā, tiem beigas, — Zbiška atteica. — Un es vairs neredzu arī ugunis.

—            Tik bieza migla, ka pat uguns tai nespīd cauri. Bet varbūt vējš izsvaidījis malku un ogles.

Arī citos pajūgos tirgoņi un bruņinieki tāpat sprieda, ka tie, kurus putenis pārsteidzis tālu no cilvēku mājokļiem, rīt vairs nedzirdēs svētku zvanus. Zbiška piepeši kļuva nemierīgs un teica:

—    Nedod dievs, ka Jurands būtu kaut kur ceļā.

Kaut gan čehs bija pilnīgi aizņemts, skatoties pēc ugunīm, padzirdis Zbiškas vārdus, viņš tomēr pagrieza galvu un jautāja:

—    Vai tad Spihovas panam vajadzēja atbraukt?

—    Jā.

—    Ar paņeņku?

—    Ugunis tomēr izgaisušas, — Zbiška atbildēja.

Ugunis patiešām bija nodzisušās, toties uz ceļa pie zirgiem un ragavām parādījās vairāki jātnieki.

—            Kur lienat? — iesaucās vērīgais čehs, paķerot stopu. — Kas jūs tādi esat?

—    Kņaza ļaudis, mūs sūtīja palīgā ceļiniekiem.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžos.

—    Vediet uz pilsētu! — Zbiška sacīja.

—    Vai no jums nav kāds atpalicis?

—    Nē.

—    No kurienes braucat?

—    No Pšasnišas.

—    Vai citus braucējus neredzējāt?

—    Neredzējām. Varbūt ir uz citiem lielceļiem.

—            Visur izsūtīti ļaudis. Sekojiet mums! Jūs esat noklīduši no ceļa. Grieziet pa labi!

Un viņi pagrieza zirgus. Kādu laiku dzirdēja tikai vēja aurus.

—    Vai daudz viesu vecajā pili? — Zbiška pēc brīža jautāja.

Labi nesadzirdējis, tuvākais jātnieks pieliecās viņam klāt:

—    Ko jūs sakāt, pan?

—    Es jautāju: vai pie kņaza daudz viesu?

—    Kā vienmēr: pulka!

—    Vai Spihovas pans ir?

—    Nav, bet viņu gaida. Arī izsūtīja ļaudis pretī.

—    Ar ploškām?

—    Kur nu ar ploškām tādā putenī!

Bet viņiem nācās pārtraukt sarunu, jo vēja auri arvien pieauga.

—    Taisni velna kāzas! — čehs ieminējās.

Taču Zbiška lika viņam klusēt un nelabā vārdu nepieminēt.

—     Vai tad nezini, — viņš teica, — ka svētkos velni kļūst nespēcīgi un slēpjas āliņģos? Pie Sandomiras zvejnieki svētku priekšvakarā vienreiz noķēra tīklā: turēja mutē līdaku, bet, atskanot zvanu skaņām, tūlīt sašļuka, un viņi to sita ar nūjām līdz pat vesperēm. Jā, vētra ļoti nikna, bet ar kunga Jēzus ziņu, kurš laikam grib, lai rītdiena tāpēc būtu vēl priecīgāka.

—     Ha! Mēs jau bijām pie pašas pilsētas, bet, ja nebūtu ieradušies palīgi, droši vien maldītos līdz pusnaktij, bijām nobraukuši no ceļa, — Glovačs sacīja.

—    Tāpēc, ka nodzisa ugunis.

Beidzot tomēr iebrauca pilsētā. Sniega kupenas ielās tur bija tik lielas, ka daudzās vietās aizsedza pat logus, tādēļ arī, maldoties ap pilsētu, ceļinieki nevarēja saskatīt ugunis. Toties vējš šeit tā netrakoja. Ielas bija tukšas, pilsētnieki jau sēdēja pie svētku galdiem. Pie dažiem namiem zēni ar šūpulīšiem un kazām, neraugoties uz puteni, dziedāja Ziemas svētku dziesmas. Arī tirgus laukumā redzēja dažus cilvēkus, kas, aptinušies ar zirnājiem, tēloja lāčus, bet citādi ielas bija tukšas. Tirgoņi, kas atbrauca reizē, palika pilsētā, kamēr Zbiška un pārējā šļahta devās tālāk uz veco pili, kurā dzīvoja kņazs un kura, piejājot tuvāk, par spīti putenim, jautri iemirdzējās savām stikla rūtīm.

Paceļamais tilts pāri grāvim bija nolaists, jo lietuviešu uzbrukuma laiki jau sen bija pagājuši, bet krustneši, paredzēdami karu ar Polijas karali, paši centās iegūt Mazāvijas kņaza labvēlību un draudzību. Viens no kņaza ļaudīm pataurēja, un tūlīt atvērās vārti. Pie tiem stāvēja pārdesmit strēlnieku, bet uz mūriem un pie lūkām nebija nevienas dzīvas dvēseles — kņazs bija atļāvis sargiem nokāpt zemē. Viesiem pretī iznāca vecais Mrokola, kurš bija ieradies pilī jau pirms pāris dienām, un, kņaza vārdā apsveicis atjājējus, aizveda tos uz istabām, kur varēja pienācīgāk saģērbties vakariņām.

Zbiška tūlīt apjautājās par Spihovas Jurandu; Mrokota atteica, ka viņa pagaidām nav, bet gaidot, tādēļ ka solījies ierasties; gadījumā, ja būtu vēl vairāk saslimis, atsūtītu ziņu. Tomēr izsūtījuši pretī vairākus jātniekus, jo tādu puteni pat vecākie ļaudis neatceroties.

—    Tad varbūt drīz ieradīsies.

—       Droši vien. Kņaze pavēlēja uzlikt viņiem traukus uz kopēja galda. j

Lai gan Zbiška vienmēr mazliet baidījās Juranda, sirdī nopriecājās un teica sev: «Lai viņš dara, ko grib, nekas nelīdzēs: tik un tā atbrauc mana sieva, mana laulātā draudzene, mana mīļā Danusja.» Un, atkārtodams to, viņš gandrīz neticēja pats savai laimei. Pēc tam nodomāja, ka meita būs viņam visu izstāstījusi, nolūgusies un pierunājusi tūlīt atdot Zbiškam. «Patiesību sakot, ko viņš citu varētu darīt? Jurands ir gudrs vīrs un zina, ka nav ko viņu sargāt, tik un tā es Danusju paņemšu, jo manas tiesības ir stiprākas.»

Pārģērbjoties viņš izjautāja Mrokotu par kņaza, bet sevišķi par kņazes veselību; pēdējo jau kopš Krakovas laikiem mīlēja kā savu māti. Bija priecīgs dzirdot, ka pilī visi veseli, lai gan kņaze ļoti skumstot pēc savas mīļās dziedātājas. Tagad viņai uz kokles spēlējot Jagenka, kuru kņaze arī visai mīlot, bet ne tā kā Danusju.

—    Kāda Jagenka? — Zbiška izbrīnījies jautāja.

—       Dlugoļasas Jagenka, vecā Dlugoļasas pana mazmeita. Skaista meitene — viņā iemīlējies lotringietis.

—    Kā, vai tad de Lorhe arī šeit?

—       Kur gan lai viņš būtu? Kā atbrauca no meža pils, tā te dzīvo bez rūpēm. Mūsu kņazam nekad netrūkst viesu.

—    Būšu priecīgs viņu satikt, šim bruņiniekam neko nevar pārmest.

—    Viņš arī jūs ciena. Bet iesim, kņazu pāris tūlīt sēdīsies pie galda.

Un viņi aizgāja. Ēdamzālē divos kamīnos kurējās lielas ugunis, ko

uzraudzīja kalpi, un tā bija pilna ar viesiem un galminiekiem. Kņazs ienāca pirmais vojevodas un dažu tuvu augstmaņu pavadībā. Zbiška paklanījās viņam līdz ceļiem, pēc tam noskūpstīja roku.

Tas saņēma rokās viņa galvu, tad, paaicinājis nedaudz sānis, sacīja:

—       Es jau visu zinu. Sākumā man nepatika, ka izdarījāt to bez manas atļaujas, bet, taisnību sakot, nebija arī laika, es taču jau atrados Varšavā, kur domāju, ka pavadīšu svētkus. Turklāt ir zināms: ja sieviete kaut ko sadomā, labāk nepretojies, tik un tā neko nepanāksi. Kņaze par jums rūpējas kā māte, bet es vienmēr labāk piekrītu viņai nekā pretojos, lai neskumdinātu un pasargātu no liekām asarām.

Zbiška otrreiz paklanījās kņazam līdz ceļiem.

—    Lai dievs dod, ka es varētu jums atlīdzināt.

—       Pateicies viņam par izveseļošanos! Pastāsti kņazei, cik laipni es tevi uzņēmu, viņa būs ļoti priecīga! Ak dievs! Viņas prieks — mans prieks! Jurandam aizmetīšu par tevi labu vārdu un domāju, ka viņš piekritīs, viņš arī mīl kņazi.

—    Kaut arī viņš nepiekristu, man ir lielākas tiesības.

—    Tev ir lielākas tiesības, un viņam būs jāpiekrīt, bet savu svētību jums var nedot. Ar varu neviens viņu nepiespiedīs to darīt, bet bez vecāku svētības nebūs arī dieva svētības.

Padzirdis šos vārdus, Zbiška noskuma, jo līdz šim par to netika domājis. Bet tai brīdī ienāca kņaze ar Dlugoļasas Jagenku un pārējām galminiecēm, un jaunais bruņinieks piesteidzās paklanīties viņai. Kņaze sveicināja viņu vēl laipnāk nekā kņazs un tūlīt sāka runāt par gaidāmo Juranda ierašanos. Lūk, trauki viņiem jau esot salikti uz galda, ļaudis arī izsūtīti pretī, lai putenī parādītu ceļu. Ar svētku vakariņām gan vairs nevarot kavēties, pans to nemīlot, bet viņi noteikti ieradīšoties, iekams vakariņas vēl būs beigušās.

—     Kas attiecas uz Jurandu, — kņaze sacīja, — lai notiek pēc dieva prāta. Vai nu šodien, vai rīt pēc dievkalpojuma visu pateikšu, un kņazs arī apsolīja piebilst kādu vārdu. Jurands gan ir nepielūdzams, bet ne tiem, kurus mīl, un ne tiem, kuriem ir padots.

Un viņa sāka stāstīt Zbiškam, kā izturēties pret sievastēvu, lai, dievs sargi, neaizvainotu un nesakaitinātu viņu. Vispār viņa cerēja uz visu to labāko, bet vairāk pieredzējis un manīgāks cilvēks viņas vārdos saklausītu zināmu nemieru. Varbūt tāpēc, ka Spihovas pans visumā bija smagas dabas cilvēks, bet varbūt kņazi sāka uztraukt tas, ka viņi tik ilgi nerādījās. Putenis ārā plosījās arvien stiprāk, un visi runāja, ka, pārsteigts klajā laukā, cilvēks var tur arī palikt. Kņazei gan ienāca prātā arī citas iespējas: piemēram, ka Danusja atzinusies tēvam par savu salaulāšanos ar Zbišku un tas saskaities nolēmis vispār nebraukt uz Cehanovu, bet viņa negribēja uzticēt Zbiškam šīs savas domas, un nebija arī laika, jo kalpotāji sāka nest zālē ēdienus un likt tos uz galda. Zbiška tomēr paspēja vēlreiz paklanīties viņai un pajautāt:

—     Bet, ja viņi atbrauks, kā tad būs, cienītā pane? Mrokota man stāstīja, ka Jurandam esot atsevišķa istaba, kur atradīšoties siens, ko paklāt arī ieroču nesējiem. Kā tad būs?

Kņaze iesmējās un, viegli iesitusi tam ar cimdu pa seju, sacīja:

—    Rimsties! Vēl ko? Ak tu tāds!

Un viņa aizgāja pie kņaza, kuram tuvākie augstmaņi jau izbīdīja krēslu, lai viņš varētu apsēsties. Bet pirms tam viens no viņiem pasniedza Janušam seklu, lēzenu šķīvi ar plānās šķēlītēs sagrieztu karašu un oblatēm, ko kņazam vajadzēja izdalīt viesiem, galminiekiem un kalpotājiem. Otru līdzīgu šķīvi kņazei turēja skaists pusaudzis, Soha- čevas kastelāna dēls. Galda viņā galā stāvēja ksendzs Višoneks, kuram vajadzēja svētīt uz smaržīga siena saliktās vakariņas. Tai brīdī durvīs parādījās pavisam apsnidzis cilvēks, skaļi iesaukdamies:

—    Cienītais pan!

—     Kas ir? — kņazs jautāja, dusmīgs par to, ka atnācējs pārtraucis ceremoniju.

—    Uz Radzanovas lielceļa pilnīgi ieputināti kādi braucēji. Mums vajag vairāk cilvēku, lai viņus atraktu.

To padzirduši, visi satrūkās, uztraucās arī kņazs un, griežoties pie Sohačevas kastelāna, iesaucās:

—    Jātniekus ar lāpstām, tūlīt!

Pēc tam jautāja atnācējam:

—    Vai daudz cilvēku ieputināts?

—    Nevarēja saskaitīt. Briesmīgs putenis. Ir zirgi un vezumi. Daudz pavadoņu.

—    Nezināt, kā tie ir?

—    Ļaudis saka: Spihovas pana.

XXVII

Padzirdis šo baigo vēsti, Zbiška, pat nelūdzis kņaza atļauju, devās uz staļļiem un lika seglot zirgus. Cehs, kurš, kā ieroču nesējs, kas cēlies no muižnieku kārtas, atradās zālē kopā ar savu kungu, tikko paspēja aizskriet uz istabu un atnest siltu kažoku. Būdams prātīgs vīrs, viņš nemaz nemēģināja Zbišku atturēt, zinot, ka tas neko nelīdzētu, bet vilcināšanās varētu nākt tikai par ļaunu. Uzsēdies zirgā, čehs paķēra vārtos no sarga vairākas lāpas un kopā ar kņaza ļaudīm, kurus steidzīgi saposa vecais kastelāns, arī devās ceļā. Aiz vārtiem viņus apņēma necaurredzama tumsa, bet putenis likās esam mazinājies. Varbūt aiz pilsētas viņi tūlīt nomaldītos, bet līdzi jāja cilvēks, kurš pirmais bija paziņojis par notikumu un tagad viņus veda, jo ātrāk un drošāk vēl tāpēc, ka tam līdzi bija suns, kas pazina ceļu. Atklātā laukā vējš atkal sāka asi cirst sejā, sevišķi aulekšojot. Lielceļš vietām bija tā aizputināts, ka vajadzēja nokāpt, jo zirgi iestiga līdz vēderam. Kņaza ļaudis aizdedza lāpas, ploškas un jāja dūmos un liesmās, kuras vējš purināja tik spēcīgi, it kā gribētu atraut tās no sveķotajām šķilām un aiznest pāri laukiem un mežiem. Jāja diezgan tālu — aizmugurē palika tuvākie ciemi, tad Nedzboža, pēc tam nogriezās uz Radzanovas pusi. Aiz Nedzbožas vētra patiešām sāka mazināties. Vēja brāzieni kļuva vājāki un vairs nenesa līdzi veselus sniega mākoņus. Debesis noskaidrojās. No augšas vēl kādu laiku nāca sniegs, bet drīz arī tas pārstāja. Pēc tam šur tur mākoņu spraugās iemirdzējās zvaigznes. Zirgi sāka sprauslāt, jātnieki atviegloti uzelpoja. Zvaigžņu skaits ar katru mirkli vairojās, un sāka salt. Pēc dažām minūtēm iestājās pilnīgs klusums.

De Lorhe, kurš jāja blakus Zbiškam, mēģināja viņu mierināt, sacīdams, ka briesmu gadījumā Jurands katrā ziņā vispirms domāja par meitas drošību un, ja arī visi būtu nosaluši, viņu katrā ziņā atradīšot dzīvu, varbūt pat ādās iemigušu. Bet Zbiška viņu slikti saprata, un nebija arī laika klausīties, jo drīz vien priekšējais jātnieks nogriezās no lielceļa.

Jaunais bruņinieks pasteidzās uz priekšu un pajautāja: — Kādēļ nogriežamies?

—            Tādēļ, ka viņi ieputināti nevis uz lielceļa, bet, lūk, turi Redzat, pan, to alksnāju?

To teicis, viņš ar roku parādīja tālumā tumšu krūmāju, kas izdalījās uz baltās sniega segas, jo mākoņi atsedza mēness disku un nakts kļuva gaiša.

—    Laikam nomaldījās no lielceļa.

—            Nomaldījās no lielceļa un brauca apkārt gar upmalu. Vētrā un putenī tas viegli var gadīties. Brauca un brauca, kamēr piekusa zirgi.

—    Kā tad jūs viņus atradāt?

—    Suns aizveda.

—    Vai tuvumā nav kādu māju?

—    Ir, bet viņpus upes. Te tūlīt ir Vkra.

—    Uz priekšu! — Zbiška iesaucās.

Bet pavēlēt bija vieglāk nekā pavēli izpildīt; kaut arī stipri piesala, tīrumā sniegs vēl bija irdens, svaigi sanests un dziļš, kurā zirgi stiga pāri ceļiem, tāpēc nācās virzīties uz priekšu lēnām. Pēkšņi viņi sadzirda suņa rejas un tieši priekšā ieraudzīja resnu un līku vītola stumbru ar mēness gaismā mirdzošu, kailu zaru vainagu.

—            Viņi ir tālāk, — pavadonis teica, — tuvāk alksnājam, bet arī te kaut kam jābūt.

—    Zem vītola ir kupena. Pagaismojiet.

Vairāki kņaza ļaudis nokāpa no zirgiem un apgaismoja kupenu ar lāpām, pēc tam viens tūlīt iesaucās:

—    Cilvēks sniegā! Te ir galva, var redzēt!

—    Zirgs arī ir!

—    Atrakt!

Lāpstas ienira sniegā un sāka sviest to uz visām pusēm.

Pēc brīža zem vītola atklājās sēdoša cilvēka stāvs uz krūtīm nokārtu galvu un dziļi sejā uzmauktu cepuri. Vienā rokā viņš turēja zirga pavadu, kurš gulēja blakus ar purnu sniegā. Laikam jātnieks bija atšķīries no pārējiem tādēļ, lai ātrāk sasniegtu cilvēku mājokļus un atvestu palīdzibu, bet, kad zirgs pakrita, paslēpās zem vītola aizvēja pusē un tur sastinga.

—    Gaismu! — Zbiška iesaucās.

Kalps tuvināja lāpu nosalušā sejai, bet tās vaibstus sākumā bija grūti pazīt. Tikai pēc tam, kad otrs kalps pacēla uz augšu nokārto galvu, visi vienā balsi iesaucās:

—    Spihovas pans!

Zbiška pavēlēja diviem vīriem viņu tūdaļ ņemt un aizvest uz tuvāko māju, bet pats ar citiem kalpiem un pavadoni, nezaudējot ne mirkli, metās glābt pārējos. Jājot viņš domāja, ka tur atradis Danusju, savu sievu, varbūt mirušu, un, cik spēka, trenca zirgu, kurš klupa sniegā līdz krūtīm. Par laimi, vairs nebija tālu, tikai daži desmiti soļu. «Šurpu!» no tumsas atskanēja to balsis, kuri pirmīt bija palikuši pie ieputinātajiem braucējiem. Zbiška piesteidzās klāt un nolēca no zirga:

—    Pie lāpstām!

Divas ragavas palicēji jau paspēja atrakt. Zirgi un cilvēki tajās bija neglābjami nosaluši. Kur atrodas pārējie pajūgi, varēja pazīt pēc sniega pauguriem, lai gan ne visas ragavas bija pilnīgi ieputinātas. Pie dažām redzēja līdz vēderam kupenās iestigušus zirgus, it kā tie trauktos uz priekšu un būtu sastinguši pēdējā piepūlē. Viena zirgu pāra priekšā līdz jostas vietai sniegā nekustīgi kā stabs stāvēja cilvēks ar pīķi rokā; pie citiem pajūgiem kalpi bija nosaluši, turot zirgus pie iemauktiem. Acīm redzot, nāve viņus bija pārsteigusi mirklī, kad gribēja izvilkt zirgus no kupenām. Viens aizjūgs kavalkādcs pašās beigās nebija nemaz ieputināts. Braucējs sakņupis sēdēja priekšā, ar rokām sargājot ausis, bet viņam aiz muguras divi gulēja; garas sniega strēles pāri viņu krūtīm savienojās ar sanesumiem abās ragavu pusēs un pārklāja nosalušos kā pēlis, bet viņi likās klusi un mierīgi guļam. Citi turpretī bija gājuši bojā, cīnoties ar puteni līdz pēdējam, jo bija sastinguši saspringtās pozās. Vairākas ragavas bija apgāzušās, dažām salauztas ilksis. Lāpstas ik pēc brīža atklāja izliektus zirgu kaklus, ar purniem sniegā ierakušās galvas, cilvēkus ragavās un pie ragavām, bet nevienās nebija sieviešu. Zbiška te strādāja ar lāpstu, tā, ka sviedri plūda pār vaigiem, te apgaismoja mirušos, baidīdamies vai starp tiem neieraudzīs savs iemīļotās seju, bet viss velti! Liesmas apgaismoja tikai bargas, ūsainas Spihovas cīnītāju sejas — ne Danusjas, ne kādas citas sievietes nekur nebija.

—    Ko tas nozīmē? — jaunais bruņinieks sevī brīnījās.

Un skaļi jautāja citiem, kuri strādāja nostāk, vai nav ko atklājuši, bet tie atraka tikai vīriešus. Beidzot darbs bija galā. Kalpi iejūdza ragavās savus zirgus un, apsēduši uz bukām, devās ar līķiem uz Nedz- božu, lai tur siltās telpās pamēģinātu vai kādu vēl nevar atdzīvināt. Zbiška ar čehu un vēl diviem kalpiem palika. Viņam ienāca prātā, ka ragavas ar Danusju varbūt atšķīrušās no karavānas; varbūt tajās, kā to varēja paredzēt, bija iejūgti paši labākie zirgi un Jurands izsūtīja viņu pa priekšu; varbūt vēlāk, sargājot no puteņa, atstāja kādā mājā pa ce|am. Zbiška pats nezināja, ko iesākt; katrā ziņā gribēja apskatīt tuvākās kupenas, alksnāju, pēc tam atgriezties un meklēt uz lielceļa.

Taču kupenās neatrada neko. Alksnājā viņam vairākas reizes paspīdēja tikai vilku acis, bet cilvēku un zirgu pēdas nekur negadījās. Pļava starp alksnāju un lielceļu tagad mirdzēja mēness gaismā, un tās baltajā, vienmuļajā virsmā iztālēm šur tur patiešām rēgojās vairāki tumši plankumi, bet tie arī bija vilki, kuri, tuvojoties cilvēkiem, aizbēga prom.

—     Cienītais pan! — čehs beidzot ierunājās. — Velti mēs te jādelējam un meklējam, Juranda meitas karavānā nebija.

—    Uz lielceļu! — Zbiška pavēlēja.

—     Neatradīsiet arī uz lielceļa. Es vērīgi skatījos, vai kādās ragavās nav kārbu ar sieviešu apģērbiem. Nekā nebija. Paņeņka palikusi Spihovā.

Zbišku pārsteidza šīs domas pareizība, un viņš teica:

—    Lai dievs dod, ka tā būtu, kā tu runā.

Bet čehs prātoja tālāk:

—     Ja Danusja būtu braukusi, vecais pans viņu nepamestu ragavās, bet paņemtu sev līdzi zirgā un mēs būtu viņu atraduši tam blakus.

—    Jāsim turpu vēlreiz, — Zbiška satrauktā balsī sacīja.

Viņam ienāca prātā, ka varbūt tā arī bija, kā čehs teica. Ja nu viņi patiešām slikti meklējuši! Ja nu Jurands patiešām būs paņēmis Danusju zirgā, bet pēc tam, kad zirgs pakrita, viņa aizgāja no tēva, cerot sameklēt viņam kādu palīdzību! Tādā gadījumā viņai vajadzēja atrasties sniegā kaut kur tuvumā.

Bet Glovačs, it kā uzminējis šīs domas, turpināja:

—    Tādā gadījumā ragavās atrastos viņas tērpi, viņa taču nebrauktu uz galmu tikai ar to, kas mugurā.

Neraugoties uz šo dibināto iebildumu, tomēr aizjāja vēlreiz līdz vītolam — bet ne zem tā, ne simt soļu apkārtnē neko neatrada. Jurandu kņaza ļaudis jau bija aizveduši uz Nedzbožu, un apkārt viss bija pilnīgi tukšs. Cehs vēl piemetināja, ka pavadoņa suns, kurš atrada Jurandu, būtu atradis arī paņeņku. Tad Zbiška atviegloti nopūtās — viņam radās pārliecība, ka Danusja patiešām palikusi mājās. Atrada pat iemeslu, kāpēc tas tā noticis: viņa laikam visu izstāstīja tēvam, kurš, nepiekrizdams laulībām, ar nolūku atstāja meitu mājās, bet pats devās žēloties kņazam un lūgt viņa aizbildnību pie bīskapa. Sī doma Zbišku stipri nomierināja un pat iepriecināja; viņš saprata, ka līdz ar

Juranda nāvi novērsti visi šķēršļi, kas neļāva savienoties ar Danusju. «Jurands negribēja, bet kungs Jēzus gribēja,» jaunais bruņinieks sevī sprieda, «un dieva griba vienmēr ir pārāka.» Tagad viņam tikai jādodas uz Spihovu un jāņem Danusja kā sava, pēc tam atliks vienīgi izpildīt zvērestu, ko, pierobežā dzīvojot, arī labāk izdarīt nekā tālajā Bogdanecā. «Dieva griba! Dieva griba!» viņš atkārtoja sevī. Piepeši tomēr sakaunējās sava pāragrā prieka un teica Glovačam:

—    Man viņa ļoti žēl, es tev atklāti saku.

—            Ļaudis runāja, ka vācieši baidījušies viņa kā nāves, — ieroču nesējs atbildēja.

Pēc brīža pajautāja:

—    Tagad jāsim uz pili?

—    Caur Nedzbožu, — Zbiška atbildēja.

Ieradušies Nedzbožā, devās uz muižas māju, kur viņus pieņēma vecais saimnieks Zelehs. Jurandu vairs neatrada, bet Zelehs viņiem pastāstīja labu vēsti.

—            Viņu te berzēja ar sniegu gandrīz līdz kauliem un vīnu lēja mutē, pēc tam sutināja uz lāvas, kur viņš arī sāka elpot.

—            Dzīvs? — Zbiška priecīgi jautāja, to padzirdot, aizmirsis pats savas rūpes.

—            Dzīvs gan, bet, vai izdzīvos, dievs to zina, jo dvēselei nepatīk no pusceļa griezties atpakaļ.

—    Kādēļ tad viņu aizveda?

—            Tādēļ, ka kņazs atsūtīja pakaļ. Cik mājā bija spilvenu, ar visiem sasedza un aizveda.

—    Vai par meitu neko neteica?

—    Viņš tikko sāka elpot, runāt vēl nespēja.

—    Un pārējie?

—            Pārējie jau pie dieva aizkrāsnē. Viņi, nabadziņi, vairs netiks uz rīta dievkalpojumu, vienīgi ja uz to, kuru pats kungs Jēzus debesīs noturēs.

—    Neviens neatdzīvojās?

—            Neviens. Ejam istabā, ko mēs te priekšnamā runājam. Ja gribat redzēt, viņi atrodas ļaužu galā pie uguns. Ejam istabā.

Bet Zbiška steidzās un negāja, lai gan vecais Zelehs vilktin vilka viņus iekšā, ko darīja ar katru, mīlēdams, kā pats teica, aprunāties «ar tautu». No Nedzbožas līdz Cehanovai vēl bija prāvs gabals, un Zbiška dega nepacietībā ātrāk ieraudzīt Jurandu, lai no viņa kaut ko uzzinātu.

Jāja cik ātri vien pa aizputināto lielceļu varēdami. Kad ieradās, bija jau pāri pusnaktij un pils kapelā nupat kā beidzās dievkalpojums.

Zbiška jau dzirdēja vēršu māvienus un kazu blējienus, ko pēc veca paraduma atdarināja ticīgie par piemiņu tam, ka pestītājs piedzimis stallī. Pēc dievkalpojuma pie Zbiškas pienāca kņaze norūpējušos, satrauktu seju un sāka izprašņāt:

—    Danusja ir?

—        Nav. Vai tad Jurands neko neteica, es dzirdēju, ka viņš esot dzīvs?

—       Dievs žēlīgs! Tas mums ir dieva sods! … Jurands nevar parunāt un guļ kā bluķis.

—    Nebaidieties, cienītā pane. Danusja palikusi Spihovā.

—    Kā tu to zini?

—        Nevienās ragavās nav sieviešu apģērba. Jurands taču nebūtu vedis viņu vienā kažokā.

—    Tas gan tiesa!

Un viņai tūlīt priecīgi iemirdzējās acis. Pēc brīža iesaucās:

—        Ak Jēzus bērns, kas tu šodien esi piedzimis, nevis tavas dusmas, bet laikam tikai mīlestība nāk pār mums.

Tomēr viņu uztrauca Juranda ierašanās bez meitas, tāpēc jautāja tālāk:

—    Kādēļ gan v'PŠ to būtu pametis?

Zbiška izklāstīja kņazei savas aizdomas. Tās likās ticamas, un viņa nedaudz nomierinājās.

—    Tagad Jurands mums būs parādā par savu dzīvību, — teica,

—     patiesību sakot, arī tev, tu taču arī biji aizjājis viņu atrakt. Tad viņam krūtīs jābūt akmenim, ja arī tagad pretotos. Tas šim spītniekam būs arī dieva brīdinājums, lai necīnās pret svēto sakramentu. Tiklīdz atjēgsies un sāks runāt, es tūlīt viņam to pateikšu.

—        Vispirms lai atgūst samaņu, mēs taču vēl nezinām, kāpēc Danusju neņēma līdzi. Varbūt slima?

—        Nerunā niekus! Man jau tāpat baigi, ka viņas nav. Ja būtu slima, viņš to nepamestu.

—    Pareizi! — Zbiška sacīja.

Un viņi devās pie Juranda. Istabā bija karsts kā pirtī un pilnīgi gaišs, jo kamīnā dega milzīgas priežu šķilas. Ksendzs Višoneks uzmanīja slimo, kurš gulēja gultā zem lāču ādām bālu seju, no sviedriem salipušiem matiem un aizvērtām acīm. Lūpas bija vaļā un elpa ļoti smaga, bet tik spēcīga, ka pat zvērādas, ar ko bija pārsegts, cilājās no viņa elpas vilcieniem.

—    Nu, kā ir? — kņaze jautāja.

—    Ielēju mutē krūzi sildīta vīna, — ksendzs Višoneks atbildēja,

—   un tagad sāka nākt sviedri.

—    Guļ vai neguļ?

—    Varbūt arī neguļ, tādēļ ka ļoti stipri elpo.

—    Vai raudzījāt ar viņu runāt?

—            Raudzīju, bet neko neatbild, un man liekas, ka līdz rītam viņš nerunās.

—    Gaidīsim rītu, — kņaze teica.

Ksendzs Višoneks uzstāja, lai viņa iet atpūsties, bet kņaze par to negribēja ne dzirdēt. Visos kristīga cilvēka tikumos, tātad arī rūpēs par slimniekiem, viņa gribēja līdzināties mirušajai karalienei Jadvigai un ar saviem nopelniem izpirkt tēva dvēseli, tāpēc nepalaida garām nevienu iespēju, lai šai izsenis kristīgajā valstī izrādītos dievbijīgāka par citiem, tā izdzēšot no ļaužu piemiņas to, ka dzimusi pie pagāniem.

Bez tam viņu tirdīja vēlēšanās ātrāk kaut ko uzzināt no Juranda par Danusju, kuras liktenis viņu vēl joprojām uztrauca. Apsēdusies pie slimnieka gultas, viņa sāka skaitīt rožukroņi, pēc tam aizsnaudās. Zbiška, vēl nebūdams pilnīgi vesels un jājot pārpūlējies, ātri sekoja viņas piemēram, un pēc stundas abi iemiga tik cieši, ka varbūt nogulētu līdz pusdienai, ja, gaismai austot, tos neuzmodinātu zvanu skaņas pils kapelā.

Sīs skaņas atmodināja arī Jurandu, kurš, atvēris acis, negaidot uzcēlās gultā sēdus un sāka skatīties apkārt pa istabu, plakstiņus ātri mirkšķinādams.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! Kā jūtaties? — kņaze jautāja.

Bet viņš laikam vēl nebija atjēdzies, jo skatījās uz viņu, it kā nepazītu, un pēc brīža iesaucās:

—    Šurpu! Šurpu! Atrociet kupenu!

—    Dievs ar jums, jūs taču esat Cehanovā! — kņaze teica.

Jurands sarauca pieri kā cilvēks, kas pūlas kaut ko atcerēties, pēc tam sacīja.

—            Cehanovā? Meitene gaida un… kņazu pāris… Danusja! Danusja! . . .

Un, pēkšņi aizvēris acis, atkal atslīga spilvenos.

Zbiška un kņaze nobijās, domādami, ka būs nomiris, bet tai mirklī viņa krūtis sāka vienmērīgi cilāties, kā cilvēkam, kas dziļi iemidzis.

Ksendzs Višoneks pielika pirkstu pie lūpām un deva ar roku zīmi viņu nemodināt, pēc tam pačukstēja:

—    Varbūt tā nogulēs visu dienu.

—     Jā, bet ko viņš teica? — kņaze jautāja.

—    Teica, ka meita gaida Cehanovā, — Zbiška atbildēja.

—    Vēl nav atjēdzies, — ksendzs paskaidroja.

Tēvs Višoneks baidījās, vai lik pēc otrreizējas pamošanās Jurandam nepiemetīsies karsonis un viņš nezaudēs samaņu uz ilgu laiku. Tomēr tēvs Višoneks apsolīja kņazei un Zbiškam, ka tūlīt paziņos, tiklīdz vecais bruņinieks sāks runāt, un, viņiem aizejot, pats arī devās pie miera. Jurands atmodās tikai otrajā svētku dienā īsi pirms pusdienām, toties pie pilnas samaņas. Kņaze un Zbiška bija klāt. Jurands apsēdās gultā, paskatījās uz kņazi un, pazinis viņu, teica:

—    Cienītā pane … Dieva dēļ, vai esmu Cehanovā?

—    Un nogulējāt visus svētkus, — kņaze atteica.

—    Mani ieputināja sniegs. Kas izglāba?

—    Sis bruņinieks, Bogdanecas Zbiška. Atceraties, Krakovā . . .

Brīdi vērojis viņu ar savu veselo aci, Jurands sacīja:

—    Atceros . . . Bet kur Danusja?

—    Vai tad viņa nebrauca ar jums? — kņaze uztraukti jautāja.

—    Kā tad viņa varēja braukt ar mani, ja es braucu pie viņas?

Zbiška un kņaze saskatījās, domādami, ka Jurands vēl murgo, pēc

tam kņaze sacīja:

—    Dieva dēļ, atjēdzieties! Vai meitene ar jums nebrauca?

—    Meitene? Ar mani? — Jurands izbrīnījies jautāja.

—            Jūsu cilvēki gāja bojā, bet Danusju starp tiem neatrada. Kāpēc pamētāt viņu Spihovā?

Jurands atkārtoja vēlreiz, bet šoreiz jau satrauktā balsī:

—    Spihovā? Viņa taču ir pie jums, cienītā pane, nevis pie manis!

—            Kā? Jūs taču atsūtījāt viņai pakaļ uz meža pili cilvēkus un vēstuli!

—            Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! — Jurands atbildēja. — Neko es nesūtīju.

Tagad nobāla kņaze.

—            Ko tas nozīmē? — viņa jautāja. — Vai jūs esat pārliecināti, ka runājat pie pilnas saprašanas?

—            Visužēlīgais dievs, kur mana meita? — uztrūcies no gultas, Jurands iesaucās.

To padzirdis, ksendzs Višoneks steidzīgi izgāja no istabas, bet kņaze turpināja:

—            Klausieties: meža pilī pēc Danusjas ieradās bruņoti ļaudis ar vēstuli no jums. Vēstulē bija rakstīts, ka ugunsgrēkā jūs saspieduši baļķi… ka esat gandrīz pilnīgi zaudējis acu gaismu un gribat redzēt meitu . . . Paņēma Danusju un aizbrauca . . .

—            Vai man! — Jurands iesaucās. — Tik tiešām kā dievs debesis, nekāda ugunsgrēka Spihovā nav bijis un es pēc viņas nevienu neesmu sūtījis!

Te atgriezās ksendzs Višoneks ar vēstuli un, pasniedzis to Jurandam, jautāja:

—    Vai tas nav jūsu ksendza rokraksts?

—    Nezinu.

—    Bet zīmogs?

—    Zīmogs mans. Kas vēstulē rakstīts?

Ksendzs Višoneks izlasīja vēstuli. Jurands klausījās, galvu saķēris, pēc tam sacīja:

—            Vēstule sadomāta! … Zīmogs viltots! Vai man! Viņi nolaupīja manu meitu un tagad nonāvēs!

—    Kas?

—    Krustneši!

—            Daudzcietušais dievs! Tūlīt jāziņo kņazam! Lai sūta pie mestra sūtņus! — kņaze iesaucās. — Jēzus žēlīgais, glāb un palīdzi! . . .

To teikusi, vaimanādama izskrēja no istabas. Jurands izlēca no gultas un steidzīgi sāka vilkt drēbes savā platajā mugurā. Zbiška sēdēja kā pārakmeņojies, bet pēc brīža nikni nošņirkstināj a lidz šim cieši sakostos zobus.

—            Kā jūs zināt, ka viņu nolaupīja krustneši? — ksendzs Višoneks jautāja.

—    Zvēru pie pestītāja ciešanām!

—            Pagaidiet! Tas var būt. Viņi bija atjājuši pie mums uz meža pili sūdzēties par jums . . . Prasīja gandarījumu . . .

—    Un viņi to nolaupīja! — Zbiška pēkšņi iesaucās.

To teicis, izskrēja no istabas un aizsteidzās uz stalli, liekot tūlīt seglot zirgus un jūgt ragavas, pats labi nezinādams, kāpēc to dara. Zināja tikai to, ka jāsteidzas glābt Danusju — jāsteidzas tūlīt un tieši uz Prūsiju, kur tā jāizrauj no ienaidnieka rokām vai pašam jāiet bojā.

Pēc tam atgriezās istabā, lai paziņotu Jurandam, ka ieroči un zirgi tūlīt bus gatavi. Bija pārliecināts, ka Jurands jās līdzi. Sirdi viņam plosīja dusmas, sāpes un žēlums — bet nezuda ari cerība, jo likās, ka divatā ar bargo Spihovas bruņinieku nekas nav neiespējams un varēs cīnīties kaut ar visu krustnešu armiju.

Istabā bija ne tikai Jurands, ksendzs Višoneks un kņaze, bet arī kņazs, kungs de Lorhe un vecais Dlugoļasas pans, kuru kņazs, uzzinājis, kas par lietu, arī izsauca uz apspriedi kā gudru cilvēku un smalku krustnešu pazinēju, pie kuriem bija ilgus gadus pavadījis gūstā.

—            Vajag rīkoties prātīgi, lai ātrumā nekļūdītos un nepazudinātu meiteni, — Dlugoļasas pans sacīja. — Tūlīt jāsūdzas mestram; ja jūsu kņaziskā augstība gribētu sūtīt viņam vēstuli, es aizvedīšu.

—            Vēstuli sūtīšu, un jus to aizvedīsiet, — kņazs sacīja. — Nepieļaušu, ka bērns ietu bojā, lai dievs un svētais krusts man palīdz. Mestrs baidās kara ar Polijas karali, un viņam rūp dabūt savā pusē manu brāli Semku un mani… Viņš nav licis nozagt meiteni un tūlīt pavēlēs to atdot.

—    Bet ja nu tomēr licis? — ksendzs Višoneks jautāja.

—            Kaut arī krustnesis, viņš tomēr godīgāks par citiem, — kņazs iebilda, — un, kā jau teicu, tagad drīzāk gribētu man iztapt nekā sariebt. Jagaiļa varenība nav joks… Eh! Kādreiz viņi mums svilināja ādu, kamēr varēja, bet nu ir sapratuši, ka, ja arī mēs, mazūri, palīdzēsim Jagailim, būs slikti.

Dlugoļasas pans sacīja:

—             Pareizi. Krustneši velti neko nedara, un man liekas, ka meiteni viņi nolaupīja tāpēc, lai Spihovas panam izsistu no rokām zobenu un vai nu saņemtu izpirkšanas naudu, vai apmainītu,

Jurandam pavaicāja:

—    Kas pie jums tagad ir gūstā?

—    De Bergovs, — Jurands atbildēja.

—    Kāds ievērojams vīrs?

—    Šķiet, ka ievērojams.

Padzirdis de Bergova vārdu, de Lorhe apjautājās, kas par lietu, un, dabūjis zināt, sacīja:

—            Tas ir Ileldrijas grāfa — ordeņa lielā labdara radinieks; viņa dzimtai ir daudz nopelnu pret ordeni.

—            Tas tiesa, — Dlugoļasas pans sacīja, pārtulkojis klātesošajiem kunga de Lorhes vārdus. — De Bergovi ordenī ieņēma augstus amatus.

—            Tāpēc ari Danfelds un fon Lēve viņu briesmīgi aizstāvēja, — kņazs sacīja. — Kā tik viens vai otrs atvēra muti, tā tūlīt teica, ka de Bergovs esot jāatbrīvo. Tik tiešām, kā dievs debesīs, meiteni viņi nolaupījuši tāpēc, lai atdabūtu de Bergovu.

—    Un dabūjuši atdos atpakaļ, — ksendzs teica.

—            Būtu labi zināt, kur viņa ir, — Dlugoļasas pans sacīja. — Pieņemsim, ka mestrs pajautā: «Kam man jāpavēl, lai viņu atdod?» Ko es viņam teikšu?

—            Kur viņa ir? — Jurands dobji sacīja. — Robežas tuvumā noteikti netur, baidoties, ka es viņu atkarošu; droši vien aizveduši uz tāliem Vislas vai piejūras apgabaliem.

Zbiška sacīja:

—    Sameklēsim un atņemsim.

Bet kņazs vairs nespeja valdīt dusmas:

—     No manas pils, suņabrāļi, viņu nolaupīja, ar to apkaunodami arī mani, ko es, kamēr būšu dzīvs, nekad nepiedošu. Pietiek man viņu nodevības! Pietiek uzbrukumu! Labāk ar sumpurņiem dzīvot kaimiņos! Tagad mestram šie komturi jāsoda un meitene jāatdod, bet pie manis jāsūta ļaudis izlūgties piedošanu! Citādi izziņošu visiem!

Uzsitis ar duri pa galdu, vēl piebilda:

—     Jā gan! Manā pusē būs mans brālis no Plockas, Vitauts un viss karaļa Jagaiļa karaspēks. Diezgan žēlots! Pat svētajam būtu izsīkusi visa pacietība. Man pietiek!

Visi noklusa, gaidot, kamēr viņš nomierināsies. Anna Danuta pat nopriecājās, ka kņazs tik ļoti ņem pie sirds notikumu ar Danusju, zinādama, ka viņš ir pacietīgs, bet arī neatlaidīgs un, ja kaut ko ieņēmis galvā, vairs nerimstas, kamēr panāk savu.

Pēc tam ierunājās ksendzs Višoneks:

—     Kādreiz ordenī bija noteikums, — viņš sacīja, — ka neviens komturs bez kapitula un mestra atļaujas uz savu galvu neko nedrīkst uzsākt. Tāpēc dievs nodeva krustnešu rokās tik plašas zemes, padarot viņus varenakus gandrīz par jebkuru valdnieku zemes virsū. Bet tagad pie viņiem vairs nav ne paklausības, ne taisnības, ne godīguma, ne ticības. Nekā, tikai mantkāre un tāds niknums, it kā viņi būtu vilki ne cilvēki. Kā lai viņi klausītu mestra vai kapitula rīkojumiem, ja neklausa paša dieva gribai? Sēž savās pilīs kā tādi dalienas kņazi un viens otram palīdz darīt citiem ļaunu. Mēs sūdzēsimies mestram, bet viņi ņems un visu noliegs. Mestrs liks viņiem atdot meiteni atpakaļ, bet viņi to neatdos vai arī pateiks: «Pie mums nav, mēs viņu nenolaupījām.» Liks viņiem zvērēt, un viņi apzvērēs. Ko tad?

—     Ko tad? — Dlugoļasas kungs pārjautāja. — Jurandam tūlīt jājāj uz Spihovu. Ja krustneši nolaupījuši Danusju, lai dabutu izpirkšanas naudu vai apmainītu pret de Bergovu, viņi to darīs zināmu… un nevienam citam kā tieši Jurandam.

—    Viņu nozaga tie, kas bija ieradušies meža pilī, — kņazs sacīja.

—    Mestrs nodos viņus tiesā vai liks cīnīties ar Jurandu.

—    Viņiem jācīnās ar mani, — Zbiška iesaucās, — es pirmais viņus izaicināju.

Atņēmis rokas no sejas, Jurands jautāja:

—    Kas bija ieradušies meža pilī?

—    Bija Danfelds, vecais fon Lēve un divi brāļi: Gotfrīds un Rotgers, — ksendzs atbildēja. — Sūdzējās un gribēja, lai kņazs jums pavēl atsvabināt de Bergovu. Bet kņazs, uzzinājis no de Fura, ka vācieši pirmie jums uzbrukuši, nepieņēma sīidzibu un atlaida viņus tukšā.

—     Jājiet uz Spihovu, — kņazs teica, — viņi tur ieradīsies. Līdz šim to vēl nav izdarījuši tāpēc, ka Šī jaunā bruņinieka ieroču nesējs, aizvedis viņiem ce|ā izaicinājumu, salauza Danfeldam roku. Jājiet uz Spihovu, bet, līdzko viņi ieradīsies, paziņojiet man. Par de Bergovu meitu jums atdos atpaka|, bet es viņiem to nepiedošu; viņi ari mani apkaunoja, nolaupot Danusju no manas pils.

Un kņazu atkal pārņēma dusmas, jo krustneši bija izsmēluši visu viņa pacietību. Pēc brīža piebilda:

—    Eh! Spēlējas, spēlējas ar uguni, kamēr apdedzinās pirkstus.

—    Viņi visu noliegs! — ksendzs Višoneks atkārtoja.

—     Ja reiz Jurandam paziņos, ka meita atrodas pie viņiem, pēc tam to vairs nevarēs noliegt, — Dlugo|asas Mikolajs mazliet nepacietīgi atbildēja. — Domāju, ka robežas tuvumā viņu netur, un Jurands pareizi teica, ka būs aizveduši uz tālākām pilīm vai jūras piekrasti, taču, ja bus pierādījums, ka viņi to izdarījuši, tad vairs mestram nevarēs noliegt.

Jurands dīvainā un reizē baigā balsī atkārtoja:

—    Danfelds, fon Lēve, Gotfrīds un Rotgers . ..

Dlugoļasas Mikolajs vēl ieteica aizsūtīt uz Prūsiju piedzīvojušus un veiklus vīrus, kuri lai Sčitnā un Insburkā izpēta, vai Juranda meita tilr ir un, ja nav, tad uz kurieni aizvesta; pēc tam kņazs paņēma rokā nūju un izgāja dot attiecīgus rīkojumus, bet kņaze, gribēdama stiprināt Jurandu ar kādu labu vārdu, pavaicāja:

—    Kā jūs jūtaties?

Labu strēķi Jurands neko neatbildēja, it kā nebutu dzirdējis jautājumu, tad pēkšņi sacīja:

—    It kā man kāds būtu uzplēsis vecu rētu.

—     Paļaujieties uz dieva žēlastību — Danusja atgriezīsies, atdodiet tikai viņiem de Bergovu.

—    Pat savu asiņu viņiem nežēlotu.

Kņaze brīdi šaubījās, vai tūlīt neizstāstīt par laulībām, bet, drusku padomājusi, nolēma nepievienot jau tā smagajām nelaimēm, kas bija piemeklējušas Jurandu, vēl vienu pārdzīvojumu; un kņazē Annā iezagās neskaidras bailes. «Danusju viņi meklēs kopā ar Zbišku, lai Zbiška pie izdevības ari pastāsta,» prātoja, «tagad viņš varbūt pilnīgi zaudētu prātu.» Tāpēc sāka runāt par ko citu:

—     Jūs mūs nevainojiet, — viņa sacīja. — Ieradās ļaudis jūsu kalpu drānās, atveda ar jūsu zīmogu apstiprinātu vēstuli, kurā bija rakstīts, ka esat slims, ka dziest acu gaisma un ka gribat vēl reizi paskatīties uz savu bērnu. Kā mēs varējām nepaklausīt un neizpildīt tēva pavēli?

Jurands noslīga viņai pie kājām.

—    Es nevienu nevainoju, cienītā pane.

—     Varat būt droši, ka dievs, kurš visu redz, jums viņu atdos. Viņš sūtīs tai glābiņu, tāpat kā pēdējās medībās, kad mums uzbruka saniknots taurs un kungs Jēzus atsūtīja Zbišku, lai mūs pasargā. Pats gandrīz gāja bojā un pēc tam ilgi slimoja, bet Danusju un mani izglāba, par ko kņazs viņam piešķīra bruņinieka jostu un zelta piešus. Redziet! . . . Danusja ir dieva rokās. Zināms, žēl meitenes. Domāju, ka atbrauks reizē ar jums, ka atkal ieraudzīšu savu dārgumiņu, bet izrādās . . .

Kņazei ietrīcējās balss un no acīm sāka līt asaras, bet Jurandam pēkšņi un strauji kā viesulis uz brīdi izlauzās ilgi valdītais izmisums. Ieķēries savos garajos matos, viņš sāka dauzīt ar galvu pret sienu, vaidēdams un atkārtodams gārdzošā balsī:

—    Ak Jēzus! Jēzus! Jēzus!

Pie viņa pieskrēja Zbiška un, no visa spēka sapurinājis aiz pleciem, iesaucās:

—    Mums jādodas ceļā! Uz Spihovu!

XXIX

—    Kā ir šī svīta? — Jurands negaidīti iejautājās, aiz Radzanovas

iztrūcies no domām kā no miega.

—    Mana, — Zbiška atbildēja.

—    Vai mani ļaudis visi gājuši bojā?

—    Redzēju viņus Nedzbožā mirušus.

—    Nav vairs veco biedru!

Zbiška neko neatbildēja, un viņi klusēdami steidzīgi jāja tālāk, lai pēc iespejas ātrāk nokļūtu Spihovā, cerot, ka varbūt tur sastaps kādus krustnešu sutņus. Viņiem par laimi, atkal uznāca sals, ceļš bija iebraukts, varēja steigties. Pievakarē Jurands ierunājās atkal, apjautājās par tiem ordeņa brāļiem, kuri bija ieradušies meža pilī, un Zbiška viņam visu izstāstīja — i par viņu sūdzībām, i par aizbraukšanu, i par de Fura nāvi un savu ieroču nesēju, kurš tik drausmīgi bija izlauzis Danfeldam roku, — un, visu to stāstot, jauno bruņinieku pēkšņi pārsteidza kāds apstāklis, proti: viņš atcerējās to sievieti, kas ieradās meža pilī, atvedot no Danfelda dziedinošo balzamu. Pieturā Zbiška apjautājās par viņu čeham un Sanderam, bet neviens no abiem skaidri nezināja, kas ar to noticis. Viņiem likās, ka sieviete aizbraukusi kopā ar ļaudīm, kuri bija ieradušies pēc Danusjas, vai tūlīt pēc tam. Tagad Zbiškam ienāca prātā, ka viņa varēja būt atsūtīta, lai brīdinātu šos ļaudis gadījumā, ja Jurands tai laikā atrastos meža pilī. Tad viņi neuzdotos par Juranda sūtņiem un droši vien pasniegtu kņazei kādu citu iepriekš sagatavotu vēstuli. Tas viss bija izstrādāts ellišķīgi veikli, un jaunais bruņinieks, kurš līdz šim pazina krustnešus vienīgi kaujas laukā, pirmo reizi nodomāja, ka ar dūrēm vien pret tiem cīnīties nepietiek, bet vajag mācēt pieveikt viņus arī ar galvu. Sī doma viņam diez kā nepatika, žēlums un sāpes viņā vispirms bija radījuši cīņas un asiņu kāri. Pat Danusjas izglābšanu viņš iztēlojās kā veselu cīņu un divkauju virkni; turpretī tagad saprata, ka atriebes un galvu ciršanas kāri varbūt vajadzēs piesiet ķēdē kā lāci un meklēt pavisam citus ceļus, kā atrast un izglābt Danusju. Domādams par to, nožēloja, ka nav klāt vecā Macjkas, kurš bija varonīgs un reizē viltīgs vīrs. Taču arī viens pats nolēma no Spihovas sūtīt uz Sčitnu Sanderu, lai viņš uzmeklē to sievieti un pacenšas no viņas uzzināt, kas noticis ar Danusju. Zbiška teica pats sev, ka gadījumā, ja Sanders gribētu viņu nodot, tas neko nekaitētu lietai, bet, ja ne, viņš var krietni pakalpot, jo relikviju tirgotāja amats atvēra viņam visas durvis.

Bet pirms tam viņš gribēja apspriesties ar Jurandu un atlika jautājuma izšķiršanu līdz Spihovai, vēl jo vairāk tāpēc, ka uznāca nakts un Zbiškam šķita, ka Jurands, sēdot augstajos bruņinieku seglos, no piepūles, noguruma un lielajām bēdām aizmidzis. Bet Jurands tikai tāpēc jāja nokārtu galvu, ka viņam to spieda uz leju smagā nelaime. Varēja redzēt, ka vecais bruņinieks par to vien domāja, ka viņa sirdi tirdīja briesmīgas bailes, jo pēdīgi sacīja:

—    Labāk būtu nosalis pie Nedzbožas! Tu mani izraki no sniega?

—    Es kopā ar citiem.

—    Bet tais medībās tu izglābi manu meitu?

—    Kā tad es varēju citādi?

—    Un tagad man palīdzēsi?

Zbišku pēkšņi pārņēma tik liela mīlestība uz Danusju un tāds naids uz krustnešiem, ka viņš pat piecēlās seglos un caur sakostiem zobiem it kā ar pūlēm izspieda:

—    Klausieties, ko es teikšu: kaut arī man vajadzētu ar zobiem izgrauzt prūšu pilis, es tās izgrauzīšu un viņu dabūšu.

Uz brīdi iestājās klusums. Zbiškas vārdi laikam ietekmēja arī Juranda atriebīgo un nevaldāmo raksturu; viņš arī sāka tumsā griezt zobus, bet pēc brīža atkal atkārtoja:

—    Danfelds, Lēve, Rotgers un Gotfrīds!

Un sevi nosprieda: ja krustneši prasīs atbrīvot de Bergovu, viņš atbrīvos, ja prasīs piemaksāt, viņš piemaksās, kaut vai visu Spihovu atdos, bet pēc tam lai sargās tie, kas pacēla roku pret viņa vienīgo bērnu!

Visu nakti abi bruņinieki ne uz mirkli neaizvēra acis. No rīta viņi tikko pazina viens otru, tik ļoti pa šo nakti bija izmainījušās viņu sejas. Beidzot Jurandu aizkustināja Zbiškas ciešanas un neatlaidība un viņš teica:

—    Es zinu, Danusja uzsedza tev šķidrautu un izglāba no nāves. Un tu viņu mīli?

Zbiška gandrīz izaicinoši paraudzījās viņam tieši virsū un atbildēja:

—    Viņa ir mana sieva.

To padzirdis, Jurands apturēja zirgu un skatījās uz Zbišku, pārsteigti mirkšķinot acis.

—    Ko tu teici?

—    Es saku, ka viņa ir mana sieva un es viņas vīrs.

Spihovas bruņinieks ar cimdu aizsedza acis, it kā pēkšņa zibens uzliesmojuma apžilbināts, bet neko neteica. Pēc tam paskubināja zirgu un, izvirzījies svītas priekšgalā, klusēdams jāja tālāk.

XXX

Jādams viņam aizmugurē, Zbiška nespēja ilgi izturēt un sevī nodomāja: «Labāk būtu izgāzis dusmas nekā iecirties.» Viņš piejāja klāt un, pieskāries ar savu kāpsli Juranda kāpslim, sacīja:

—     Paklausieties, kā tas notika. Ko Danusja manā labā izdarīja Krakovā, to jūs zināt, bet to, ka Bogdanecā man gribēja izprecināt Zgoželicu Ziba meitu Jagenku, to nezināt. Mans tēvocis Macjka gribēja, viņas tēvs Zihs gribēja, mūsu bagātais radinieks abats arī… Ko man jums tik daudz stāstīt? Jauka meitene, kā stirna, un pūrs arī prāvs. Bet tas nevarēja notikt. Man bija žēl Jagenkas, bet vēl vairāk žēl Danusjas — un devos pie viņas uz Mazāviju, jo, teikšu jums atklāti: ilgāk bez viņas vairs nespēju dzīvot. Atcerieties, kā pats mīlējāt, atcerieties! Un jus nebrīnīsieties.

Te Zbiška apklusa, gaidīdams kādu vārdu no Juranda, bet tas joprojām klusēja, un viņš turpināja tālāk:

—     Meža pilī dievs man deva iespēju medībās izglābt kņazi un Danusju no saniknota taura. Kņaze tūlīt pateica: «Tagad Jurands vairs nepretosies, jo kā lai neatlīdzina par tādu rīcību?» Bet es arī tad vēl bez jūsu atļaujas nedomāju viņu ņemt. Jā, un es to arī nevarēju izdarīt: saniknotais zvērs mani tā saspieda, ka tikko neizlaidu garu. Pēc tam, jūs zināt, ieradās tie ļaudis pēc Danusjas, lai aizvestu viņu uz Spihovu, bet es vēl nespēju piecelties no gultas. Domāju, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Domāju, ka paņemsiet viņu uz Spihovu un at- dosiet kādam citam — Krakovā manu bildinājumu taču noraidījāt. . . Domāju, ka nomiršu. Eh, varenais dievs, kas tā bija par nakti! Vienīgi skumjas un žēlabas, vairāk nekā! Domāju, ka, viņai aizbraucot, pat saule vairs nekad ncuzlēks. Saprotiet taču beidzot manu mīlestību un manas ciešanas .. .

Zbiškas balss uz mirkli ietrīsējās no asarām, bet, būdams vīrišķīgas sirds cilvēks, savaldījās un teica:

—     Ļaudis ieradās pēc viņas vakarā un gribēja tūlīt vest prom, bet kņaze lika viņiem pagaidīt līdz rītam. Tikai tad kungs Jēzus man ierosināja paklanīties kņazei un lūgt viņai Danusjas roku. Domāju, sak, ja nomiršu, man tiks vismaz tik daudz prieka. Iedomājieties, meitenei vajadzēja braukt prom, bet es biju slims un gaidīju nāvi. Nebija arī laika lugt jums atļauju. Kņaza vairs nebija meža pilī, un kņaze viena pati bez viņa padoma svārstījās tā un šitā. Pēdīgi tomēr abi ar ksendzu Višoneku apžēlojās par mani — un ksendzs Višoneks mūs salaulāja. Dieva vara, dieva likums …

—    Un dieva sods, — Jurands dobji pārtrauca.

—     Par ko tad sods? — Zbiška jautāja. — Padomājiet paši: pēc viņas taču ieradās pirms tam un, vai laulības būtu notikušas vai ne, viņu tāpat aizvestu.

Bet Jurands atkal neko neteica un jāja, noslēdzies sevī, drūmu un tik sastingušu seju, ka Zbiška, kaut arī sajutis atvieglojumu, ko parasti sniedz ilgi glabāta noslēpuma atklāšana, galīgi sabijās un arvien pieaugošā nemierā nodomāja, ka vecais bruņinieks stipri saskaitīsies un kopš šī brīža viņi būs sveši un naidīgi cilvēki.

Un viņam kļuva ļoti smagi ap sirdi. Nekad, kopš izjāšanas no Bogdanecas viņš nebija juties itik slikti. Tagad viņam likās, ka nav nekādu cerību ne salabt ar Jurandu, ne, kas vēl ļaunāk, izglābt Danusju; ka viss ir pagalam un nākotnē viņu sagaida arvien lielākas bēdas un lielākas nelaimes. Bet viņa raksturs ilgi necieta šo smaguma sajūtu, kas drīz vien pārauga dusmās, strīda un cīņas kārē. «Ja negrib salabt,» viņš teica sev, domājot par Jurandu, «lai ncsalabst, lai ir tā, kā viņš grib.» Un bija gatavs lēkt acīs pašam Jurandam. Viņš alka cīnīties, vienalga, ar ko un par ko, lai tikai būtu ko darīt, lai tikai varētu ļaut vaļu savām dusmām un rūgtajām žēlabām, lai tikai izdotos rast kādu atvieglojumu.

Pa to laiku viņi ceļu krustojumā sasniedza krogu, kas saucās «Jāņtārpiņš», kur Jurands, atgriežoties no kņaza galma uz Spihovu, parasti apstājās, ļaujot atpūsties ļaudīm un zirgiem. Pret paša grihu izdarīja to arī tagad. Pēc brīža abi ar Zbišku iegāja atsevišķā istabā. Piepeši Jurands apstājās jaunā bruņinieka priekšā un, skatīdamies tam virsū, jautāja:

—    Tātad viņas dēļ tu atbrauci šurp?

Zbiška atbildēja diezgan asi:

—    Domājat, ka es to noliegšu?

Un viņš pavērās Jurandam acīs, gatavs uz dusmām atbildēt ar dusmām. Bet vecā cīnītāja sejā nebija dusmu, vienīgi bezgalīgas skumjas.

—            Un izglābi man meitu? — pēc brīža jautāja. — Un mani izraki no sniega?

Zbiška paskatījās uz Spihovas bruņinieku ar izbrīnu un bailēm, vai tik viņš nesāk jukt prātā, jo Jurands atkārtoja tos pašus jautājumus, kurus jau iepriekš bija uzdevis.

—    Sēstieties, — jauneklis teica, — es redzu, ka jūs esat vēl ļoti vājš.

Bet Jurands pacēla rokas, uzlika tās Zbiškam uz pleciem un pēkšņi

no visa spēka piekļāva jaunekli sev pie krūtīm, kurš, atjēdzies no acumirklīgā pārsteiguma, apskāva Jurandu ap vidu — un tā viņi ilgi stāvēja, vienoti kopīgās sāpēs un bēdās.

Kad beidzot atlaidās, Zbiška vēl apņēma vecā bruņinieka ceļus, pēc tam asaru pilnām acīm sāka skūpstīt viņam roku.

—    Vairs nepretosieties? — jautāja.

Uz to Jurands atbildēja:

—    Es pretojos tāpēc, ka sirdī biju novēlējis viņu dievam.

—    Jūs viņu novēlējāt dievam, bet dievs man. Tāda ir viņa griba.

—            Viņa griba! — Jurands atkārtoja. — Bet mums tagad vajadzīga arī viņa žēlastība.

—            Kam gan dievs palīdzēs, ja ne tēvam, kurš meklē meitu, un ja ne vīram, kurš meklē savu sievu? Laupītājiem taču viņš nepalīdzēs.

—    Un tomēr viņi to nolaupīja.

—    Par to jūs viņiem atdosiet de Bergovu.

—    Atdošu visu, ko vien vēlēsies.

Bet, atceroties krustnešus, Jurands pēkšņi sajuta uzliesmojam veco naidu un pcc brīža caur sakostiem zobiem piebilda:

—    Vēl pielikšu klāt, ko viņi nevēlas.

—            Es arī zvērēju viņiem atriebties, — Zbiška atbildēja. — Bet tagad mums jādodas uz Spihovu.

Un viņš sāka skubināt ļaudis, lai seglo zirgus. Kad tie bija paēduši, bet cilvēki istabās drusku sasildījušies, viņi devās tālāk, kaut gan ārā

jau metās krēsla. Tā kā ceļš vēl bija tāls, bet naktī stipri sala, Jurands un Zbiška, kuri vēl nejutās pilnīgi veseli, brauca ragavās. Zbiška stāstīja par savu tēvoci Macjku, pēc kura ilgojās, un žēloja, ka viņa nav klāt, jo vienlīdz būtu noderējusi kā viņa drošsirdība, tā arī viltība, kas pret tādiem pretiniekiem vajadzīga vēl vairāk nekā drošsirdība. Pēdīgi viņš Jurandam jautāja:

—    Vai jūs esat viltīgs? Es gan neesmu, neprotu.

—     Es arī ne, — Jurands atbildēja. — Es cīnījos ar viņiem nevis ar viltību, bet ar šīm rokām un tām sāpēm, kas man nelika miera.

—     Es to saprotu, — jaunais bruņinieks sacīja. — Saprotu tāpēc, ka mīlu Danusju un ka viņi man to nolaupīja. Ja, dievs sargi…

Bet viņš nepabeidza, jo, tikai iedomājoties to, sajuta krūtīs pukstam ne cilvēka, bet vilka sirdi. Kādu laiku viņi jāja klusēdami pa baltu, mēness gaismas apspīdētu ceļu, pēc tam Jurands sāka runāt it kā pats sev:

—     Ja viņiem būtu bijis iemesls man atriebties, es neko neteiktu! Bet, dieva vārds, nebija . . . Ieradies pie Vitauta kā mūsu kņaza sūtnis, cīnījos ar viņiem atklātā kaujā, te atkal izturējos kā kaimiņš pret kaimiņu.. . Bartošs Nalenčs saņēma gūstā četrdesmit bruņiniekus, kas jāja pie viņa ciemos, sakala ķēdēs un ieslodzīja Kozminas pagrabos. Ordenim nācās par viņiem piebērt pusvezumu izpirkšanas naudas. Turpretī, ja pie manis iegriezās ciemos kāds vācietis, kas jāja pie krustnešiem, es viņu uzņēmu kā bruņinieks bruņinieku un vienmēr apdāvināju. Ne reizi vien arī krustneši ieradās pie manis pāri purviem. Es tad nebiju pret viņiem ļauns, bet pēc tam viņi man izdarīja to, ko es vēl tagad neizdarītu savam visniknākajam ienaidniekam . ..

Un briesmīgas atmiņas sāka viņu tirdīt arvien vairāk, uz brīdi aizlūza balss, un viņš turpināja it kā vaidēdams:

—     Viena pati viņa man bija, kā dūjiņa, kā viena sirds krūtīs, bet vācieši to saķēra cilpā kā suni, un cilpā viņa izlaida garu. . . Tagad atkal meitu … Ak Jēzus, Jēzus!

Un atkal iestājās klusums. Zbiška pavērsa pret mēnesi savu jauno seju, kurā rotājās izbrīns, pēc tam, paskatījies uz Jurandu, sacīja:

—     Tēv! . .. Viņiem taču būtu bijis labāk izpelnīties cilvēku mīlestību nevis naidu. Kāpēc viņi nodara tik daudz pārestību visiem ļaudīm un visām tautām?

Jurands bezcerīgi ieplēta rokas un dobjā balsī atbildēja:

—    Nezinu …

Zbiška kādu laiku apdomāja pats savu jautājumu, pēc tam viņa domas atkal atgriezās pie Juranda.

—    Ļaudis stāsta, ka jūs viņiem smagi atriebāties, — teica.

Jurands pa to laiku apspieda sevi sāpes, atguvās un sāka runāt:

—            Es biju solījies atriebties. . . Un dievam solījos: ja viņš man dos iespēju atriebties, es viņam atdošu savu vienīgo bērnu. Tāpēc ari pretojos jūsu laulībām. Tagad nezinu: vai tā bija viņa griba vai dusmas, ko viņā sacēlāt ar savu rīcību.

—            Nē, — Zbiška sacīja. — Es taču jums jau teicu, ka arī bez laulībām suņabrāļi bulu viņu aizveduši. Dievs uzklausīja jūsu vēlēšanos, bet Danusju atdeva man, jo bez viņa gribas mēs neko nebūtu varējuši izdarīt.

—    Katrs grēks ir pret dieva gribu.

—            Grēks, jā, bet ne sakraments. Sakraments taču ir dieva iestā- dīj ums.

—    Tāpēc arī vairs neko nevar līdzēt.

—            Un paldies dievam, ka nevar! Bet jūs neraizējieties par to; neviens jums tā nepalīdzēs cīņā pret tiem laupītājiem kā es. Redzēsiet! Par mūsu dārgo Danusju mēs viņiem atmaksāsim, tas ir skaidrs, bet, ja vēl ir dzīvs kaut viens no tiem, kas sagūstīja jūsu nelaiķi sievu, dodiet viņu man un paskatieties!

Bet Jurands pakratīja galvu:

—    Nē, — drūmi atbildēja, — no tiem vairs nav dzīvs neviens …

Kādu laiku bija dzirdama tikai zirgu sprauslāšana un klusināts

pakavu troksnis uz iebrauktā ceļa.

—            Reiz naktī, — Jurands turpināja, — izdzirdu kādu balsi, kas nāca it kā no sienas: «Pietiek atriebties!» — bet tā nebija nelaiķes sievas balss, un es nepaklausīju.

—    Kā balss tā varēja but? — Zbiška ne bez uztraukuma jautāja.

—            Nezinu. Spihovā bieži sienās kault kas runā, reizēm vaid, jo daudzi krustneši, ķēdēs iekalti, pagrabos nomiruši.

—    Bet ko jums saka ksendzs?

—            Ksendzs nosvētīja pili un arī teica, ka vajag pārtraukt atriebties, bet es to nevarēju. Ar laiku kļuvu viņiem pārāk neciešams un krustneši paši sāka man riebt. .. Rīkoja slazdus un aicināja uz divkaujām … Tā bija arī šoreiz. Majnegers un de Bergovs pirmie mani izaicināja.

—    Vai izpirkšanas naudu kādreiz ņēmāt?

—            Nekad. No tiem, kurus liku saņēmis, de Bergovs pirmais izies dzīvs.

Saruna apsīka; viņi nogriezās no platā lielceļa un ilgi brauca pa šaurāku ceļu, kas bija ļoti līkumains, bet vietām gāja pa stipri aizputinātām un grūti izbraucamām meža ieplakām. Pavasarī vai vasarā lietainā laikā šis ceļš laikam bija pilnīgi nelietojams.

—    Vai mēs jau tuvojamies Spihovai? — Zbiška jautāja.

—            Jā, — Jurands atteica. — Priekšā vēl prāvs gabals meža, pēc tam sāksies purvi, kuru vidū atrodas pils. .. Aiz purviem ir pļavas tin sausi tīrumi, bet uz pili var nok|īit tikai pa dambjiem. Ne reizi vien vācieši mēģināja tai uzbrukt, bet nespēja, un daudz viņu kaulu trūd meža gravās.

—            Un grūti arī ir piek|ūt, — Zbiška sacīja. — Ja krustneši atsūtīs savējos ar vēstulēm, kā viņi atradīs?

—    Ne reizi vien jau sutijuši, viņiem ir ļaudis, kas zina ceļu.

—    Lai dievs dod, ka mēs viņus jau sastaptu priekšā! — Zbiška sacīja.

Sī vēlēšanās piepildījās ātrāk, nekā jaunais bruņinieks to domāja;

tikko izbraukuši no meža plašā klajumā, kurā purvu vidū atradās Spihovā, viņi ieraudzīja priekšā divus jātniekus un zemas ragavas, kurās sēdēja trīs tumši stāvi.

Nakts bija ļoti gaiša, un uz baltā sniega paklāja visu grupu varēja skaidri saredzēt. To ieraugot, Jurandam un Zbiškam sāka straujāk pukstēt sirdis; kas gan cits nakts laikā varēja braukt uz Spihovu, ja ne krustnešu sūtņi?

Zbiška lika vedējam paskubināt zirgus, un drīz vien viņi bija jau tik tuvu, ka tos pamanīja. Abi jātnieki, kuri laikam apsargāja ragavas, pagriezās pret viņiem un, noņēmuši no pleciem stopus, uzsauca:

—     IVer da?

—    Vācieši! — Jurands pačukstēja Zbiškam.

Pēc tam skaļi atsaucās:

—    Man šeit ir tiesības jautāt, tev jāatbild. Kas jūs tādi?

—   Ceļinieki.

—    Kādi ceļinieki?

—     Piligrimi.

—    No kurienes?

—    No Sčitnas.

—    Viņi! — Jurands atkal pačukstēja.

Pa to laiku viņi bija nonākuši blakus vāciešu ragavām, un šai brīdī arī priekšā parādījās seši jātnieki. Tie bija Spihovas sargi, kuri dienu un nakti uzmanīja dambi, kas veda uz pili. Blakus zirgiem skrēja suņi, lieli un briesmīgi kā vilki.

Pazinuši Jurandu, sargi viņu skaļi sveicināja, bet šais apsveikumos skanēja arī izbrīns par saimnieka ātro un negaidīto atgriešanos. Taču Jurands bija pilnīgi aizņemts ar sūtņiem, kuriem atkal jautāja:

—    Uz kurieni braucat?

—    Uz Spihovu.

—    Kas jums tur vajadzīgs?

—    To varam pateikt vienīgi pašam kungam.

Jurandam jau bija uz lūpām: «Es esmu Spihovas kungs,» — bet viņš atturējās, sapratis, ka saruna nevar notikt ļaužu klātbūtnē. Tāpēc, pajautājis, vai ir kādas vēstules, un saņēmis atbildi, ka viņiem uzdots paziņot visu mutiski, lika dzīt zirgus, cik ātri vien iespējams. Arī Zbiškam tik ļoti gribējās ātrāk kaut ko uzzināt par Danusju, ka viņš nekam citam nepievērsa uzmanību. Tikai uztraucās, kad sardze uz dambja vēl divas reizes aizsprostoja ceļu; uztraucās gaidot, kamēr nolaida tiltu pāri grāvim, aiz kura uz vaļņiem pacēlās milzīgs stāvžogs un, lai gan agrāk šad tad gribējās redzēt, kāda izskatās šī izdaudzinātā pils, kuru pieminot vien vācieši meta krustus, — tagad neredzēja neko, vienīgi krustnešu sūtņus, no kuriem varēja uzzināt, kur atrodas Danusja un kad viņa tiks brīvībā. Zbiškam neienāca ne prātā, ka pēc brīža viņu gaida smaga vilšanās.

Bez jātniekiem, kuri apsargāja ragavas, un vedēja no Sčitnas bija ieradušies divi sūtņi: tā pati sieviete, kura savā laikā atveda uz meža pili dziedinošo balzamu, un viens jauns piligrims. Sievieti Zbiška nepazina, jo meža pilī netika to redzējis, piligrims, turpretī, viņam likās esam kāds pārģērbies ieroču nesējs. Jurands tūlīt aizveda abus uz stūra istabu un nostājās viņu priekšā — liels un patiešām briesmīgs gaismā, kas krita uz viņu no kamīnā degošās uguns.

—    Kur mana meita? — viņš jautāja.

Nostājušies aci pret aci ar bargo vīru, sūtņi manāmi sabijās. Kaut arī piligrimam bija izaicinoša sejas izteiksme, viņš drebēja kā apses lapa, bet sievietei vienkārši tirpa kājas. Viņas skatiens klīda no Juranda uz Zbišku, pēc tam uz ksendza Kaleba kailo, spīdīgo galvvirsu un atkal atgriezās pie Juranda, it kā jautājot, ko tie divi te dara.

—     Kungs, — pēdīgi viņa teica, — mēs nezinām, par ko jūs runājat, bet esam atsūtīti svarīgās lietās, un tas, kas mūs sūtīja, stingri pavēlēja, lai saruna ar jums notiktu bez lieciniekiem.

—    Man no viņiem nav nekādu noslēpumu! — Jurands sacīja.

—     Bet mums tie ir, dižciltīgais kungs, — sieviete atbildēja. — Ja viņus atstāsiet, mums atliks tikai jums lūgt, lai rīt ļaujat mums aizbraukt.

Pie ierunām nepieradušā Juranda sejā ieplaiksnījās dusmas. Uz brīdi viņa pelēkās ūsas draudīgi saspurājās, bet, padomājis, ka runa ir par Danusju, savaldījās. Beidzot Zbiška, kuram vairāk par visu gribējās, lai saruna notiktu pēc iespējas ātrāk, un kurš bija pārliecināts, ka Jurands viņam to atstāstīs, sacīja:

—    Nu, ja tā, palieciet vieni paši.

Un izgāja ārā kopā ar ksendzu Kalcbu. Bet, tikko viņi ienāca lielajā istabā, kuras sienas bija apkarinātas kaujās iegūtiem vairogiem un ieročiem, pie Zbiškas pienāca čehs Glovačs.

—     Pan, — viņš teica, — tā ir tā pati sieviete.

—    Kāda sieviete?

—            Tā pati, kura atveda jums no krustnešiem Hercinas balzamu. Es viņu tūlīt pazinu, un arī Sanders pazina. Toreiz laikam ieradās izspiegot, bet tagad droši vien zina, kur atrodas paņeņka.

—            Mēs arī uzzināsim, — Zbiška teica. — Varbūt pazīstat arī to piligrimu?

—            Nē, — Sanders atbildēja. — Bet nepērciet, kungs, no viņa atlaidas, jo tas ir viltus piligrims. Ja viņu labi pamocītu, varētu ļoti daudz ko uzzināt.

—    Pagaidiet! — Zbiška pavēlēja.

Bet stūra istabā, tiklīdz Zbiška un ksendzs Kalebs bija izgājuši, ordeņa māsa piesteidzās pie Juranda un pačukstēja:

—    Jusu meitu aizveduši laupītāji.

—    Ar krustiem uz apmetņiem?

—            Nē. Bet ar dieva svētību dievbijīgajiem brāļiem izdevās viņu tiem atņemt, un tagad meitene ir pie viņiem.

—    Kur viņa atrodas?

—            Dievbijīgā brāļa Somberga uzraudzībā, — sakrustojusi uz krūtīm rokas un pazemīgi noliekusi galvu, sieviete atbildēja.

Padzirdis Vitauta bērnu bendes drausmīgo vārdu, Jurands nobāla kā audekls; pēc brīža apsēdās uz sola, pievēra acis un sāka ar plaukstu slaucīt aukstus sviedrus, kas pārklāja tam pieri.

To redzēdams, piligrims, kurš pirms tam nespēja pārvarēt bailes, tagad salika rokas sānos, atzvēlās uz sola, izstiepa kājas un uzmeta Jurandam augstprātīgu un nicinošu skatienu.

Iestājās ilgs klusums.

—            Un brālis Markvarts arī palīdz brālim Sombergam viņu uzraudzīt, — sieviete pēc brīža turpināja. — Jaunkundze ir stingrās rokās, nekas ļauns viņai nenotiks.

—    Kas man jādara, lai viņu atdabūtu? — Jurands jautāja.

—    Jāpakļaujas ordenim! — piligrims lepni sacīja.

To padzirdis, Jurands piecēlās, piegāja viņam klāt, pieliecās un apspiestā, briesmīgā balsī sacīja:

—    Klusē tu!

Piligrims atkal pārbijās. Viņš zināja, ka var draudēt, var pateikt Jurandam kaut ko tādu, kas viņu savaldītu un salauztu, bet baidījās, ka, iekams paspēs izteikt vārdu, var notikt kaut kas briesmīgs;

tāpēc apklusa un, nekustīgi sēdēdams, vērās apaļām, it kā sastingušām acīm Spihovas pana bargajā sejā, tikai bārda viņam trīcēja stiprāk.

Jurands jautāja ordeņa māsai:

—    Vai vēstule ir?

—    Nē, kungs. Vēstules nav. Kas mums ir sakāms, to lika pateikt mutiski.

—    Nu, tad runājiet!

Sieviete atkārtoja vēlreiz, it kā gribēdama, lai Jurands to labi iegaumē:

—    Jaunkundzi uzrauga brālis Sombergs un brālis Markvarts, tāpēc jūs, kungs, savaldiet savas dusmas .. . Kaut arī daudzus gadus smagi darījāt pāri ordenim, nekas ļauns viņai nenotiks, jo brāļi grib jums par ļaunu atmaksāt ar labu, ja apmierināsiet viņu taisnīgās prasības.

—    Ko viņi grib?

—    Grib, lai atbrīvojat kungu de Bergovu.

Jurands atviegloti nopūtās.

—    Atdošu viņiem de Bergovu, — teica.

—    Un citus gūstekņus, kādi jums ir Spihovā.

—    Ir divi ieroču nesēji — Majnegera un de Bergova, kā arī daži viņu ļaudis.

—    Jums vajadzēs tos atbrīvot un atlīdzināt par ieslodzījumu.

—    Pasargi dievs, ka es tirgotos par savu meitu.

—     Tā domāja arī dievbijīgie ordeņa brāļi, — sieviete sacīja, — bet tas vēl nav viss, kas man jums jāpasaka. Jūsu meitu, kungs, aizveda kādi nezināmi ļaudis, laikam laupītāji un laikam tāpēc, lai saņemtu no jums bagātu izpirkšanas naudu … Ar dieva palīgu brāļiem izdevās viņu tiem atņemt — un tagad viņi neko vairāk nevēlas kā tikai to, lai jūs atdodat viņiem cīņu biedru un viesi. Bet brāļi zina, un jūs arī zināt, kungs, kāds šai zemē pret viņiem valda naids un cik nepareizi liek novērtēti visi viņu pat viscēlākie darbi. Brāļi pārliecināti, ka mazūri, uzzinājuši, ka jūsu meita ir pie viņiem, tūlīt uzkrautu vainu par tās nolaupīšanu uz pašiem krustnešiem, un viņi par savu cēlo darbu saņemtu vienīgi zaimus un apsūdzības… Jā! Jūsu nejaukā un ļaunprātīgā tauta jau ne reizi vien viņiem tā atmaksāja par labu, no kā stipri cieta dievbijīgā ordeņa slava, ko celt ir brāļu pienākums, tāpēc viņiem ir tikai viena prasība — lai jūs pateiktu šīs zemes kņazam un visiem bargajiem bruņiniekiem, kā tas arī patiesībā ir, ka nevis brāļi krustneši, bet gan ļaundari nolaupījuši jūsu meitu un ka no ļaundariem tā jums arī jāizpērk.

—    Tas liesa, — Jurands sacīja, — ka ļaundari man viņu nolaupījuši un no ļaundariem man viņa jāizpērk.

—            Un nevienam savādāk nesakiet, citādi, ja kaut viens cilvēks uzzinās, ka jūs esat vienojies ar krustnešiem, ja kaut viena sūdzība nonāks līdz mestram vai kapitulam, var rasties lielas grūtības . . .

juranda sejā iezīmējās uztraukums. Pirmajā brīdī viņam likās pilnīgi dabiski, ka komturi vēlas saglabāt noslēpumu, baidoties atbildības un neslavas, bet tagad radās aizdomas, ka varbūt ir kāds cits iemesls, ko viņš nespēj uzminēt, — un Jurandu pārņēma bailes, kādas pārņem visdrosmīgākos ļaudis, kad briesmas draud nevis pašiem, bet tuviem un mīļiem cilvēkiem.

Jurands nolēma uzzināt no mūķenes kaut ko vairāk.

—            Komturi grib saglabāt visu slepenībā, — viņš teica, — bet kā to var izdarīt, ja de Bergovu un pārējos atbrīvošu par savu meitu.

—            Pasakiet, ka saņēmāt izpirkšanas naudu, ar ko samaksāt ļaundariem.

—            Neviens neticēs, jo es vēl nekad neesmu to darījis, — Jurands drūmi atteica.

—    Tādēļ ka nekad nebija jāizpērk sava meita, — sieviete nošņāca.

Un atkal iestājās klusums, pēc tam piligrims, kurš pa šo laiku vēlreiz sadūšojās, nolēmis, ka tagad Jurandam vairāk jāvaldās, sacīja:

—    Tāda ir brāļu Somberga un Markvarta griba.

Sieviete turpināja:

—            Tā arī pasakiet, ka šis piligrims, kas bija atbraucis reizē ar mani, atveda jums izpirkšanas naudu, bet mēs tūlīt aizvedīsim prom cienījamo de Bergovu un pārējos gūstekņus.

—            Kā tā? — Jurands teica, saraucis uzacis, — vai domājat, ka atdošu jums gūstekņus, iekams nebūšu saņēmis meitu?

—            Jūs varat darīt arī citādi: varat paši braukt pakaļ meitai uz Sčitnu, kurp brāļi viņu jums atgādās.

—    Es? Uz Sčitnu?

—            Ja ļaundari viņu ceļā vēlreiz nolaupītu, jūsu un visas tautas aizdomas atkal kristu uz dievbijīgajiem bruņiniekiem, tāpēc viņi grib nodot meitu tieši jums.

—    Bet kas man galvos, ka atgriezīšos, pats ielīdis vilkam tieši rīklē?

—    Brāļu godīgums, taisnīgums un viņu dievbijība.

Jurands sāka staigāt pa istabu. Viņš jau paredzēja nodevību un baidījās tās, bet vienlaikus juta, ka krustneši var viņam uzstādīt jebkurus noteikumus un viņš ir bezspēcīgs.

Te viņam laikam ienāca prātā kāds līdzeklis, jo, piepeši apstājies piligrima priekšā, strauji uzlūkoja to, bet ordeņa māsai teica:

—    Labi. Es jāšu uz Sčitnu. Bet jus un tas cilvēks, kam mugurā piligrima tērps, paliksiet šeit, kamēr es atgriezīšos, pēc tam kopā ar de Bergovu un pārējiem gūstekņiem varēsiet braukt prom.

—     Ja jūs, kungs, neticat krustnešiem, — piligrims teica, — kā lai viņi notic jums, ka atgriezušies izlaidīsiet mūs un de Bergovu?

Juranda seja nobāla no dusmām, un iestājās bīstams mirklis, kad šķita, ka viņš tūlīt satvers piligrimu aiz krūtīm un iespers tam ar celi; tomēr savaldījās, dziļi nopūlās un lēni, nosvērti teica:

—     Lai tu būtu kas būdams, pārāk neizmanto manu pacietību, tā var arī beigties.

Piligrims teica mūķenei:

—    Sakiet, kas jums pavēlēts!

—     Kungs, — viņa teica, — ja jūs zvērētu pie zobena un bruņinieka goda, mēs neiedrošinātos neticēt, bet jums nepieklājas zvērēt vienkāršas izcelšanās ļaudīm, un ne pēc jūsu zvēresta mēs esam sūtīti.

—    Pēc kā tad jūs sūtīti?

—    Brāļi lika mums pateikt, lai jūs, nevienam neko nesakot, ierodaties Sčitnā ar dc Bergovu un pārējiem gūstekņiem.

To dzirdot, Jurands lēni atvilka atpakaļ rokas, ieplēta pirkstus kā plēsīgs putns nagus, pēc tam, apstājies sievietes priekšā, noliecās, it kā gribētu ko sacīt viņai ausī un teica:

—    Bet vai to jums neteica, ka es pavēlēšu stiept jūs Spihovā uz moku rata, jūs un de Bergovu?

—    Jūsu meita ir ordeņa brāļu varā, Somberga un Markvarta uzraudzībā, — mūķene uzsvērti atbildēja.

—    Laupītāju, indētāju, slepkavu varā! — Jurands iesaucās.

—     Kuri mācēs mūs atriebt un kuri mums, šurp braucot, teica: «Ja viņš negribēs izpildīt visus mūsu noteikumus, lai tad labāk tā meita mirst tāpat, kā mira Vitauta bērni.» Izvēlieties.

—     Un saprotiet, ka esat komturu varā, — piligrims piemetināja. — Viņi negrib darīt jums pāri, un Sčitnas komturs jums sola, ka varēsiet netraucēti atstāt viņa pili, bet grib, lai par visu, ko esat viņiem nodarījis, ierastos zemoties krustnešu apmetnim un izlūgties no uzvarētājiem žēlastību. Grib jums piedot, bet iepriekš grib saliekt jūsu augstprātīgos kamiešus. Jūs saucat viņus par nodevējiem un zvēresta lauzējiem, tāpēc grib, lai uzticat sevi viņiem. Atdos brīvību jums un jūsu meitai, bet jums tā būs jāizlūdzas. Mīdījāt viņus kājām — nāksies apzvērēt, ka jūsu roka vairs nekad nepacelsies pret balto apmetni.

—     Tā grib komturi, — sieviete piebilda, — bet līdz ar viņiem arī Sombergs un Markvarts.

Iestājās nāves klusums. Tikai šķita, ka kaut kur starp griestu baļķiem kāda apspiesta atbalss šausmās atkārto: «Markvarts … Sombergs.»

Aiz loga dzirdēja sasaucamies Juranda strēlniekus, kuri stāvēja sardzē uz dambja pie pils stāvžoga.

Piligrims un ordeņa mūķene ilgi vērās te viens uz otru, te uz Jurandu, kurš sēdēja, atspiedies pret sienu, nekustīgs, ar seju ēnā, kas krita no logā pakārta zvērādu saišķa. Galvā viņam bija palikusi tikai viena doma: ja neizpildīs to, ko prasa krustneši, varbūt neizdosies izglābt ne Danusju, ne sevi. Un nezināja, ko darīt, neredzeja citas izejas; juta tikai nežēlīgu pārspēku, kas viņu nomāca. Gara acīm jau saskatīja krustneša dzelzs pirkstus uz Danusjas kakla. Labi pazīdams viņus, ne mirkli nešaubījās, ka tie viņu nonāvēs, apraks pils valnī, pēc tam noliegs, apzvērēs, ka neko nezina, — un kas gan tad varēs pierādīt, ka tieši viņi nolaupīja meiteni? Tiesa, Juranda rokās bija viņu sūtņi, varēja aizvest tos pie kņaza un spīdzinot izspiest atzīšanos, — bet krustnešu rokās bija Danusja, kuru viņi arī varēja nežēlot. Pēc brīža Jurandam šķita, ka meitene no tālienes stiepj viņam pretī rokas, lūdzot pēc palīdzības. Ja vismaz droši zinātu, ka viņa ir Sčitnā, varētu šai pašā naktī doties uz robežu, negaidīti uzbrukt vāciešiem, ieņemt pili, izkaut garnizonu un atbrīvot meitu, bet viņa varēja nebūt un droši vien nebija Sčitnā. Vēl viņam iešāvās prātā saņemt ciet mūķeni un pili- grimu un aizvest viņus tieši pie lielmestra, varbūt tas izdabūtu no viņiem atzīšanos un pavēlētu atdot Danusju, bet, zibeņātri radusies, šī doma tikpat ātri izgaisa . . . Sie ļaudis taču varētu pateikt mestram, ka bija atbraukuši izpirkt de Bergovu un ka par kaut kādu meiteni nekā nezina. Nē! Sis ceļš nekur neveda — bet kurš gan veda? Jo varēja gadīties, ka, ieradušos Sčitnā, viņu sakals un ieslodzīs pazemē, bet Danusju, vienalga, neatbrīvos, kaut vai tikai tāpēc, lai neatklātos, ka bija nolaupījuši. Pa to laiku nāve draud vienīgajam bērnam, viņa dārgajai meitiņai. .. Beidzot Jurandam sāka jukt domas, bet sāpes kļuva tik neciešamas, ka viņš pilnīgi sastinga. Sēdēja nekustīgi kā nedzīvs un likās esam pārakmeņojies. Ja tai mirklī gribētu piecelties, nespētu to izdarīt.

Beidzot sūtņiem apnika ilgā gaidīšana, un ordeņa māsa piecēlusies teica:

—     Drīz ausīs gaisma, tāpēc ļaujiet, kungs, mums aiziet, vajag atpūsties.

—    Un iekost pēc tik tāla ceļa, — piligrims piemetināja.

Pēc tam abi paklanījās Jurandam un izgāja.

Bet viņš turpināja sēdēt nekustēdamies, it kā būtu dziļi iemidzis vai miris.

Pēc brīža atvērās durvis un tajās parādījās Zbiška, aiz viņa ksendzs Kalebs.

—            Nu, ko sūtņi? Ko viņi grib? — tuvodamies Jurandam, jaunais bruņinieks jautāja.

Jurands satrūkās, bet sākumā neko neatbildēja, tikai stipri mirkšķināja acis kā cilvēks, kas uzmodies no dziļa miega.

—            Varbūt jus esat slims? — labi pazīdams Jurandu un ievērojis, ka ar viņu notiek kaut kas savāds, ksendzs Kalebs jautāja.

—    Nē, — Jurands atteica.

—            Un Danusja! — Zbiška prašņāja tālāk. — Kur viņa ir, un ko viņi jums teica? Kāpēc viņi ieradušies?

—    Iz-pirkt de Ber-go-vu, — Jurands lēni atbildēja.

—    Izpirkt?

—    Jā.

—    Ka tad ta? Kas jums kaiš?

—    Nekas …

Bet viņa balsī bija kaut kas tik neparasts un nevarīgs, ka abi ienācēji tūlīt satrūkās, sevišķi vēl tāpēc, ka Jurands runāja par de Bergova izpirkšanu, nevis par viņa apmaiņu pret Danusju.

—    Žēlīgais dievs! — Zbiška iesaucās. — Kur ir Danusja?

—            Nav, pie krust-ne-šiem vi-ņas nav! — Jurands miegainā balsī atbildēja.

Un pēkšņi kā beigts novēlās no sola uz grīdas.

XXXI

Nākošā dienā ap pusdienlaiku sūtņi vēlreiz satikās ar Jurandu, bet kādu stundu vēlāk aizbrauca, paņēmuši sev līdzi de Bergovu, abus ieroču nesējus un vairākus citus gūstekņus. Pēc tam Jurands ataicināja pie sevis tēvu Kalebu un nodiktēja kņazam adresētu vēstuli, kurā ziņoja, ka Danusju nav nolaupījuši ordeņa bruņinieki, ka viņam izdevies atklāt meitas atrašanās vietu un ka dažu dienu laikā cerot viņu sameklēt. To pašu atkārtoja arī Zbiškam, kurš kopš pagājušās nakts bija vai zaudējis prātu no neziņas un uztraukuma. Vecais bruņinieks negribēja atbildēt ne uz vienu viņa jautājumu, tā vietā piekodinot pacietīgi gaidīt un neko neuzsākt Danusjas atbrīvošanai, jo tas būtu pilnīgi lieki. Pievakarē atkal ieslēdzās kopā ar ksendzu Kalebu, kuram vispirms pavēlēja pierakstīt savu pēdējo gribu, pēc tam izsūdzēja grēkus, bet pēc svētā vakarēdiena ataicināja pie sevis Zbišku un veco, mūžīgi klusējošo Tolimu, kurš līdz šim pavadīja viņu visos karagājienos un cīņās, bet miera laikos pārzināja Spihovas saimniecību.

— Sis ir, — viņš teica, griezdamies pie vecā kaujinieka un paceldams balsi, it kā runātu ar cilvēku, kam slikta dzirde, — manas meitas virs, viņš to apprecēja kņaza pili, saņemot ari manu piekrišanu. Pēc manas nāves viņš tev ibiīs kungs, tātad arī pils, zemes, mežu, pļavu, cilvēku un visu Spihovas bagātību īpašnieks . . .

To padzirdis, Tolima ļoti izbrīnījās un lēni pagrieza savu kvadrātveidīgo galvu vispirms uz Zbiškas, pēc tam uz Juranda pusi, bet neko neteica, tādēļ ka vispār runāja ļoti maz, tikai paklanījās Zbiškam, viegli pieskaroties ar plaukstām pie viņa ceļiem.

Bet Jurands turpināja:

—     So manu pēdējo gribu pierakstīja ksendzs Kalebs, bet tai apakšā pielikts mans vaska zīmogs; tev tātad vajadzēs apliecināt, ka tu pats to no manis dzirdēji un ka es pavēlēju, lai šim jaunajam bruņiniekam šeit butu tāda pati paklausība kā man. Parādi viņam visu mantu un naudu, kas glabājas pils krātuvē, un uzticīgi kalpo viņam kā miera, tā kara laikā līdz pašai nāvei. Dzirdēji?

Tolima pielika rokas pie ausīm un pamāja ar galvu, pēc tam, paklausot Juranda dotajai zīmei, paklanījās un aizgāja, bet vecais bruņinieks griezās pie Zbiškas un uzsvērti teica:

—    Ar to, kas ir pils krātuvē, var apmierināt vismantkārīgāko cilvēku un izpirkt ne tikai vienu, bet simt gūstekņus. To tu iegaumē.

Bet Zbiška jautāja:

—    Kāpēc jus jau novēlat man Spihovu?

—    Es tev novēlu vairāk nekā Spihovu — vienīgo meitu.

—    Un savu nāves stundu neviens nezina, — ksendzs Kalebs sacīja.

—     Nūja, ka nezina, — Jurands it kā noskumis atkārtoja. — Nesen biju ieputināts sniegā, un, kaut gan kungs Jēzus mani" izglāba, tomēr nav vairs agrākā spēka.

—    Žēlīgais dievs! — Zbiška iesaucās. — Kas noticis, kādēļ jūs tā izmainījāties kopš vakardienas un vairāk runājat par nāvi neka Danusju. Žēlīgais dievs!

—     Atgriezīsies Danusja, atgriezīsies, — Jurands atbildēja. — Tas kungs viņu sargā. Bet, kad atgriezīsies . . . Klausies. . . Ved viņu prom uz Bogdanecu, Spihovā lai paliek Tolima . . . Viņš ir uzticīgs cilvēks, bet te ir slikti kaimiņi. .. Tur viņi to auklā nevarēs piesiet. .. tur drošāk . . .

—     Eh! — Zbiška iesaucās. — Jūs runājat tā, it kā no viņpasaules. Kādēļ tā?

—     Tādēļ, ka gandrīz jau biju viņpasaulē, bet tagad, liekas, esmu saslimis un man rūp tikai mana meitiņa . . . mana vienīgā. Un tu ari, kas viņu mīli . . .

Viņš apklusa un, izvilcis no maksts īsu šķēpu, kas saucās mizeri- kordija, pagrieza to ar rokturi pret Zbišku:

—            Zvēri man vēlreiz pie šī krusta, ka nekad nenodarīsi viņai pāri un būsi uzticīgs . ..

Zbiškam acīs saskrēja asaras; viņš tūlīt nometās ceļos un, uzlicis pirkstu uz roktura, iesaucās:

—            Zvēru pie pestītāja ciešanām, ka nedarīšu viņai pāri un būšu uzticīgs!

—    Āmen, — ksendzs Kalebs sacīja.

Jurands iebāza mizerikordiju makstī un ieplēta rokas:

—    Tu taču arī esi mans bērns! …

Pēc tam viņi izšķīrās, jo bija jau vēla nakts un vajadzēja atpūsties, ko abi netika darījuši vairākas dienas. Zbiška tomēr uzcēlās ar mazu gaismiņu; vakar viņš patiešām pārbijās, vai tik Jurands nav saslimis, un tagad gribēja uzzināt, kā vecais bruņinieks pavadīja nakti.

Pie Juranda istabas durvīm sastapa Tolimu, kurš nupat nāca no turienes.

—    Kā jūtas pans? Vai vesels? — jautāja.

Tolima paklanījās, pēc tam pielika plaukstu pie ausīm un pateica:

—    Ko teicāt, jūsu cienība? '

—    Es jautāju: kā jūtas pans? — Zbiška skaļāk atkārtoja.

—    Pans aizjāja.

—    Uz kurieni?

—    Nezinu. Pilnās bruņās . ..

XXXII

Ausmā jau sāka gaišot koki, krūmi un tīrumā šur tur izkaisītie kaļķakmeņi, kad pavadonis, ko Jurands bija nolīdzis un kas gāja blakus viņa zirgam, apstājās un teica:

—            Ļaujiet man atvilkt elpu, pan bruņiniek, esmu pavisam aizelsies. Atkusnis un migla, bet tālu vairs nav .. .

—            Aizved mani līdz lielceļam, pēc tam varēsi iet atpakaļ, — Jurands teica.

—            Lielceļš būs pa labi aiz mežiņa, bet no uzkalniņa tūlīt ieraudzīsiet pili.

To teicis, zemnieks sāka «sildīties», tas ir, sist ar rokām padusēs, jo bija drēgns rīts, pēc tam, sildoties vēl vairāk nokusis, apsēdās uz akmens.

—    Nezini, vai komturs pilī? — Jurands jautāja.

—    Kur gan citur viņš varētu būt, ja saslimis?

—    Kas viņam kaiš?

—    Ļaudis runā, ka poļu bruņinieki sadauzījuši, — vecais zemnieks atbildēja.

Un viņa balsī varēja noģist zināmu gandarījumu. Bija krustnešu padotais, bet viņa mazūra sirds priecājās par po|u bruņiniekirpārākumu.

Pēc brīža piebilda:

—    Eb! Lai cik stipri mūsu kungi, bet ar poļiem viņiem ir grūti.

Pēc tam strauji paskatījās uz bruņinieku un, it kā gribēdams pārliecināties, ka nekas ļauns par nejauši izsprukušajiem vārdiem viņam nedraud, teica:

—    Jūs, pan, runājat mūsu valodā, jūs neesat vācietis?

—    Nē, — Jurands atbildēja, — bet ved mani tālāk.

Zemnieks piecēlās un atkal sāka iet blakus zirgam. Ejot viņš laiku pa laikam iebāza roku tarbā, izvilka no tās sauju nemaitu rudzu graudu un bēra mutē. Tā mazliet nomierinājis badu, sāka skaidrot, kāpēc ēd zaļus graudus, lai gan Jurands, pārāk aizņemts ar savu nelaimi un savām domām, pat nemanīja to.

—     Paldies dievam par to pašu, — teica. — Grūta dzīve vācu kungu varā. Aplika ar visādiem nodokļiem, bet par malšanu jāmaksā tik daudz, ka nabaga cilvēkam nākas kā lopiņam košļāt graudus ar visām sēnalām. Bet, ja kādā mājā atrod dzirnavas, piekauj zemnieku, paņem visu mantu, pat bērniem un vecenēm liek trūkties . . . Viņi nebīstas ne dieva, ne ksendza un Velborskas prāvestu, kas viņiem to pārmeta, iekala ķēdēs. Oi, grūti pie vāciešiem! Ja kādam izdodas saberzt uz akmeņiem sauju miltu, viņš tos glabā svētdienai, kamēr piektdienā pārtiekam kā putni no graudiem. Bet paldies dievam arī par to, vēlāk pirms jaunās ražas nebūs pat tā . . . Zivis zvejot nedrīkst. . . Zvērus šaut arī . .. Ne tā kā Mazāvijā.

Tā sūdzējās šis krustnešu zemnieciņš, runādams pa daļai pats sev, pa daļai Jurandam. Pa to laiku viņi šķērsoja klajumu, ko klāja apsniguši akmens bluķi, un sasniedza mežu, kas blāvajā rīta gaismā izskatījās sirms. No meža dvesa pretī drēgns aukstums. Kļuva arvien skaidrāks, citādi Jurandam būtu bijis grūti pajāt pa meža celiņu, kas veda drusku augšup un bija tik šaurs, ka vietām viņa milzīgais kaujas zirgs tikko varēja izspraukties starp koku stumbriem. Bet mežiņš drīz beidzās, un pēc neilga laika viņi uzkāpa baltā paugurā, kuram pāri veda iebraukts lielceļš.

—    Te ir ceļš, — zemnieks teica. — Tagad, pan, aizjāsiet viens.

—    Aizjāšu, — Jurands atteica. — Vari iet mājās.

Viņš izņēma no seglu priekšā piestiprinātā maisiņa sudraba naudu un pasniedza to pavadonim. Zemnieks, vairāk pieradis saņemt no vietējiem krustnešu bruņiniekiem sitienus nekā dāvanas, negribēja ticēt savām acīm; satvēris naudas gabalu, pieplaka ar galvu pie Juranda seglu kāpš|a un apņēma to ar rokām.

—     Ak Jēzus, Marija! — viņš iesaucās. — Liels paldies jums, augstība!

—    Dievs ar tevi!

—    Lai viņš stāv jums klāt! Sčitnā ir tepat priekšā.

To teicis, viņš vēlreiz pieliecās pie kāpšļa un nozuda.

Jurands palika uzkalnā viens un skatījās zemnieka norādītajā virzienā uz pelēku, valganu miglas autu, kas aizsedza viņam pasauli. Aiz šīs miglas slēpās tā briesmīgā pils, kurp viņu veda pārspēks un jaunais liktenis. Nu vairs nav tālu! Pēc tam lai notiek tas, kam jānotiek . . . Tā domājot, Juranda sirdī līdzās bailēm un uztraukumam par Danusju, līdzās gatavībai izpirkt viņu no ienaidnieka rokām kaut vai ar savām asinīm radās jauna, neizsakāmi rūgta, līdz šim nepazīstama pazemojuma sajūta. Lūk, viņš, Jurands, kura vārdu vien pieminot, jau drebēja pierobežas komturi, tagad, paklausot viņu pavēlei, jāja ar pazemīgi noliektu galvu. Viņš, kurš tik daudzus no viņiem bija uzvarējis un pazemojis, tagad pats jutās uzvarēts un pazemots. Tiesa, viņu nebija uzvarējuši kaujas laukā ar drosmi un bruņinieka spēku, tomēr jutās uzvarēts. Un tas viņam bija tik neparasti, ka visa pasaules kārtība likās esam apgriezta otrādi. Viņš jāja padoties krustnešiem, viņš, kurš, ja nebūtu jāglābj Danusja, labprātāk viens pats cīnītos ar visu krustnešu armiju. Vai tad nav gadījies, ka atsevišķi bruņinieki, ja atlika izvēlēties starp kaunu un nāvi, vieni paši uzbruka veselam karaspēkam? Bet viņš juta, ka no kauna neizbēgt, un, domājot par to, bija gatavs kaukt no sāpēm, kā kauc vilks, ko ķērusi mednieka bulta.

Taču viņam bija ne tikai tērauda miesa, bet arī dvēsele. Prata salauzt citus, prata arī sevi.

«Ātrāk nekustēšos no vietas,» apņēmās sevī, «iekams nebūšu savaldījis dusmas, ar ko drīzāk varu pazudināt, nevis izglābt savu meitu.»

Un viņš it kā saķērās tuvcīņā ar savu lepno sirdi, ar savu niknumu un atriebības kāri. Ja kāds viņu būtu redzējis šai uzkalnā, bruņās tērpušos, nekustīgi sēžam liela zirga mugurā, padomātu, ka tas ir no čuguna izliets milzis, un nepateiktu, ka šis nekustīgais bruņinieks tai brīdī izcīna vissmagāko no visām cīņām, kādas tam jebkad dzīvē gadījušās. Jurands cīnījās ar sevi tik ilgi, kamēr pievārēja un saprata, ka gribas spēks viņu nepievils.

Pa to laiku migla izreta, un, kaut gan neizklīda pavisam, tajā tomēr parādījās kāds tumšs siluets. Jurands uzminēja, ka tie ir Sčitnas pils mūri. Tos ieraugot, viņš vēl palika stāvam, tikai sāka lūgties tik dedzīgi un sirsnīgi, kā lūdzas cilvēks, kuram pasaulē atlicis vairs tikai paļauties uz dieva žēlsirdību.

Kad beidzot devās tālāk, sajuta sirdī ieplūstam tādu kā možumu. Tagad bija gatavs pārciest visu, kas vien gadīsies. Atcerējās svēto Juri, Kapadokijas dižciltīgākās dzimtas pēcteci, kurš pārcieta visādas apkaunojošas mocības un ne tikai nezaudēja godu, bet tika nosēdināts dievam pie labās rokas un iecelts par visu bruņinieku patronu. No tālu zemju svētceļniekiem Jurands ne reizi vien bija dzirdējis nostāstus par viņu piedzīvojumiem un tagad, atceroties tos, stiprināja savu sirdi.

Pamazām viņā sāka mosties pat cerība. Krustneši patiešām bija pazīstami ar savu atriebību, tāpēc nešaubījās, ka tie viņam atmaksās par visām savām sakāvēm, visu negodu, kādu piedzīvoja pēc katras kaujas un visām bailēm, kādās tik daudz gadus tika turēti.

Bet tieši tas Jurandu stiprināja. Viņš nodomāja, ka Danusju krustneši nolaupījuši tikai tādēļ, lai dabūtu rokās pašu, un, kad tas būs noticis, kam viņa tiem vairs vajadzīga? Jā! Viņu noteikti iekals važās un, lai nevajadzētu turēt Mazāvijas tuvumā, aizsūtīs uz kādu attālāku pili, kur varbūt līdz mūža galam nāksies vaidēt pazemē, bet Danusju viņiem nāksies atbrīvot. Kaut arī atklātos, ka komturi viņu saņēmuši ar viltu un moka, ne lielmestrs, ne kapituls par to uz viņiem pā.āk neļaunosies, jo viņš, Jurands, patiešām bija krustnešiem pārāk neciešams un izlēja viņiem vairāk asiņu nekā jebkurš cits bruņinieks pasaulē. Toties tas pats lielmestrs var viņus sodīt par nevainīgas meitenes ieslodzīšanu pazemē, meitenes, ko audzināja pats kņazs, kura labvēlību viņš centās iegūt, paredzot karu ar Polijas karali.

Un Jurandam pirmīt radusies cerība arvien pieauga. Brīžiem viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Danusja atgriezīsies Spihovā, Zbiškas drošajā pasparnē. . . «Stiprs puisis,» domāja, «viņš neļaus tai pāri nodarīt.» Un aizkustināts sāka atcerēties visu, ko zināja par Zbišku: «Kāvās ar vāciešiem pie Viļņas, cīnījās ar viņiem divkaujās, sakapāja gabalos frīzus, kurus bija izaicinājis kopā ar tēvoci, uzbruka Lihten- šteinam, meitu izglāba no taura un izaicināja tos četrus, kuriem droši vien nekad nepiedos.» Un, pavēries uz augšu, Jurands noteica:

— Es viņu apsolīju tev, kungs, bet tu viņu atdevi Zbiškam!

Un viņam kļuva vēl vieglāk ap sirdi, nospriežot, ka, ja jau dievs viņu atdevis jauneklim, viņš taču neļaus sevi izmuļķot un izraus meiteni no krustnešu rokām, kaut vai to turētu visi viņu pulki. Pēc tam atkal sāka domāt par Zbišku: «0! Viņš ir ne tikai stiprs puisis, bet arī zelta cilvēks. Viņš to sargās, viņš to mīlēs un, ak Jēzus, vēli manam bērnam visu to labāko, lai gan es redzu, ka pie viņa sāniem meitenei nebūs žēl ne kņaza pils, ne tēva mīlestības.» Domājot par to, Jurandam pēkšņi kļuva slapji acu plakstiņi un sirdi pārņēma drausmīgas skumjas. Viņam iegribējās vēlreiz mūžā redzēt savu meitu un kādreiz nomirt Spihovā viņu abu rokās, nevis tumšajos krustnešu pagrabos. Bet, lai notiek dieva prāts! … Sčitnu jau varēja saredzēt. Pils mūri miglā iezīmējās arvien skaidrāk, tuvojās upura brīdis un, stiprinādams sevi, viņš runāja:

«Jā, viss ir dieva ziņā! Mana dzīve jau iet uz beigām. Gadu vairāk, gadu mazāk, — kāda starpība? Eh! Gribētos vēl paskatīties uz abiem bērniem, bet visā visumā esmu pietiekami dzīvojis. Ko vajadzēja uzzināt, to uzzināju, ko vajadzēja atriebt, to atriebu. Kas vēl vajadzīgs? Šodien te, rīt pie dieva, un, ja būs jāpacieš mokas, neko nevar darīt. Danusja ar Zbišku, lai cik labi viņiem klātos, neaizmirsīs. Jādomā, ne reizi vien atcerēsies un pagudros: diez kur viņš ir? Vēl dzīvs vai jau viņā saulē? . .. Sāks izprašņāt un varbūt uzzinās. Krustneši ir atriebīgi ļaudis, bet arī ļoti kāri uz naudu. Zbiška nežēlos neko, lai vismaz kaulus varētu izpirkt. Un mesai jau ne reizi vien ziedos. Viņiem abiem ir krietnas un mīlošas sirdis, par to tu, dievs, un tu, svētā dieva māte, viņus svētī!»

Lielceļš kļuva nevien platāks un kustība pa to arvien dzīvāka. Uz pilsētu brauca pajūgi ar malku un salmiem. Uzpircēji dzina lopus. No ezeriem veda ragavās sasalušas zivis. Tālāk četri strēlnieki veda ķēdē zemnieku, laikam uz tiesu par kādu pārkāpumu: viņam bija uz muguras sasietas rokas, bet kājas saslēgtas dzelžos, kuriem ķeroties sniegā viņš ar pūlēm varēja pakustēties. Smagi elpojot, pa degunu un muti zemniekam mutuļiem vēlās garaiņi, kamēr strēlnieki, viņu dzīdami, dziedaja. Pamanījuši Jurandu, viņi ziņkāri sāka to aplūkot, laikam brīnīdamies par jātnieka un zirga milzu apmēriem, bet, ieraudzījuši zelta piešus un bruņinieka jostu, nolaida uz leju stopus un sveicināja, apliecinādami tam savu cieņu. Pilsētiņā bija vēl vairāk cilvēku un lielāks troksnis, taču visi steidzīgi grieza ceļu bruņotajam vīram, kurš, šķērsojis galveno ielu, nogriezās uz pili, kas, no grāvja kāpjošās miglas ietīta, likās vēl guļam.

Bet ne visi vēl gulēja. Negulēja vārnas un kraukļi, kas, sizdami spārnus un ķērkdami, bariem riņķoja virs neliela paaugstinājuma pils pakājē. Piejājis tuvāk, Jurands saprata, kāpēc te saradušies tik daudzi putni. Ceļa malā, kurš veda uz vārtiem, pacēlās platas karātavas; pie tām bija pakārti četri mazūru zemnieki, ordeņa padotie.

Gaisā nejuta ne vismazākās vēsmiņas, un līķi, kuri likās raugāmies uz savām kājām, sašūpojās vienīgi tad, kad bars melno putnu, grūstīdami cits citu un aizskardami virves, uzmetās tiem uz pleciem un knāba nokārtajās galvās. Daži laikam karājās jau sen, jo viņu galvaskausi bija pilnīgi kaili, bet kājas neparasti izstiepušās. Jurandam piejājot tuvāk, viss putnu bars ar milzīgu troksni pacēlās gaisā, taču tūlīt atgriezās un sametās uz karātavu šķērskoka. Jurands krustīdamies pajāja garām, piejāja pie grāvja un, apstājies tai vietā, kur pretī vārtiem atradās paceļamais tilts, pataurēja.

Pēc tam pataurēja vēlreiz, vēl un vēl, un sāka gaidīt. Uz mūriem neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, aiz vārtiem nedzirdēja nevienas skaņas. Pēc kāda laika tomēr sienā netālu no pils vārtiem čīkstot pacēlās aizrestota lodziņa slēģis un spraugā parādījās vācu knelita bārdainā galva.

—     Wer da? — griezīga balss jautāja.

—    Spihovas Jurands! — bruņinieks atbildēja.

Pēc šiem vārdiem lodziņš atkal aizkrita un iestājās mēms klusums.

Laiks ritēja. Aiz vārtiem nedzirdēja nekādas kustības, tikai no karātavu puses skanēja putnu klaigas.

Jurands gaidīja ilgi, pēc tam pataurēja vēlreiz.

Bet viņam atkal atbildēja klusums.

Tikai tad viņš saprata, ka krustneši liek viņam gaidīt pie vārtiem aiz bezgalīgas lepnības pret uzvarēto, lai viņu pazemotu kā ubagu. Viņš saprata arī, ka varbūt nāksies tā gaidīt līdz vakaram vai pat ilgāk. Pirmajā mirklī viņam sāka vārīties asinis, piepeši radās vēlēšanās nokāpt no zirga, paņemt kādu akmeni grāvja malā un iesviest to restēs. Citā reizē tieši tā arī izdarītu ne tikai viņš, bet jebkurš mazūru vai poļu bruņinieks, — lai tad viņi nāk ārā aiz vārtiem cīnīties. Bet, atcerējies, kāpēc šeit ieradies, atguvās un savaldījās.

«Vai tad netaisos upurēt sevi par meitu?» nodomāja.

Un turpināja gaidīt.

Pa to laiku mura ierobos kaut kas sāka melnot. Parādījās ādas cepures, tumšas kapuces un pat dzelzs ķiveres, no kuru apakšas Jurandu vēroja ziņkārīgas acis. Ar katru mirkli viņu kļuva vairāk, jo bargais bruņinieks, kas vientuļi gaidīja pie krustnešu pils vārtiem, sardzei bija neredzēts skats. Kas agrāk viņu ieraudzīja savā priekšā, tas ieraudzīja nāvi, bet tagad varēja skatīties bez kādām briesmām. Galvas pacēlās arvien augstāk, kamēr visi ierobi vārtu tuvumā pielīda pilni ar knehtiem. Jurands nodomāja, ka droši vien arī priekšnieki noraugās uz viņu caur restotajiem logiem no vārtu torņa, un paskatījās uz augšu, bet tur logi bija ietaisīti tik dziļi mūrī, ka pa tiem varēja ko saredzēt vienīgi tālumā. Toties uz robotās sienas sakāpušajā pūlī, kas sākumā noraudzījās uz viņu klusuciešot, ieskanējās balsis. Te viens, te otrs nosauca viņa vārdu, šur un tur atskanēja smiekli, aizsmakušas balsis uļi- nāja viņam kā vilkam arvien skaļāk, arvien nicinošāk, un, tā kā no iekšpuses neviens neko neaizrādīja, beidzot sāka apmētāt pie vārtiem stāvošo bruņinieku ar sniegu.

Tas it kā negribēdams drusku pajāja uz priekšu, un no augšas uz vienu mirkli tūlīt pārstāja mest sniegu, balsis apklusa, dažas galvas pat paslēpās aiz mūriem. Acīm redzot, viņi patiešām ļoti baidījās Juranda vārda. Drīz tomēr pat bailīgākie apjēdza, ka no briesmīgā ma- zūra viņus atdala grāvis un mūri, un rupjie kareivji atkal sāka svaidīt ne tikai ar sniega pikām, bet arī ledus gabaliem un akmeņiem, kas ar troksni atsitās pret bruņām un metāla plāksnēm, ar ko bija apsegts zirgs.

«Es taču upurēju sevi par meitu,» Jurands atkārtoja sevī.

Un atkal turpināja gaidīt. Pienāca pusdienlaiks, knehtus aizsauca ēst, un viņi atstāja mūri. Daži, kuriem tomēr vajadzēja palikt sardzē, ēda turpat uz mūriem, bet, beiguši maltīti, uzjautrinājās, apmētājot izsalkušo bruņinieku apgrauztiem kauliem. Pēc tam sāka strīdēties un kūdīt cits citu, kurš apņemsies nokāpt lejā un iezvels viņam pa skaustu ar dūri vai pīķa katu. Daži, atgriezušies no pusdienām, kliedza, ka gadījumā, ja viņam apnicis gaidīt, varot iet un pakārties, pie karātavām esot viens brīvs āķis ar gatavu cilpu. Tā zaimos, klaigās, smieklu izvirdumos un lāstos pagāja pēcpusdiena. īsā ziemas diena sliecās uz vakaru, bet tilts arvien vēl stāvēja pacelts un vārti palika aizslēgti.

Pievakarē sacēlās vējš, izklīdināja miglu, attīrīja debesis un rietumu pamalē pie tām iedegās vakara blāzma. Sniegs kļuva zilgans, pēc tam violets. Salt nesala, bet nakts solījās būt skaidra. Ļaudis atkal aizgāja no mūriem, izņemot sargus; kraukļi un vārnas no karātavām aizlaidās uz mežu. Pēdīgi debesis satumsa un iestājās pilnīgs klusums.

«Pa nakti laikam neatvērs vārtus,» Jurands nosprieda.

Un Spihovas bruņiniekam ienāca prātā griezties atpakaļ uz pilsētu, bet viņš tūlīt atmeta šo domu. «Viņi grib, lai es šeit stāvu,» nosprieda sevī. «Ja griezīšos atpakaļ, viņi nelaidīs mani mājās, aplenks, sagūstīs un pēc tam pateiks, ka man nekas nepienakas, tādēļ ka esmu saņemts ar varu, un, ja ari man izdotos izrauties, tik un tā atkal vajadzētu jāt šurp …»

Poļu bruņinieku neparastais rūdījums, spēja paciest aukstumu un izsalkumu, viņu izturība kaujās, ko tā apbrīnoja svešzemju hronisti, ne reizi vien ļāva viņiem pastrādāt varoņdarbus, kas nebija pa spēkam izlutinātajiem rietumniekiem. Jurandam šis rūdījums piemita vēl lielākā mērā nekā citiem un, par spīti izsalkumam, kas jau sen svilināja iekšas, un vakara salam, kas līda zem bruņu plāksnēm klātā kažoka, viņš tomēr nolēma gaidīt, kaut vai pie šiem vārtiem vajadzētu nobeigties.

Bet vēl nebija iestājusies pilnīga nakts, kad pēkšņi aiz muguras viņš sadzirdēja sniegā čirkstošus gājēju soļus.

Atskatījies viņš ieraudzīja no pilsētas puses tuvojamies sešus pīķiem un alebardām bruņotus vīrus, bet viņu vidū, balstīdamies uz šķēpa, gāja vēl viens, septītais.

«Varbūt viņiem atvērs vārtus un es arī reizē iejāšu,» Jurands nodomāja. «Ar varu taču mani neņems un nenogalinās, priekš tā viņu pārāk maz; ja tomēr raudzīs uzbrukt, būs skaidrs, ka nedomā turēt doto vārdu, un tad — vai viņiem!»

Tā nospriedis, paņēma tērauda cirvi, kas viņam karājās pie segliem un bija tik smags, ka parasts vīrs to nepaceltu pat abām rokām, un devās nācējiem pretī.

Bet tie nedomāja viņam uzbrukt, gluži otrādi, knehti tūlīt iesprauda ar kātiem sniegā pīķus un alebardas. Nakts vēl nebija galīgi satumsusi, un Jurands ievēroja, ka viņu pieturētie ieroči mazliet trīc.

Tad septītais, kurš likās esam vecākais, strauji izstiepa uz priekšu kreiso roku un, pacēlis to uz augšu, jautāja:

—    Vai jus, bruniniek, esat Spihovas Jurands?

—    Jā…

—    Vai gribat uzklausīt, kāpēc esmu atsūtīts?

—    Klausos.

—            Varenais un dievbijīgais komturs fon Danfelds liek man jums pasacīt, kungs, ka, iekams nenokāpsiet no zirga, vārti netiks atvērti.

Jurands brīdi sēdēja nepakustējies, pēc tam nokāpa no zirga, pie kura tūlīt piesteidzās viens pīķnesis.

—    Un ieroči arī jāatdod, — vīrs ar šķēpu atkal ierunājās.

Jurands sāka šaubīties. Ja nu viņi pēc tam uzbruks neapbruņotam un nodurs kā zvēru, ja nu satvers un ieslodzīs pazemē? Pēc brīža tomēr nolēma, ka tad viņu būtu atsūtīts vairāk. Ja viņi tam uzbruktu, bruņas uzreiz neizdurtu, bet viņš pa to laiku izrautu ieroci pirmajam knehlam un apkautu visus, iekams tiem paspētu ierasties palīgi. Krustneši taču viņu labi pazina.

«Un, kaut arī gribētu izliet manas asinis,» sevī noteica, «es taču tāpēc šeit ierados.»

Tā nolēmis, viņš nometa vispirms cirvi, tad šķēpu, pēc tam mize- rikordiju — un gaidīja. Knehti tūlīt paķēra viņa ieročus, pēc tam cilvēks, kurš ar viņu runāja, atkāpies dažus soļus, apstājās un pateica skaļā un izaicinošā balsi:

—     Par visām ordenim nodarītajām pārestībām komturs liek tev uzģērbt šo rupjo maisu, ko mēs te atstāsim, pakārt striķī pie kakla šķēpa maksti un pazemīgi gaidīt pie vārtiem, iekams viņš apžēlosies par tevi un pavēlēs tos atvērt.

Pēc brīža Jurands palika viens tumsā un klusumā. Sniegā viņa priekšā melnoja grēku nožēlotāja maiss un striķis, bet viņš ilgi nepieskaras tiem, juzdams, ka dvēselē kaut kas brūk, lūst, iet bojā un mirst, ka pēc brīža viņš vairs nebūs bruņinieks, nebūs Spihovas Jurands, bet ubags, gūsteknis bez vārda, bez slavas, bez goda.

Taču pagāja vēl ilgs laiks, iekams viņš devās pie maisa, sacīdams:

—     Kā es varu citādi rīkoties? Tu, Kristus, taču zini: viņi nožņaugs nevainīgu bērnu, ja es nedarīšu visu, ko man liek. Un to arī tu zini, ka savas dzīvības dēļ es to nedarītu! Ak, cik rūgts man šis negods! . . . Ļoti rūgts! . . . Bet arī tevi pirms nāves pazemoja. Tad nu dieva tēva un dēla vārdā . . .

To pateicis, viņš pieliecās, uzvilka mugurā maisu, kurā bija izgriezti caurumi galvai un rokām, pēc tam pakāra auklā pie kakla šķēpa maksti — un devās uz vārtiem.

Tie vēl joprojām stāvēja ciet, bet tagad viņam bija vienalga, vai tos atvērs agrāk vai vēlāk. Pils iegrima nakts klusumā, tikai stūros šad tad sasaucās sargi. Vārtu tornī augstu gaišoja viens logs, pārējie bija tumši.

Nakts stundas ritēja cita pēc citas, pie debesīm parādījās mēness sirpis un apgaismoja drūmos pils mūrus. Iestājās tāds klusums, ka Jurands varētu dzirdēt savas sirds pukstus. Bet viņš bija pilnīgi sastindzis un pārakmeņojies, it kā palicis bez dvēseles, un neko vairs neapjēdza. Viņu nodarbināja tikai viena doma, ka vairs nav bruņinieks, nav Spihovas Jurands, bet, kas viņš ir, — to nezināja. .. Brīžiem viņam rēgojās, ka no tiem pakārtajiem, kurus redzēja šorīt, pa tumsu klusi tuvojas nāve . . .

Pēkšņi viņš nodrebēja un pilnīgi atjēdzās:

—    Ak Jēzus, žēlīgais! Kas tas?

No augstā lodziņa vārtu tornī atskanēja sākumā tikko sadzirdamas kokles skaņas. Jādams uz Sčitnu, Jurands bija pārliecināts, ka Danusjas nav pilī, bet šīs kokles skaņas nakts vidū acumirklī satrauca vecā cīnītāja sirdi. Viņam šķita, ka pazīst šīs Skaņas un ka spēlētājs ir neviens cits kā tikai Danusja — viņa meita, viņa mīļais bērns! Un, nokritis ceļos, salicis rokas kā lūgšanā un trīcēdams kā drudzī, viņš klausījās.

Tad pa pusei vel bērnišķīga un neizsakamu skumju nomākta balstiņa sāka dziedāt:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aplaisties!

Jurands gribēja atsaukties, izkliegt mīļoto vārdu, bet vārdi iestrēga rīklē, it kā to žņaugtu dzelzs stīpa. Pēkšņs sāpju, asaru, bēdu un skumju vilnis pārpludināja viņam krūtis, viņš iekrita ar seju sniegā un jūtu pārpilnībā dvēselē sāka skaitīt it kā pateicības lūgšanu:

—    Ak Jēzus! Es vēl dzirdu sava bērna balsi! Ak Jēzus!

Un viņa vareno ķermeni sāka kratīt elsas.

Bet augšā skumja balss turpināja dziedāt nesatricināmajā nakts klusumā:

Apmestos uz žoga, Teiktu: «Jasjka paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

No rīta resns, bārdains vācu knelits iespēra ar kāju gurnā pie vārtiem guļošajam bruņiniekam.

—            Celies, suns! . . . Vārti vaļā, un komturs liek tev stāties viņa priekšā.

jurands pamodās it kā no miega. Viņš nesagrāba knehtu aiz rīkles, nesamala to savās dzelžainajās rokās, viņa seja bija lēnīga un gandrīz pazemīga; ne vārda neteicis, piecēlās un, kareivim uz pēdām sekodams, iegāja pa vārtiem.

Tiklīdz viņš bija iegājis, aizmugurē nožvakstēja ķēdes un tilts sāka celties augšup, bet vārtiem priekšā aizkrita smagas dzelzs restes. ..

Pirmās daļas beigas

## OTRĀ DAĻA

I

Nokļuvis pils pagalmā, Jurands sākumā nezināja, kurp iet, bet knehts, kurš viņu ieveda pa vārtiem, pats aizgāja uz staļļiem. Tiesa, pie mūriem stāvēja kareivji Ban Pa vienam, gan vairāki kopā, bet viņu sejas bija tik izaicinošas un skatieni tik nekaunīgi, ka bruņinieks  labi varēja redzēt, — tie jau nu viņam ceļu neparādīs un, ja arī atbildēs, tad ar kādu rupjību vai apvainojumu.

Daži smējās, rādot uz viņu ar pirkstiem, citi atkal sāka sviest ar sniegu, tāpat kā iepriekšējā dienā. Bet tad, ieraudzījis lielākas durvis, virs kurām bija akmenī iekalts krucifikss, Jurands devās turp, cerot, ka gadījumā, ja komturs un vecākais mūks atrodas citā pils daļā vai citās istabās, kāds viņam norādīs pareizo ceļu.

Tā arī notika. Brīdī, kad Jurands tuvojās šīm durvīm, to abas puses pēkšņi atvērās un tajās parādījās jauneklis ar izskūtu galvvirsu kā kleriķim, bet tērpies laicīgās drēbēs un jautāja:

—    Jūs, kungs, esat Spihovas Jurands?

—    Jā.

—      Dievbijīgais komturs uzdeva man aizvest jus pie viņa. Nāciet man līdzi.

Un pa velvētu priekštelpu aizveda viņu uz kāpnēm. Te tomēr apstājās un, pārlaidis Jurandam skatienu, atkal jautāja:

—    Vai ieroču nav nekādu? Man uzdeva jūs pārmeklēt.

Jurands pacēla uz augšu abas rokas, lai pavadonim būtu labāk apskatīt viņa augumu, un atbildēja:

—    Vakar atdevu visus.

Tad pavadonis pazemināja balsi un gandrīz čukstus pateica:

—    Centieties savaldīt dusmas, jūs tagad esat pārspēka varā.

—    Un dieva ziņā, — Jurands piebilda.

To teicis, paskatījās vērīgāk uz pavadoni un, ieraudzījis viņa sejā tādu kā žēlumu un līdzjūtību, teica:

—    Redzu pēc acīm, ka tu esi godīgs cilvēks. Vai pateiksi man visu patiesību?

—    Jautājiet ātrāk, kungs, — pavadonis sacīja.

—    Vai viņi atbrīvos manu meitu par mani?

Jauneklis izbrīnā pacēla uzacis:

—    Tā ir jūsu meita?

—    Kā tad.

—    Tā jaunava tornī pie pils vārtiem?

—    Jā. Solījās viņu atbrīvot, ja es padošos.

Pavadonis paraustīja plecu par zīmi, ka neko nezina, bet viņa sejā iezīmējās uztraukums un nesaprašana.

Jurands pajautāja vēl:

—    Vai tiesa, ka viņu uzrauga Sombergs un Markvarts?

—    So brāļu te nav. Bet ņemiet, kungs, viņu prom, iekams komturs Danfelds vēl nav izveseļojies.

To padzirdis, Jurands nodrebēja, bet vairs nebija laika jautāt tālāk, jo viņi pienāca pie zāles otrā stāva, kur Jurandam vajadzēja stāties Sčitnas komtura priekšā. Atvēris durvis, kalpotājs devās atpakaļ uz kāpnēm.

Spibovas bruņinieks ienāca plašā, ļoti tumšā istabā, jo apaļās stikla rūtis alvas ietvaros laida cauri maz gaismas, pie tam bija apmākusies ziemas diena. Tiesa, istabas otrā galā lielā kamīnā kurējās uguns, bet pazaļā malka lāgā negribēja degt. Tikai pēc kāda laika, kad Jurandam acis pierada pie krēslas, zāles dziļumā viņš saskatīja galdu un pie tā sēdošos bruņiniekus, bet aiz viņiem veselu baru bruņotu ieroču nesēju un knehtu, starp kuriem pils āksts turēja ķēdē dresētu lāci.

Jurands kādreiz bija cīnījies ar Danfeldu, pēc tam divas reizes redzējis viņu Mazāvijas kņaza galmā kā sūtni. Kopš tā laika bija pagājuši vairāki gadi, taču pat pustumsā Spibovas bruņinieks tūlīt pazina viņu pēc tuklā stāva, sejas un tā, ka viņš sēdēja pie galda pašā vidū krēslā, turot skalos iesieto roku uz krēsla atzveltnes. Viņam labajā pusē sēdēja vecais Zigfrīds fon Lēve no Insburkas, nepielūdzams poļu tautas vispār un īpaši Spihovas Juranda ienaidnieks; kreisajā jaunākie brāļi Gotfrīds un Rotgers. Danfelds ielūdza viņus ar nolūku, lai parādītu savu triumfu pār bargo ienaidnieku un lai viņi papriecātos par kopīgi iecerētās un izdarītās nodevības augļiem. Tagad viņi sēdēja, ērti izlaidušies, mīkstos melnas vadmalas tērpos, ar viegliem šķēpiem pie sāniem — priecīgi, pašpārliecināti, raudzīdamies uz Jurandu ar to augstprātīgo un neizmērojamo nicināšanu, ar kādu vienmēr raudzījās uz vājākiem un uzvarētiem.

Viņi ilgi klusēja, gribēdami līdz sirds patikai noskatīties uz vīru,

kura pirms tam vienkārši baidījās, bet kurš tagad stāvēja to priekšā nokārtu galvu, ģērbies grēku nožēlotāja maisā, ar auklu kaklā, pie kuras karājās šķēpa maksts.

Viņi laikam vēlējās ari, lai pēc iespējas vairāk cilvēku redzētu Juranda pazemojumu, tāpēc pa sānu durvīm no citām istabām nāca iekšā visi, kas vien gribēja, un zāle gandrīz līdz pusei piepildījās ar bruņotiem vīriem. Visi skatījās uz Jurandu ar neizsakāmu ziņkāri, skaļi sarunādamies un izteikdami dažādas piezīmes. To redzot, viņš kļuva možāks, sevī nodomādams: «Ja Danfelds negribētu turēt doto vārdu, viņš nepieaicinātu tik daudz liecinieku.»

Tad Danfelds ar rokas mājienu lika visiem apklust, padeva zīmi vienam no ieroču nesējiem, kurš, pienācis pie Juranda, satvēra aiz auklas, kas tam bija apsieta ap kaklu, un pievilka poļu bruņinieku dažus soļus tuvāk galdam.

Ar triumfu uzlūkojis klātesošos, Danfelds teica:

—    Skatieties, kā ordeņa vara pieveic ļaunumu un augstprātību.

—    Lai dievs dod tā vienmēr! — klātesošie atbildēja.

Atkal iestājās klusums, pēc tam Danfelds griezās pie gūstekņa:

—            Tu plosīji ordeni kā traks suns, tāpēc dievs deva, ka tagad pats kā suns stāvi mūsu priekšā ar striķi kaklā, gaidot pretimnākšanu un žēlastību.

—            Nesalīdzini mani ar suni, komtur, — Jurands atteica, — tā tu mazini godu tiem, kuri cīnījās ar mani un krita no manas rokas.

Pēc šiem vārdiem bruņotie vācieši satraukti iečalojās: nevarēja zināt, vai viņus sadusmoja drošā atbilde vai pārsteidza tās pareizība.

Neapmierināts ar šādu sarunas ievirzi, komturs teica:

—. Skatieties: viņš vēl ir tik lepns un izaicinošs, ka iedrošinās spļaut mums acīs.

Jurands pacēla augšup rokas kā cilvēks, kurš piesauc sev par liecinieku debesis, un, galvu šūpodams, atbildēja:

—            Dievs redz, ka mans lepnums palicis aiz šīs pils vārtiem. Dievs redz, un viņš izspriedīs, vai, apkaunodami inanu bruņinieka godu, neapkaunojāt paši sevi. Jo mums ir kopīgs gods, kas jāsargā katram, kas valkā bruņinieka jostu.

Danfelds sarauca uzacis, bet tai mirklī pils āksts, sapurinājis ķēdi, kurā bija piesiets lācis, iesaucās:

—           Sprediķis, sprediķis! No Mazāvijas ieradies sludinātājs! Klausieties sprediķi!

' Pēc tam viņš griezās pie Danfelda:

—            Kungs! — teica. — Grafs Rozenheims, kad zvaniķis ar savu zvanīšanu viņu pārāk agri uzmodināja uz sprediķi, lika apēst tam zvana

auklu no mezgla līdz mezglam; arī šim sludinātājam ir aukla kaklā — lieciet viņam to apēst, kamēr vēl nav pabeidzis savu sprediķi.

To teicis, diezgan pabailīgi paskatījās uz komturu, nebūdams pārliecināts, vai viņš smiesies vai par pāragru iejaukšanos liks nopērt. Bet krustneši, kas bija tik pieklājīgi, rāmi, pat pazemīgi, kad juta savu vājumu, nepazina nekādas žēlastības pret uzvarētajiem; tāpēc Danfelds ne tikai pamāja ar galvu ākstam, ka drīkst visādi ķēmoties, bet ari pats atļāvās tik nedzirdētu rupjību, ka dažu jaunāko ieroču nesēju sejās parādījās izbrīns.

—     Nesūdzies man par apkaunojumu, — viņš teica. — Ja es arī ieceltu tevi par ordeņa suņu puisi, tas ir daudz labāk nekā būt par jūsu bruņinieku!

Iedrošinātais āksts uzbrēca:

—     Atnes skrāpi, izsukā man lāci, viņš tev par to ar ķepu sasukās krēpes.

Sur tur atskanēja smiekli, kada balss bruņinieku aizmugurē iesaucās:

—    Vasarā varēsi ezerā pļaut niedras!

—    Un ķert vēžus uz maitas gaļu! — iesaucās cits.

Trešais piebilda:

—    Bet pagaidām ej dzenāt no pakārtajiem vārnas. Darba tev tur netrūks.

Tā viņi zākāja kādreiz briesmīgo Jurandu. Pamazām sapulcējušos pārņēma jautrība. Daži pienāca tuvāk, lai varētu labāk aplūkot gūstekni, un teica: «Ak tad šis ir tas Spihovas meža kuilis, kuram mūsu komturs izlauza ilkņus; lūk, putas uz lūpām; labprāt kādam iekostu, bet nedrīkst!» Danfelds un pārējie ordeņa brāļi, kuri sākumā gribēja piedot izklaušināšanai svinīgas tiesas sēdes raksturu, redzēdami, ka ir iznācis citādi, arī piecēlās no soliem un sajaucās ar tiem, kuri pienāca pie Juranda.

Tas gan nepatika vecajam Insburkas Zigfrīdam, bet pats komturs viņam pateica: «Neviebieties, būs vēl lielāki joki!» Un arī sāka aplūkot Jurandu, jo tā bija reta izdevība; ja agrāk kāds bruņinieks vai knehts dabūja redzēt viņu tik tuvu, tas tūlīt pēc tam parasti aizvēra acis uz visiem laikiem. Daži runāja: «Plecīgs gan, kaut arī zem maisa vēl ir kažoks; tādu varētu apvīt pat ar zirnājiem un vadāt pa tirgiem …» Citi, lai šī diena būtu vēl jautrāka, lika atnest alu.

Pēc brīža sāka skanēt alus kausi un tumšajā zālē iesmaržojās putas, kas plūda pāri kausu malām no vāku apakšas. Uzjautrinātais komturs sacīja: «Tieši tā ir labi, lai nedomā, ka viņa apkaunošana ir liela lieta!» Pienākuši atkal pie Juranda, krustneši bāza viņam zem

zoda alus kausus un teica: «Laikam iedzertu gan tu, sasodītais mazūri» — bet daži, ielējuši alu plaukstās, šļakstīja to viņam acīs. Jurands stāvēja viņu vidū apstulbis, pazemots; beidzot pagāja uz vecā Zigfrīda pusi un, laikam juzdams, ka ilgāk vairs neizturēs, iekliedzās tik skaļi, lai pārkliegtu zālē valdošo troksni:

—            Pie pestītāja ciešanām un savas dvēseles glābšanas, atdodiet man meitu, kā solījāties!

Un gribēja satvert vecā komtura labo roku, bet tas ātri atrāvās un teica:

—    Prom, vergs! Ko tu gribi?

—            Izlaidu no gūsta de Bergovu un ierados pats, par ko jūs apsolījāt atdot manu meitu, kas atrodas šeit.

—    Kas tev apsolīja? — Danfelds jautāja.

—    Sirdsapziņas un ticības vārdā, tu, komtur!

—           Ar lieciniekiem to tu nevari pierādīt, bet nav arī vajadzīgs, kad runa ir par godu un vārdu.

—    Par tavu godu! Par ordeņa godu! — Jurands iesaucās. -

—    Tad mēs tev atdosim meitu! — Danfelds atbildēja.

Pēc tam, griežoties pie klātesošajiem, teica:

—            Viss, ko viņš te piedzīvoja, ir tikai nevainīgs joks, salīdzinot ar viņa noziegumiem. Bet, tā kā mēs apsolījām atdot viņam meitu, ja ieradīsies pats un padosies ordenim, tad ziniet, ka krustneša vārds ir tikpat noteikts kā dieva vārds, tāpēc meitu, ko atņēmām laupītājiem, tūlīt atbrīvosim, bet pēc pienācīgas grēku nožēlošanas par ordenim nodarīto ļaunumu ļausim ari pašam atgriezties mājās.

Sī runa daudzus pārsteidza, jo, pazīdami Danfeldu un zinādami viņa veco naidu pret Jurandu, necerēja sagaidīt no viņa šādu augstsirdību. Tāpēc vecais Zigfrīds, kā ari abi brāļi Rotgers un Gotfrīds paskatījās uz viņu izbrīnā paceltām uzacīm un sarauktām pierēm. Taču Danfelds izlikās, ka neredz šos jautājošos skatienus, un teica:

—            Meitu aizsūtīsim ar sardzi, bet tu paliksi te, kamēr mūsējie neskarti atgriezīsies atpakaļ un kamēr tu samaksāsi izpirkšanas naudu.

Arī Jurands drusku izbrīnījās. Viņš vairs necerēja, ka, upurēdams sevi, varēs kaut ko līdzēt Danusjai, tāpēc, ar pateicību paskatījies uz Danfeldu, teica:

—    Dievs tev par to atlīdzinās, komtur!

—    Tagad zini, kādi ir Kristus bruņinieki, — Danfelds atbildēja.

Jurands teica:

—            Kristus ir žēlsirdības avots. Tā kā es jau sen neesmu redzējis savu meitu, ļaujiet man uz viņu paskatīties un dot tai savu svētību.

—            Jā, bet tikai visu klātbūtnē, lai viņi pārliecinātos par mūsu uzticību dotajam vārdam un žēlsirdību.

To teicis, lika blakus stāvošajam ieroču nesējam atvest Danusju, bet pats piegāja pie fon Lēves, Rotgera un Gotfrīda, kuri, apstājuši viņu, sāka dzīvi sarunāties.

—            Man nav iebildumu, bet tev bija citi nodomi, — vecais Zigfrīds sacīja.

Turpretī dedzīgais, ar savu drosmi un nežēlību slavenais Rotgers protestēja:

—            Kā tad tā? Ne tikai meiteni, bet arī to elles suni gribi palaist vaļā, lai atkal mums kož?

—    Viņš vēl ne tā sāks kost! — Gotfrīds iesaucās.

—            Hā! Toties samaksās izpirkšanas naudu, — Danfelds nevērīgi iebilda.

—            Lai atdod kaut visu savu bagātību, gada laikā salaupīs divreiz vairāk.

—            Par meiteni man nav iebildumu, — Zigfrīds atkārtoja, — turpretī no tā vilka mūsu ordeņa aitiņām vēl ne reizi vien nāksies raudāt.

—    Bet mūsu dotais vārds? — Danfelds smīnēdams jautāja.

—    Kādreiz tu runāji citādi…

Danfelds paraustīja plecus.

—    Vai jums vēl nepietiek joku? — viņš jautāja. — Gribat vēl?

Pārējie apstāja Jurandu un slavas apziņā, kas pēc Danfelda cēlās

rīcības pārņēma visus ordeņa ļaudis, sāka lielīties viņa priekšā:

—            Nu, rīkļurāvēji — teica pils strēlnieku kapteinis. — Tavi pagāniskie brāļi ar mūsu kristīgo bruņinieku izdarītos citādi!

—    Mūsu asinis tu dzēri?

—    Bet mēs tev akmens vietā — maizi.

Taču Jurands vairs nepiegrieza vērības ne augstprātībai, ne nicināšanai, kas bija viņu vārdos: viņam atmaiga sirds, acis piepildījās asarām. Domāja par to, ka pēc brīža ieraudzīs 'Danusju, un tikai krustnešu žēlsirdības dēļ, tāpēc, sagrauztu skatienu vērodams runātājus, pēdīgi teica:

—            Pareizi! Pareizi! Biju pret jums ļoti nežēlīgs, bet. . . nekad — nodevējs.

Te zāles otrā galā kāda balss pēkšņi iesaucās: «Meiteni ved!» — un telpā tūlīt iestājās klusums. Knehti pašķīrās uz abām pusēm, jo neviens no viņiem līdz šim nebija redzējis Juranda meitu, bet, tā kā Danfelds savu rīcību turēja slepenībā, lielākā daļa pat neko nezināja par viņas atrašanos pilī. Tomēr tie, kas zināja, jau bija paspējuši pačukstēt citiem par viņas brīnišķīgo skaistumu. Tāpēc visu acis ar milzīgu ziņkāri bija vērstas uz durvīm, pa kurām viņai vajadzēja ienākt.

Vispirms parādījās ieroču nesējs, pēc tam visiem pazīstamā mūķene, tā pati, kura bija ieradusies meža pilī, viņai sekoja baltās drēbēs ģērbusies meitene izlaistiem, uz pieres ar lenti sasietiem matiem.

Pēkšņi visā zālē atskanēja pērkondārdoši smiekli. Jurands, kurš pirmajā mirklī devās meitai pretī, piepeši atkāpās un sastinga bāls kā audekls, pārsteigts vērodams ienācējas garo galvu, zilganās lūpas un tukšo acu skatienu. Tā bija kāda plānprātiņa, ko viņam gribēja atdot Danusjas vietā.

—    Tā nav mana meita, — Jurands teica satrauktā balsī.

—    Nav tava meita? — Danfelds iesaucās. — Pie svētā Padebor- nas Liborija! Tad vai nu būsim atņēmuši laupītājiem svešu, vai kāds burvis viņu būs pārvērtis, jo citas pie mums Sčitnā nav.

Vecais Zigfrīds, Rotgers un Gotfrīds apmainījās straujiem, par Danfelda viltību apbrīnas pilniem skatieniem, bet neviens no viņiem neko nepaspēja pateikt, kad Jurands drausmīgā balsī iesaucās:

—     Ir! Viņa ir Sčitnā! Es dzirdēju kā dziedāja, dzirdēju savas meitas balsi!

Pagriezies pret sanākušajiem, Danfelds mierīgi un skaidri sacīja: Uzaicinu visus klātesošos būt par lieciniekiem, bet sevišķi tevi, Insburkas Zīgfrīd, un jūs, dievbijīgie brāļi Rotger un Gotfrīd, ka, izpildot 'doto vārdu un solījumu, atdodu to meiteni, par kuru mūsu sakautie laupītāji teica, ka esot Spibovas Juranda meita. Ja ne, tā nav mūsu vaina, bet drīzāk dieva prāts, kurš tādā kārtā gribēja izdot mūsu rokās Jurandu.

Zigfrīds un abi jaunākie brāļi nolieca galvas par zīmi, ka dzird un vajadzības gadījumā apliecinās. Pēc tam atkal strauji apmainījās skatieniem, jo tas bija kaut kas vairāk, nekā paši gaidīja: saņemt ciet Jurandu, neatdot viņam meitu un tomēr šķietami izpildīt solījumu — kas gan cits to būtu spējis izdomāt!

Bet Jurands nokrita ceļos un, piesaucot visas Malborgas relikvijas, pēc tam senču pīšļus, sāka lūgt Danfeldu, lai tas atdod viņām īsto meitu un nerīkojas kā blēdis un nodevējs, kas lauž zvērestu un doto vārdu. Viņa. balsī bija tik patiess izmisums, ka daži uzreiz noprata Danfelda viltību, kamēr citi domāja, ka varbūt patiešām kāds burvi3 pārvērtis meitenes izskatu.

—    Dievs redz tavu nodevību! — Jurands kliedza. — Pie pestītāja brūcēm! Pie tavas nāves stundas! Atdod man meitu!

Un, piecēlies kājās, viņš sakņupis gāja pie Danfelda, it kā gribēdams apkampt tam ceļus, un viņa acīs spīdēja ārprāts, bet balss pamīšus aptrūka gan no uztraukuma un sāpēm, gan no izmisuma un draudiem. Padzirdis visu priekšā izteiktus apvainojumus nodevībā un blēdībā, Danfelds nosprauslājās, piesarka no dusmām kā apsvilis un, gribēdams līdz galam samīt nelaimīgo tēvu, panāca pats viņam pretī, pieliecās pie auss un pačukstēja caur sakostiem zobiem:

— Ja arī atdošu, tad tikai kopā ar savu izdzimteni…

Tai pašā mirklī Jurands ierēcās kā bullis, abām rokām satvēra Danfeldu un pacēla uz augšu. Zālē atskanēja izbaiļu kliedziens: «Apžēlo!» — pēc tam komtura ķermenis ar tik drausmīgu spēku atsitās pret akmens grīdu, ka smadzenes no sašķaidītā galvaskausa apšļakstīja tuvumā stāvošos Zigfrīdu un Rotgcru.

Jurands pieskrēja pie sānu sienas, kur atradās ieroči, un, paķēris lielu divrocīgu šķēpu, kā viesulis metās virsū no pārsteiguma apstulbušajiem vāciešiem.

Viņi bija pieraduši pie kaujām, slaktiņiem un asinīm, un tomēr tagad tā pārbijās, ka pat atjēgušies sāka kāpties atpakaļ un izjuka uz visām pusēm, kā aitu bars no vilka, kurš nogalina ar vienu vienīgu kodienu. Zālē atskanēja šausmu kliedzieni, cilvēku soļu troksnis, apgāztu trauku šķindoņa, kalpu vaimanas, lāča rēcieni, kurš, izrāvies no āksta rokām, sāka rāpties augstajā logā, un izmisīgi kliedzieni pēc ieročiem, vairogiem, šķēpiem un stopiem. Beidzot iemirdzējās tērauds un vairāki asi ieroči pavērsās pret Jurandu, kurš, neko neredzēdams, pa pusei ārprāta pārņemts, pats metās tiem pretī, un sākās mežonīga, nedzirdēta kauja, kas drīzāk atgādināja slaktiņu. Jaunais un straujais brālis Gotfrīds pirmais šķērsoja Jurandam ceļu, bet tas ar zibenīgu šķēpa cirtienu nošķēla tam galvu līdz ar roku un lāpstiņu, pēc tam no Spibovas bruņinieka vēzieniem krita strēlnieku kapteinis un pils ekonoms fon Brahts un anglis Hjūgs, kurš, gan lāgā nesaprazdams, kas notiek, tomēr juta žēlumu pret Jurandu par viņa ciešanām un izvilka ieroci tikai pēc Danfelda nogalināšanas. Citi, redzēdami Juranda drausmīgo spēku un niknumu, saspiedās vienuviet, lai kopīgi atvairītu viņa uzbrukumus, bet tas noveda pie vēl lielākiem zaudējumiem. Stāvus sacēlušamies matiem, ārprātīgām acīm, viss notašķījies asinīm un asinskāri elsdams, nevaldāms, apmāts, viņš drausmīgiem šķēpa cirtieniem šaustīja un kapāja šos kopā saspiedušos ļaudis, gāžot viņus uz asiņainās grīdas, kā vētra gāž krūmus un kokus. Un visus atkal pārņēma briesmīgs satraukums; likās, ka šis bargais mazūrs viens pats izkaus un nogalinās visus šos cilvēkus un ka, tāpat kā smilkstošu suņu bars bez strēlnieku palīdzības nespēj pievārēt niknu meža kuili, tā arī šie bruņotie vācieši nespēj stāties pretī Juranda spēkam un niknumam, cīņa ar kuru viņiem var nest tikai nāvi un bojā eju.

— Izklīst! Ielenkt viņu! Uzbrukt no mugurpuses! — kliedza vecais Zigfrīds fon Lēve.

Visi izklīda pa zāli, kā tīrumā izklīst strazdu bars, kad tam no augšas pēkšņi uzklūp līkdegunis vanags, taču nespēja viņu ielenkt, jo cīņas kaismē Jurands nemeklēja vis vietu aizsardzībai, bet sāka trenkāt viņus gar sienām un, kuru panāca, tas saļima, kā zibens sperts. Pazemojums, izmisums, pieviltās cerības radīja viņā asinskāri, kas likās desmitkāršojam Spihovas bruņinieka jau tā briesmīgo iedzimto spēku. Šķēpu, ko visstiprākie krustneši varēja pacelt tikai abām rokām, viņš vicināja vienā kā spalvu. Viņš nekāvās par savu dzīvību, nekāvās ne par glābiņu, ne par uzvaru, alka vienīgi atriebties; kā uguns vai ūdens, kas, sarāvis aizsprostu, akli iznīcina visu, kas gadās ceļā, tā arī viņš, šis drausmīgais iznīcinātājs, kā apmāts sita, cirta, mina kājām, nāvēja un nobeidza cilvēku dzīvības.

Sākumā vācieši nespēja viņu panākt, pie tam vienkāršie kareivji baidījās tuvoties satrakotajam vīram pat no aizmugures, labi saprazdami, ka gadījumā, ja Jurands pagrieztos, nekāds spēks neglābtu viņus no nāves. Citus pilnīgi pārņēma šausmas, iedomājoties, ka parasts mirstīgais nespētu nodarīt viņiem tik lielus zaudējumus un ka te laikam ir darīšana ar cilvēku, kuram nāk palīgā kāds pārdabisks spēks.

Tad vecais Zigfrīds, bet reizē ar viņu arī brālis Rotgers uzskrēja galerijā, kas stiepās gar sienu virs lielajiem zāles logiem, un aicināja lidzi pārējos, lai slēpjas, ko tie arī darīja visi reizē, grūstīdami cits citu šaurajās kāpnēs, cenšoties pēc iespējas ātrāk nokļūt augšā un no turienes uzbrukt stipriniekam, ar kuru katra tuvcīņa izrādījās pilnīgi neiespējama. Beidzot pēdējais aizcirta durvis, kas veda uz koriem, un Jurands palika apakšā viens pats. Galerijā atskanēja līksmi triumfa saucieni, un Spihovas bruņiniekam tūlīt sāka krist virsū smagi ozola ķebļi, soli un lāpu dzelzs turekļi. Kāds trāpīja ar to Jurandam pierē virs uzacīm, un viņa seja noplūda asinīm. Tai pašā mirklī atvērās lielās ieejas durvis un zālē iebruka pa augšējo logu palīgā pasauktie knehti, bruņojušies ar pīķiem, alebardām, cirvjiem, stopiem, mietiem, stieņiem, virvēm un dažādiem citiem ieročiem, kādus nu katrs steigā bija paspējis paķert.

Bet satrakotais Jurands ar kreiso roku noslaucīja no sejas asinis, lai tās neaptumšo skatienu, sasprindzināja visus spēkus un metās virsū pūlim. Zālē atkal atskanēja vaidi, ieroču šķinda, zobu griešana un mirstošo cilvēku izmisīgie kliedzieni.

Vakarā tai pašā zālē pie galda sēdēja vecais Zigfrīds fon Lēve, kurš pēc Danfelda nāves tūlīt pārņēma varu Sčitnā, bet blakus viņam brālis Rotgers, bijušais Juranda gūsteknis bruņinieks de Bergovs un divi augstdzimuši jaunekļi, novicianti, kuri drīzumā gatavojās uzģērbt baltos apmetņus. Aiz logiem gaudoja ziemas vētra, drebinot rūšu alvas ietvarus, plivinot lāpu liesmas, kas dega dzelzs turekļos, un šad tad izgrūžot no kamīna dūmu mutuli. Kaut arī sanākuši uz apspriedi, brāļi tomēr klusēja, gaidot, ko teiks Zigfrīds, kurš, atspiedies ar elkoņiem uz galda un satvēris rokās savu sirmo, nokārušos galvu, drūmi sēdēja ar seju ēnā un tumšām domām sirdī.

—    Par ko spriedīsim? — brālis Rotgers beidzot jautāja.

Zigfrīds pacēla galvu, paskatījās uz runātāju un, atjēdzies no savām domām, teica:

—            Par sakāvi, par to, ko teiks mestrs un kapituls, un par to, lai no mūsu rīcības nerastos ļaunums ordenim.

Pēc tam atkal noklusa, bet pēc brīža, palūkojies apkārt un ievilcis nāsīs gaisu, sacīja:

—    Te vēl ož pēc asinīm.

—            Nē, komtur, — Rotgers iebilda. — Es 'liku izmazgāt grīdu un izkvēpināt zāli ar sēru. Te ož pēc sēra.

Bet Zigfrīds, pārlaidis dīvainu skatienu klātesošajiem, teica:

—            Gaismas gars, apžēlojies par brāļa Danfelda un brāļa Gotfrīda dvēselēm.

Tie saprata, ka vecais lūdz dieva žēlastību kritušo dvēselēm — un lūdz tāpēc, ka, pieminot sēru, viņam laikam ienāca prātā elle; jūtot, kā pār muguru pārskrien trīsas, viņi visi reizē atbildēja:

—    Āmen, āmen, āmen!

Pēc brīža atkal dzirdēja vienīgi vēja gaudas un rūšu ietvaru drebuļus.

—            Kur ir komtura un brāļa Gotfrīda mirstīgās atliekas? — vecais Zigfrīds jautāja.

—    Kapličā; ksendzi tur par viņiem dzied litānijas.

—    Jau zārkos?

—    Zārkos, tikai komfuram ir apsegta galva, tādēļ ka sašķaidīta.

—    Kur pārējie līķi? Un ievainotie?

—            Līķi uz sniega, lai sastingst, kamēr uztaisīs zārkus, bet ievainotie jau nogādāti slimnīcā.

Zigfrīds atkal sakļāva rokas uz galvas:

—    Un to pastrādāja viens cilvēks! … Gaismas gars, sargā mūsu ordeni, kad sāksies lielais karš ar šo vilku cilti!

Rotgers pacēla uz augšu acis un, it kā ko atminēdamies, teica:

—    Dzirdēju pie Viļņas, kā Sambijas pārvaldnieks teica savam brālim mestram: «Ja nesāksi lielo karu un neiznīdēsi šo cilti tā, ka pat tās nosaukums nepaliktu pāri, — tad mūs un mūsu tautu sagaida liela nelaime.»

—     Lai dievs dod tādu karu un iespēju cīnīties ar viņiem! — teica viens no augstdzimušajiem noviciantiem.

Zigfrīds ilgi skatījās uz viņu, it kā gribētu sacīt: «Ar vienu šodien varēji izmēģināt spēkus,» — bet, vai nu redzēdams novicianta sīko un vēl nenobriedušo augumu, vai atcerējies, ka arī pats, neraugoties uz savu izdaudzināto drosmi, negribēja iet drošā nāvē, neizteica šo piezīmi, bet tikai pajautāja:

—    Kurš no jums redzējis Jurandu?

—    Es, — de Bergovs atsaucās.

—    Dzīvs?

—    Dzīvs, guļ tai pašā tīklā, kurā mēs viņu sagūstījām. Kad atjēdzās, knebti gribēja viņu nogalināt, bet kapelāns neļāva.

—     Nogalināt nedrīkst. Pie mazūriem viņš ir slavens vīrs, izceltos briesmīga brēka, — Zigfrīds atbildēja. — Bet noslēpt visu, kas te noticis, arī laikam nevarēs, bija pārāk daudz liecinieku.

—    Ko tad lai mēs sakām un ko lai darām? — Rotgers jautāja.

Zigfrīds, brīdi padomājis, teica:

—     Jūs, dižciltīgo grāf de Bergov, jājiet uz Malborgu pie mestra. Jūs cietāt Juranda gūstā, esat ordeņa viesis, un kā viesim, kuram nav obligāti jāaizstāv ordenis, jums drīzāk noticēs. Pastāstiet par visu, ko redzējāt, par to, ka Danfelds, atņēmis pierobežas laupītājiem kaut kādu meiteni un domādams, ka tā ir Juranda meita, paziņojis to viņam, kurš arī ieradies Sčitnā un. .. kas notika tālāk — paši zināt.

—     Piedodiet, dievbijīgo komtur, — de Bergovs teica. — Es smagi cietu gūstā Spihovas pagrabos un kā ordeņa viesis labprāt liecinātu jums par labu, bet, lai man būtu mierīga sirdsapziņa, pasakiet, — vai Sčitnā nebija īstās Juranda meitas, un vai Danfelda nodevība nebija tā, kas tā satrakoja viņas bargo tēvu?

Zigfrīds fon Lēve brīdi vilcinājās atbildēt; savā raksturā viņš dziļi ienīda poļu cilti, nežēlībā pārspēja pat Danfeldu, bija plēsonīgs, ja to prasīja ordeņa intereses, iedomīgs un mantkārs, bet viņš necienīja zemiskas intrigas. Visvairāk viņu sarūgtināja tas, ka pēdējā laikā atbildības trūkuma un patvaļas dēļ šīs intrigas ordenī bija kļuvušas par vispārēju un neizbēgamu dzīves parādību. De Bergova jautājums aizskāra vissāpīgāko vietu viņa dvēselē, tāpēc tikai pēc ilgas klusēšanas atbildēja:

—    Danfelds jau stāv dieva priekšā, un dievs viņu tiesā, bet jūs, grāf, ja prasīs jūsu domas, sakiet, ko gribat; tikai, runājot par to, ko redzējāt, pasakiet, ka līdz tam, kamēr satrakoto vīru sagūstījām tiklā, jūs šeit uz grīdas redzējāt deviņus līķus, neskaitot ievainotos, tai skaitā Danfelda, brāļa Gotfrīda, fon Brabta, Hjūga un divu dižciltīgu jaunekļu līķus . . . Dod, dievs, viņiem mūžīgu dusēšanu. Āmen!

—    Āmen! Āmen! — novicianti atkal atkārtoja.

—     Un pasakiet arī, — Zigfrīds piebilda, — lai nu kā Danfelds gribēja savaldīt šo ordeņa ienaidnieku, neviens pirmais pret Jurandu zobenu tomēr nepacēla.

—    Teikšu tikai to, ko redzēja manas acis, — de Bergovs atbildēja.

—     Ap pusnaktīm esiet kapličā, kur mēs arī ieradīsimies lūgties par mirušo dvēselēm, — Zigfrīds sacīja.

Un pasniedza viņam roku, reizē pateikdamies un atvadīdamies, jo turpmākai sarunai gribēja palikt tikai divatā ar brāli Rotgeru, ko mīlēja kā acuraugu un tā, kā tikai tēvs var mīlēt vienīgo dēlu. Par šo pārmērīgo mīlestību ordenī pat klīda visādi minējumi, bet neviens neko skaidri nezināja, sevišķi tāpēc, ka bruņinieks, ko Rotgers uzskatīja par tēvu, vēl dzīvoja savā nelielajā pilī Vācijā un nekad nenoliedza savu dēlu.

Pēc Bergova aiziešanas Zigfrīds izraidīja arī abus noviciantus — it kā tāpēc, lai tie pasekotu, kā tiek gatavoti zārki Juranda nogalinātajiem vienkāršajiem knehtiem, bet, kad durvis aiz viņiem aizvērās, tūlīt pievērsās Rotgeram un teica:

—     Klausies, ko es teikšu: ir tikai viens glābiņš, lai neviena dzīva dvēsele nekad nedabū zināt, ka pie mums bijusi īstā Juranda meita.

—     Tas nebūs grūti, — Rotgers atteica. — Par to, ka viņa te, zināja tik Danfelds, Gotfrīds, mēs abi un tā ordeņa māsa, kas viņu uzrauga. Cilvēkus, kuri viņu atveda no meža pils, Danfelds lika piedzirdīt un pakārt. Daži sardzes ļaudis kaut ko nojauta, bet viņiem sajauca galvu šī plānprātiņa, un viņi tagad paši nezina, vai mēs esam kļūdījušies vai kāds burvis patiešām pārvērtis meiteni.

—    Tas ir labi, — Zigfrīds sacīja.

—     Es pat domāju, dižciltīgo komtur, tā kā Danfelds ir beigts, vai neuzvelt visu vainu viņam .. .

—     Un atzīties visai pasaulei, ka miera laikā, vedot sarunas ar Mazāvijas kņazu, nozagām no viņa pils kņazes audzēkni un viņas iemīļoto galminieci? Nē, to nedrīkst! … Pilī mani redzēja kopā ar Danfeldu, un lielais mediķis, viņa radinieks, zina, ka mēs vienmēr rīkojamies

kopīgi! … Ja nosūdzēsim Danfeldu, viņš mums atriebsies par savu aptraipīto piemiņu …

—    Par to vajag apspriesties, — Rotgers teica.

—            Jāapspriežas un jāatrod laba izeja, citādi būs slikti! Ja atdosim meiteni, viņa pati pastāstīs, ka nav vis atņemta laupītājiem, bet ka ļaudis, kas bija atbraukuši pakaļ, atveduši viņu tieši uz Sčitnu.

—    Tas pareizi.

—            Un runa ir ne tikai par atbildību. Kņazs sūdzēsies Polijas karalim, kura sūtņi tūlīt sacels brēku visos galmos par mūsu nodevību, mūsu noziegumiem. Cik ļaunuma tas var nodarīt ordenim! Pats mestrs, ja zinātu patiesību, liktu noslēpt mums šo meiteni.

—    Bet vai tad, ja viņa pazudīs, nevainos mūs? — Rotgers jautāja.

—            Nē! Brālis Danfelds bija viltīgs cilvēks. Vai atceries, ka viņš uzstādīja Jurandam noteikumu, lai tas ne tikai pats ierodas Sčitnā, bet ari pirms tam paziņo un uzraksta kņazam, ka dodas izpirkt meitu no laupītājiem un zina, ka pie mums viņas nav.

—    Tiesa gan, bet kā tad izskaidrosim to, kas notika Sčitnā?

—            Pateiksim tā: zinot, ka Jurands meklē meitu, un atņēmuši laupītājiem kādu meiteni, kura nemācēja paskaidrot, kas viņa ir, paziņojām par to Jurandam, domādami, ka varbūt viņa, bet viņš, ieradies un ieraudzījis to, sāka trakot un, ļauna gara apsēsts, izlēja tik daudz nevainīgu asiņu, ka pat kaujā to neizlīst tik daudz.

—            Patiešām, — Rotgers teica, — ar jūsu muti runā gudrība un dzīves pieredze. Ja mēs visu vainu uzveltu tikai Danfeldam, viņa ļaunie darbi vienmēr nāktu par sliktu ordenim un līdz ar to arī mums visiem, kapitulam un pašam mestram; bet tā atklāsies mūsu nevainība un visa atbildība gulsies uz Jurandu un ļaunajiem poļiem, kuri sadarbojas ar nešķīstiem gariem . . .

—    Un lai tad mūs tiesā, kas grib: pāvests vai Romas ķeizars!

—    Jā!

Uz brīdi iestājas klusums, pēc tam brālis Rotgers jautaja:

—    Tātad ko mēs darīsim ar meiteni?

—    Padomāsim.

—    Atdodiet viņu man.

Paskatījies uz viņu, Zigfrīds atteica:

—            Nē! Klausies, jaunais brāli! Ja runa ir par ordeni, nedrīkst iztapt ne vīru, ne sievu, ne arī mūsu pašu vājībām. Danfeldu ķēra dieva sods tādēļ, ka viņš gribēja ne tikai atriebt ordenim nodarītās pārestības, bet apmierināt arī savas kaislības.

—    Jūs slikti domājat par mani! — Rotgers sacīja.

—    Neiztopiet sev, — Zigfrīds viņu pārtrauca. — Citādi jūsu miesa un dvēsele kļūs nevarīga un šī nežēlīgā cilts kādreiz tā piespiedīs ar celi jūsu krūtis, ka vairs neuzcelsieties.

Un viņš trešo reizi drūmi atbalstīja galvu rokās, bet laikam sarunājās vienīgi ar savu sirdsapziņu un domāja tikai par sevi, jo pēc brīža teica:

—            Arī manu sirdi nospiež daudz izlietu asiņu, daudz ciešanu, daudz asaru . . . Arī es, kad runa bija par ordeni, redzēdams, ka ar spēku vien neko nevarēs panākt, bez vilcināšanās meklēju citus ceļus; bet, nonācis tā kunga priekšā, kuru cienu un mīlu, varēšu pateikt: «Es to darīju ordeņa labā, kamēr sev izvēlējos vienīgi ciešanas.»

Pēc tam, satvēris deniņus plaukstās, galvu un acis pacēlis uz augšu, iesaucās:

—            Atsakieties no baudām un izlaidības, nocietiniet savu miesu un sirdi, jo es redzu gaisā baltus ērgļa spārnus un ērgļa nagus, kas sarkani no krustnešu asinīm . . .

Viņa tālākos vārdus pārtrauca tik spēcīga vēja brāzma, ka augšā virs galerijas ar troksni atvērās viens logs un zālē gaudodams ielauzās putenis.

—            Gaismas gara vārdā! Cik ļauna nakts, — vecais krustnesis sacīja.

—            Ļauno garu nakts, — Rotgers atteica. — Bet kāpēc, kungs, jū