# Trīs draugi

Ērihs Marija Remarks

Ērihs Marija Remarks

Trīs draugi

ROMĀNS

3. izdevums

RĪGA «ZVAIGZNE» 1981

No vācu valodas tulkojis Valdemārs Kārkliņš

Mākslinieks Māris Ozoliņš

Remarks Ē. M.

Re 524 Trīs draugi / No vācu vai. tulk. Valdemārs Kārkliņš. — R.: Zvaigzne, 1981.

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

— 381 lpp.

Viens no populārākajiem vācu rakstnieka Eriha Marijas Remarka romāniem — «Trīs draugi» — vēsta par tā sauktās zudušās paaudzes likteņiem divdesmito gadu beigu posmā Vāciiā. Biedriskums un mīlestība kā patvērums pret apkārtējās pasaules naidīgumu — tāda ir šī romāna traģiskā koncepcija.

E.M. REMARKS

TRĪS DRAUGI


Debesis bija dzeltenas kā misiņš un skursteņu dūmos vēl neapkvēpušas. Aiz fabrikas jumtiem tās mirdzēja ļoti spilgti. Tūlīt vajadzēja lēkt saulei. Es paskatījos pulkstenī. Vēl nebija astoņi. Stundas ceturksni par agru.

Es atslēdzu vārtus un sagatavoju benzīna sūkni. Ap šo laiku vienmēr brauca garām dažas mašīnas, kas gribēja uzņemt degvielu.

Pēkšņi aiz sevis izdzirdu aizsmakušu čīkstoņu, kas skanēja tā, it kā no pazemes grieztu augšā sarūsējušu ķēdi. Es apstājos un ieklausījos. Tad aizgāju atpakaļ pār pagalmu pie darbnīcas un uzmanīgi atvēru durvis.

Pustumšajā telpā šurp un turp grīļojās kāda spocīga ēna. Tā valkāja netīri baltu galvas lakatu, zilu priekšautu, biezas tupeles, vicināja slotu, svēra deviņdesmit kilogramus un bija apkopēja Matilde Stosa.

Es brīdi pastāvēju un noskatījos viņā. Viņai bija nīlzirga grācija, kad tā streipuļoja šurp un turp starp automobiļu dzesinātājiem un dobjā balsī dziedāja dziesmu par uzticīgo huzāru: Uz galda pie loga stāvēja divas konjaka pudeles. Viena no tām gandrīz tukša. Iepriekšējā vakarā tā bija palikusi pilna. Biju aizmirsis to ieslēgt.

«Bet — Štosa kundze,» es teicu.

Dziesma pārtrūka. Slota nokrita zemē. Svētlaimīgais skatiens un smaids izdzisa. Nu es biju spoka lomā. «Jēzus Kristus…» Matilde stomījās un sarkanām acīm blenza manī. «Jūs es vēl negaidīju.»

«Saprotu, saprotu. Vai labi garšoja?»

«I\ā ne — bei man ir tik nepatīkami.» Viņa noslaucīja muti. «Esmu pagalam satriekta …»

«Tas nu gan ir pārspīlējums. Jūs tikai esat pilna. Pilna kā piekrastes lielgabals.»

Viņa ar pūlēm noturējās taisni. Viņas ūsas drebēja un acu plaksti vārstījās kā vecam upim. Bet pamazām viņa atskurba. Viņa apņēmīgi paspēra soli uz priekšu. «Lokampa kungs — cilvēks paliek cilvēks — sākumā es tikai paodu — tad iemetu vienu malku — jo man taču vienmēr pliekana dūša — jā, un tad — tad laikam velns sāka mani dīdīt.. Nevajag nabaga sievieti vest kārdināšanā un atstāt pudeli.»

Tā nebija pirmā reize, kad es viņu tā sastapu. Viņa nāca ik rītu divas stundas uzkopt darbnīcu. Te varēja mierīgi atstāt naudas, cik gribēja, viņa to neaiztika; bet uz sīvo viņa bija kā žurka uz taukiem.

Es pacēlu pudeli. «Protams, pasūtītājiem domāto konjaku jūs neesat aiztikusi, bet labo, Ķestera kunga, to esat iztempusi.»

Matildes savītušajos vaibstos pavīdēja smīns. «Kas ir, tas ir — lietpratēja es esmu. Bet jūs taču mani nenodosiet, Lokampa kungs? Neaizsargātu atraitni?»

Es pakratīju galvu. «Šodien ne.»

Viņa nolaida uzspraustos svārkus. «Tad nu es manīšos projām. Ja Ķestera kungs uznāktu — pie deviņiem velniem!»

Es piegāju pie skapja un to atslēdzu. «Matilde…»

Viņa steidzīgi piečāpoja klat. Es pacēlu brūnu, četrstūrainu pudeli.

Viņa protestējot pacēla rokas. «Es tur neesmu vainīga! Goda vārds! Tam es neesmu pieskārusies!»

«Zinu,» es teicu un pielēju pilnu glāzi. «Vai tad jūs to pazīstat?»

«Un kā vel!» Viņa aplaizīja lūpas. «Rums! Vecum vecs Jamaikas rums!»

«Labi. Tad izdzeriet šo glāzi.»

«Es?» Viņa atrāvās atpakaļ. «Lokampa kungs, tas ir par daudzi Tās taču kvēlojošas ogles uz manas galvas! Vecā Stosa slepeni izstrebj jūsu konjaku, un jūs viņu vēl pacienājat ar rumu. Jūs esat svētais, jūs esat svētais! Drīzāk miršu neka to pieņemšu!»

«Nu?» es teicu un dzīros vilkt glāzi atpakaļ.

«Nu tad!» viņa steidzīgi satvēra glāzi. «Kad labs cilvēks dod, tad jāņem. Ja arī labo nesaprot. Priekā! Varbūt jums šodien dzimšanas diena?»

«Jā, Matilde. Jūs uzminējāt.»

«Ko, vai tiešām?» Viņa saķēra manu roku un to purināja. «Daudz, daudz laimes! Un naudas kā spaļu! Lokampa kungs…» viņa noslaucīja muti, «…esmu tik aizkustināta, — uz to man katra ziņā jādzer vēl viena glāze. Es taču jūs mīlu kā savu dēlu.»

«Labi.»

Ielēju viņai vēl vienu glāzi. Viņa to izmeta un tencinādama izgāja no darbīcas.

Es noliku pudeli nost un apsēdos pie galda. Bālā saule krita caur logu uz manām rokām. Savāda sajūta tomēr ir tādā dzimšanas dienā, kaut arī to ne par ko sevišķu neuzskata. Trīsdesmit gadi — kādreiz bija laiks, kad man šķita, ka ne divdesmit gadus nesasniegšu, tik tālu man tas likās. Un tad…

Izvilku no atvilktnes papīra lapu un sāku rēķināt. Bērnu dienas, skola — tas bija vesels komplekss, tālu kaut kur, jau kļuvis nereāls. īstā dzīve sākās tikai 1916. gadā. Tieši tad es biju iesaukts karaklausībā, tievs, izstīdzējis, astoņpadsmit gadus vecs, un pēc ūsaina apakšvirsnieka komandas atmatā aiz kazarmām mācījos gulties un celties. Kādā no pirmajiem vakariem mana māte atnāca kazarmā mani apciemot, bet viņai vajadzēja mani vairāk nekā stundu gaidīt. Es nebiju pēc priekšraksta sakravājis savu mugursomu, un tādēļ man par sodu vajadzēja brīvajā laikā mazgāt atejas. Viņa gribēja man palīdzēt, bet to nedrīkstēja. Viņa raudāja, un es biju tik noguris, ka aizmigu, kamēr viņa vēl sēdēja pie manis.

1917. gads. Plandrija. Mēs ar Midendorfu bijām kantīnē nopirkuši pudeli sarkanvīna. Ar to mēs gribējām svinēt manu dzimšanas dienu. Bet mēs netikām līdz tam. Agrā rītā sākās angļu smagās artilērijas uguns. Ķesteru pusdienas laikā ievainoja, pēcpusdienā krita Meiers un Deters's. Un vakarā, kad jau domājām, ka nu būs miers, un taisījām vaļā pudeli, zemnīcās ieplūda gāze. Mēs gan laikā paguvām uzlikt maskas, bet Midendorfam tā bija sabojājusies. Kad viņš to pamanīja, bija jau par vēlu.

Kamēr to norāva un atrada jaunu, viņš bija sarijies par daudz gāzes un jau vēma asinis. Nākamajā rītā viņš nomira zaļu un melnu seju. Viņa kakls bija pilnīgi saplosīts — tā viņš bija mēģinājis ar nagiem to atplēst, lai dabūtu gaisu.

1918. gads. Tas notika slimnīcā. Pirms dažām dienām bija pienācis jauns transports. Papīra pārsēji. Grūti ievainojumi. Vaidi. Zemie operācijas rateļi augu dienu braukāja iekšā un ārā. Reizēm tie atgriezās tukši. Man blakus gulēja Jozefs Štolls. Viņam vairs nebija kāju, bet viņš to vēl nezināja. Redzams tas nebija, jo sega bija pārklāta pār stiepļu režģi. Viņš tam ari nebūtu ticējis, jo juta sāpes kājās. Nakti mūsu istabā divi nomira. Viens mira ļoti lēni un grūti.

1919. gads. Atkal mājās. Revolūcija. Bads. Ārā bez mitas sprakstēja ložmetēji. Kareivji pret kareivjiem. Biedri pret biedriem.

1920. gads. Pučs. Kārlis Brēgers nošauts. Kesters un Lenčs apcietināti. Māte slimnīcā. Viņai vēzis pēdējā stadijā.

1921.               gads…

Es iegrimu domas. Nekā vairs neatcerējos, šā gada vienkārši trūka. 1922. gadā biju Tīringā par dzelzceļu strādnieku, 1923. gadā par reklāmas nodaļas vadītāju kādā gumijas fabrikā. Tas bija inflācijas laikā. Es pelnīju divsimt biljonu marku mēnesī. Naudu izmaksāja divreiz dienā, un pēc tam ikreiz pusstunda bija brīva, lai varētu skriet uz veikaliem un kaut ko nopirkt, pirms paziņoja nākamo dolāra kursu, jo tad naudai bija vairs tikai puse vērtības. Un tad? Nākamie gadi? Es noliku zīmuli. Nebija nekādas nozīmes to visu aplēst. Es arī tik labi vairs neatcerējos. Viss bija sajucis juku jukām, Pēdējo dzimšanas dienu biju svinējis kafejnīcā «Internacionāle». Tur es vienu gadu biju strādājis par pianistu. Tad es atkal satiku Ķesteru un Lencu. Un tagad es biju šeit, Auredā (Auto remontu darbnīcā Kesters un Ko). Tie «Ko» bijām mēs ar Lencu, bet īstenībā darbnīca piederēja Kesteram vienam pašam. Viņš agrāk bija bijis mūsu skolas biedrs un mūsu rotas komandieris, tad pilots, vēlāk kādu laiku students, tad sacīkšu braucējs, un beidzot viņš bija nopircis šo darbnīcu. Pirmais bija klāt pierādies Lenčs, kas dažus gadus bija noklejojis pa Dienvidameriku; tad es.

Izņēmu no kabatas cigareti. Patiesība es varēju būt gluži apmierināts. Man neklājās ļauni, man bija darbs, es biju spēcīgs, tik viegli nepaguru, biju vesels, kā mēdz teikt; bet labāk tomēr bija par to daudz nedomāt. Sevišķi tad ne, kad biju viens. Un arī vakaros ne. Tad reižu reizēm vēl kaut'kas atgriezās no pagātnes un glūnēja mirušām acīm. Bet tādiem gadījumiem jau bija degvīns.

Ārā iečīkstējās vārti. Es saplēsu papīra lapu ar savas dzīves datiem un iemetu to papīrkurvī. Atvērās durvis. Tajās stāvēja Gotfrīds Lenčs, garš, vājš, ar salmu krāsas krēpēm un degunu, kas būtu piestāvējis pavisam citam vīram. «Robi,» viņš ierecās, «vecais kārumniek, piecelies un salasi savus kaulus! Tava priekšniecība grib ar tevi runāt!» N

«Dievs kungs!» Es piecēlos. «Es cerēju, ka jums tas neienāks prātā! Esiet žēlīgi, zēni!»

«To tu gan vēlētos!»-Gotfrīds nolika uz galda varen skanīgu saini. Kesters ienāca aiz viņa. Lenčs nostājās man priekšā. «Robi, ko tu šorīt pirmo satiki?»

Es pārdomāju. «Dejojošu veceni.»

«Svētais Mozu! Ļauna zīme! Bet labi sader ar tavu horoskopu. Vakar to sastādīju. Tu esi strēlnieka dēls, nepaļāvīgs, svaidīgs, niedre vējā, ar aizdomīgiem Saturna riņķiem un aizēnotu Jupiteru šai gadā. Tā kā mēs ar Oto tev esam mātes un tēva vietā, es tev vispirms pasniegšu kaut ko, kas tevi aizsargās. Ņem šo amuletu! To man kādreiz iedeva kāda inku pēctece. Viņai bija zilas asinis, plakanā pēda, utis un spējas ieskatīties nākotnē. «Baltādainais svešiniek,» viņa man teica, «ķēniņi to ir nēsājuši, saules, mēness un zemes spēks ir tajā, par mazākajām planētām nemaz nerunājot, — dod man vienu sudraba dolāru šņabim, un amulets būs tavs.» Lai laimes ķēde ietu tālāk, es to nododu tev. Tas tevi sargās un atgainīs tavu nelaipno Jupiteru.»

Viņš pakāra man kaklā tievu ķēdīti ar mazu, melnu figūru. «Tā! Tas pret augstāko nelaimi, — pret ikdienišķo te būs: no Oto sešas pudeles ruma! Tas ir divreiz vecāks par tevi!»

Viņš atraisīja saini un izlika pudeles citu pēc citas rīta saulē. Tās mirdzēja kā dzintars. «Izskatās brīnišķīgi,» es teicu, «kur tu tās dabūji, Oto?»

Kesters smejas. «Tā bija sarežģīta lieta. Par garu, lai izstāstītu. Bet saki taču, — kā tu jūties? Kā trīsdesmit

gadus vecs?»

Es atmetu ar roku. «Kā sešpadsmit un reizē piecdesmit gadus vecs. Ne visai labi.»

«Tas tev liekas — ne visai labi?» atbildēja Lenčs. «Tas taču augstākais, kas vien iespējams. Tā tu esi suverēni uzvarējis laiku un dzīvo divkārši.»

Kesters paskatījās uz mani. «Liec viņu mierā, Gotfrīd,» viņš tad teica. «Dzimšanas dienas smagi nomāc pašapziņu. Sevišķi agri no rīta. Gan jau viņš atkal atspirgs.»

Lenčs piemiedza acis. «Jo mazāk kādam cilvēkam pašapziņas, jo tas vērtīgāks, Robi. Vai tas tevi drusku mierina?»

«Nē,» es teicu, «nepavisam ne. Ja cilvēks ir ko vēris, tad viņš ir vairs tikai pats sev piemineklis. Tas man liekas nogurdinoši un garlaicīgi,»

«Oto, viņš filozofē,» Lenčs teica, «viņš jau ir glābts. Viņš pārcietis kluso .momentu! Kluso dzimšanas dienas momentu, kad tu pats sev skaties acīs un ieraugi, kāds nožēlojams cālis tu esi. Nu varam mierīgi ķerties pie sava dienas darba un ieeļļot vecajam kadijakam iekšas…»

Mēs strādājām, kamēr metās krēsla. Tad nomazgājāmies un pārģērbāmies. Lenčs kāri paskatījās uz pudeļu rindu. «Vai nelauzīsim kādai kaklu?»

«Tas jāizšķir Robim,» Kesters teica. «Gotfrīd, nav taktiski apsveiktajam dot tik neveiklu mājienu ar sētas mietu.»

«Vēl netaktiskāk ir — likt apsveicējiem nobeigties slāpēs,» Lenčs atbildēja un atkorķēja vienu pudeli.

Smarža tūliņ izplātījās pa visu darbnīcu. «Svētais Mozu,» teica Gotfrīds.

Mēs visi ostījām gaisu. «Fantastiski, Oto. Jāņem palīgā augstākā poēzija, lai atrastu cienīgus salīdzinājumus.»

«Par labu šai tumšajai būdai!» Lenčs izšķīra. «Vai zināt ko? Izbrauksim kaut kur ārā vakariņot un paņemsim pudeli līdzi. Izstrēbsim to brīvajā dieva dabā!»

«Lieliski!»

Mēs pastūmām sānis kadijaku, pie kura pēcpusdienā bijām strādājuši. Aiz tā stāvēja savāds daikts uz riteņiem, Tā bija Oto Ķestera sacīkšu mašīna, darbnīcas lepnums.

Kesters šo vāģi, augst-malainu, vecu kasti, kādreiz par sviestmaizi bija nopircis izsolē. Lietpratēji, kas toreiz to redzēja, nekavēdamies to atzina par interesantu objektu satiksmes līdzekļu muzejam. Konfekcionārs Bolviss, dāmu mēteļu fabrikas īpašnieks un sacīkšu amatieris, Ķesteram ieteica to pārtaisīt par šujmašīnu. Bet Kesters tam neveltīja nekādu vērību. Viņš izjauca vāģi kā kabatas pulksteni un stradaja pie tā mēnešiem ilgi, dienām un naktīm, Tad viņš kādu vakaru ar to parādījās tā bāra priekšā, kur mēs parasti sēdējām. Bolvīss smējās locīdamies,, to atkal ieraudzījis, tik komisks tas vēl arvien izskatījās. Joka dēļ viņš piedāvāja Kesteram derības. Viņš bija ar mieru likt divsimt markas pret divdesmit, ja Kesters uzņemtos sacensību ar viņa jauno sporta mašīnu; distance desmit kilometri, vienu kilometru viņš došot Oto mašīnai priekša. Kesters derības pieņēma. Visi smējās un sagaidīja trakus jokus. Bet Oto ar to neapmierinājās; viņš atraidīja handikapu un ar mierīgu seju paaugstināja derību summu uz tūkstoš markām pret tūkstoš. Bolvīss apjucis jautāja, vai viņš nevēloties, lai viņu aizved uz vājprātīgo namu, Kesters atbildes vietā iedarbināja motoru. Abi tūlīt ķērās pie lietas, lai izšķirtu derības. Pēc pusstundas Bolvīss atgriezās tik apjucis, it kā būtu redzējis jūras čūsku. Viņš klusēdams izrakstīja čeku un vēl otru. Nu viņš uz vietas gribēja mašīnu nopirkt. Bet Kesters viņu vienkārši izsmēja. Viņš to vairs nebūtu atdevis ne par kādu naudu pasaulē. Bet, lai vāģis iekšpusē bija cik nevainojams būdams, no ārpuses tas vēl arvien izskatījās briesmīgs. Ikdienas lietošanai mēs tam bijām uzlikuši kādu sevišķi vecmodīgu karosēriju, kas pēc lieluma bija piemērota; laka bija atlupusi, dubļu sargi ieplīsuši un jumts droši kādus desmit gadus vecs. Mēs jau būtu varējuši visu izdarīt daudz labāk, bet mums bija iemesls to nedarīt.

Vāģa vārds bija Kārlis. Kārlis, šoseju spoks.

Kārlis joza pa šoseju.

«Oto,» es teicu, «nāk upuris.»

Aiz mums nepacietīgi taurēja kāds smagais buiks. Tas ātri mūs panāca. Drīz abu mašīnu dzesinātāji bija Makus. Vīrs pie stūres nevērīgi paskatījās uz mums. Viņa skatiens no augšas lejup pārslīdēja nodeldētajam Kārlim. Tad viņš novērsās un bija mūs jau aizmirsis.

Pēc dažām sekundēm viņam bija jākonstatē, ka Kārlis vēl arvien tam blakus. Viņš drusku saslējās, uzjautrināts paskatījās uz mums un piedeva gāzi. Bet Kārlis neatlaidās. Kā terjers dogam pie sāniem tas mazs un veikls arī turpmāk turējās blakus mirdzošajai, niķelētajai un lakotajai lokomotīvei.

Vīrs satvēra stūri stingrāk. Viņš vēl nekā nenojauta un nicīgi savilka lūpas. Bija redzams, ka nu viņš mums gribēja paradīt, ko viņa mašīna spēja. Viņš tik spēcīgi uzmina gāzes pedālim, ka izpūtējcaurule sāka čivināt ka cīruļu pulks vasarā virs tīruma. Taču nekas nelīdzēja; viņš netika garām. Mazais, neglītais Kārlis kā uzburts lipa tam pie sāniem.

Vīrs izbrīnījies blenza uz mums. Viņš nesaprata, kā tas varēja būt, ka pat ar simt kilometru ātrumu šī vecmodīgā kaste vēl nebija nokratāma. Viņš pārsteigts paskatījās savā tahometrā, it kā tas nebūtu kārtībā. Tad viņš deva piinu gāzi…

Tagad mašīnas abas blakus traucās pa garo, taisno šoseju. Pēc dažiem simt metriem pretējā virzienā kaukdams nāca kāds preču auto. Lai pagrieztu ceļu, buikam vajadzēja atkāpties aiz mums. Tiklīdz tas atkal bija blakus Kārlim, pretī drāzās apbedīšanas auto ar plīvojošām vainagu lentām, un sporta mašīnai atkal vajadzēja atkāpties. Tad ceļš bija brīvs.

Pa to laiku vīrs pie stūres bija pazaudējis visu savu lepnību; īgni lūpas saskniebis, viņš salīcis sēdēja savā mašīnā, — viņu bija sagrābis sacīkšu drudzis, un pēkšņi viņa dzīves gods bija atkarīgs no tā, vai viņam izdosies pārspēt šo veco grabažu.

Mēs turpretim šķietami vienaldzīgi sēdējām savās vietās. Buiks mums nemaz neeksistēja. Kesters mierīgi vēroja ceļu, es garlaikodamies skatījos gaisā, un Lenčs, lai gan līdz pēdējam sasprindzinātiem nerviem, izvilka avīzi un izlikās, ka tam nekā svarīgāka nebūtu ko darīt kā tieši šai brīdī lasīt.

Pēc brīža Kesters mums pamirkšķināja ar acīm. Kārlis nemanot samazināja ātrumu, un buiks lēni ripoja uz priekšu. Tā platie, spožie dubļu sargi aizspiedās mums garām. Izpūtējs mums meta sejās zilus dūmu mutuļus.

Pamazām tas tika mums priekšā apmēram par divdesmit metriem un tad, kā jau bijām sagaidījuši, īpašnieka seja parādījās logā un neslēptā triumfā smīnēja par mums. Viņš domāja, ka bija uzvarējis.

Bet vīram ar to vēl nepietika. Viņš gribēja revanšēties. Viņš māja mums ar roku, lai taču mēģinām viņu panākt. Viņš pat māja sevišķi nevērīgi acīm redzamā uzvaras pārliecībā.

«Oto!» Lenčs skubinādams teica.

Bet viņam nekas nebija jāsaka. Kārlis jau tai pašā mirklī kā lēcienā traucās uz priekšu. Kompresors iesvilpās. Un pēkšņi mājošā roka nozuda logā, jo Kārlis paklausīja aicinājumam, viņš nāca. Viņš nāca pat neatturami, viņš iedzina zaudēto atstatumu — un tagad pirmo reizi mēs ievērojām svešo mašīnu. Nevainīgi jautādami, mēs uzlūkojām vīru pie stūres; mēs labprāt gribējām zināt, kādēļ viņš mums mājis. Taču viņš stīvi skatījās uz otru pusi, un tikai tagad Kārlis ar pilnu gāzi devās uz priekšu, garām, caur un cauri netīrs, grabošiem dubļu sargiem uzvarētājs rušķis.

«Veikli nostrādāts, Oto,» Lenčs teica Kesteram. «Tam vīram nu negaršos vakariņas.»

Sīs skriešanās sacīkstes bija iemesls tam, ka mēs nemainījām Kārļa karosēriju. Viņam tikai bija jāparādās uz ceļa, — un tūlīt kāds mēģinaja tikt garām. Uz citām automašīnām tas atstāja tādu pašu iespaidu kā kropla vārna uz izsalkušu kaķu baru. Pat visgausākos ģimenes limuzīnus tas iekārdināja uz skriešanos, un pat vistuklākos bārdaiņus neatvairāmi pārņēma sacīkšu gars, kad tie priekšā ieraudzīja kratāmies un lēkājam Kārļa izgrabējušo kulbu. Un kas gan varēja iedomāties, ka šai smieklīgajā stāvā pukstēja sacīkšu motora lielā sirds!

Lenčs apgalvoja, ka Kārlis ietekmējot audzinoši. Viņš ļaudīm mācot godbijību pret radītāju garu, kas vienmēr slēpjoties neizskatīgā ārējā čaulā. To teica Lenčs, kas par sevi apgalvoja, ka viņš esot pēdējais romantiķis.

Mēs apturējām pie kādas mazas viesnīcas un izkāpām no automašīnas. Vakars bija jauks un kluss. Uzarto lauku vagas mēļi vizēja. Šķautnes spīdēja zeltainas un brūnas. Kā lieli flamingi ābolu zaļajās debesīs peldēja mākoņi un sargāja savā vidū augoša mēness šauro sirpi. Lazdu krūms glabāja krēslu un jausmas savās rokās, kas bija aizkustinoši kailas un jau pumpuru cerību pilnas. No mazās viesnīcas plūda ceptu aknu smarža. Klāt bija arī sīpoli. Mums brieda sirds.

Lenčs, smaržai sekodams, iemetās mājā. Viņš iznāca kā apskaidrots. «Jums jāredz ceptie kartupeļi! Ātri, citādi nokavēsiet labāko!»

Tai mirklī dūkdams pienāca vēl kāds automobilis. Mēs palikām kā pienagloti stāvam. Tas bija buiks. Viņš strauji apturēja blakus Kārlim. «Ehe!» Lenčs teica. Mums agrāk jau bieži tādu lietu dēļ bija iznākusi kaušanās.

Vīrs izkāpa. Viņš bija liels un smags un valkāja platu, brūnu kamieļvilnas reglāna mēteli. Viņš īgni paglūnēja uz Kārli, tad novilka biezu, dzeltenu cimdu pāri un pienāca tuvāk.

«Kas ta tas par modeli, tā jūsu kaste?» viņš, savilcis skābu seju, jautāja Kesteram, kas stāvēja viņam vistuvāk.

Brīdi mēs visi trīs klusēdami noskatījāmies viņā. Droši vien viņš mūs noturēja par montieriem, kas svētdienīgi uzcirtušies un bez kunga ziņas laidusies izbraukumā. «Vai jūs ko teicāt?» Oto beidzot šaubīdamies jautāja, lai viņu pamācītu, ka viņš varētu būt pieklājīgāks.

Vīrs pietvīka. «Es jautāju par jūsu automobili,» viņš īdzīgi paskaidroja tai pašā tonī kā iepriekš.

Lenčs saslējās. Viņa lielais deguns raustījās. Viņš stingri raudzījās, lai citi būtu pieklājīgi. Bet, iekams viņš paguva atdarīt muti, pēkšņi, kā uz burvja mājienu, atvērās buika otrās durvis; pa tam izslīdēja šaura kāja, tai sekoja šaurs celis, — tad izkāpa kāda meitene un lēni tuvojās mums.

Mēs pārsteigti saskatījāmies. Pirmīt nebijām pamanījuši, ka automobilī ir vēl kāds. Lenčs tūlīt mainīja savu izturēšanos. Viņa vasaras raibumiem nosētā seja atplauka platā smaidā. Pēkšņi mēs visi smaidījām, dievs vien zina, kādēļ.

Resnais apjucis skatījās uz mums. Viņš kļuva nedrošs un laikam vairs nezināja, ko domāt un ko darīt. «Bindings,» viņš beidzot teica un drusku palocījās, it kā viņa vārds tam dotu atbalstu.

Meitene nu bija pienākusi klāt. Mēs tapām vēl laipnāki. «Parādi taču mašīnu, Oto,» Lenčs mudināja un uzmeta Kesteram ātru skatienu.

«Kādēļ ne,» Oto atsaucās un uzjautrināts atbildēja skatienam.

«Es tiešām labprāt vēlētos to apskatīt,» Bindings jau gluži miermīlīgi atteica. «Tai jābūt sasodīti ātrai. Tā man vienkārši aizskrēja garām.»

Viņi abi aizgāja pie auto stāvvietas, un Kesters pacēla Kārļa motora pārsegu.

Meitene negāja līdzi. Viņa slaida un klusa palika krēslā stāvam pie Lenca un manis. Es sagaidīju, ka Gotfrīds izmantos izdevību un nu tik plās vaļā. Viņš tādām situācijām bija kā radīts. Taču likās, ka viņš zaudējis valodu. Parasti viņš varēja dziedāt kā mednis, bet tagad stāvēja ka karmelitu mūks atvaļinājumā un nekustējās ne no vietas.

«Lūdzu, piedodiet,» es beidzot teicu. «Mēs neredzējām, ka jūs bijāt automašīnā. Citādi mēs tā nebūtu ālējušies.»

Meitene paskatījās manī. «Kādēļ gan ne?» viņa mierīgi atbildēja pārsteidzoši zemā balsi. «Tik ļauni tas nemaz nebija.»

«Ļauni ne, bet gluži pieklājīgi arī ne. Sās mašīnas ātrums ir apmēram divsimt kilometru.»

Viņa mazliet paliecās uz priekšu un sabāza rokas mēteļa kabatas. «Divsimt kilometru?»

«Tieši simt astoņdesmit deviņi komats divi, oficiāli apstiprināts,» Lenčs lepni izšāva kā no pistoles.

Viņa iesmējās. «Un mēs domājām — tā ap sešdesmit, septiņdesmit.»

«Redziet nu…» es teicu, «to jūs nevarējāt zināt.»

«Nē,» viņa atbildēja, «to mēs tiešām nevarējām zināt. Mēs domājām, ka buiks vismaz divreiz ātrāks par jūsu mašīnu.»

«Nu jā…» es paspēru ar kāju kādu nolauztu zaru sānis, «bet mūsu priekšrocības bija pārāk lielas. Un Bindinga kungs droši vien bija ļoti noskaities uz mums.»

Viņa atkal iesmējās. «Kādu brīdi, bez šaubām. Bet reizēm jāprot arī zaudēt, kā gan citādi varētu dzīvot.»

«Protams…»

Iestājās klusums. Es paskatījos uz Lencu. Bet pēdējais romantiķis tikai mēmi smaidīja, raustīja degunu un pameta mani likteņa vara.

Bērzi šalca. Aiz mājas kladzināja vista. «Brīnišķīgs laiks,» es beidzot teicu, lai pārtrauktu klusumu.

«Jā, lielisks,» meitene atbildēja.

«Un tik silts,» Lenčs piebilda.

«Pat neparasti silts,» es papildināju.

Atkal iestājās kiusums. Meitene mūs droši vien noturēja par īstiem aitasgalvām; bet man pie labākas gribas nekas vairāk neienāca prātā. Lenčs ostīja gaisu. «Cepti āboli,» viņš ar izjūtu teica, «liekas, pie aknām būs arī cepti āboli. Delikatese!»

«Bez šaubām,» es pievienojos un nolādēju mūs abus.

Kesters ar Bindingu riāca atpakaļ, Bindings šajās pāris minūtēs bija kļuvis pavisam cits cilvēks.

Viņš, kā likās, bija viens no tiem ģeķīgajiem auto entuziastiem, kuri ir gluži svētlaimīgi, ja var parunāt ar kādu lietpratēju.

«Vai nepaēdisim kopā vakariņas?» viņš jautāja.

«Protams,» Lenčs atbildēja.

Mēs gājām iekšā. Durvīs Gotfrīds man pamirkšķināja ar aci un pamāja uz meitenes pusi. «Klausies, tā taču desmitkārt atsver šārīta dejojošo veceni…»

Es paraustīju plecus. «Varbūt — bet kādēļ tad tu man ļāvi vienam stostīties?»

Viņš iesmējās. «Nu, tev taču arī reiz tas jāiemācās, mazais!»

«Man vairs nav nekādas patikas kaut ko mācīties,» es atteicu.

Mēs sekojām citiem. Tie jau sēdēja pie galda. Saimniece jau nesa aknas ar ceptiem kartupeļiem. Bez tam viņa iesākumam atnesa lielu pudeli graudu degvīna.

Bindings izrādījās par īstu runības straumi. Varēja pabrīnīties, ko visu viņš nezināja stāstīt par automobiļiem. Kad viņš dzirdēja, ka Oto bija piedalījies arī sacīkstēs, viņa simpātijām vairs nebija nekādu robežu.

Es uzmanīgi paskatījos viņā. Tas bija smags, liels vīrs, kuplām uzacīm virs sarkanas sejas;' drusku lielīgs, drusku trokšņains un laikam labsirdīgs kā cilvēki, kas dzīvē guvuši panākumus. Es varēju iedomāties, ka viņš vakaros pirms gulētiešanas nopietni, cienīgi un godbijīgi sevi apskata spogulī.

Meitene sēdēja starp Lencu un mani. Viņa bija novilkusi mēteli, zem kura tai bija pelēks angļu kostīms. Ap kaklu tai bija apsiets balts lakatiņš, kas atgādināja jātnieces kaklasaiti. Viņas mati bija brūni un mīksti kā zīds un spuldzes gaismā mirdzēja kā dzintars. Pleci bija ļoti taisni, bet drusku salīkuši uz priekšu, rokas šauras, pārāk garas un drīzāk mazliet kalsnas nekā mīkstas. Seja bija šaura un bāla, bet lielās acis tai piešķīra gandrīz kaislīgu spēku. «Viņa izskatās ļoti jauka,» es nospriedu; bet vairāk nekā nedomāju.

Turpretī Lenčs tagad bija kā uguns. Viņš bija pilnīgi pārvērties, salīdzinot ar pirmītējo izturēšanos. Viņa dzeltenie mati mirdzēja kā bada dzeguzes cekuls. Viņš bārstīt bārstīja atjautības un kopa ar Bindingu pārvaldīja galdu. Es tikai tāpat sēdēju blakus un reti vērsu uz sevi uzmanību, labi, ja varēju pasniegt kādu bļodu vai piedāvāt cigaretes. Un saskandināt ar Bindingu. To es darīju diezgan bieži.

Lenčs pēkšņi piesita sev pie pieres: «Rurns, Robi! Atnes taču mūsu dzimšanas dienas rumu!»

«Dzimšanas dienas? Vai tad kādam ir dzimšanas diena?» meitene jautāja.

«Man,» es atbildēju. «Mani ar to jau visu dienu vajā.»

«Vajā? Tad jūs negribat, ka jums vēl laimes?»

«Kādēļ ne,» es teicu, «laimes vēlēt ir kas cits.»

«Nu tad visu labu!»

Vienu mirkli es turēju viņas roku savējā un jutu tās silto, sauso spiedienu. Tad es izgāju ārā pēc ruma. Nakts liela un klusa stāvēja ap mazo māju. Mūsu mašīnas ādas sēdekļi bija mitri. Es apstājos un pavēros apvārsnī, kur debesīs blāzmoja pilsētas sarkanīgais atspīdums. Labprāt būtu vēl ilgāk palicis ārā, bet dzirdēju, ka Lenčs jau mani sauca.

Bindings nepanesa rumu. To varēja manīt jau pēc otrās glāzes. Viņš izstreipuļoja dārzā. Mēs ar Lencu piecēlāmies un piegājām pie letes. Viņš prasīja pudeli džina. «Lieliska meitene, vai ne?» viņš teica.

«Nezinu, Gotfrīd,» es atbildēju. «Es tik labi neievēroju.»

Viņš brīdi lūkojās manī savām mirgojošajām, zilajām acīm un tad papurināja kvēlojošo galvu. «Saki, mazais, — kādēļ tu īsti dzīvo?»

«To es arī jau sen vēlos zināt,» es atbildēju.

Viņš iesmējās. «Tas tev gan būtu pa prātam! Taču tik viegli tas vis nav. Bet tagad es vispirms mēģināšu izzināt, -kāds meitenei sakars ar šo resno automobiļu katalogu.»

Viņš sekoja Bindingam dārzā. Pēc kāda laika abi atgriezās pie letes. Ziņas laikam bija labas, jo Gotfrīds, kam ceļš tagad likās brīvs, lielā sajūsmā vētraini brāļojās ar Bindingu. Viņi abi dabūja jaunu džina pudeli un pēc stundas viens otru jau sauca uz tu. Ja Lenčs bija labā oma, tad viņā vienmēr bija kaut kas tik pievilcīgs, ka bija grūti tam turēties pretī. Viņš arī pats sev tad nevarēja pretī turēties. Tagad viņš Bindingu vienkārši savaldzināja, un drīz viņi ārā lapenē jau dziedāja kareivju dziesmas. Meiteni pēdējais romantiķis tikmēr bija pavisam aizmirsis.

Mēs trīs palikām viesistabā. Pēkšņi iestājās dziļš klusums. Tikšķēja Švarcvaldes pulkstenis. Saimniece novāca traukus un mātes gādībā noskatījās uz mums. Pie krāsns gulēja brūns medību_ suns. Reizēm tas miegā ierējās, klusi, smalki un žēli. Arā vējš šalca gar logu. To pārspēja kareivju dziesmas lapenē, un man bija tāda sajūta, it kā mazā telpa paceltos un ar mums aizlidotu cauri naktij un gadiem, garām daudzām atmiņām.

Tā bija savāda noskaņa. Laiks likās apstājies; tas vairs nebija kā straume, kas nāca no tumsas un ieplūda tumsā, — tas bija ezers, kurā klusi atspoguļojās dzīve. Es turēju glāzi rokā. Rurns vizmoja. Es domāju par lapu, ko no rīta darbnīcā biju aprakstījis. Tad tnan bija mazliet skumji. Bet tagad vairs ne. Viss bija vienalga, — kamēr dzīvoju. Es raudzījos Kesterā. Dzirdēju, kā viņš sarunajas ar meiteni, bet es neklausījos vārdos. Es jutu pirmā skurbuma maigo vizmu, kas asinis darīja siltākas un ko es mīlēju, jo tas meta dēkas atvizmu pār nezināmo. Ara Lenčs un Bindings dziedāja dziesmu par Argonas mežu. Man blakus runāja svešā meitene; viņa runāja klusi un lēni šai zemajā, satraucošajā, mazliet skarbajā balsī. Es izdzēru savu glāzi.

Abi draugi atkal ienāca iekšā. Dzestrajā gaisā viņi bija cik necik atskurbuši. Mēs beidzām un cēlāmies. Es palīdzēju meitenei uzvilkt mēteli. Viņa stāvēja tuvu man priekšā, vijīgi grozīdama plecus, galvu iešķībi atpakaļ atliekusi, muti viegli pavērusi, ar smaidu kaut kur tālumā, smaidu, kas nebija domāts nevienam. Vienu mirkli es ļsivu mētelim noslīdēt lejup. «Kur gan man visu laiku hijiišns acis? Vai biju gulējis?» Pēkšņi es sapratu Lenca sujusinu…

Viņa jautājoši pagriezās pret mani. Es ātri atkal pacēlu mēteli un paskatījos Bindingā, kas sarkans kā ķirsis un vēl arvien apskurbis stāvēja pie galda. «Vai domājat, ka viņš varēs braukt?» es jautāju.

«Domāju gan- »

Es vēl arvien raudzījos viņā. «Ja viņš nav pietiekami drošs, kāds no mums var braukt līdzi.»

Viņa izvilka pūdera kārbiņu un to attaisīja. «Gan jau būs labi,» viņa teica. «Iedzēries viņš vienmēr brauc daudz labāk.»

«Labāk un droši vien neuzrnanigāk,» es etbildēju.

Viņa uzlūkoja mani pāri sava mazā spogulīša malai.

«Cerēsim, ka viss būs labi,» es teicu. Tas bija mazliet pārspīlēti, jo Bindings gluži ciešami turējās kājās. Bet es gribēju kaut ko darīt, lai viņa tā neaizietu. «Vai drīkstu jums rīt piezvanīt un apjautāties, ka jums klājies?» es vaicāju.

Viņa tūlīt neatbildēja. «Mēs ar šo dzeršanu taču esam savā ziņā par to atbildīgi,» es tālāk teicu. «Sevišķi es ar savu dzimšanas dienas rumu.»

Viņa pasmējās. «Nu labi, ja vēlaties. Rietumi 2796.»

Ārā es šo numuru tūlīt pierakstīju. Noskatījušies, kā Bindings aizbrauca, mēs izdzeram vēl pēdējo glāzi. Tad likām Kārlim joņot. Tas aizdrāzās caur vieglo marta miglu, mēs ātri elpojām, pilsēta nāca mums pretī, ugunīga un miglājā grīļodamās, un no dūmakas kā gaišs, krāsains kuģis pacēlās Fredija bārs. Mēs atstājām Kārli uz enkura. Zeltains plūda konjaks, džins mirdzēja kā akvamarīns, un rums bija pati dzīve. Mēs dzelžaini sēdējām uz bāra krēsliem, mūzika čaloja, esamība bija gaiša un stipra; tā vareni plūda caur mūsu krūtīm, bija aizmirstas tukšās, drūmās mēbelētās istabas, kas mūs gaidīja, bija aizmirsts eksistences izmisums, bāra lete bija dzīves komandtilts, un mēs brāzmaini braucām nākotnē.

II

Nākamā diena bija svētdiena. Es ilgi gulēju un pamodos tikai tad, kad saule iespīdēja manā gultā. Es ātri uzlēcu kājās un atrāvu logus. Ārā bija dzestrs un skaidrs laiks. Es noliku prīmusu uz sola un meklēju kafijas kārbu. Mana saimniece, Zalevska kundze, man bija atļāvusi istabā pašam vārīt savu kafiju. Viņas kafija bija pārāk plāna. Sevišķi tad, kad vakarā biju dzēris.

Es jau divus gadus dzīvoju Zalevskas pansijā. Apkārtne man patika. Tur vienmēr kaut kas notika, jo cieši kopa atradās arodbiedrību nams, kafejnīca «Internacionāle» un pestišanas armijas sapulču telpas. Bez tam mājas priekšā bļja veca kapsēta, kur jau sen vairs neglabāja mirušos. Tajā bija koki kā parkā, un, ja naktī viss bija klusu, šķita, ka dzīvo laukos. Bet klusums iestājās tikai vēlā naktī, jo kapsētai blakus bija izpriecu laukums ar karuseļiem un laivu šūpolēm.

Zalevska kundzei kapsēta bija drošs veikals. Viņa norādīja uz labo gaisu un plašo skatu un varēja par to ņemt augstāku īri. Ja kāds sūdzējās, viņa pastāvīgi teica: «Bet, kungi,.apdomājiet taču — vieta!»

Es ģērbos ļoti lēni. Tas manī izraisīja svētdienas sajūtu. Nomazgājos, pastaigājos pa istabu, palasīju avīzi, uzlēju kafiju, apstājos pie loga un raudzījos, kā laistīja ielu, dzirdēju putnu dziesmas augstajos kapsētas kokos — viņi vīteroja ka mazas, sidrabainas mīļā dieviņa svilpītes, un viņu dziesmas jaucās ar izpriecu laukuma melanholisko leijerkastu kluso, saldo dūkoņu, — es izmeklēju kādu no saviem krekliem un zeķu pāriem, it kā man to būtu divdesinitreiz tik daudz, es svilpodams iztukšoju kabatas — sīknauda, nazis, atslēgas, cigaretes — un te vakarējā zīmīte ar jaunās sievietes vārdu un tālruņa numuru. Patrīcija Holmane. Savāds vārds — Patrīcija. Es noliku zīmīti uz galda. Vai tas tiešām bija noticis vakar? Cik tālu tas jau atkal bija projām — gandrīz aizmirsts alkohola pērļu pelēkajos dūmos. — Savāda gan bija tāda dzeršana — tā ātri tuvināja cilvēkus — bet starp vakaru un rītu tā atkal radīja atstarpi, it kā būtu pagājuši gadi.

Es pabāzu zīmīti zern grāmatu kaudzes. Piezvanīt? Varbūt — varbūt ari ne. Dienā kaut kas tāds vienmēr izskatās citādi nekā vakarā. īstenībā biju priecīgs, ka rnan bija miers. Pēdējos gados bija bijis cfiezgah trokšņa. «Tikai neļaut nekam tuvoties,» bija teicis Kesters. «Ko pielaiž tuvu, to gribas paturēt. Un paturēt nekā nevar…»

Tai mirkli blakus istabā sakās svētdienas rīta tracis. Es meklēju cepuri, ko vakar vakarā laikam kaut kur biju atstājis, un brīdi ieklausījos. Tas bija Hases laulātais pāris, kas tur ārdījās. Viņi abi jau piecus gadus te dzīvoja vienā mazā istabā. Viņi nebija ļauni cilvēki. Ja viņiem būtu bijis triju istabu dzīvoklis ar virtuvi sievai un bez tam vēl bērns, tad viņu laulības dzīve laikam būtu bijusi saskanīga. Bet dzīvoklis maksāja naudu, un bērnu šajos nedrošajos laikos, — kas to varēja atļauties! Tā viņi dzīvoja pārāk cieši kopā saspiesti, sieva bija kļuvusi histēriska, un vīru pastāvīgi mocīja bailes pazaudēt savu mazo vietu. Tad viņam būtu beigas. Viņš bija četrdesmit piecus gadus vecs. Neviens viņu vairs neņemtu, ja viņš kādreiz paliktu bez darba. Tas bija viņa posts, — agrāk gadījās slīdēt lejup, taču vēl arvien bija iespējas atkal tikt uz augšu, bet tagad aiz katras atlaišanas tūliņ atvērās mūžīga bezdarba bezdibenis.

Es mēģināju klusi izlavīties ārā, bet jau klauvēja, un Hase grīļodamies ienāca istabā. Viņš atkrita krēslā: «Es to vairs neizcietīšu …»

īstenībā viņš bija lēnas dabas cilvēks ar slīpiem pleciem un mazām ūsiņām. Pieticīgs, apzinīgs kalpotājs. Bet tieši tiem tagad klājās visgrūtāk. Laikam gan viņiem vienmēr bija visgrūtāk. Pieticība un apzinība algu saņem tikai romānos. Dzīve tādus izmanto un tad atstumj pie malas. Hase pacēla rokas. «Iedomājieties, darbā atkal diviem uzteica. Nākamais būšu es, pagaidiet vien, es!»

Šajās bailēs viņš dzīvoja no viena pirmā līdz otram. Es viņam ielēju glāzi degvīna. Viņš drebēja pie visām miesām. Kādu dienu viņš sabruks, tas bija redzams. Daudz vairs netrūka. «Un mūžam šie pārmetumi,» viņš čukstēja.

Laikam sieva viņam bija pārmetuši par savu dzīvi. Viņa bija četrdesmit divus gadus veca, drusku izplūdusi un savītusi, bet, protams, ne tik nolietojusies kā vīrs. Taču viņu jau vajāja domas par tuvo vecumu.

Tur nebija nekādas nozīmes iejaukties. «Klausieties, Hase,» es teicu, «sēdiet vien te, cik ilgi gribat. Man jāiet. Drēbju skapī ir konjaks, ja tas jums labāk tīk. Šeit ir rums. Tur avīzes. Un tad izejiet taču pēcpusdienā ar sievu kaut kur ārpus šās būdas. Varbūt uz kino. Tas maksā tikpat daudz kā divas stundas kafejnīcā, un jūs iegūsiet vairāk! Šās dienas parole ir aizmirst, nelauzīt galvu!» Es viņam ar ne visai skaidru sirdsapziņu uzsitu uz pleca. Kaut gan — kino vienmēr bija labs. Tur katrs varēja pasapņot.

Blakus istabas durvis bija vaļā. Sieva šņukstēja tā, ka ārā varēja dzirdēt. Es gāju tālāk pa koridoru. Nākamās durvis bija pievērtas. Tur kāds bija klausījies. Pretī plūda smaržu mākonis. Tur dzīvoja Erna Bēniga, privātsekretāre. Pārāk eleganta savai algai; bet reizi nedēļā šefs viņai diktēja vēstules līdz rītam. Tad viņa nākamajā dienā bija ļoti nelabā omā. Toties viņa katru vakaru gāja dejot. Viņa teica, ja vairs nevarētu dejot viņa negribētu dzīvot. Viņai bija divi draugi. Viens mīlēja viņu un nesa viņai puķes. Otru viņa mīlēja un deva tam naudu.

Viņai blakus dzīvoja rotmistrs grāfs Orlovs, krievu emigrants, algots dejotājs, viesmīlis, filmu statists, žigolo ar sirmiem deniņiem. Brīnišķīgs ģitāras spēlētājs. Katru vakaru izlūdzās no Kazaņas dievmātes portjē vietu kādā vidējā viesnīcā.. Iedzēries drīz sāka raudāt.

Nākamās durvis. Bendera kundze, žēlsirdīgā māsa kādā zīdaiņu namā. Piecdesmit gadus veca. Vīrs karā kritis. Divi bērni 1918. gadā miruši nepietiekama uztura dēļ. Viņai bija raibs kaķis. Vienīgais, kas tai bija.

Blakus — Millers, pensionēts rēķinu padomnieks. Kādas filatēlistu biedrības rakstvedis. Dzīva pastmarku kolekcija, vairāk nekas. Laimīgs cilvēks.

Pie pēdējām durvīm es pieklauvēju. «Nu, Georg,» es teicu, «vai vēl nekā?»

Georgs Bloks papurināja galvu. Viņš bija ceturtā semestra students. Lai varētu iziet šos četrus semestrus, viņš bija divus gadus strādājis kalnraktuvēs. Iekrātā nauda tagad bija gandrīz visa izlietota; viņš ar to varēja iztikt vēl tikai divus mēnešus. Raktuvēs viņš atpakaļ netika — tur tagad jau pārāk daudz kalnraču bija bez darba. Viņš visādi bija izmēģinājies dabūt kādu blakus nodarbošanos. Vienu nedēļu viņš bija strādājis par reklāmas lapiņu izdalītāju kādā margarīna fabrikā. Bet tā bija bankrotējusi. Drīz pēc tarn viņš dabūja avīžu iznēsātāja vietu un jau atviegloti uzelpoja. Pēc trim dienām viņu rītausmā aizturēja divi vīri ar naga cepurēm, atņēma avīzes, saplēsa tās un piedraudēja otrreiz nerādīties darbā, ar kuru viņam neesot nekā kopīga. Viņiem pašiem esot diezgan bezdarbnieku. Viņš tomēr nākamajā rītā gāja atkal, lai gan viņam bija jāsamaksā par saplēstajām avīzēm. Kāds viņam uzdrāzās virsū ar divriteni. Avīzes nokrita dubļos. Tas viņam maksāja divas markas. Viņš gāja trešo reizi un pārnāca ar saplēstu uzvalku un sadauzītu seju. Tad viņš padevās. Tagad viņš ik dienas sēdēja savā istaba izmisis un mācījās kā traks, it kā tam vēl būtu kāda nozīme. Viņš ēda reizi dienā. Turklāt bija gluži vienalga, vai viņš atlikušos semestrus beidza vai nebeidza — arī pēc eksāmena viņš uz vietu varēja cerēt agrākais pēc desmit gadiem.

Es viņam piebīdīju cigarešu kārbiņu. «Met tās muļķības pie malas, Džordžij. Es arī tā darīju. Vēlāk varēsi atkal turpināt.»

Viņš papurināja galvu. «Es redzēju toreiz, pēc raktuvēm. Viss aizmirstas, ja katru dienu nesēž klāt, un otrreiz es to vairs nevarēšu.»

Bālā seja ar atlikušajām ausīm un tuvredzīgajām acīm, vājais stāvs ar iekritušajam krūtīm — nolādēts — «nu strādā vien, Džordžij». Vecāku viņam arī vairs nebija.

Virtuve. Izbāzta mežacūkas galva. Mirušā Zalevska piemiņa. Tālrunis. Pustumsa. Gāzes un vecu tauku smaka. Koridora durvis ar daudzajām vizītkartēm pie zvana pogas. Arī mana. «Roberts Lokamps, stud. phil., zvanīt divreiz, ilgi.» Ta bija dzeltena un netīra. Stud. phil. Reiz bija! Kur tie laiki. Es gāju lejā uz kafejnīcu «Internacionāle».

«Internacionāle» bija liels, tumšs, piekvēpis ūķis ar vairākām dibenistabām. Priekšā, blakus letei, stāvēja klavieres. Tās bija noskaņojušās, dažas stīgas bija pārtrūkušas, un arī dažu ziloņkaula taustiņu trūka; bet es mīlēju šo veco, savu laiku nokalpojušo mūzikas graustu. Tas bijamans tāgada dzīves biedrs, kad es te strādāju par klavieru spēlētāju.

Kafejnīcas dibenistabās lopu uzpircēji rīkoja savas sanāksmes, reizēm arī izpriecu laukuma ļaudis. Priekšā sēdēja staigules.

Lokāls bija tukšs. Tikai plakanpēdis viesmīlis Aloizs stāvēja aiz letes. «Kā vienmēr?» viņš jautāja.

Es pamāju ar galvu. Viņš man atnesa glāzi portvīna ar rumu uz pusēm. Es apsēdos pie kāda galda un, nekā nedomādams, skatījos uz priekšu. Slīpi caur logu nāca pelēka saules svītra. Tā iekrita plauktos degvīna pudelēs. Ķiršu liķieris kvēloja kā rubīns.

Aloizs skaloja glāzes. Saimnieka kaķis tupēja uz klavierēm un mala. Es lēni smēķēju cigareti. Gaiss iemidzināja. Tai meitenei vakar bija savāda balss. Zema, mazliet skarba, gandrīz aizsmakusi, bet tomēr glāstoša. «Aloiz, padod man pāris žurnālu,» es teicu.

Tad iečīkstējās durvis. Nāca Roze. Roze, kapsētas staigule, saukta «dzelzs zirgs». Sī pala ma vīna i bija tādēļ, ka viņa bija tik izturīga. Viņa gribēja dzert tasi šokolādes. To viņa sev te atļāvās katru svētdienas rītu; tad viņa brauca uz Burgdorfu apciemot savu bērnu.

«Sveiks, Robert.»

«Sveika, Roze. Ko mazā dara?»

«Braukšu apskatīties. Lūk, to es viņai aizvedīšu.»

Viņa iztina no saiņa lelli sarkaniem vaigiem un paspieda tai vidu. «Ma-ma,» iepīkstējās lelle. Roze staroja. «Brīnišķīgi!» es teicu.

«Bet nu paskaties.» Viņa palieca lelli atpakaļ. Acis aizvērās kā vāki.

«Kaut kas nedzirdēts, Roze.»

Viņa bija apmierināta un atkal ietina lelli. «Tu tādas lietas saproti, Robert. Tu kādreiz būsi labs vīrs.»

«Nu, nu,» šaubīdamies noteicu.

Roze mīlēja savu bērnu. Vēl pirms gada ceturkšņa, kamēr mazā vēl neprata staigāt, viņa to bija turējusi savā istabā. Tas bija iespējams, neraugoties uz viņas profesiju, tāpēc, ka pie istabas bija mazs kambarītis. Kad Roze vakaros ieradas ar kādu kavalieri, viņa, ar kaut ko aizbildinādamās, lika tam brīdi pagaidīt ārā, aši iesteidzās istabā, iestūma bērna ratiņus aiz starpsienas, aizslēdza durvis un tad ļāva ienākt kavalierim. Bet decembrī mazo pārāk bieži vajadzēja izstumt no siltās istabas nekurinātajā kambarītī. Viņa saaukstējās un bieži raudāja tieši tad, kad bija kāds viesis. Rozei vajadzēja no viņas šķirties, lai cik grūti tas bija. Viņa to nodeva dārgā bērnu namā. Tur viņu uzskatīja par godīgu atraitni. Citādi viņas bērns nebūtu pieņemts.

Roze piecēlās. «Tu taču piektdien atnāksi?»

Es pamāju ar galvu.

Viņa paskatījās manī. «Tu taču zini, kas noticis?»

«Protams.»

Man nebija ne jausmas par to, kas bija noticis, bet man nebija ari ne mazākās patikas jautāt. Tā es te biju pieradis savā klavieru spēlētāja gadā. Tā vienmēr bija visērtāk. Tāpat kā es visas šīs meičas uzrunāju ar tu. Citādi nemaz nevarēja.

«Sveiks, Robert.»

«Sveika, Roze.»

Es vēl brīdi pasēdēju. Bet man nebija īstā, miegainā miera kā parasti, kad «Internacionāle» man bija tāda kā svētdienas māja. Es izdzēru vēl glāzi ruma, noglaudīju kaķi un tad gāju projām.

Dienu klejoju apkārt. Es īsti nezināju, ko darīt, un nekur ilgi neizcietu. Vēlā pēcpusdienā iegriezos mūsu darbnīcā. Tur bija Kesters. Viņš strādāja pie kadijaka. Pirms kāda laika mes to bijām pa vecam nopirkuši par smiekla naudu. Tagad to bijām pamatīgi pārveidojuši un Kesters tam vēl uzlika pēdējo spīdumu. Tā bija spekulācija. Mēs cerējām ar to labi nopelnīt. Es šaubījos, vai tur kas iznāks. Šajos grūtajos laikos visi gribēja pirkt .mazas mašīnas, bet ne tadu omnibusu. «Mēs ar to paliksim sēžot, Oto,» es teicu. '

Bet Kesters ticēja laimei. «Sēžot paliek ar vidējām mašīnām, Robi,» viņš paskaidroja, «ļaudis pērk lētas vai arī ļoti dārgas. Vēl arvien ir cilvēki, kam naudas netrūkst. Vai vismaz — kas grib izlikties bagāti.»

«Kur Gotfrīds?» es jautāju.

«Kādā politiskā sapulcē…»

«Traks,» es teicu. «Ko viņš tur meklē?»

Kesters smējās. «To viņš pats nezina. Droši vien viņam pavasara vēji galvā. Tad jau viņš arvien meklē ko jaunu.»

«Varbūt,» es teicu. «Nāc, es tev drusku palīdzēšu.»

Mēs darbojāmies, kamēr metās tumšs. «Nu beigsim,» Kesters sacīja. Mēs nomazgājāmies. «Vai zini, kas man šeit?» viņš jautāja un uzsita pa kabatas portfeli.

«Nu?»

«Biļetes šāvakara boksa sacīkstei. Divas. Tu taču nāksi līdzi, vai ne?»

Es vilcinājos. Viņš izbrīnījies paskatījās manī. «Štillings cīnās,» viņš teica, «ar Vokeru. Būs laba cīņa.»

«Ņem Gotfrīdu līdzi,» es teicu un pats sev izlikos smieklīgs, ka negāju. Bet man nezin kādēļ nebija īstas patikas.

«Vai tev kas padomā?» viņš jautāja.

«Nē.»

Viņš paskatījās mani.

«Es iešu mājās,» es teicu, «vēstules rakstīt un tā tālāk. Tas arī reiz jāpadara …»

«Vai esi slims?» viņš noraizējies jautāja.

«Nē jel, nekātamlīdzīga. Varbūt man arī drusku pavasara vēji galvā.»

«Nu labi, kā gribi.»

Es lēni soļoju mājup. Bet, kad biju savā istabā, atkal nezināju, ko iesākt. Neziņā staigāju apkārt. Nu es vairs nesapratu, kādēļ īsti biju gribējis nākt šurp. Beidzot izgāju koridorā, lai apciemotu Džordžiju. Pie tam sadūros ar Zalevska kundzi. «Nu, nu,» viņa apjukusi teica, «jūs šeit?»

«To būtu grūti noliegt,» es atbildēju, mazliet sapīcis.

Viņa pašūpoja galvu ar sirmajām cirtām. «Jūs nekur neejat? Zilie brīnumi.»

Pie Džordžija ilgi nepaliku. Pēc stundas ceturkšņa gāju atpakaļ. Pārliku, vai gribētos drusku iedzert. Bet man negribējās. Apsēdos pie loga un skatījos ielā.

Krēsla ar sikspārņa spārniem lidoja pār kapsētu. Debess aiz arodbiedrību nama bija zaļa kā negatavs ābols. Arā jau dega laternas, bet vēl nebija diezgan tumšs — izskatījās, ka tām saltu. Es meklēju zem grāmatām palikto zīmīti ar tālruņa numuru. Galu galā — es taču varēju piezvanīt. Es taču pa pusei biju to apsolījis. Bez tam meitene droši vien nebūs mājās.

Izgāju priekšnamā, kur stāvēja tālrunis, nocēlu klausuli un pateicu numuru. Atbildi gaidīdams, jutu, ka no melnās klausules cēlās tāds kā maigs vilnis, vieglas gaidas. Meitene bija mājās. Kad viņas zemā, mazliet skarbā balss spokaini pēkšņi atskanēja Zalevska kundzes priekšistabā starp mežacūku galvām tauku smakā un virtuves šķindoņā, klusi un mazliet gausi, it kā viņa katru vārdu iepriekš apdomātu, visa mana neapmierinātība uzreiz pazuda. Es pakāru klausuli pēc tam, kad vienkāršas apjauiāšanās vietā biju norunājis parīt satikties. Pēkšņi man tas viss vairs nelikās tik neprātīgi. «Traks,» es nodomāju un purināju galvu. Tad es vēlreiz paņēmu klausuli un piezvanīju Kesteram. «Oto, vai tev vēl ir biļetes?»

«Jā.»

«Labi. Es tomēr iešu tev līdzi uz sacīksti.»

Pēc tam mēs vēl bridi staigājām pa naksnīgo pilsētu.

Ielas bija gaišas un tukšas. Firmu izkārtnes spīdēja. Skatlogos nevajadzīgi dega gaisma. Vienā stāvēja kailas vaska lelles ar krāsotām galvām. Tās izskatījās spocīgas un perversas. Turpat blakus vizuļoja rotas lietas. Tad nāca kāds preču nams, balti mirdzošs kā katedrāle. Logos putoja raibs, zaigojošs zīds. Kāda kino priekšā slaistījās bāli, badā panīkuši stāvi. Tiem blakus mirdzēja kāda pārtikās veikala logi. Skārda torņos sakrauti stāvēja konservi, vatē gulēja mīksti Kalvila āboli, treknu zosu virkne karājās virvē kā veļa, brūni, apaļi maizes klaipi gulēja starp cietām dūrnu desām, un iegriezta, maigi dzeltena un sārta vizēja laša slokšņu un aknu pastētu buķete.

Mēs apsēdāmies uz kāda sola apstādījumu tuvumā. Bija vēsi. Mēness spīdēja pār namiem kā loka spuldze. Jau bija sen pāri pusnaktij. Tuvumā strādnieki bija uzcēluši telti uz ielas bruģa. Viņi strādāja gar ielu dzelzceļa sliedēm. Plēšas šņāca, un dzirksteļu straumes spurdza pār nopietni salīkušajiem, tumšajiem stāviem. Tiem blakus kupeja katli ar asfalta darvu kā lauka virtuves.

Mēs kavējāmies savās domās.

«Jocīga ir tāda svētdiena, vai ne, Oto?»

Kesters pamaja ar galvu.

«īstenība prieks, ka tā garām,» es domīgi teicu.

Kesters paraustīja plecus. «Varbūt mēs tā esam pieraduši skriet darbā, ka drusku brīvības mūs jau traucē.»

Es pacēlu apkakli.

«īstenībā tas ir mazliet pretrunā ar mūsu dzīvi, Oto.»

Viņš paskatījās manī un pasmaidīja. «Ar to jau daudz kas bijis pretrunā, Robi.»

«Pareizi,» es piekritu. «Un tomēr …»

Pneimatisko urbju spilgtā gaisma zaļi šļācās pār asfaltu. Strādnieku teltī dega gaisma, un telts šķita kā silta, maza dzimtene.

«Vai tu domā, ka kadijaks otrdien jau būs gatavs?» es jautāju.

«Varbūt,» Kesters teica. «Kādēļ tu jautā?»

«Ak, tāpat vien …»

Mēs piecēlāmies un gājām mājās. «Oto, šodien esmu drusku aušīgs,» es teicu.

«Tas katram reiz gadās,» Kesters sacīja, «Labu nakti, Robi.»

«Tev tāpat, Oto.»

Savā istabā es vēl bridi sēdēju nomodā. Pēkšņi man šī ala nemaz vairs nepatika. Kroņlukturis bija riebīgs, gaisma pārlieku spilgta, krēsli noplukuši, linolejs nožēlojami kails, mazgājamais galds, gulta ar Vaterlo kaujas ainu virs tās, — patiesībā kārtīgu cilvēku te nemaz nevar iekšā vest, es nodomāju. Sievieti jau nekādā ziņā. Labākajā gadījumā kādu padauzu no kafejnīcas «Internacionāle».

III

Otrdien pirms pusdienas mēs sēdējām pagalmā, savas darbnīcas priekšā, un brokastojām. Kadijaks bija gatavs. Lenčs turēja rokā papīra lapu un triumfējot mūs uzlūkoja. Viņš bija mūsu reklāmas šefs un nupat bija mums ar Ķesteru nolasījis sludinājumu, ko bija uzrakstījis automobiļa pardošanai. Tas sakās vārdiem: «Atvaļinājuma ceļojums luksusa mašīnā uz dienvidu krastiem» — un bija kaut kas vidējs starp dzejoli un slavas dziesmu.

Mēs ar Ķesteru brīdi klusējām. Mums vispirms vajadzēja attapties no šās puķainās fantāzijas brāzmas. Lenčs uzskatīja mūs par pieveiktiem. «Tā ir poēzija un elegance, vai ne?» viņš lepni jautāja. «Lietišķības laikmetā jābūt romantiskam, tas ir īstais triks. Pretstati pievelk viens otru.»

«Ne tur, kur runa par naudu,» es atbildēju.

«Automobiļus nepērk, lai ieguldītu naudu, manu zēn,» Gotfrīds mani pamācīja. «Tos pērk, lai naudu izdotu; un tur jau sākas romantika, vismaz veikalniekam. Ļaužu lielākai tiesai tā tieši tur beidzas. Kā tu domā, Oto?»

«Vai zini…» Kesters uzmanīgi iesāka.

«Ko tur daudz runāt, Oto,» es pārtraucu, «tas ir labs sludinājums kūrvietai vai skaistuma kopšanas krēmam, bet ne automobilim.»

Lenčs iepleta muti.

«Acumirkli,» es turpināju. «Tev liekas, ka mums ir ."izspriedumi, Gotfrīd. Klausies, ko es tev teikšu: pajautāsim Jupam. Viņš būs tautas balss!»

Jups bija mūsu vienīgais kalpotājs, piecpadsmit gadus vecs zēns, kas pie mums bija tādā kā mācekļa vietā. Viņš apkalpoja benzīna sūkni, apgādāja azaidu un vakarā visu rakravāja. Viņš bija mazs, vasaras raibumiem nosHs, ar tik lielām, atlupušām ausīm, kādas nevienam citam nebiju redzējis. Kesters teica, ja Jups izkristu no lidmašīnas, viņam nekas nenotiktu. Viņš nolaistos zernē ar ausīm ka ar izpletni.

Mēs pasaucām viņu šurp. Lenčs tam nolasīja sludinājumu. «Jup, vai tu interesētos par tādu mašīnu?» Kesters jautāja.

«Par mašīnu?» Jups atjautāja.

Es smējos. «Nu, protams, par mašīnu,» Gotfrīds noņurdēja. «Vai tu domā — par zirgu?»

«Vai tai ir superatrums, gliemežvārpsta un hidrauliskas bremzes?» Jups gluži mierīgi apjautājās.

«Aitasgalva, tas taču mūsu kadijaks,» Lenčs šņāca.

«Nevar būt,» Jups atbildēja un iepleta muti no vienas auss līdz otrai.

«Še tev nu bija, Gotfrīdi» Kesters teica. «Tāda ir mūslaiku romantika.»

«Vācies atpakaļ pie sava sūkņa, Jup, sasodītais divdesmitā gadsimta dēls!»

Lenčs sapīcis nozuda būdā, lai sludinājumu papildinātu ar sīkākiem tehniskiem norādījumiem, dzejisko izteiksmes veidu nezaudējot.

Pēc dažām minūtēm vārtos pēkšņi parādījās virsinspektors Barzigs. Mēs viņu sagaidījām ar lielu godu. Viņš bija inženieris un Feniksa automobiļu apdrošināšanas biedrības eksperts, svarīga persona, ja gribēja dabūt remonta darbus. Mums ar viņu bija lieliskas attiecības. Kā inženieris viņš gan bija gatavais velns, kas nekā nelaida cauri, bet kā tauriņu speciālists viņš bija mīksts kā vasks. Viņam bija liela kolekcija, un mēs viņam kādreiz uzdāvinājām resnu naktstauriņu, kas naktī bija ielidojis mūsu darbnīcā. Barzigs kļuva bāls un svinīgs, kad mēs viņam pasniedzām šo kukaini. Tas bija miroņgalva, ārkārtīgs retums, kura viņam kolekcijā bija trūcis. To viņš nekad neaizmirsa un gādāja mums remonta darbus, kur tikai varēdams. Mēs atkal viņam ķērām katru kodi, kam vien tikām klāt.

«Glāzi vermuta, Barziga kungs?» jautāja Lenčs, kas jau atkal bija uz kājām.

«Dienā ne piliena alkohola,» Barzigs atbildēja. «Tas man dzelzs princips.»

«Principi jāpārkāpj, citādi tie nedara nekādu prieku,» Gotfrīds teica un ielēja. «Uz ligustru tauriņu, pāvacu un perlamutra tauriņu nākotni.»

Barzigs bridi vilcinājās. «Ja jūs to tā nostādāt, tad cs nevaru atteikties,» viņš teica un paņēma glāzi. «Bet tad uzdzersim arī mazajiem vēršacu tauriņiem.» Viņš mulsi pasmaidīja, it kā stāstīdams kaut ko divdomīgu par sievietēm. «Redziet, esmu atradis jaunu pasugu. Ar sarainiem taustekļiem.»

«Deviņi pērkoni,» Lenčs teica, «visu cienību! Tad jau jūs esat pionieris, un jūsu vārds ieies vēsturē.»

Mēs visi dzeram vēl glāzi uz sarainajiem taustekļiem. Barzigs noslaucīja ūsas. «Nesu jums labu ziņu. Varat atbraukt pēc forda. Direkcija atļāvusi jums to remontēt.»

«Lieliski,» Kesters teica. «Tas mums gluži labi noder. Un kā paliek ar mūsu maksas aplēsi?»

«Arī pieņemta.»

«Bez atvilkumiem?»

Barzigs piemiedza aci. «Kungi sakumā lāgā negribēja. Bet beidzot…»

«Pilņu glāzi Feniksa sabiedrībai par godu!» Lenčs teica un atkal pielēja glāzes.

Barzigs piecēlās un atvadījās. «Iedomājieties,» viņš aizejot teica, «tā sieviete, kas bija fordā, pirms dažām dienām tomēr mirusi. Viņai bija tikai griezumu brūces. Laikam pārāk noasiņojusi.»

«Cik veca viņa bija?» Kesters jautāja.

«Trīsdesmit četri gadi,» Barzigs atbildēja. «Grūtniecības ceturtajā mēnesī. Apdrošināta par divdesmit tūkstošiem marku.»

Mēs tūliņ braucām mašīnai pakaļ. Tā stavēja pie kāda maiznieku meistara. Vīrs ar to nakti dzēruma bija iedrāzies siena. Ievainota bija tikai viņa sieva; pats viņš nebija dabūjis ne skrambas.

Mēs viņu satikām garāžā, kad sa|/nlavoJiim mašīnu «izvilkšanai. Bridi viņš klusēdams noskntfjns uz mums un stāvēja mazliet sadudzis, apaļu mīlam u un īsu kaklu, galvu drusku uz priekšu noliecis. Ai savu neveselīgo, pelēki bālo sejas krāsu, kāda ir visiem niai/uirl « iii, viņš pustumsā atgādināja lielu, skumību nilllu laipu Viņš lēni pienāca klāt. «Kad mašīna bus gatava?» viņš jautāja.

«Apmēram pēc trim nedēļām,» Kesters atbildēja.

Viņš rādija mums jumtu. «Tas ari ieskaitīts, vai ne?»

«Kā tā?» Oto jautāja. «Tas taču pilnīgi vesels.»

Maiznieku meistars nepacietīgi sakustējās. «Protams. Bet tur jau var iznākt ari jauns jumts. Tas taču jums diezgan liels pasūtījums. Mēs taču saprotamies, vai ne?»

«Nē,» teica Kesters.

Viņš to ļoti labi saprata. Sis vīrs gribēja ar viltu ieskaitīt remontā jaunu jumtu, par kuru apdrošināšanas sabiedrība nebija atbildīga. Mēs kādu brīdi ķildojāmies. Vīrs draudēja visu atsaukt un likt pieprasīt maksas aplēsi no kādas citas, pieļāvīgākas darbnīcas. Beidzot Kesters padevās. Viņš to nebūtu darījis, ja darbs mums nebūtu bijis tik vajadzīgs. — «Nu, lūk, kādēļ tad ne tūliņ,» maiznieku meistars noteica ar greizu smaidu. «Turpmākajās dienās atnākšu izmeklēt drēbi. Es domāju — bēša. Maigas krāsas.»

Mēs braucām projām. Arā Lenčs rādīja forda sēdekļus. Uz tiern bija lieli, melni plankumi. «Viņa mirušās sievas asinis. Un viņš pieplēš klāt jaunu jumtu. Bēša. Maigas krāsas. Visu cienību! No tā es sagaidu, ka viņš izspiedīs apdrošināšanas summu par diviem mirušajiem. Sieva taču bijusi grūta.»

Kesters paraustīja plecus. «Viņš droši vien domā, ka abām šīm lietām nav nekāda sakara.»

«Iespējams,» Lenčs teica. «Dažiem cilvēkiem jau tādas lietas esot tieši mierinājums nelaimē. Mums ar to peļņa samazinās par apaļām piecdesmit markām.»

Pēcpusdienā es kaut kā aizbildinājos un gāju mājās. Piecos man bija norunāts satikties ar Patrīciju Holmani, bet darbnīcā par to nekā neteicu. Ne tādēļ, ka būtu gribējis to slēpt, bet man pašam tas viss pēkšņi likās diezgan neticami.

Par_ satikšanās vietu viņa man bija norādījusi kādu kafejnīcu. Es to nepazinu; es tikai zināju, ka tas bija mazs, elegants lokāls. Nekā nenojauzdams, aizgāju turp. Bet ieejot es izbijies apstājos. Telpa bija pilna pļāpīgām sievietēm. Biju nokļuvis tipiskā dāmu konditorejā.

Ar pūlēm man izdevās tikt pie galda, kas tieši tai brīdī atbrīvojās. Neomulīgi paskatījos apkārt. Bez manis tur bija vēl tikai divi vīrieši, un tie man nepatika.

«Kafiju, tēju, šokolādi?» viesmīlis jautāja un ar servjeti noslaucīja cepumu druskas no galda uz mana uzvalka.

«Vienu lielo konjaku,» es atbildēju.

Viņš to atnesa. Bet reizē viņš atveda līdzi arī kafijas dzērāju pulciņu, kas meklēja vietas, ar kādu atlētiska auguma dāmu brieduma gados un platā, vecmodīgā cepurē. «Lūdzu, četras vietas!» viņš teica un rādīja manu galdu.

«Pag,» atbildēju, «galds nav brīvs. Es kādu gaidu.»

«Kungs, tas nav iespējams!» viesmīlis teica. «Šai laikā nevar vietas iepriekš aizņemt.»

Es paskatījos viņā. Tad pavēros atlētiskajā dāmā, kas tagad stāvēja pie paša galda un jau bija sagrābusi kāda krēsla atzveltni. Es redzēju viņas seju un atsacījos no jebkuras tālākas pretošanās. Pat ar lielgabaliem šo personu nevarētu piespiest atteikties no galda iekarošanas nodoma.

«Vai jūs man nevarat vismaz atnest vēl vienu konjaku?» es īgni teicu viesmīlim.

«Labi, kungs. Atkal lielu?»

«Jā!»

«Lūdzu.» Viņš paklanījās. «Tas taču ir galds sešām personām, kungs,» viņš aizbildinādamies teica.

«Ir jau labi. Atnesiet tikai konjaku.»

Kā likās, atlēte bija kādas atturībnieku biedrības locekle. Viņa skatījās uz manu konjaku tādām acīm, it kā redzētu sapuvušu zivi. Viņu kaitinādams, pasūtīju vēl vienu un blenzu pretī. Viss šis pasākums man pēkšņi likās smieklīgs. Ko es te meklēju? Ko gribēju no tās meitenes? Es pat nezināju, vai viņu šai burzmā un čaloņā vispār vēl pazīšu.

Es īgni izmetu konjaku.

«Sveiki!» kāds teica man aiz muguras.

Es pietrūkos kājās. Tur viņa stāvēja un smējās. «Jūs gan sākat īstā laikā!»

Es noliku uz galda glāzi, ko vēl arvien turēju rokā. Pēkšņi biju apjucis. Meitene izskatījās pavisam citāda, nekā bija palikusi manā atmiņā. Starp daudzajām cepumu ēdējām, miesās pilnīgajām sievām, viņa izskatījās

kā tieva, jauna amazone, vēsa, starojoša, droša un neaizskarama. «Starp mums nekad nekā nebūs,» es nodomāju un teicu: «Kā jūs tik nemanāmi ienācāt? Es taču visu laiku vēroju durvis.»

Viņa rādīja pa labi. «Tur pretī ir vēl otra ieeja. Bet es esmu nokavējusies. Vai jūs jau ilgi gaidāt?»

«Nemaz ne. Labi ja divas trīs minūtes. Es arī nupat atnācu.»

Kafijas dzērējas pie mana galda apklusa. Es jutu, ka četras solīdas namamātes man meta pakausī vērtējošus skatienus. «Vai paliksim šeit?» es jautāju. Meitene uzmeta ātru skatienu galdam. Viņas lūpas raustījās. Viņa uzjautrināta pavērās manī, «Baidos, ka kafejnīcas visur vienādas.»

Es papurināju galvu. «Kad tās tukšas, tās ir labākas. Seit ir īsts velna lokāls, kurā cilvēks dabū mazvērtības kompleksus. Vislabāk mēs varētu aiziet uz kādu bāru.»

«Uz bāru? Vai tad ir tādi bāri, kas atvērti dienas laikā?»

«Vienu es zinu,» es teicu. «Tas gan ir |oti kluss, Ja jums tā patīk…»

«Reizēm gan …»

Es paskatījos viņā. Acumirklī nevarēju noteikt, kā viņa to bija domājusi. Man nebija iebildumu pret ironiju, ja tā nevērsās pret mani; bet man vienmēr bija neskaidra sirdsapziņa.

«Nu tad iesim,» viņa teica.

Es pamāju viesmīlim. «Trīs lielie konjaki,» šis nelaimes putns iebrēcās tādā balsī, it kā gribētu kādam viesim kapā pasniegt rēķinu. «Trīs markas trīsdesmit!»

Meitene pagriezās atpakaļ. «Trīs glāzes konjaka trijās minūtēs? Gluži jauks temps!»

«Tās divas ir no vakardienas.»

«Tāds melis!» man aiz muguras iešņācās atlētiskā dāma pie galda. Viņa bija ilgi klusējusi.

Es pagriezos un palocījos. «Priecīgus ziemas svētkus, manas dāmas!» Tad es ātri gāju projām,

«Vai jūs ķildojāties?» meitene man ārā jautāja,

«Ne sevišķi. Es tikai atstāju nelabvēlīgu iespaidu uz namamātēm nodrošinātos apstākļos.»

33

«Es arī,» viņa atbildēja»

2 — Trīs draugi

Es paskatījos uz viņu. Viņa man likās kā no citas pasaules. Es absolūti nevarēju iedomāties, kas viņa bija un ka dzīvoja»

Bārā es jutu drošu pamatu zem kājām. Kokteiļu maisītajs Freds tai brīdī, kad ienācām, stāvēja aiz letes un spodrināja lielās konjaka glāzes. Viņš mani sveicināja tā, it kā redzētu mani pirmo reizi un nebūtu vēl pirms divām dienam mani vedis mājās. Viņam bija laba skola un milzums piedzīvojumu aiz muguras.

Telpa bija tukša, atskaitot vienu galdu. Tur kā vienmēr sēdēja Valentīns Hauzers. Es viņu pazinu no kara laika; mēs bijām vienā rotā. Viņš man kādreiz caur sprostuguni atnesa uz priekšējo līniju vēstuli, domādams, ka tā no manas mātes. Viņš zināja, ka es gaidīju vēstuli, jo mana māte bija operēta. Bet viņš bija maldījies; tā bija tikai nātru drēbes galvas aizsargu reklāma. Atpakaļceļā viņam sašāva kāju.

Valentīns drīz pēc kara bija saņēmis mantojumu. To viņš nu nodzēra. Viņš teica, — jāsvinot laime, ka viņš dzīvs ticis cauri. Tas viņam bija vienalga, ka nu jau bija pagājuši daudzi gadi. Viņš paskaidroja, ka par daudz nekad nebūšot svinēts. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kas baigā skaidrībā atceras karu. Mēs citi daudz ko bijām aizmirsuši, bet viņš atcerējas katru dienu un katru stundu.

Redzēju, ka viņš jau bija daudz dzēris; iegrimis sevī un aizmirsies, viņš sēdēja savā kaktā. Es pacēlu roku. «Sveiks, Valentīni»

Viņš pacēla acis un pamāja. «Sveiks, Robi!»

Mēs apsedāmies kādā stūrī. Pienāca kokteiļu maisītājs. «Ko vēlaties dzert?» es vaicāju meitenei.

«Varbūt glāzi martīni,» viņa atbildēja. «Glāzi sausa inartīni.»

«Tur Freds ir speciālists,» es teicu.

Freds atļāvās smaidu. «Man kā vienmēr,» es sacīju.

Bārs bija vess un pustumšs. Tajā oda pēc izlieta džina un konjaka. Ta bija piparota smarža, kas atgādināja kadiķus un maizi. Pie griestiem karājās kokā griezts burinieka modelis. Siena aiz letes bija apsista ar varu. Kāda luktura blāvā gaisma meta tajā sarkanus atspīdumus, it kā tur atspoguļotos pazemes uguns. No mazajiem kaltas dzelzs sienas lukturiem dega tikai divi — viens pie Va

lentīna un otrs pie mums. Tiem bija dzelteni pergamenta abažiīri, kas pagatavoti no vecām kartēm un izskatījās kā šauri, apgaismoti zemeslodes izgriezumi.

Biju mazliet samulsis un lāgā nezināju, kā iesākt sarunu. Es taču šo meiteni nemaz nepazinu, un, jo ilgāk viņu uzlūkoju, jo svešāka viņa man likās. Ilgs laiks bija pagājis, kopš es ar kādu biju tā kopā sēdējis; man vairs nebija nekādas prakses tādās lietās. Satiksmē ar vīriešiem es biju veiklāks. Pirms brīža kafejnīcā man viss bija licies par skaļu, — tagad šeit man pēkšņi bija par klusu. Katrs vārds šās telpas klusumā ieguva tādu svaru, ka grūti bija nepiespiesti runāt. Es gandrīz jau vēlējos tikt atpakaļ kafejnīcā.

Freds atnesa glāzes. Mēs dzērām. Rums bija stiprs un vēss. Tas garšoja pēc saules. Tas bija kaut kas tāds, pie kā varēja pietverties. Es izdzēru glāzi un devu to Fredam tūliņ līdzi.

«Vai jums te patīk?» es jautāju.

Meitene pamāja ar galvu.

«Labāk nekā tur tajā konditorejā?»

«Es ienīstu konditorejas,» viņa teica.

«Kādēļ tad mēs tieši tur satikāmies?» es apjucis jautāju.

«Nezinu.» Viņa noņēma cepuri. «Man nekas cits neienāca prātā.»

«Tad jo labāk, ka jums šeit patīk. Mēs te nākam bieži. Vakaros šī būda mums jau ir gandrīz kā mājas.»

Viņa iesmējās. «Vai tas īstenībā nav bēdīgi?»

«Nē,» es teicu, «laikmetīgi.»

Freds man atnesa otru glāzi. Tai blakus viņš nolika uz galda zaļu Havannas cigāru. «No Hauzera kunga.»

Valentīns man māja no sava kakta un pacēla glāzi. «Atceries septiņpadsmitā gada 31. jūliju, Robi,» viņš teica nomāktā balsī.

Es viņam pamāju ar galvu un arī pacēlu glāzi.

Viņš vienmēr kādam uzdzēra; biju to jau saticis vakaros kādā laucinieku krogā, mēnesim vai ceriņu krūmam uzdzerot. Tad viņš atcerējās kādu dienu no ierakumiem, kur bija klājies sevišķi grūti, un bija pateicīgs, ka vēl dzīvoja un varēja tā sēdēt.

2*

35

«Viņš ir mans draugs,» es teicu meitenei. «Kara biedrs. Viņš ir vienīgais cilvēks no maniem paziņām, kas lielu nelaimi padarījis par mazu laimi. Viņš vairs nezina,

ko iesākt ar savu dzīvi, tādēļ vienkārši priecājas, ka vēl dzīvo.»

Viņa domīgi paskatījās manī. Gaismas svītra slīpi krita pār viņas pieri un muti. «To es labi varu saprast,» viņa teica.

Es pacēlu acis. «Bet to jums nevajadzētu saprast. Tam jūs esat daudz par jaunu.»

Viņa smaidīja. Tas bija viegls, lidojošs smaids, ko varēja redzēt tikai acīs. Seja pie tam gandrīz nemaz nepārvērtās; tā kļuva tikai gaišāka, iekšēji gaišāka. «Par jaunu,» viņa teica, «tā tikai saka. Man liekas, par jaunu nav nekad. Tikai vienmēr par vecu.»

Es mirkli klusēju. «Tur daudz ko varētu iebilst,» es tad atbfedēju un pamāju Fredam, lai man atnes vēl ko dzert. Meitene izturējās tik droši un nepiespiesti; es turpretim jutos kā koka bluķis. Es labprāt būtu vedis vieglu, rotaļīgu sarunu, tādu īstu sarunu, kādas parasti ienāk prātā tikai tad, kad atkal paliek viens. Lenčs to prata, bet man tas vienmēr iznāca neveikli un smagi. Gotfrīds ne bez pamata teica par mani: kā sarunu biedrs es stāvot apmēram pasta ierēdņa līmenī.

Par laimi Freds bija prātīgs. Mazo uzpirksteņu vietā viņš tagad man tūliņ atnesa pilnu pieklājīgu vīna glāzi. Tā viņam nebija pastāvīgi jāskraida šurp un turp, un tad arī nedūrās tā acīs, cik es dzēru. Man bija jādzer, citādi es netiku vaļā no šā kokainā smaguma.

«Vai nevēlaties vēl glāzi martīni?» es jautāju jaunajai sievietei.

«Ko jūs tur dzerat?»

«Tas ir rums.»

Viņa aplūkoja manu glāzi. «To jūs toreiz arī dzērāt.»

«Jā,» es teicu, «to es parasti dzeru.»

Viņa papurināja galvu. «Nevaru iedomāties, kā tas var garšot.»

«Vai tas garšo, to es nemaz vairs nezinu,» es teicu.

Viņa paskatījās manī. «Kādēļ tad jūs to dzerat?»

«Rums,» es teicu, priecādamies, ka biju atradis tematu, par kuru varēju runāt, «rums un garša ir divas ļoti dažādas lietas. Rums nav tikai vienkāršs dzēriens, tas drīzāk ir draugs. Draugs, kas visu dara vieglāku. Tas pārvērš pasauli. Un tādēļ taču dzer…» Es atstūmu glāzi sānis. «Bet vai nevēlaties, lai jums pasutu vel martīni?».

«Labāk glāzi ruma,» viņa teica. «Es ari reiz gribētu

pamēģināt.»

«Labi,» es atbildēju, «bet ne šo. Tas iesākumam par smagu. Atnes vienu Bakardija kokteili,» es uzsaucu Fredam.

Freds atnesa glāzes. Blakus viņš nolika ari šķīvi ar sāls mandelēm un grauzdētām kafijas pupiņām. «Manu pudeli labāk atstāj tepat,» es teicu.

Lēnām viss ieguva saturu un spožumu. Nedrošība zuda, vārcli nāca paši, un es vairs tik daudz nedomāju par to, ko teicu. Es joprojām dzēru un jutu, kā lielais, mīkstais vilnis pievēlās klāt un satvēra mani, kā tukšā krēslas stunda pildījās tēliem, un pāri vienaldzīgajiem, pelēkajiem esamības novadiem spokaini atkal iznira klusā sapņu virkne. Bāra sienas atkāpās, un pēkšņi tas vairs nebija bārs, tas bija pasaules nostūris, patvēruma kakts, pustumša zemnīca, ap kuru dunēja mūžīgā haosa kauja un kurā mēs sēdējām paglābti, mīklainu vēju kopā sanesti caur laika mijkrēsli.

Meitene sadugusi sēdēja savā krēslā, sveša un noslēpumaina, it kā atinaldijusies šurp no dzīves otras puses. Es dzirdēju sevi runājam, bet bija tā, it kā tas vairs nebūtu es, it kā nu runātu kāds cits, tas, kas es vēlējos būt. Vārdi vairs nesaskanēja, tie jaucās kopā, traucās pāri citos, krāšņākos novados nekā tie, ko manas dzīves sīkie notikumi varēja sniegt, — es zināju, ka tā vairs nebija patiesība, ka tie kļuva par izdomu un meliem, bet man bija vienalga, — patiesība bija skumja un bāla, un tikai jūtas un sapņu atmirdzums bija dzīve…

Bāra vara vannā kvēloja gaisma. Reižu reizēm Valentīns pacēla glāzi un nomurmināja kādu datumu. Ārā klusināta garām skalojās iela ar automobiļu klaigām plēsīgu putnu balsīs. Tā kliedza iekšā, ja kāds pavēra durvis. Tā kliedza kā ķērcoša, skaudīga veca sieva.

Jau bija tumšs, kad es Patrīciju Holmani aizvedu mājās. Lēnām nācu atpakaļ. Pēkšņi jutos vientuļš un tukšs. Smidzināja sīks lietus. Es apstājos pie kāda skatloga. Biju dzēris par daudz, to es tagad manīju. Es gan negrīļojos, bet tomēr skaidri to manīju.

Man pēkšņi kjuva ļoti karsti. Es atpogāju mēteli un atstūmu cepuri pakausī. Sasodīts, es atkal reiz biju cirtis pār rnēru. Ko gan es pirmīt visu nesarunāju! Nemaz neuzdrošinājos to sīkāk atcerēties. Es to pat vairs nezināju, tas bija visļaunākais. Šeit, vienatnē, saltajā, zem autobusiem dimdošajā ielā, tas viss izskatījās pavisam citādi nekā bāra pustumsā. Es nolādēju pats sevi. Jauku iespaidu gan būšu atstājis uz šo meiteni! Droši vien viņa to manīja. Viņa taču pati gandrīz nemaz nebija dzērusi. Atvadoties viņa tik savādi bija paskatījusies manī.

Dievs kungs! Es griezos atpakaļ. Un saskrējos ar kādu mazu, resnu vīru. «Na,» es nikni teicu.

«Paņem jel acis rokā, lamzaks tāds!» resnais ierējās.

Es stīvi paskatījos viņā.

«Laikam neesat bieži cilvēkus redzējuši, ko?» viņš kvekšķeja tālāk.

Viņš bija man gadījies ceļā īstajā laikā. «Cilvēkus gan,» es teicu, «bet ne alus mucas, kas staigā pa ielām.»

Resnais ne sekundi neapdomājās. Viņš apstājās un piepūtās. «Vai zināt ko?» viņš šņāca. «Ejiet uz zvēru dārzu! Sapņainiem ķenguriem uz ielas nav ko meklēt.»

Es manīju, ka biju saticies ar augstas klases bala muti. Par spīti visai depresijai bija jāaizstāv gods. «Staigā tālāk, garā slimais septiņu mēnešu bērns,» es teicu un svētījot pacēlu roku.

Viņš nepiegrieza vērību manam uzaicinājumam. «Liec, lai tev ielej betonu smadzenēs, krunkainais suņu pērtiķi!» viņš rēca.

Es viņam devu pretī dekadentu lāča ķepu. Viņš man —• kakadū peļu slazdā, es viņam — no darba atlaistu līķu mazgātāju. Pēc tam viņš, jau ar manāmu cienību, mani nosauca par slimu govs galvu, es viņu, lai darītu šai lietai galu, — par staigājošu bifšteku kapsētu.

Viņa seja pēkšņi apskaidrojas. «Bifšteku kapsēta — tas labi teikts!» viņš sacīja. «To es vēl nezināju. Tas nāks manā repertuārā! Nu tad…» Viņš pacēla cepuri, un mēs ar cienību izšķīrāmies.

Lamāšanās mani bija atsvaidzinājusi. Bet īgnums bija palicis. Tas vērtās pat jo lielāks, jo vairāk es atskurbu. Es pats sev izlikos kā mitrs, izgriezts dvielis. Bet pamazām mani pārņēma īgnums ne vien pret sevi, — es dusmojos par visu, arī par šo meiteni. Viņa taču bija iemesls, kādēļ biju piedzēries. Es pacēlu apkakli. Manis dēļ, lai viņa domā, ko grib, man tagad bija vienalga — tā viņa vismaz tūliņ zinās, ar ko tai bijusi darīšana. Un manis dēļ viss varēja iet pie velna, — kas noticis, noticis. Tur nekā vairs nevarēja līdzēt. Varbūt tā bija pat labāk…

Es aizgāju atpakaļ bārā un tagad tikai īsti piedzēros.

IV

Laiks kļuva silts un mitrs, un dažas dienas lija. Tad noskaidrojās, saule sāka tveicēt, un, kad piektdienas rītā atnācu darbnīcā, es ieraudzīju Matildi Štosu pagalmā stāvam ar slotu padusē un ar aizkustināta nīlzirga izteiksmi sejā.

«Redziet nu, Lokampa kungs, kāds krāšņums! Tas taču ir un paliek brīnums.»

Es pārsteigts apstājos. Vecais plūmju koks blakus benzīna sūknim naktī bija izplaucis ziedos.

Visu ziemu tas bija stāvējis līks un kails, mēs pie tā bijām kāruši vecas riepas un maukuši eļļas kannas uz zariem, lai tās izžūtu; šis koks mums nebija nekas cits kā tikai ērts pakaramais dažādiem priekšmetiem, sākot no spodrināmās lupatas un beidzot ar motora pārvalku; vēl pirms dažām dienām pie tā bija plivinājušās mūsu izmazgātās zilās audekla bikses, vēl vakar pie tā nekas nebija manāms, — un nu pēkšņi vienā nakti tas bija kā burvībā pārvērties balti rožainā mākonī, gaišu ziedu mākonī, it kā mūsu netīrajā pagalmā būtu iemaldījies tauriņu pulks.

«Un smarža,» Matilde jūsmīgi teica un bolīja acis, «brīnišķīgi, — gluži kā jūsu rums…»

Es nekā nesaodu. Bet es tūlīt sapratu. «Smaržo gan vairāk pēc mūsu konjaka,» es apgalvoju.

Viņa enerģiski protestēja. «Lokampa kungs, jūs būsiet saaukstējušies. Varbūt jums ir arī polipi degunā. Tagad gandrīz katram cilvēkam ir polipi. Nē, vecajai Stosai ir deguns kā kurtam, varat man ticēt, tas ir rums — vecs rums…»

«Nu labi, Matilde…»

Es viņai ielēju glāzi ruma un tad gāju pie benzīna sūkņa. Jups tur jau sēdēja. Viņš bija kādā sarūsējušā konservu kārbā nolicis sev priekšā labu sauju nogrieztu ziedošu zariņu. «Ko tas nozīmē?» es izbrīnā jautāju.

«Dāmām,» Jups paskaidroja. «Kad tās ņem benzīnu, es dodu vienu zariņu par velti. Tā es jau esmu pārdevis deviņdesmit litrus vairāk. Tas koks ir zelta vērts, Lokampa kungs. Ja mums tā nebūtu, mums vajadzētu to mākslīgi atdarināt.»

«Tu esi apķērīgs zēns,» es teicu.

Viņš pasmīnēja. Saule spīdēja caur viņa ausīm kā caur rubīnkrāsas baznīcas logiem. «Divas reizes mani jau nofotografēja,» viņš pastāstīja. «Ar koku aiz muguras.»

«Pielūko, tu vēl kļūsi par filmu zvaigzni,» es teicu un gāju uz bedri, kur Lenčs pašlaik līda ārā no forda apakšas. «Robi,» viņš teica, «man kaut kas ienāca prātā. Mums taču jāpainteresējas par to Bindinga meiteni.»

Es stīvi paskatījos uz viņu. «Kā tu to domā?»

«Tieši tā, kā es saku. Bet ko tu tā brīnies?»

«Es nebrīnos …»

«Tu gribi mani pat acīm apēst. Kā to meiteni īsti sauca? Pat-, bet kā bija tālāk?»

«Nezinu,» es atbildēju.

Viņš saslējās. «Tu to nezini? Tu taču pierakstīji viņas adresi! Es pats redzēju.»

«Esmu pazaudējis zīmīti.»

«Pazaudējis!» Viņš abām rokām ieķērās savā dzeltenajā matu mežā. «Un tādēļ taču es toreiz Bindingu veselu stundu aizkavēju ārā! Pazaudējis! Nu, varbūt Oto to vēl zina.»

«Oto arī nezina.»

Viņš paskatījās manī. «Nožēlojamais diletants! Jo ļaunāk! Vai tad tu nezini, ka tā bija brīnišķīga meitene? Dievs kungs!» Viņš pacēla acis pret debesīm. «Te nu mums reiz pārskrien pār ceļu kaut kas īsts, bet tas nelaimes putns pazaudē adresi.»

«Tik brīnišķīga viņa man nemaz nelikās.»

«Tādēļ ka tu esi ēzelis,» Lenčs atbildēja, «muļķis, kas nesaprot to, kas paceļas pāri kafejnīcas «Internacionāle» staiguļu līmenim! Tu klavieru spēlmani, tu! Es tev vēlreiz saku: tas bija laimes gadījums, neparasts laimes gadījums, šī meitene! Protams, tev par to nav ne jausmas! Vai tu redzēji viņas acis? Protams, ne, — tu skatījies tikai savā šņabja glāzē!»

«Turi muti,» es viņu pārtraucu, jo ar šņabja glāzi viņš man aizskāra vaļēju brūci.

«Un rokas,» viņš turpināja, neklausīdamies manī, «šauras, garas rokas kā mulatei, Gotfrīds to saprot, vari man ticēt! Svētais Mozu! Beidzot reiz tāda meitene, kādai jābūt, skaista, protams, un, — kas vissvarīgākais, — ar atmosfēru…» viņš pārtrauca, «vai tu vispār zini, kas ir atmosfēra?»

«Gaiss, ko pumpē riepās,» es īgni atbildēju.

«Protams,» viņš teica ar nožēlu un nicināšanu, «protams, gaiss! Atmosfēra — oreols, izstarojums, siltums, noslēpums, — tas, kas vienīgais skaistumu apgaro un dara dzīvu, — bet ko es runāju — tava atmosfēra taču ir kroga gaiss…»

«Tagad beidz, vai ari es tev kaut ko uzmetīšu uz pakauša,» es noņurdēju.

Bet Gotfrīds nemitējās, un es viņam nekā nedarīju. Viņam taču nebija ne jausmas par to,_ kas bija noticis un ka mani sāpīgi aizskāra katrs viņa vārds. Sevišķi tie par dzeršanu. Es jau biju tam ticis pāri un gluži labi nomierinājies; bet tagad viņš visu atkal uzvandīja. Viņš slavēja un slavēja meiteni, un man drīz radās tāda sajūta, ka es tiešām esmu kaut ko sevišķu neglābjami zaudējis.

Sešos saīdzis aizgāju uz kafejnīcu «Internacionāle». Tur bija mans vecais patvērums; Lenčs man arī to bija apliecinājis.

Man par brīnumu tur valdīja milzīga rosība, kad iegāju. Uz letes stāvēja tortes un cepumi, un plakanpēdis Aloizs ar kafijas traukiem apkrautu, šķindošu paplāti skrēja dibenistabā. Es apstājos. Kafija, veselām kannām? Tur laikam vesela biedrība, galīgi piedzērusies, gulēja zem galdiem.

Bet saimnieks man visu izskaidroja. Šodien dibenistabā svinēja Rozes draudzenes Lilijas atvadīšanos. Es piesitu sev pie pieres. Ak tad uz to es biju ielūgts! Kā vienīgais vīrietis, Roze pati zīmīgi bija teikusi, jo gļēvo Kiki, kas arī tur bija, neņēma vērā. Ātri izgāju vēlreiz ārā un apgādāju puķu pušķi, ananasu, bērnu grabulīti un šokolādes tāfeli.

Roze mani sagaidīja ar lielas dāmas smaidu. Viņa bija ģērbusies melnā tērpā ar dziļu izgriezumu un lepni sēdēja galda galā. Viņas zelta zobi spīdēja. Es apjautājos, kā klajas viņas meitenei, un pasniedzu celuloīda grabuli un šokolādes tāfeli. Roze staroja.

Griezos ar ananasu un puķēm pie Lilijas. «Daudz, daudz laimes!»

«Viņš ir un paliek kavalieris!» Roze teica. «Un tagad nāc, Robi, sēdies starp mums abām.»

Lilija bija Rozes labākā draudzene. Viņai bija uzsmaidījusi liela laime. Viņa bija kļuvusi par to, kas bija katras mazas staigules neaizsniedzams sapnis, — viesnīcas dāma. Viesnīcas dāmai nevajag klaiņot pa ielām; viņa dzīvo viesnīcā un tur iepazīstas. Gandrīz neviena staigule netiek pie tā; viņu garderobe ir par trūcīgu un viņām arī nav pietiekami naudas, lai reiz kādu laiku varētu gaidīt pielūdzēju. Lilija gan bija dzīvojusi tikai provinces viesnīcās, taču gadu gaitā ietaupījusi turpat četri tūkstoši marku. Tagad viņa gribēja precēties. Viņas nākamajam vīram bija mazs instalācijas veikals. Viņš zināja visu par viņu, un tas viņam bija vienalga. Par nākotni viņš varēja būt bez rūpēm; ja kāda no šīm jaunavām precējās, tad uz to varēja paļauties. Viņas pazina vieglo dzīvi, un tā viņām bija apnikusi. Viņas bija uzticīgas.

Lilijas kāzas bija paredzamas pirmdien. Šodien Roze tai sarīkoja atvadīšanās kafiju. Visas bija ieradušās, lai vclreiz pabūtu kopā ar Liliju. Pēc kāzām viņa vairs nedrīkstēja nākt šurp.

Roze man ielēja tasi kafijas. Aloizs atrikšoja ar milzīgu cepumu, kurā bija ieceptas rozīnes, mandeles un zaļa sukāde. Viņa man uzlika milzīgu gabalu.

Es zināju, kas bija darāms. Es lietpratīgi nogaršoju kumosu un liekuļoju milzīgu izbrīnu: «Deviņi pērkoni, tas noteikti nav veikalā pirkts…»

«Pašas cepts,» Roze, laimē starodama, teica. Viņa bija brīnišķīgs pavārs, un viņai patika, ka to atzina. Sevišķi viņas gulaši un cepumi bija nepārspējami. Ne velti viņa bija bohēmiete.

Es paskatījos apkārt. Te nu viņas sēdēja ap galdu, šīs strādnieces dieva vīnakalnā, šīs nemaldīgās cilvēku pazinējas, mīlestības kareivji, — skaistā Valija, kam nesen kādā autobraucienā naktī bija nozagta baltā lapsa; Līna, kam bija koka kāja un kas tomēr arvien vēl atrada pielūdzējus; aušīgā Fricija, kas mīlēja plakanpēdi Aloizu, lai gan sen jau būtu varējusi dabūt pati savu dzīvokli un draugu, kas viņu uztur; sārtvaidze Margota, kas allaž staigāja kalpones tērpā un ar to savaldzināja elegantus pielūdzējus; Mariona, visjaunākā, starojoša un vieglprātīga; Kiki, ko neuzskatīja par vīrieti, jo viņš nēsāja sieviešu drēbes un smiņķējās; Miinija, nabaga radījums, kurai savu četrdesmit piecu gadu un paplašināto vēnu dēļ staigāt kļuva arvien grūtāk; dažas bufetes un galda dāmas, kuras es nepazinu; — un beidzot, otrs goda viesis — māmiņa, maza, pelēka un sarukusi kā ziemas ābols, visu uzticamā, mierinājums un atspaids visiem naktsputniem, desiņu pārdevēja Nikolaja ielas stūrī, staigājoša bufete un nakts banka, kura bez Frankfurtes desiņām slepeni pārdeva arī cigaretes un no kuras varēja aizņemties naudu.

Es zināju, kas pieklājas. Ne vārda par darbu, neviena netaktiska mājiena šodien — bija aizmirstas Rozes apbrīnojamās spējas, kuru dēļ viņa iemantoja palamu «dzelzs zirgs»; — aizmirstas Fricijas sarunas ar lopu tirgoni Stefanu Grigoleitu par mīlestību; — aizmirstas Kiki dejas rītausmā ap sālītu kliņģeru grozu. Saruna, kas te risinājās, būtu darījusi godu katram dāmu pulciņam.

«Vai viss jau sagatavots, Lilij?» es jautāju.

Viņa pamāja ar galvu. «Pūrs taču man jau sen bija gatavs.»

«Brīnišķīgs pūrs,» Roze teica. «Netrūkst nevienas mežģīņu sedziņas.»

«Ko dara ar tādām mežģīņu sedziņām?» es ievaicājos.

«Nu klausies, Robi!» Roze uzmeta man tik pārmetošu skatienu, ka es aši piebildu, ka zinu gan. Mežģīņu sedziņas, — protams, tamborēti mēbeļu taupītāji, — tas bija sīkpilsoniskas mājības simbols, laulības — zaudētās paradīzes svētais simbols. Neviena no viņām taču nebija kļuvusi par staiguli sava temperamenta dēļ; viņas bija sabradājusi pilsoniskā dzīve. Viņu slepenās ilgas bija laulības gulta, nevis netikums. Bet to viņas nekad nebūtu vārdos izteikušas.

Es apsēdos pie klavierēm. Roze to jau bija gaidījusi. Viņa mīlēja mūziku kā visas šīs meitenes. Atvadoties velreiz nospēlēju visus viņas un Lilijas mīļākos gabalus. Vispirms «Kādas jaunavas lūgšanu». Nosaukums gan nebija īsti piemērots lokālam, bet tas jau īstenībā bija tikai bravūras gabals ar lielu bungošanu. Tad nāca «Putniņa vakara dziesma»» «Alpu blāzma», «Kad mīla mirst», «Arlekīna miljoni» un beigās «Dzimtenē es vēlos būt.» To Roze sevišķi mīlēja. Staigules jau reizē bija nocietinātas un sentimentālas. Visas dziedāja līdzi, gļēvais Kiki — otro balsi.

Lilija dzīrās iet. Viņai bija jāiet līgavainim pretī. Roze viņu_ sirsnīgi noskūpstīja. «Esi droša, Lilij. Nepadodies!»

Davanām apkrāvusies, viņa aizgāja. Jods zina, viņai bija pavisam citāda seja nekā agrāk. Asie vaibsti, kas iegriežas katram, kam jāsastopas ar cilvēku nekrietnību, bija izzuduši; seja bija kļuvusi maigāka, tajā patiesi atkal bija kaut kas no jaunas meitenes.

Mēsstāvējām pie durvīm un mājām Lilijai ar roku. Mimija pēkšņi sāka raudāt. Viņa pati kādreiz bija precējusies. Viņas vīrs bija karā miris ar plaušu karsoni. Ja viņš būtu kritis, viņa būtu dabūjusi mazu pensiju un nebūtu spiesta iet uz ielas.

Roze viņai uzsita pa muguru. «Nu, Mimij, tikai nepadodies jūtām! Nāc iedzersim vēl malku kafijas.»

Viss bars iegāja atpakaļ tumšajā «Internacionālē» kā vistu bars kūtī. Bet īstā noskaņa vairs negribēja rasties. «Robi, uzspēlē mums vēl kaut ko uz atvadām!» Roze teica. «Lai būtu jautrāks prāts.»

«Labi,» es atbildēju. «Es uzraušu «Veco biedru maršu».»

Tad arī es atvadījos. Roze man vēl uzspieda cepumu vīstokli. Es to atdāvināju māmiņas dēlam, kas ārā jau uzstatīja desiņu katlu vakaram.

Es apsvēru, ko darīt. Uz bāru nekādā ziņā negribēju iet, uz kino ari ne, — uz darbnīcu? Neziņā paskatījos pulksteni. Bija astoņi. Nu Kesteram vajadzēja būt atpakaļ. Ja viņš būs tur, tad Lenčs nevarēs atkal stundām ilgi runāt par meiteni… Es aizgāju turp.

Darbnīcā bija gaisma. Ne vien darbnīcā; tā pārplūdināja visu pagalmu. Kesters bija viens. «Kas tad te notiek, Oto?» es jautāju. «Varbūt esi pārdevis kadijaku?»

Kesters smejas. «Nē. Gotfrīds tikai rīko mazu ilumināciju.»

Dega abi kadijaka starmeši. Mašīna bija pastumta tā, ka staru kūļi krita caur logu pagalmā tieši uz balti ziedošo plūmju koku. Tas izskatījās brīnišķīgs savā krīta baltumā. Tumsa abās pusēs šalca kā melna jūra.

«Lieliski,» es teicu. «Kur tad viņš ir?»

«Viņš aizgāja pēc ēdiena.»

«Laba ideja,» es teicu. «Tā es jūtos drusku gaisīgs. Bet varbūt tas ir tikai izsalkums.» _

Kesters pamāja ar galvu. «Est vienmēr der. Visu vecu karavīru tikums. Es arī šovakar piedzīvoju kaut ko gaisīgu. Pieteicu Kārli sacīkstēm.»

«Ko?» es teicu. «Vai ap sesto?»

Viņš pamāja ar galvu.

«Velns lai parauj, Oto, tur taču startē dažādi dižgabali.»

Viņš atkal pamāja ar galvu. «Sporta mašīnu klasē Braumillers.»

Es atlocīju piedurknes. «Nu tad ķersimies klāt, Oto! Ieeļļosim savu mīluli.»

«Pag!» iesaucās pēdējais romantiķis, kas tai brīdī ienāca. «Vispirms paēdīsim!» Viņš izkravāja vakariņas — sieru, maizi, cietu dūmdesu un šprotes. Klāt piedzērām labi atvēsinātu alu. Mēs ēdām kā izbadojušos kūlēju pulks. Tad ķērāmies klāt Kārlim. Strādājām pie tā divas stundas un pārbaudījām un ieeļļojām visus gultņus. Pēc tam mēs ar Lencu otrreiz ēdām vakariņas. Gotfrīds tagad apgaismoja arī fordu. Sadursmē viens starmetējs nejauši bija palicis vesels. Tas nu slīpi skatījās gaisā no saliektās šasijas.

Lenčs apmierināts pagriezās atpakaļ. «Tā, Robi, atnes nu pudeles. Svinēsim «Ziedošā koka svētkus»!»

Es noliku uz galda konjaku, džinu un divas glāzes. «Un tu?» Gotfrīds jautāja.

«Es nedzeršu.»

«Ko? Kādēļ ne?»

«Tādēļ, ka šī nolādētā žūpošana man vairs nedara nekāda prieka.»

Lenčs bridi noskatījās mani. «Mūsu bērns nav īsti vesels, Oto,» viņš tad teica Kesteram.

«Liec viņu mierā, ja viņš negrib,»_ Kesters atbildēja.

Lenčs pielēja sev glāzi. «Zēns jau kādu laiku ir drusku jucis.»

«Tas vēl nav visļaunākais,» es teicu.

Mēness, liels un sarkans, pacēlās pāri fabrikas jumtam. Brīdi mēs sēdējām un klusējām. «Klausies, Gotfrīd,» es tad iesāku, «tu taču esi lietpratējs mīlestībā, vai ne?» «Lietpratējs? Es esmu mīlestības vecmeistars,» Lenčs vienkārši atbildēja.

«Jauki. Redzi, es gribētu zināt, vai tad cilvēks vienmēr k|ūst aušīgs?»

«Kā tā — aušīgs?»

«Nu, tāds, it kā būtu iedzēris. Runā muļķības un mānās.»

Lenčs sāka smieties. «Bet bērniņ! Visa mīlestība taču ir blēdība. Brīnumaina mātes dabas blēdība. Paskaties uz šo plūmju koku. Tas arī pašlaik mānās. Izliekas skaistāks, nekā vēlāk ir. Būtu nejēdzīgi, ja mīlestībai būtu kāds sakars ar patiesību. Paldies dievam, sasodītie ētiķi visu vēl tomēr nav varējuši pakļaut savai varai.»

Es saslējos. «Tu domā, ka bez mazas blēdības vispār nevar iztikt?»

«Vispār nevar, bērniņ.»

«Bet tā var kļūt nolādēti smieklīgs.»

Lenčs smīnēja. «Ievēro vienu lietu, zēn: nekad, nekad, nekad nevar kļūt smieklīgs sievietes acīs, ja kaut ko dara tās labā. Pat visaušīgākajā komēdijā ne. Dari, ko gribi, — stāvi uz galvas, runā vislielākās muļķības, dižojies kā pāvs, dziedi pie viņas loga, tikai vienu nedari: neesi lietišķs! Neesi prātīgs!»

Es atdzīvojos. «Ko tu par to domā, Oto?»

Kesters pasmējās. «Tā jau laikam būs.»

Viņš piecēlās un pacēla Kārļa motora pārvalku. Es atnesu savu ruma pudeli ar glāzi un noliku uz galda. Oto palaida motoru. Tas dūca dobji un atturīgi. Lenčs bija uzlicis kājas uz palodzes un skatījās ārā. Es apsēdos viņam blakus. «Vai tu jau kādreiz esi piedzēries, ar sievieti kopā būdams?»

«Bieži,» viņš nekustēdamies atbildēja.

«Un — ?»

Viņš mani uzlūkoja greizām acīm. «Tu domā, ka tad kaut ko samuld. Nekad neatvainojies, bērniņ. Nekad nerunā. Sūti puķes. Bez vēstules. Tikai puķes. Tās aizsedz visu. Pat kapus.»

Es paskatījos viņā. Viņš nekustējās. Viņa acis spīguļoja baltās āra gaismas atspīdumā. Motors vēl arvien rūca, grandoši, it kā zem mums drebētu zeme. «Tad nu mierīgi varētu drusku iedzert,» es teicu un atkorķēju pudeli.

Kesters izslēdza motoru. Tad viņš pagriezās pret Lencu. «Mēness tagad diezgan gaišs, lai atrastu glāzi,

Gotfrīd. Izdzēs ilumināciju. Sevišķi fordam. Tas man atgādina slīpos starmetējus karā. Nebija joki nakti, kad tie taustīja lidmašīnas.»

Lenčs pamāja ar galvu. «Un man tas atgādina — nu, vienalga…» Viņš piecēlās un nodzēsa starmetējus.

Mēness bija uzkāpis pāri fabrikas jumtam. Tas bija kļuvis arvien gaišāks un tagad kā dzeltens lampions karājās plūmju koka zaros. Zari klusu šūpojās šurp un turp vieglaja vējā. «Savādi,» Lenčs pēc brīža teica, «kādēļ šādiem un tādiem cilvēkiem ceļ pieminekļus, — kādēļ ne mēnesim vai ziedošam kokam …»

Es agri pārgāju mājās. Koridora durvis atslēdzot, izdzirdu mūziku. Tas bija Ernas Bēnigas, sekretāres, gramofons. Dziedāja klusa, dzidra sievietes balss. Tad nāca klusinātu vijoļu un bandžo pičikato zvīgznas. Un atkal kāda balss, pārliecinoša, maiga, it kā tā būtu laimes pilna. Es ieklausījos, lai saprastu vārdus. Izklausījās savādi aizkustinoši, kā šī sieviete tik klusi dziedāja, kamēr es stāvēju tumšajā koridorā starp Bendera kundzes šujmašīnu un Ilases ģimenes somām.

Paskatījos izbāztajā mežacūkas galvā virs virtuves durvīm. Dzirdēju kalponi ar traukiem kravājamies. «Kā gan es varēju dzīvot bez tevis,» dziedāja balss dažus soļus tālāk aiz durvīm.

Es paraustīju plecus un iegāju savā istabā.

Blakus dzirdēju satrauktu ķildu. Pēc dažām minūtēm kāds klauvēja pie manām durvīm un ienāca Hase.

«Vai es jūs traucēju?» viņš gurdeni jautāja.

«Nemaz ne,» es teicu. «Vai gribat ko iedzert?»

«Labāk ne. Tikai drusku pasēdēt.»

Viņš truli skatījās uz priekšu. «Jums ir labi,» viņš teica, «jūs esat viens …»

«Nieki,» es atbildēju. «Vienmēr tā vienam sēdēt, tas arī nav nekas — varat man ticēt…»

Viņš sakņupis sēdēja krēslā. Viņa acis bija stiklainas pustumsā, ko laternu atspīdums meta iekšā no āra. Šauri, slīpi pleci. — «Es dzīvi biju iedomājies pavisam citādu,» viņš pēc brīža teica.

«Kā mēs visi,» es sacīju.

Pēc pusstundas viņš atkal iegāja sava istabā samierināties ar sievu. Iedevu viņam līdzi dažus laikrakstus un puspudeli kiraso, kas nezin no kādiem laikiem stāvēja manā skapī, — nepatīkama, salda dzira, bet viņam gluži laba. Viņš taču no tā nekā nesaprata.

Klusu, gandrīz bez trokšņa viņš izgāja ārā, ēna starp ēnām, it kā viņš jau būtu izdzisis. Es aizvēru durvis aiz viņa. No koridora kā krāsains zīda lakats vēl ieplīvoja mūzikas vilnis — vijoles, klusināti bandžo — «kā gan es varēju dzīvot bez tevis…».

Es apsēdos pie loga. Ārā zilā mēness gaismā gulēja kapsēta. Gaismas reklāmu raibie raksti kāpa pāri koku galotnēm, un kapu akmeņi vizēja tumsā. Tie bija klusi un bez gaismām. Automobiļi taurēja tiem cieši garām, un starmetēju gaisma viegli slīdēja pāri to izdzisušajiem uzrakstiem.

Es diezgan ilgi sēdēju un domāju par dažādām lietām. Arī par to, ka mēs toreiz bijām pānākuši no kara, jauni, bez ticības, kā kalnrači no iebrukušas šahtas. Mēs bijām gribējuši iet pret meliem, patmīlību, rijību, sirds kūtrību, kas bija vainojams par visu to, no kā mēs nācām; mēs bi jam bijuši cietsirdīgi; mes bijām raduši ticēt tikai biedriem, kas bija mums blakus, un vēl šim un tam, kas mūs nekad nebija vīlis: lietām, debesīm, tabakai, kokiem un maizei, un zemei; — bet kas tur bija iznācis? Viss bija sabrucis, viltots un aizmirsts. Un, kas nevarēja aizmirst, tam atlika tikai nevarība, izmisums, vienaldzība un degvīns. Dižo cilvēku un vīru sapņu laiks bija garām. Triumfēja darboņi. Korupcija. Posts.

«Jums ir labi, jūs esat viens,» teica Hase. Viss gluži jauki, — kas bija viens, to neviens nevarēja atstāt. Bet reizēm, vakaros, tad sabruka mākslīgā celtne, dzīve pārvērtās raudošā, ātrā melodijā, nevaldāmu ilgu un alku atvarā, grūtsirdībā un cerībā izkļūt ārā no šās nejēdzīgās notrulināšanās, ārā no šas mūžīgās leijerkastes stulbās čīkstoņas, vienalga, kurp. Ai, šīs nabaga ilgas pēc siltuma drusciņas, — vai tās nevarētu būt divas rokas un pār tevi noliekta seja? Bet varbūt ari tas bija tikai māns un atsacīšanās, un bēgšana? Vai tad bija vēl kas cits bez vientulības?

Es aizvēru logu. Nē, cita neka nebija. Visam citam mums bija pārāk maz pamata zem kājām.

Bet nākamajā rītā es agri piecēlos un izklaudzināju no dzīvokļa mazā puķu veikala īpašnieku, pirms gāju uz darbnīcu. Es izmeklēju krietnu pušķi rožu un liku viņam tās tūlīt aizsūtīt. Man bija drusku savādi, kad es uz kartītes lēni rakstīju adresi: «Patrīcijai Holmanei.»

V

Kesters bija savā visvecākajā uzvalkā aizbraucis uz finansu nodaļu. Viņš gribēja mēģināt dabūt nodokļu nolaidumu. Mēs ar Lencu bijām darbnīcā vieni.

«Nu, Gotfrīd,» es teicu, «ķersimies pie resnā kadijaka.»

Iepriekšējā vakarā bija parādījies mūsu sludinājums. Tātad šodien varējām gaidīt pircējus, ja vispār kāds nāktu. Vajadzēja sagatavot mašīnu.

Vispirms mēs pārlaidām pāri lakai spodrināmo ūdeni. Tā dabūja vislielāko spīdumu un auto izskatījās par simt markām vērtīgāks. Tad mēs ielējām motorā visbiezāko eļļu, kāda vien bija. Virzuļi vairs nebija gluži pirmklasīgi un drusku trokšņoja. Biezā eļļa to izlīdzināja, un mašīna darbojās brīnum mierīgi. Ari ātrumu kārbā un diferenciālā mēs ielikām biezu ziedi, lai padarītu tos pilnīgi klusus.

Tad izbraucām ārā. Tuvumā bija ļoti nelīdzenas ielas gabals. Mēs braucām pa to ar piecdesmit kilometru ātrumu. Karoserija grabēja. Mēs izlaidām no riepām ceturtdaļatmosfēras gaisa un mēģinājām vēlreiz. Jau bija labāk. Mēs izlaidām vēl ceturtdaļu. Nu nekas vairs nedrebēja.

Mēs iebraucām atpakaļ, ieeļļojām čīkstošo motora pārvalku, ielikām starpā drusku gumijas, iepildījām dzēsinātājā karstu ūdeni, lai motors tūliņ labi darbotos, un apslacījām vēlreiz vāģa apakšu ar petrolejas smidzinātāju, lai tas arī tur spīdētu. Tad Gotfrīds pacēla rokas pret debesīm. «Nāc nu, svētītais pircēj! Nāc, mīlīgais maka īpašnieki Mēs tevi gaidām kā līgavainis līgavu!»

Līgava lika pagaidīt. Tādēļ mēs pabīdījām maiznieku meistara tvaika zirgu virs bedres un sākām tam izņemt priekšējo asi. Pāris stundu mēs mierīgi strādājām, daudz nerunādami. Tad izdzirdēju, ka Jups pie benzīna sūkņa sāka svilpot dziesmiņu: «Klau, kas nāk no āra iekšā..,»

Es izkāpu no bedres un paskatījos pa logu. Mazs, drukns vīrs grozījās ap kadijaku. Viņš izskatījās pilsonisks un solīds. «Paskaties, Gotfrīd,» es čukstēju, «vai tā varētu būt līgava?»

«Skaidrs,» Lenčs teica, acis uzmetis. «Vai neredzi seju? Viņš jau ir neuzticīgs, kamēr vēl neviena nav redzējis. Uz priekšu! Es palikšu šeit rezervē. Ja tev neveiksies, iešu palīgā. Atceries manus trikus!»

«Labi.» Es izgāju ārā.

Vīrs mani uzlūkoja gudrām, melnām acīm. Es stādījos priekšā: «Lokamps.»

«Blūmentāls.»

Tas bija Gotfrīda pirmais triks: stādīties priekšā. Viņš apgalvoja, ka tas tūliņ radot intīmāku noskaņu. Viņa otrais triks bija sākt ļoti atturīgi un izklaušināt pircēju, lai atrastu vājāko vietu.

«Jūs nākat kadijaka lietā, Blūmentāla kungs?» es jautāju.

Blūmentāls pamāja ar galvu.

«Tur viņš ir,» es teicu un rādīju mašīnu.

«To es redzu,» Blūmentāls atbildēja.

Es viņam uzmetu ātru skatienu. «Uzmanību!» nodomāju. «Tas ir lapsa!»

Mēs pārgājām pāri pagalmam. Es atvēru vāģa vienas durvis un iedarbināju motoru. Tad klusēju, lai dotu Blūmentālam laiku apskatei. Droši vien viņš kaut ko kritizēs; ar to tad es gribēju sākt.

Bet Blūmentāls neskatijas. Viņš arī nekritizēja. Viņš tāpat klusēja un stāvēja kā elks. Man nekas cits neatlika kā sākt uz labu laimi.

Es lēni un sistemātiski sāku kadijaku aprakstīt kā māte bērnu un pie tam mēģināju izdibināt, vai šis vīrs kaut ko saprata. Ja viņš bija lietpratējs, tad man vairāk bija jārunā par motoru un šasiju, — ja viņš nekā nesajēdza, tad par ērtībām un dažādiem krikumiem.

Taču viņš arī tagad nekā neatklāja. Viņš ļāva man runāt, kamēr es jutos kā gaisa balons.

«Kādām vajadzībām jus mašīnu vēlaties? Pilsētai vai ceļojumam?» es beidzot jautāju, cerēdams tā varbūt atrast kādu pieturas punktu.

«Visām vajadzībām,» Blūmentāls paskaidroja.

«Ahā! Un vai gribat pats braukt vai turēt šoferi?»

«Kā kuru reizi.»

Kā kuru reizi. Šis vīrs atbildēja kā papagailis. Viņš laikam piederēja pie klusētāju brāļu ordeņa.

Lai viņu uzmudinātu, es mēģināju viņu pierunāt kaut ko izmēģināt. Parasti pircēji tad kļuva pieejamāki. Baidījos, ka viņš man citādi neaizmieg.

«Jumts ir sevišķi viegls tik lielam kabrioletam,» es teicu. «Pamēģiniet pats to uzvilkt. Jūs to varēsiet ar vienu roku.»

Bet Blūmentāls domāja, ka tas būtu lieki. Viņš jau redzot.

Es ar troksni aizcirtu durvis un paraustīju rokturus. «Nekas nav izdilis. Stingrs kā nodokļi. Pamēģiniet pats…»

Blūmentāls nemēģināja. Viņam tas likās pats par sevi saprotams. Sasodīti ciets rieksts.

Es viņam izrādīju logus. «Rotaļīgi viegli uzgriežami. Katrā augstumā stāv stingri.»

Viņš nekustējās.

«Turklāt neplīstošs stikls,» es turpināju, jau drusku izmisis. «Neatsverama priekšrocība! Tur darbnīcā stāv kāds fords…» Es viņam pastāstīju par maiznieku meistara sievu un vēl mazliet izpušķoju, likdams katastrofā ciest arī bērnam.

Bet Blūmentāla iekšējā dzīve bija noslēgta kā naudas skapis. «Neplīstošs stikls taču ir visiem automobiļiem,» viņš pārtrauca, «tas taču nav nekas sevišķs.»

«Nevienai sēriju mašīnai nav neplīstoša stikla,» es atbildēju pieklājīgi, bet mazliet asi. «Labi, ja dažiem tipiem priekšējā rūts. Nekādā ziņā ne lielie sānu logi.»

Es paspiedu taures un sāku aprakstīt iekšējās ērtības — bagāžas novietni, sēdekļus, kabatas, slēdžu dēli, — es apskatīju katru sīkumu, es pat Blūmentālam pasniedzu cigarešu aizdedzinātāju un izmantoju gadījumu, piedāvādams tam cigareti, lai varbūt tā viņu drusku pielabinātu, bet viņš atteicās.

«Pateicos, es nesmēķēju,» viņš teica un tik garlaikoti skatījās manī, ka man pēkšņi radās briesmīgas aizdomas: varbūt viņš nemaz nebija gribējis nākt pie mums, varbūt viņš te bija tikai iemaldījies un gribēja pirkt pavisam kaut ko citu, pogcaurumu šujmašīnu vai radioaparātu, un tagad neziņā te tikai drusku pastāvēja, iekams gāja tālāk.

«Varbūt vēlaties izmēģinājuma braucienu, Blūmentāla kungs,» es beidzot uzaicināju, jau stipri paguris.

«Izmēģinājuma braucienu?» viņš atbildēja, it kā es būtu runājis par braucienu uz staciju.

«Jā, izmēģinājuma braucienu. Jums taču jāredz, ko mašīna spēj. Uz ielas tā guļ kā dēlis. Kā uz sliedēm. Un motors velk, it kā smagais kabriolets būtu viegla spalviņa …»

«Ak, izmēģinājūVna braucieni…» viņš atmeta ar roku, «izmēģinājuma braucieni nekā neparāda. Kādas vāģim vainas, to vienmēr redz tikai vēlāk.»

«Protams, tu čuguna velns,» es nikni nodomāju, «varbūt tu domā, ka es tev tās ar pirkstu parādīšu?» — «Nu labi, tad ne,» es teicu un atmetu visas cerības. Viņš negribēja, skaidra lieta.

Bet tad viņš pēkšņi pagriezās, paskatījās tieši man acīs un teica klusi un asi, un ļoti ātri: «Cik mašīna maksā?»

«Septiņtūkstoš marku,» es izšāvu kā no pistoles, ne acis nepamirkšķinājis. Es zināju, šis vīrs nedrīkstēja manīt, ka es kaut mirkli vilcinos. Katra vilcināšanās sekunde būtu maksājusi tūkstoš marku, ko tas būtu nokaulējis.

«Septiņtūkstoš marku neto,» es stingri atkārtoju un domāju: «Ja tu tagad solīsi pieci, tu to dabūsi.»

Bet Blūmentāls nesolīja nekā. Viņš tikai īsi nosprauslājās. «Daudz par dārgu!»

«Protams!» es teicu un galīgi atmetu visam ar roku.

«Kā tā — protams?» Blūmentāls pēkšņi ievaicājās diezgan cilvēciski.

«Blūmentāla kungs,» es atbildēju, «vai esat šajos laikos satikuši kādu, kas par cenu teiktu ko citu?»

Viņš uzmanīgi paskatījās manī. Tad pār viņa seju pārslīdēja tāda kā smaida atvizma. «Pareizi. Bet auto tiešām ir par dārgu.»

Es neticēju savām ausīm. Te nu tas beidzot bija, vajadzīgais tonis! Interesenta tonis! Bet varbūt tā atkal bija tikai kāda jauna, sasodīta viltība?

Šai mirklī pa vārtiem ienāca kāds elegants švīts. Viņš izvilka no kabatas avīzi, vēlreiz salīdzināja nama numuru un tuvojās man. «Vai šeit pārdodams kadijaks?»

Es pamāju ar galvu un bez valodas noskatījos uz švīta dzelteno bainbuka spieķi un briežādas cimdiem.

«Vai varu to apskatīt?» viņš jautāja tālāk, ne vaibsta nesavilkdams.

«Te viņš ir,» es teicu, «bet varbūt jūs mirkli paciestos, esmu pašlaik aizņemts. Lūdzu, ejiet iekšā un apsēdieties!»

Švīts brīdi noklausījās motora dūkoņā, savilka vispirms kritisku, tad atzinīgu seju un ienāca man līdzi darbnīcā.

«Idiots,» es viņam klusā balsī uzsaucu un ātri gāju atpakaļ pie Blūmentāla.

«Ja būsiet ar šo mašīnu kaut reizi braucis, tad par cenu domāsiet citādi,» es teicu. «Jūs varat to izmēģināt, cik ilgi vien vēlaties. Varbūt varu jums to piebraukt vakarā, ja jums ta ērtāk.»

Bet paviršā interese jau bija izgaisusi. Blūmentāls atkal stāvēja kā granītā cirsts dziedāšanas biedrības priekšnieks. «Lai nu paliek,» viņš teica, «man tagad jāiet. Ja gribēšu izmēģināt, es jums piezvanīšu.»

Es redzēju, ka pagaidām tur vairāk nekas nebija darāms. Sis vīrs nebija pierunājams. «Labi,» es teicu, «bet vai jūs man nepateiktu savu tālruņa numuru, lai varētu jums paziņot, ja gadītos vēl kāds interesents?»

Blūmentāls savādi paskatījās manī. «Interesenti vēl nav pircēji.»

Viņš izvilka cigāru etviju un sniedza to man. Nu viņš pēkšņi smēķēja. Turklāt vēl Korona-Koronas — laikam viņam naudas bija kā spaļi. Bet man jau viss bija vienalga. Es paņēmu cigāru.

Viņš man laipni pasniedza roku un aizgāja. Es noskatījos viņam pakaļ un to klusi, bet pamatīgi izlamāju. Tad gāju atpakaļ darbnīcā.

«Nu?» mani apsveica švīts .— Gotfrīds Lenčs. «Vai es to neizdarīju smalki? Redzēju, kā tu mocījies, un gribēju tev drusku palīdzēt. Laime, ka Oto, uz finansu nodaļu aiziedams, bija te pārģērbies! Ieraudzīju viņa jauno uzvalku, ātri uzvilku, izlēcu pa logu un biju klāt kā nopietns pircējs! Veikli, vai ne?»

«Idiotiski,» es atbildēju. «Sis vīrs ir viltīgāks nekā mēs abi kopā! Vai redzi šo cigāru? Pusotras markas gabalā. Tu man aizdzini miljardieri.»

Gotfrīds izņēma man cigāru no rokas, paostīja un aizkūpināja. «Es tev aizdzinu blēdi. Miljardieri nesmēķē tādus cigārus. Tie smēķē cigārus par grasi gabalā.»

«Muļķības,» es atbildēju, «blēdis nesaucas par Blūmentālu. Tas saucas par grāfu Blūmenavu vai tamlīdzīgi.»

«Šis vīrs atkal atnāks,» noteica Lenčs, cerību pilns kā vienmēr, un pūta man sejā mana cigāra dūmus.

«Tas nu gan nenāks,» es pārliecināts sacīju. «Bet kur tu dabūji šo bambuka bozi un cimdus?»

«Aizņēmos. Pāri pretī, Benna un biedru veikalā. Man tur pazīstama pārdevēja. Spieķi es varbūt pat paturēšu. Man tas patīk.» Viņš tīksmīgi grieza gaisā resno kūju.

«Gotfrīd,» es teicu, «tu esi šai vietai par labu. Vai zini ko? Ej uz varietē. Tur tava īstā vieta.»

«Jums zvanīja,» teica Frīda, Zalevska kundzes šķielace kalpone, kad es pusdienas laikā uz brīdi pārskrēju mājā.

Es pagriezos. «Kad?»

«Pirms pusstundas. Kāda dāma.»

«Ko viņa teica?»

«Vakarā viņa vēlreiz piezvanīšot. Bet es viņai tūliņ sacīju, ka nav vērts to darīt. Ka jūs vakaros nekad neesat mājā.»

Es nikni paskatījos viņā. «Ko? Jūs tā teicāt? Ak dievs, kaut jūs taču reiz iemācītos runāt pa tālruni!»

«Es protu runāt pa tālruni,» Frīda lepni paskaidroja. «Un mājās taču jūs vakaros arī tikpat kā nekad neesat.»

«Tā taču nav jūsu darīšana,» es lādējos. «Nākamreiz pastāstiet vēl, ka man zeķēs caurumi.»

«To es varu izdarīt,» Frīda atcirta un dzēlīgi noskatījās manī ar savām sarkanajām, iekaisušajām acīm. Mēs bijām veci ienaidnieki.

Es viņu vismīļāk būtu iebāzis viņas viras katlā, bet es savaldījos, tvēru kabatā, iespiedu viņai rokā marku un laipni jautāju: «Vai dāma varbūt neteica savu vārdu?»

«Nē,» Frīda atteica.

«Kāda viņai bija balss? Pazema, padobja un tā kā drusku aizsmakusi?»

«Nezinu,» Frīda noteica tik flegmātiski, it kā es tai nekad nebūtu iespiedis saujā marku.

«Jums tur rokā ir skaists gredzens, tiešām burvīgs,» es teicu, «un tagad pamēģiniet vēlreiz, vai tomēr neatceraties.»

«Nē-e,» Frīda teica, un viņas sejā staroja ļauns prieks. «Tad ej kārties, velna slota,» es iešņācos un atstāju viņu stāvot.

Vakarā tieši sešos biju mājā. Durvis atverot, man atklājās neparasta aina. Koridorā stāvēja Bendera kundze, zīdaiņu kopēja, un viņai apkārt visas pansijas dāmas. «Panāciet šurp,» teica Zalevska kundze.

Sapulces iemesls bija kāds lentām izrotāts zīdainis, kas varēja būt pusgadu vecs. Bendera kundze to bija bērna ratiņos atvedusi no sava zīdaiņu nama. Tas bija pilnīgi normāls bērns, bet dāmas noliecās pār to ar tik neprātīgas sajūsmas izteiksmi sejās, it kā tas būtu pirmais zīdainis, ko pasaule radījusi. Pie tam viņas izgrūda guldzošus saucienus, ņirbināja pirkstus mazā radījuma acu priekšā un šmaukstināja lūpām. Pat Erna Bēniga savā pūķu kirnono piedalījās šajā platoniskajā mātes jūtu orģijā.

«Vai tas nav burvīgs radījums?» Zalevska kundze jautāja ar izplūdušu skatienu.

«Par to varēs pareizi spriest tikai pēc divdesmit trīsdesmit gadiem,» es atbildēju un paglūnēju uz tālruni. Cerams, ka man nepiezvanīs, kamēr viņas visas te sapulcējušās.

«Ieskatieties taču labāk,» Hases kundze mani uzmudināja.

Es ieskatījos. Zīdainis bija tāds pats kā visi. Nekā sevišķa pie tā nevarēju atrast. Varbūt tikai ārkārtīgi mazās rokas; un savāda bija apziņa, ka kādreiz pats esi bijis tāds nieciņš. «Nabaga tārpiņš,» es teicu, «tam vēl nav ne jausmas, kas to sagaida. Gribētos zināt, kādam karam tas izaugs.»

«Mežonis,» Zalevska kundze atbildēja, «vai tad jums nemaz nav jūtu?»

«Pārāk daudz,» es paskaidroju, «citādi man tādas domas nemaz neienāktu prātā.» To teicis, es iegāju savā istabā.

Pēc desmit minūtēm zvanīja tālrunis. Es dzirdēju savu vārdu un izgāju ārā. Protams, visa sabiedrība vēl bija turpat! Tā neizldīda arī tad, kad biju pielicis klausuli pie auss un dzirdēju Patrīcijas Holmanes balsi, kā viņa pateicās par puķēm. Gluži pretēji, zīdainis, kas acīm redzot bija prātīgākais no visiem un kam šī ķēmošanās bija apnikusi, pēkšņi sāka brēkt. «Atvainojiet,» es izmisis teicu tālrunī, «es nesaprotu, ko jūs sakāt, te trako kāds zīdainis, bet tas nav mans.»

Dāmas šņāca kā milzu čūsku perēklis, lai nomierinātu brēcošo radījumu. Tūlītējs panākums bija tas, ka viņš laida vaļā vēl stiprāk. Tikai tagad es ievēroju, ka tas tiešām bija neparasts zīdainis; plaušas viņam laikam sniedzās līdz kājām, citādi šī varenā balss nebija izskaidrojama. Es biju neērtā stāvoklī; ar acīm es raidīju niknus skatienus uz māšu komplektu savā priekšā, ar muti mēģināju teikt laipnus vārdus tālrunī; no matiem līdz degunam es biju negaiss, no deguna līdz zodam saulaina pavasara ainava. Man tā bija mīkla, kā es tomēr paspēju norunāt nākamajā vakarā satikšanos.

«Jums vajadzētu ierīkot slēgtu talruņa kabīni,» es teicu Zalevska kundzei.

Bet tā nebija uz mutes kritusi. «Kā tā?» viņa, zibeņus mezdama, atjautāja: «Vai jums tik daudz ko slēpt?»

Es klusēju un atkāpos. Ar aizskartām mātes jūtām nevar sākt ķildu. Aiz tām stāv visas pasaules morāle.

Vakarā bijām norunājuši satikties pie Gotfrīda. Kādā mazā krodziņā paēdu vakariņas un tad gāju turp. Pa ceļam viselegantākā kungu modes veikalā šai dienai par godu nopirku krāšņu, jaunu kaklasaiti. Vēl arvien biju pārsteigts, ka viss bija izgājis tik giudi, un sevī nosolījos rīt būt tik nopietns kā apbedīšanas biroja galvenais direktors.

Gotfrīda istaba bija ievērības cienīga. Tā bija pilna ceļojuma piemiņlietām, ko viņš bija pārvedis no Dienvidamerikas. Raibi pīteņi pie sienām, pāris masku, kāds izkaltis cilvēka galvaskauss, dīvaini māla podi, šķēpi un, pats galvenais, lieliska fotogrāfiju kolekcija, kas aizņēma veselu sienu, — indiāņu meitenes un kreolietes, skaisti, brūni, neizprotami graciozi un gurdi dzīvnieki.

Bez Lenca un Ķestera tur vēl bija Braumillers un Graus. Teo Braumillers ar saulē iedegušu vara krāsas pakausi sēdēja uz sofas atzveltnes un sajūsmināts apskatīja Gotfrīda fotogrāfiju kolekciju. Viņš bija kādas automobiļu fabrikas sacīkšu braucējs un vecs Ķestera draugs. Sestajā viņš piedalījās sacīkstēs, kurām Oto bija pieteicis arī Kārli.

Ferdinands Graus, drukns, uzpūsts un jau redzami apskurbis, sēdēja pie galda. Mani ieraudzījis, viņš ar savu plato ķetnu pievilka mani tuvāk. «Robi,» viņš teica drūmā balsī, «ko tu gribi pie šiem pazudušajiem? Tev te nav ko meklēt. Ej projām. Glābies. Tu to vēl vari!»

Es paskatījos uz Lencu. Viņš man pamirkšķināja ar acīm. «Ferdinands labā formā. Viņš kopš divām dienām nožūpo kādu dārgu nelaiķi. Viņš pārdevis ģīmetni un tūliņ dabūjis naudu.»

Ferdinands Graus bija gleznotājs. Ar to viņš sen būtu badā nomiris, ja viņam nebūtu specialitātes. Viņš pēc fotogrāfijas gleznoja brīnišķīgi dabiskus mirušo portretus sērojošiem piederīgiem. No tā viņš dzīvoja, pat ļoti labi. Viņa ainavas, kas bija lieliskas, neviens nepirka. Tas viņa sarunām piešķīra mazliet pesimistisku noskaņu.

«Šoreiz tas bija kāds viesnīcnieks, Robi,» viņš teica, «viesnīcnieks ar savu mirušo, bagāto krustmāti etiķī un eļļā.» Viņš nodrebinājās. «Šausmīgi.»

«Klausies, Ferdinand,» Lenčs atbildēja, «tev nevajadzētu lietot tik cietsirdīgus izteicienus. Tu taču dzīvo no jaukas cilvēku īpašības: pietātes.»

«Blēņas,» Graus paskaidroja, «es dzīvoju no vainas apziņas. Pietāte nav nekas cits kā vainas apziņa. Cilvēki grib attaisnoties par to, ko tie mīļajiem nelaiķiem, dzīviem esot, vēlējuši un darījuši.» Viņš lēni pārlaida roku pār kvēlojošo galvu. «Kā tu domā, cik bieži mans viesnīcnieks ir vēlējies savas bagātās krustmātes nāvi, — par to viņš tagad liek to gleznot vissmalkākajās krāsās un pakārs virs sofas. Tā viņa tam mīļāka. Pietāte. Savas retās labās īpašības cilvēks vienmēr atceras tikai tad, kad jau par vēlu. Tad viņš ir aizkustināts, cik cēls tas būtu varējis būt, un uzskata sevi par tikumīgu. Tikumību, labsirdību, augstsirdību…» viņš atmeta ar savu vareno ķetnu, «to cilvēki novēl citiem, lai varētu tos labāk apstrādāt.»

Lenčs smīnēja. «Ferdinand, tu grauj cilvēku sabiedrības pamatus!»

«Cilvēku sabiedrības pamati ir mantkārība, bailes un korupcija,» Graus atbildēja. «Cilvēks ir ļauns, bet viņam patīk, ka citi dara labu.» Viņš pasniedza Lencam savu glāzi. «Tā, un tagad ielej man un nerunā viens pats visu vakaru, — ļauj arī citiem reiz tikt pie vārda.»

Es pārkāpu pāri sofai pie Ķestera. Man pēkšņi kaut kas bija ienācis prātā. «Oto, tu varētu man drusku izpalīdzēt. Aizdod man rītvakar kadijaku.»

Braumillers pārtrauca kādas puskailas kreoliešu dejotājas intensīvu apskati. «Vai tad tu jau proti braukt līkuj inus?» viņš apjautājās. «Līdz šim domāju, ka tu proti braukt tikai taisni, kad cits stūrē tavā vietā.»

«Paliec mierā, Teo,» es atbildēju, «gan jau mēs sestajā sacīkstēs tevi padarīsim par kotleti.»

Braumillers guldza aiz smiekliem. «Nu, kā tad būs, ' Olo?» es nepacietīgi jautāju.

«Robi, mašīna nav apdrošināta,» Kesters teica.

«Es līdīšu kā gliemezis un taurēšu kā autobuss. Tikai pāris kilometru tepat pilsētā.»

Oto piemiedza acis līdz šaurai spraugai un pasmaidīja. «Labi, Robi; manis dēļ.»

«Vai tev vāģis varbūt vajadzīgs pie tavas jaunās kaklasaites?» jautaja Lenčs, klāt pienācis.

«Turi nu muti,» es teicu un atstūmu viņu sānis.

Bet viņš neatlaidās. «Rādi šurp, bērniņ!» viņš taustīja zīdu. «Lieliski. Mūsu bērns žigolo lomā. Man liekas, tu gribi iet līgavas lūkoties!»

«Tu mani šodien nevari apvainot, tu pārģērbšanās māksliniek,» es atbildēju.

«Līgavas lūkoties?» Ferdinands Graus pacēla galvu. «Kādēļ viņš nevar iet līgavas lūkoties?» viņš atdzīvojās un pagriezās pret mani. «Dari vien to, Robi! Tu vēl esi tam piemērots. Mīlestībai vajadzīga zināma vientiesība. Tā tev ir. Glabā to. Tā ir dieva dāvana. Reiz pazaudēta, tā vairs nav atgūstama.»

«Neņem to pārāk pie sirds,» Lenčs ņirgājās. «Dumjam piedzimt nav nekāds kauns. Tikai dumjam nomirt.»

«Klusi, Gotfrīd,» Graus viņu aizslaucīja sānis ar vienu savas varenās rokas kustību. «Uz tevi tas neattiecas, tu etapu romantiķi. Tevis nevienam nav žēl.»

«Izrunājies vien, Ferdinand,» Lenčs vīpsnāja. «Kad izrunājas, vienmēr kļūst vieglāk.»

«Tu esi balamute,» Graus teica, «patētisks balamute.»

«Tādi mēs visi esam,» Lenčs viebdamies atteica. «Mēs dzīvojam vairs tikai no ilūzijām un kredītiem.»

«Pareizi,» Graus pievienojās un pēc kārtas mūs uzlūkoja ar savām kuplo uzacu aizēnotajām acīm. «No pagātnes ilūzijām un nākotnes kredītiem.» Tad viņš atkal pievērsās man: «Robi, es teicu — vientiesība. Tikai skauģi to sauc par dumjību. Nebēdājies par to. Tas nav trūkums, bet gan dāvana.»

Lenčs gribēja kaut ko iebilst. Bet Ferdinands jau runāja tālāk. «Tu zini, ko es domāju. Vienkāršs prāts, vēl skepses un pārgudrības nesagrauzts. Parsifals bija muļķis. Ja viņš būtu bijis gudrs, viņš nekad nebūtu ieguvis svēto Grālu. Dzīvē uzvar tikai tas, kaš muļķis; citi redz pārlieku daudz šķēršļu un zaudē drosmi jau pirms sākšanas. Grūtos laikos vientiesība ir dārgākā manta, burvju mētelis, kas noslēpj briesmas, kurās pārgudrais ieskrien kā hipnotizēts.»

Viņš iedzēra malku un uzlūkoja mani savām milzīgajām, zilajām acīm, kas bija kā debess stūrīši viņa izvagotajā sejā. «Nekad nevēlies pārāk daudz zināt, Robi! Jo mazāk zina, jo vienkāršāk dzīvot. Zināšanas dara brīvu, bet nelaimīgu. Nāc dzer ar mani uz vientiesību, uz muļķību un visu, kas pie tam pieder, — uz mīlestību, ticību nākotnei, sapņiem par laimi, — uz brīnišķīgo muļķību, zaudēto paradīzi…»

Viņš sēdēja smags un drukns, pēkšņi pats sevī un savā skurbumā iegrimis, kā vientuļš, nepieejams grūtsirdības kalns. Viņa dzīve bija pagalam, un viņš zināja, ka to vairs nesalabos. Viņš dzīvoja savā lielajā darbnīcā, un viņam bija sakars ar saimniecības vadītāju. Šī sieviete bija stingra un rupja, turpretī Graus par spīti savam varenajam augumam — jūtīgs un nenoteikts. Viņš netika vaļā no tās, un tas viņam arī jau bija vienalga. Viņam bija četrdesmit divi gadi.

Lai gan zināju, ka tas bija dzērums, es tomēr jutu vieglas, savādas trīsas, viņu tā redzot. Viņš te nenāca bieži un gandrīz vienmēr dzēra savā darbnīcā viens. Tas ātri aizved bojā.

Viņa sejai pārslīdēja smaids. Viņš iespieda man glāzi rokā. «Dzer, Robi. Un glābies. Atceries, ko es tev teicu.»

«Labi, Ferdinand!»

Lenčs uzgrieza gramofonu. Viņam bija vesela kaudze nēģeru plašu, un viņš dažas nospēlēja — par Misisipi, par kokvilnas vācējiem un par tveicīgajām naktīm pie zilām tropu upēm.

Patrīcija Holmane dzīvoja lielā, dzeltenā namu blokā, ko no ielas šķīra šaurs maura laukumiņš. Ieejas priekšā stāvēja laterna. Es novietoju kadijaku tieši zern tās. Kustīgajā gaismā tas izskatījās pēc varena, melni spīdīga ziloņa.

Es biju vēl tālāk papildinājis savu garderobi. Biju pie kaklasaites nopircis vēl jaunu cepuri un cimdu pāri, bez tam es valkāju Lenca ulsteru, lielisku, pelēku smalkākās Setlendu vilnas meteli. Ta uzposies, gribēju pamatīgi izdzēst pirmās reizes dzēruma iespaidu.

'Es taurēju. Tūliņ pēc tam kā raķete piecos kāpņu logos iedegās elektrība. Sāka dūkt lifts. Redzēju to slīdam lejup kā zibošu meteoru. Patrīcija Holmane atvēra durvis un ātri noskrēja pa kāpnēm. Viņa bija ģērbusies īsā, brūna kažokādas jakā un šauros, bruņos svārkos.

«Hallo!» Viņa sniedza man roku. «Es tā priecājos, ka ,varu iziet. Visu dienu biju mājā.»

Man patika, kā viņa deva roku — ar spiedienu, kas bija spēcīgāks, nekā varēja sagaidīt. Es ienīdu cilvēkus, kas gļēvi pasniedza roku kā beigtu zivi.

«Kādēļ jūs man to agrāk neteicāt,» es atbildēju. «Tad es būtu atbraucis jau pirms pusdienas.»

«Vai jums tik daudz laika?»

«Nē. Bet gan jau es būtu atbrīvojies.»

Viņa dziļi atvilka elpu. «Brīnišķīgs gaiss. Smaržo pēc pavasara.»

«Ja vēlaties, varam šai gaisā vizināties, cik ilgi jums patīk,» es teicu, «varam izbraukt ārpus pilsētas, mežā —• es atbraucu ar mašīnu.» Un tik nevērīgi norādīju uz kadijaku, it kā tas būtu vecs fords.

«So kadijaku?» Viņa pārsteigta paskatījās manī. «Vai tas pieder jums?»

«Šovakar jā. Citādi tas pieder mūsu darbnīcai. Mēs to izremontējām un gribam ar to nopelnīt tik labi, kā vēl savā mūžā neesam pelnījuši.»

Es atvēru durvis. «Vai neaizbrauksim vispirms uz «Vīnogu» paēst? Ko jūs par to domājat?»

«Paēst labprāt, bet kādēļ tieši «Vīnogā»?»

Es apjucis pacēlu acis. «Vīnoga» bija vienīgais elegantais restorāns, ko pazinu.

«Vaļsirdīgi runājot,» es teicu, «neviena cita nezinu. Man liekas arī, ka kadijaks mums uzliek zināmu pienākumu.»

Viņa iesmējās. ««Vīnogā» droši vien būs stīvi un garlaicīgi. Iesim labāk kaut kur citur!»

Es stāvēju neziņā. Mani nopietnie sapņi izgaisa miglā. «Tad jums kaut kas jāieteic,» es sacīju. «Redziet, pārējie lokāli, ko pazīstu, ir drusku parupji. Man liekas, tie jums neder.»

«Kādēļ jūs tā domājat?»

«To taču redz …»

Viņa ātri paskatījās manī. «Mēs taču varam pamēģināt.»

«Labi.» Es strauji mainīju visu savu programmu. «Tad es kaut ko zinu, ja jūs nebaidāties. Iesim pie Alfonsa.»

«Alfonss jau skan ļoti labi,» viņa atbildēja, «un bailīga es šovakar arī neesmu.»

«Alfonss ir alus traktiera īpašnieks,» es teicu, «labs Lenca draugs.»

Viņa iesmējās. «Lencam laikam visur draugi.»

Es pamāju ar galvu. «Viņš tos viegli atrod. Jūs taču redzējāt, kā bija ar Bindingu.»

«Jā, dievs zina,» viņa atbildēja. «Tas bija kā zibens.»

Mēs sākām braukt.

Alfonss bija smags, mierīgs vīrs. Izspiedušies vaigu kauli. Mazas acis. Uzlocītas krekla piedurknes. Rokas kā gorillam. Ja viņam kāds traktierī nepatika, viņš to pats izsvieda ārā. Arī sporta biedrības «Dzimtenes mīlestība» biedrus. Ļoti spītīgiem viesiem viņš turēja zem letes noliktu veseri. Lokāls atradās ļoti izdevīgā vietā: turpat pie slimnīcas. Tā Alfonss ietaupīja transporta izdevumus.

Viņš ar spalvaino ķetnu noslaucīja gaišo egles koka galda virsu. «Alu?» viņš jautāja.

«Degvīnu un kaut ko ēdamu,» es atbildēju.

«Un dāmai?» Alfonss jautāja.

«Dāma arī grib glāzi degvīna,» Patrīcija Holmane teica.

«Vareni, vareni,» Alfonss noteica. «Var dabūt cūkas ribiņas ar skābiem kāpostiem.»

«Paša kauta?» es jautāju.

«Protams.» «Bet dāma droši vien vēlēsies ēst kaut ko vieglāku, Alfons.»

«Tā nevar būt jūsu nopietnība,» Alfonss atteica. «Vispirms apskatiet ribiņas.»

Viņš lika viesmīlim parādīt kādu porciju. «Tā bija brīnišķīga cūka,» viņš teica. «Godalgota. Divas pirmās godalgas.»

«Tad jau, protams, neviens nevar turēties pretī,» Patrīcija Holmane man par brīnumu atbildēja tik droši, it kā viņa jau gadiem ilgi būtu nākusi šai krogā.

Alfonss pamirkšķināja ar acīm. «Tātad divas porcijas?»

Viņa pamāja ar galvu.

«Jauki! Es pats izmeklēšu.»

Viņš iegāja virtuvē. «Es atsaucu savas šaubas par šo lokālu,» es teicu. «Jūs Alfonsu iekarojāt vienā mirklī. Pats viņš porcijas izmeklē parasti tikai pastāvīgiem viesiem.»

Alfonss nāca atpakaļ. «Es jums pieliku klāt vēl svaigu desu.»

«Tas nav peļami,» es teicu.

Alfonss labvēlīgi noskatījās uz mums. Atnesa degvīnu. Trīs glāzes. Viena Alfonsam pašam. «Nu tad sveiki,» viņš teica, «lai mūsu bērniem bagāti vecāki!»

Mēs izmetām glāzes. Meitene nedzēra maziem malkiem, bet arī izmeta visu uzreiz. «Vareni, vareni,» Alfonss teica un aizčāpoja atpakaļ pie letes.

«Vai jums degvīns garšo?» es jautāju.

Viņa nodrebinājās. «Diezgan stiprs. Bet es taču nevaru Alfonsa acīs izblamēties.»

Cūkas ribiņas bija lieliskas. Es apēdu divas lielas porcijas, un arī Patrīcija Holmane ēda krietni vairāk, nekā es no viņas biju sagaidījis. Man likās lieliski, ka viņa tik labi turēja līdzi un tik vienkārši iejutās šai lokālā. Viņa arī bez tielēšanās iedzēra vel otru glāzi ar Alfonsu. Viņš man slepeni pamirkšķināja ar acīm, ka viss kārtībā. Un Alfonss bija pazinējs. Ne tieši attiecībā uz skaistumu un kultūru, bet gan uz kodolu un saturu.

«Ja jums laimēsies, jūs iepazīsieties ar Alfonsa cilvēciskajām vājībām,» es teicu.

«To es gribētu,» viņa atbildēja. «Izskatās, ka viņam tādu nebūtu.»

«Tomēr!» Es rādīju kādu galdu blakus letei. «Tur…»

«Ko? Gramofons?»

«Ne pats gramofons. Kora dziesmas! Alfonsam ir vājība uz kora dziesmām. Nekādu deju, nekādas klasiskas mūzikas, tikai kori. Vīru kori. Jaukti kori, — visās platēs, ko jūs tur redzat, ir tikai kora dziesmas. Nu, redziet, viņš nāk.»

«Vai garšoja?» Alfonss vaicāja,

«Kā pie mātes,» es atbildēju.

«Dāmai ari?»

«Labākās cūkas ribiņas manā mūžā,» dāma drosmīgi apgalvoja.

Alfonss apmierināts pamāja ar galvu. «Tagad es jums nospēlēšu savu jauno plati. Jūs brīnīsieties.»

Viņš piegāja pie gramofona. Ieskrapstējās adata, un vareni atskanēja vīru koris, kas spēcīgās balsīs dziedāja dziesmu «Klusums mežā». Tas bija sasodīti skaļš klusums.

Jau no pirmās takts telpā iestājās pilnīgs klusums. Alfonss varēja kļūt bīstams, ja kāds neizrādīja vajadzīgo bijību. Viņš stāvēja pie letes, uz spalvainajām rokām atbalstījies. Mūzikas vara pārvērta viņa seju. Viņš kļuva sapņains, cik vien sapņains gorilla var kļūt. Kora dziesmām bija neaprakstāma vara pār viņu. Tajās klausoties, viņš tapa lēns kā stirnas mazulis. Viņš varēja būt visniknākajā kautiņā, — tiklīdz atskanēja vīru koris, viņš kā uz burvja mājienu palaida pretinieku vaļā, sāka klausīties un bija gatavs izlīgt. Agrāk, kad viņš vēl bija bijis ātrsirdīgs, viņa sieva vienmēr bija turējusi spēlēšanas gatavībā kādu plati, ko viņš sevišķi mīlēja. Ja tad radās bīstams stāvoklis un viņš jau iznāca ar veseri letes priekšā, viņa ātri nolaida adatu, — un Alfonss nolaida veseri, klausījās un norima. Tagad tas vairs nebija tik nepieciešami, — sieva bija mirusi, viņas ģīmetne, Ferdinanda Graua dāvana — par to viņš te varēja ēst par velti, — karājās virs letes, un arī Alfonss bija kļuvis vecāks un vēsāks.

Plate izskanēja. Alfonss pienāca klāt.

«Brīnišķīgi,» es teicu.

«Sevišķi pirmais tenors,» Patrīcija Holmane piebilda.

«Pareizi,» Alfonss noteica un pirmo reizi it kā atdzīvojās, «jūs to saprotat! Pirmais tenors ir sevišķi augsta klase.»

Mes atvadījāmies no viņa. «Sveiciniet Gotfrīdu,» viņš teica. «Lai viņš kādreiz atnāk!»

Mēs stāvējām uz ielas. Laternas nama priekšā meta nemierīgu gaismu un ēnas augšup veca koka zaru režģī. Zariem jau bija viegla, zaļgana vizma, un plīvojošajā, neskaidrajā gaismā no apakšas koks likās daudz varenāks un augstāks; izskatījās, it kā vainags zustu debess krēslā, — kā milzīga izstiepta roka, kas varenās ilgās tiecas pret debesim.

Patrīcija Holmane viegli drebējat

«Vai jums vēsi?» es jautāju.

Viņa savilka plecus uz augšu un sabāza rokas savas kažoka jakas piedurknēs, «Tikai vienu mirkli. Iekšā bija diezgan silts.»

«Jūs esat pārāk viegli ģērbusies,» es teicu. «Vakaros vēl vēss.»

Viņa papurināja galvu. «Es labprāt nevalkāju smagas drēbes. Un man gribētos, kaut beidzot kļūtu silts. Aukstums man nepatīk. Vismaz pilsētā ne.»

«Kadijakā ir silti,» es teicu. «Drošības dēļ paņēmu līdzi ari segu.»

Palīdzēju viņai iekāpt un uzliku viņai segu uz ceļiem. Viņa to pavilka augstāk. «Lieliski! Tagad man ir atkal silti. Aukstums dara skumju.»

«Ne tikai aukstums vien.» Es sēdos pie stūres. «Vai tagad drusku pavizināsimies?»

Viņa pamāja ar galvu. «Labprāt.»

«Uz kurieni?»

«Tāpat lēnām pa ielām. Vienalga, kurp.»

«Labi.»

Es iedarbināju motoru, un mēs lēni un bez mērķa braucām pa pilsētu. Ap šo laiku vakara satiksme bija visdzīvākā. Mēs gandrīz nedzirdami slīdējām cauri, tik klusi dūca mašīna. Likās, ka auto būtu kuģis, kas klusi slīd pa raibajiem dzīves kanāliem. Garām aizlidoja ielas, gaišās namu ieejas, ugunis, laternu rindas, saldā, maigā, vakarīgā dzīves trauksme, gaišās nakts vieglais drudzis, un visam pāri starp jumtu dzegām dzelzs pelēkā, lielā debess, pret kuru pilsēta meta savu gaismu.

Meitene klusēdama sēdēja man blakus; gaisma un ēnas caur logu krita viņas sejā un slīdēja tai pāri. Es

reizēm paskatījos viņā; viņa man atkal atgādināja to vakaru, kad pirmo reizi biju viņu redzējis. Viņas seja bija kļuvusi nopietnāka, tā likās svešāka nekā agrāk, bet ļoti skaista; tā bija tā seja, kas mani toreiz bija aizkustinājusi un savaldzinājusi. Man likās, tajā bija kaut kas no tā klusuma noslēpuma, kas piemīt dabai tuvajām lietām — kokiem, mākoņiem, dzīvniekiem — un reizēm dažām sievietēm.

Mēs nonācām mierīgās ārpilsētas ielās. Vējš kjuva stiprāks. Likās, tas dzina nakti šurp. Kādā lielā laukumā, kam visapkārt dusēja mazas mājas mazos dārzos, es apturēju mašīnu.

Patrīcija Holmane sakustējās it kā pamozdamās. «Tas ir jauki,» viņa pēc brīža teica. «Ja man būtu mašīna, es katru vakaru tā lēni brauktu vizināties. Ir drusku nereāli tik klusi visur slīdēt garām. Tā ir nomodā un tai pašā laikā sapņo. Varu iedomāties, ka tad vakaros nevajadzētu neviena cilvēka …»

Es izvilku no kabatas cigarešu kārbiņu. «Vakarā vajag cilvēku, vai ne?»

Viņa palocīja galvu. «Jā, vakarā. Tas ir tik savādi, kad metas tumšs.»

Es atplēsu cigarešu kārbiņu. «Tās ir amerikāņu cigaretes. Vai jums tās patīk?»

«Jā. Pat labāk par citām.»

Es viņai pasniedzu uguni. Vienu mirkli siltā, tuvā sērkociņa gaisma apgaismoja viņas seju un manas rokas, un man pēkšņi radās neprātīga doma, ka mēs jau sen saderam kopā.

Es nolaidu lejā loga rūti, lai dūmi tiktu ārā. «Vai nevēlaties tagad drusku pabraukt?» es jautāju. «Tas taču jums patiks.»

Viņa pagriezās pret mani. «Es gribētu gan, bet neprotu.»

«Tiešām ne?»

«Nē. Nekad neesmu mācījusies.»

Es redzēju izdevību. «Bindings taču sen būtu varējis jums t® ierādīt,» es teicu.

65

Viņa iesmējās. «Bindings pārāk iemīlējies savā mašīnā. Viņš neviena nelaiž tai klāt.»

3 — Trīs draugi

«Cik muļķīgi,» es teicu, priecādamies, ka varētu res< najam sadot. «Es jums labprāt atļauju braukt. Nāciet.»

Es atmetu visiem Ķestera brīdinājumiem ar roku un izkāpu, lai laistu viņu pie stūres. Viņa uztraucās. «Bet es patiesi nevaru braukt.»

«Tomēr,» es atbildēju, «jūs varat. Jūs tikai vēl neprotat.»

Es viņai parādīju, kā ieslēdz ātrumus un sajūgu. «Tā,» es tad teicu, «un tagad uz priekšu!»

«Acumirkli!» Viņa rādīja kādu autobusu, kas vientuļi ripoja pa ielu. «Vai labāk nepalaidīsim to garām?»

«Nekādā ziņā!» Es ātri ieslēdzu un atlaidu sajūgu*

yiņa drudžaini turēja stūres ratu un spraigi skatījās ielā. «Ak dievs, mēs taču braucam daudz par ātru.»

Es paskatījos tahometrā. «Mēs tagad braucam tieši divdesmit piecus kilometrus stundā. īstenībā tas ir divdesmit. Labs gargabala skrējēja ātrums.»

«Man likās kā astoņdesmit.»

Pēc dažām minūtēm pirmās bailes bija pārvarētas. Mēs braucām pa platu, taisnu ielu. Kadijaks drusku streipuļoja šurp un turp, it kā tam tvertnē benzīna vietā būtu konjaks, un reizēm piespiedās aizdomīgi tuvu pie ietves, — bet pamazām sāka iet gluži labi, un notika tā, kā biju iedomājies: es ieguvu pārsvaru, jo mēs pēkšņi bijām skolotājs un skolniece, un to izmantoju.

«Uzmanību,» es teicu, «tur stāv policists!»

«Vai man apturēt?»

«Tam nu par vēlu.»

«Un kas notiks, ja viņš mani notvers? Man taču nav braukšanas atļaujas.»

«Tad mēs abi tiksim cietumā.»

«Dieva dēļ!» Viņa izbijusies ar kāju meklēja bremzi.

«Gāzi!» es iesaucos. «Gāzi! Miniet stingri! Mums lepni un ātri jābrauc garām. Labākais līdzeklis pret likumu ir nekaunība.»

Policists mūs nemaz neievēroja. Meitene atviegloti uzelpoja. «Līdz šim es nemaz nezināju, ka satiksmes policisti var izskatīties kā ugunsspļāvēji pūķi,» viņa teica, kad tas mums jau bija pāris simtu metru aiz muguras.

«Tādi tie izskatās tikai tad, kad tiem nepareizi brauc garām.» Es lēni pievilku bremzi. «Ta, te ir kāda brīnišķīga, tukša šķērsiela. Te mēs varēsim labi vingrināties. Vispirms — palaist un apturēt.»

P.-itrīcija ITolmane pāris reižu noslāpēja motoru. Viņa atpogāja savu kažoka jaku. «Man kļūst karsti! Bet man tas jāiemācās!»

3*

67

Viņa uzcītīgi un uzmanīgi sēdēja pie stūres un vēroja, ko es rādīju. Tad viņa satraukti, īsi iekliegdamās, br uca pirmos līkumus un baidījās no pretī nākošiem starmetējiem kā no nelabā, toties jo vairāk lepodamās, kad laimīgi bija tikusi tiem garām. Drīz mazajā, slēdžu dēļa gaismas vāji apgaismotajā telpā radās biedriskuma sajuta, kāda ātri rnedz iestāties tehniskā un lietišķā darbā, un, kad rnēs pēc pusstundas apmainījāmies vietām un es braucu atpakaļ, mēs bijām kļuvuši tuvāki nekā tad, ja viens otram būtu izstāstījuši visu savu dzīves stāstu.

Nikolaja ielas tuvumā es atkal apturēju mašīnu. Mēs stāvējām tieši zem kādas sarkanas kinoreklāmas. Asfalts nespodri vizēja zem tās kā izbalējis purpurs. Ietves malā spīdēja liels, melns eļļas plankums. «Tā,» es teicu, «tagad esam godīgi nopelnījuši kādu glāzi. Kur mēs to dzersim?»

Patrīcija Holmane mirkli padomāja. «Iesim atkal glītajā bārā ar buru kuģiem,» viņa ieteica.

Acumirklī mani pārņēma uztraukums. Bārā tagad noteikti sēdēja pēdējais romantiķis. Es jau redzēju viņa seju. — «Ak,» es ātri teicu. «Tur taču nav nekā sevišķa. Ir daudz jaukākas vietas …»

«Nezinu — pagājušo reizi man tur ļoti patika.»

«Tiešām?» es apstulbis jautāju. «Jums pagājušo reizi tur patika?»

«Jā,» viņa smiedamās atbildēja. «Pat ļoti…»

«Ko tu teiksi!» es nodomāju, un es tā biju mocījies ar sirdsapziņas pārmetumiem! «Bet man liekas, ap šo laiku tur būs ļoti pilns,» es vēlreiz mēģināju.

«Mēs taču varam paskatīties.»

«Jā, to mēs varam.» Es apdomāju, ko darīt.

Kad piebraucām, es steidzīgi izkāpu. «Es ātri paskatīšos. Tūliņ būšu atpakaļ.»

Nebija neviena paziņas, atskaitot Valentīnu. «Klausies,» es jautāju, «Vai Gotfrīds jau te bija?»

Valentīns pamāja ar galvu. «Ar Oto.. Viņi aizgāja pirms kādas pusstundas.»

«2ēl,» . es teicu, atviegloti uzelpodams. «Labprāt būtu viņus saticis.»

Gāju atpakaļ pie mašīnas. «Mēs varam riskēt,» es paziņoju. «Par laimi šovakar nav tik ļauni kā parasti.» Piesardzības dēļ tomēr novietoju kadijaku dziļā ēnā aiz nākamā stūra.

Bet mēs vēl nebijām ne desmit minūtes sēdējuši, kad pie letes parādījās Lenca salmu krāsas galva. «Nolādēts,» es nodomāju, «un tam vajadzēja notikt tieši tagad! Pēc pāris nedēļām man būtu bijis vairāk pa prātam.»

Likās, Gotfrīds nedomāja palikt. Es jau domāju, ka esmu glābts, kad ieraudzīju, ka Valentīns tam rāda mani. Tas man bija par maniem meliem.

Tai brīdī, kad viņš mūs ieraudzīja, Gotfrīda seja būtu noderējusi par izcilu studiju priekšmetu uzcītīgam filmu aktierim. Acis viņam izspiedās kā ceptas olas, un es bažījos, ka viņam nenokrīt apakšējais žoklis. Zēl, ka tai mirklī bārā nesēdēja kāds režisors. Biju pārliecināts, ka tas Lencu būtu uz vietas angažējis. Piemēram, tādām lomām, kur kāda kuģa katastrofā cietuša matroža priekšā pēkšņi šņākdama iznirst jūras čūska.

Gotfrīds ātri attapās. Es viņam uzmetu lūdzošu skatienu, lai tas pazūd. Viņš atbildēja ar nekrietnu izsmieklu, sarāva svārkus gludi un nāca klāt.

Es zināju, kas mani gaida, un nekavējoties uzbruku. «Vai tu jau Bomblata jaunkundzi aizvedi mājās?» es jautāju, lai viņu tūliņ neitralizētu.

«Jā,» viņš atbildēja, ne ar acu mirkšķināšanu neizrādīdams, ķa vēl pirms sekundes viņš par tādu Bomblata jaunkundzi nekā nebija dzirdējis. «Viņa sūta tev sveicienus, un lai tu viņai rīt agri piezvanot.»

Tas bija gluži labi atcirsts. Es pamāju ar galvu. «To es izdarīšu. Es taču ceru, ka viņa pirks mūsu mašīnu.»

Lenčs atkal atvēra muti. Es viņam iespēru pa kāju un uzmetu tāeļu skatienu, ka viņš pasmaidīja un nekā vairs neteica.

Mēs izdzērām dažas glāzes. Es tikai «saidkārus» ar vairākiem citroniem. Negribēju atkal tā iekrist kā toreiz.

Gotfrīds bija lieliskā omā. «Es nupat biju pie tevis,» viņš teica. «Gribēju tevi ņemt līdzi. Pēc tam biju izpriecu laukumā. Tur ir lielisks, jauns karuselis. Vai neaizbrauksim turp?» Viņš uzlūkoja Patrīciju Holmani.

«Tūliņ!» viņa atbildēja. «Karuseļi man patīk par visu vairāk.»

«Tad iesim tūliņ projām,» es teicu. Biju priecīgs, ka tikām ārā. Zem klajas debess viss bija vienkāršāk.

Leijerkastnieki — izpriecas laukuma pirmie priekšposteņi. Melanholiski salda dūkoņa. Uz ērģelīšu noplukušajām samta segām kāds papagailis vai mazs nosalis pērtiķis sarkanos drēbes svārciņos. Tad porcelāna līmes, stikla griežamo, turku medus, gaisa balonu un uzvalku drānu pārdevēju griezīgās balsis. Saltā, zilā gaisma un karbīda spuldžu smaka. Zīlnieki, astrologi, piparkūku teltis, laivu šūpotnes, atrakciju būdas un beidzot mūzikā šalcoši, raibi, mirdzoši, gaiši kā pilis, riņķojoši karuseļu torņi.

«Uz priekšu, bērni!» Lenčs, matiem plīvojot, metās uz kalnleju vilcienu. Tam bija lielākais orķestris. Pie katra riņķa no zeltītām ielodzēm iznāca seši bazūņu pūtēji, pagriezās uz visām pusēm, taurēja, pamāja ar instrumentiem un atkāpās atpakaļ. Tas bija brīnišķīgi.

Mēs sēdāmies lielā gulbī un joņojām augšup un lejup. Pasaule mirdzēja un slīdēja, grīļojās un krita atpakaļ melnā tunelī, kam mēs, bungām rībot, traucāmies cauri, lai tūliņ atkal izbrauktu spožumā un bazūņu skaņās.

«Tālāk!» Gotfrīds stūrēja uz kādu lidojošu karuseli ar gaisa kuģiem un aeroplāniem. Mēs iekāpām kādā cepelīna un trīsreiz apbraucām apkārt.

Drusku aizelsušies stāvējām atkal lejā. «Un tagad uz velna ratu!» Lenčs paziņoja.

Velna rats bija liela, gluda, vidū drusku paaugstināta ripa, kura griezās arvien ātrāk un uz kuras vajadzēja noturēties. Gotfrīds uzkāpa uz tās reizē ar kādām divdesmit personām. Viņš lēkāja kā traks un izpelnījās aplausu brāzmu. Beidzot viņš palika viens ar kādu ķēkšu, kam bija dibens kā lāva. Kad kļuva bīstami, šī gudrā sieviete vienkārši apsēdās ripas vidū un Gotfrīds lēkādams griezās tai cieši apkārt. Visi citi jau bija nomesti. Beidzot liktenis panāca arī pēdējo romantiķi; viņš iekrita ķēkšai rokās un, ar to apskāvies, noripoja zemē. Pie mums viņš atnāca ar ķēkšu zem rokas. Viņš to vienkārši sauca par Līnu. Līna kaunīgi smaidīja. Viņš jautāja, ar ko drīkstētu to pacienāt. Līna paskaidroja, ka alus labi' dzesējot slapēs. Viņi abi nozuda kādā teltī.

«Un mēs? Kur mēs tagad iesim?» Patrīcija Holmane jautaja mirdzošām acīm.

«Spoku labirintā,» es teicu un rādīju kādu lielu būdu.

Labirints bija ceļš ar dažādiem pārsteigumiem. Pēc dažiem soļiem sāka ļodzīties grīda, tumsā varēja just roku pieskārienus, ķēmi lēca pretī no visiem kaktiem, spoki gaudoja; mēs smējāmies, bet reiz Patrīcija spēji sarāvās, kādu zaļas gaismas apspīdētu miroņgalvu ieraugot. Vienu mirkli viņa bija manās rokās, viņas elpa skāra manu seju, es jutu viņas matus pie lūpām, — tad viņa atkal iesmējās, un es palaidu viņu vaļā.

Es palaidu viņu vaļā, bet kaut kas manī nelaida viņu projām. Kad mēs jau sen bijām ārā, es vēl arvien jutu viņas plecu savā rokā, jutu mīkstos matus, viņas ādas tikko jaušamo firziķa smaržu…

Vairījos viņu uzlūkot. Pēkšņi viņa man bija kļuvusi citāda.

Lenčs mūs jau gaidīja. Viņš bija viens, «Kur Līna?» es jautāju.

«Dzer,» viņš atbildēja un pamāja ar galvu uz laucinieku telts pusi. «Ar kādu kalēju.»

«Jūtu līdzi,» es teicu.

«Muļķības,» Gotfrīds noteica. «Labāk iesim un ķersimies pie nopietna vīru darba.»

Mēs gājām uz kādu telti, kur bija jāmet kaučuka riņķi uz vadžiem un kur varēja laimēt dažādas mantas. «Tā,» Lenčs teica Patrīcijai Holmanei un atstūma cepuri pakausī, «tagad mēs jums sagādāsim pūru.»

Viņš meta pirmais un laimēja modinātāju pulksteni. Es viņam sekoju un dabūju rotaļu lācīti. Būdas īpašnieks mums pasniedza laimestus un skaļi sauca «hallo», lai pievilinātu citus laimes meklētājus. «Gan tu drīz beigsi saukt hallo,» Gotfrīds nosmīnēja un ieguva cepešpannu. Es dabūju otru lācīti. «Na nu, tada cūkas laime,» būdas īpašnieks teica un pasniedza mums mantas.

Šis vīrs nezināja, kas tam bija sagaidāms. Lenčs bija labākais rokas granātu metējs mūsu rotā, un ziemu, brīvā laikā, mēs bijām mēnešiem ilgi vingrinājušies mest cepures uz dažādiem vadžiem. Šie riņķi bija bērnu spēle pret to, Gotfrīds bez kādām pūlēm kā nākamo ieguva kristāla puķu vāzi. Es pusduci gramofona plašu. Telts īpašnieks klusēdams pastūma mums mantas un tad pārbaudīja

savus vadžus.

Lenčs notēmēja, meta un ieguva kafijas servīzi, otro godalgu. Mums nu jau bija vesels pulks skatītāju. Es ātri uzmetu trīs riņķus vienā vadzī. Rezultāts: grēku nožēlniece svētā Magdalēna zelta rāmī.

Būdas īpašnieks savilka tādu seju, it kā sēdētu zobārsta krēslā, un negribēja mums ļaut tālāk mest. Mēs bijām ar mieru beigt, bet skatītāji cēla traci. Viņi prasīja, lai virs ļauj mums vēl mest. Viņi gribēja redzēt, kā to izputina. Vislielāko skandālu cēla Lina, kas pēkšņi atkal bija atradusies, ar savu kalēju. «Garām ļaudis drīkst mest, ko,» viņa ķērca, «bet uz vadžiem ne, ko?» Kalējs piekrītot rūca.

«Labi,» Lenčs noteica, «vēl kairs vienu metienu.»

Es metu pirmais. Mazgājamā bļoda ar krūzi un ziepju trauku. Tad nāca Lenčs. Viņš paņēma piecus riņķus. Četrus viņš ātri uzmeta vienā vadzī. Pirms piektā viņš brīdi zīmīgi nogaidīja un izvilka cigareti. Trīs vīri viņam sniedza uguni. Kalējs viņam uzsita uz pleca. Līna uztraukumā košļāja kabatas lakatiņu. Tad Gotfrīds notēmēja un ļoti viegli, lai tas nenolēktu, uzmeta piekto riņķi virs četriem ieprieķšējiem. Riņķis palika karājoties. Pērkonīgi rēcieni. Viņš bija ieguvis galveno laimestu — bērnu ratiņus ar sārtu segu un mežģīņu spilvenu.

Telts īpašnieks lādēdamies izstūma tos ārā. Mēs sakravājām tajos visus citus laimestus un devāmies uz nākamo telti. Līna stūma ratiņus. Kalējs par to rāva vaļā tādus jokus, ka es uzskatīju par labāku ar Patrīciju Holmani palikt kādu gabalu iepakaļ.

Nākamajā būdā bija jāmet riņķi uz vīna pudelēm. Kas pareizi uzmeta riņķi, tas dabūja pudeli. Mēs ieguvām sešas pudeles. Lenčs apskatīja etiķetes un atdāvināja vīnu kalējam.

Bija vēl kāda līdzīga būda. Bet īpašnieks bija saodis draudošās briesmas, un, kad piegājām klāt, viņš paziņoja, ka telts esot slēgta, Kalējs gribēja celt traci; viņš bija redzējis, ka te var dabūt alus pudeles. Bet mēs atsacījāmies. Vīram, kam piederēja šī telts, bija tikai viena roka.

Ar lieki svītu ieradāmies pie kadijaka. «Ko nu?» Lenes jautāja un pakasīja pakausi. «Bērnu ratiņi būs jāpiesien virvē.»

«Protams,» es teicu. «Bet tev jāsēž tajos iekšā un jāstūrē, lai neapgāžas.»

Patrīcija Holmane protestēja. Viņa baidījās, ka Lenčs to tiešām varētu izdarīt. «Labi,» Gotfrīds teica, «tad izšķirosim. Abus lācīšus jūs katrā ziņā paturiet. Gramofona plates arī. Kā būs ar pannu?»

Meitene papurināja galvu. «Tad tā pāriet darbnīcas inventārā,» Gotfrīds paskaidroja. «Ņem to pie sevis, Robi, vecais olu cepšanas meistar. Un kafijas servīze?»

Meitene pamāja Līnai ar galvu. Ķēkša nosarka. Gotfrīds tai pasniedza traukus kā kādā godalgu izdalīšanā. Tad viņš paņēma māla bļodu. «Un šo mazgājamo bļodu? Kaimiņa kungam, vai ne? Amatniekam tā labi noder. Modinātājs pulkstenis tāpat. Kalējiem ciets miegs.»

Es padevu Gotfrīdam puķu vāzi. Viņš to pasniedza Līnai. Tā stostīdamās gribēja atteikties. Viņas acis lipa pie nožēlnieces Magdalēnas. Viņa domāja, ja paņems vāzi, tad kalējs dabūs gleznu. «Es jūsmoju par mākslu,» viņa izteica. Viņa aizkustinoši alkatīga stāvēja un uztraukumā koda sarkano pirkstu nagus.

«Cienījamā jaunkundz,» Lenčs jautāja ar plašu žestu un pagriezās, «ko jūs par to domājāt?»

Patrīcija Holmane paņēma gleznu un sniedza to ķēkšai. «Tā ir ļoti skaista glezna, Līna,» viņa smaidīdama teica.

«Pakar to pie gultas un ņem pie sirds,» Lenčs papildināja.

Līna paņēma. Viņai asaras saskrēja acīs. Aiz pateicības viņa sāka skaļi šņukstēt.

«Un nu jūs,» Lenčs domīgi teica bērnu ratiņiem.

Kaut arī Līna bija dabūjusi Magdalēnu, viņas acis atkal kāri iezibējās. Kalējs teica, ka nekad nevarot zināt, kad tādas lietas ievajagoties, un smējās tā, ka nosvieda zemē vīna pudeli.

Bet Lenčs negribēja dot. «Acumirkli, es tur pirmīt kaut ko redzēju,» viņš teica un nozuda. Pēc dažām minūtēm viņš atnāca pēc ratiņiem un tos aizstūma. «Darīts,» viņš teica, tukšā atpakaļ nākdams.

Mēs iekāpām kadijakā. «Kā ziemas svētkos,» Līna laimīga teica starp savām mantām un atvadoties sniedza mums savu sarkano roku.

Kalējs mūs uz mirkli paveda sānis. «Klausieties,» viņš teica, «ja jums kādreiz kāds piekaujams, — tad es dzīvoju Leibnica ielā sešpadsmit, sētā, divas kāpnes, pa kreisi. Gadījumā, ja būtu darīšana ar vairākiem, es varu nākt ar visu savu biedrību.»

«Norunāts,» mēs atbildējām un sākām braukt.

Kad griezāmies ap izpriecu laukuma stūri, Gotfrīds kaut ko rādīja pa logu. Tur stāvēja mūsu ratiņi ar īstu bērnu iekšā un tiem blakus bāla, vēl arvien apjukusi sieviete, kas tos nevarēja vien beigt apskatīt.

«Labi, vai ne?» Gotfrīds teica.

«Aiznesiet viņai arī lācīšus!» Patrīcija Holmane iesaucās. «Tie piederas tur klāt.»

«Vienu varbūt,» Lenčs teica, «bet viens jāpatur jums.»

«Nē, abus.»

«Labi.» Lenčs izlēca no mašīnas, iemeta plīša lācīšus sievietei rokās un, iekams tā paspēja ko izteikt, aizdrāzās projām kā vajāts. «Tā,» viņš teica, elpu atvilkdams, «man jau palika nelabi aiz lielas augstsirdības. Aizvediet mani uz «Internacionāli». Man katrā ziņā jāiedzer glāze konjaka.»

Viņš izkāpa, un es aizvedu meiteni mājās. Tas bija citādi nekā iepriekšējo reizi. Viņa stāvēja durvīs, un laternas gaisina lāsmoja tai sejā. Viņa izskatījās brīnišķīga. Es labprāt būtu gājis viņai līdzi. «Ar labu nakti,» es teicu, «dusiet saldi.»

«Ar labu nakti.»

Es noskatījos viņai pakaļ, kamēr nodzisa gaisma. Tad sēdos kadijakā un braucu projām. Jutos savādi. Tas nebija kā citkārt, kad es vakarā pazaudēju galvu kādas jaunas sievietes dēļ. Te bija daudz vairāk maiguma. Maigums un vēlēšanās reiz pilnīgi ļauties kaut kam. Krist vienalga kur …

Braucu pie Lenca uz «Internacionāli». Tā bija gandrīz tukša. Kādā stūrī sēdēja Fricija ar savu draugu — viesmīli Aloizu. Viņi ķildojās. Gotfrīds sēdēja ar Mimiju un Valiju uz sofas' pie letes. Viņš bija jauks pret abām, ari pret nabaga veco Mimiju,

Meitas drīz aizgāja. Viņām vajadzēja doties peļņā; bija pats pļaujas laiks. Mimija elsa un pūta par savām kājām. Es apsēdos Gotfrīdam blakus. «Sauj nu vaļā,» es teicu.

«Ko nu, mazais…» viņš man par brīnumu atbildēja. «Tu da"ri gluži pareizi.»

Atviegloti uzelpoju, ka viņš to uzņēma tik vienkārši. «Es jau būtu varējis iepriekš kaut ko pateikt,» es sacīju.

Viņš atmeta ar roku. «Nieki.»

Es palūdzu glāzi ruma. «Zini ko,» es tad teicu, «man nav ne jausmas, kas viņa ir un tā tālāk. Nezinu arī, kādas viņai attiecības ar Bindingu. Vai viņš tev toreiz kaut ko teica?»

Viņš paskatījās manī. «Vai tas tevi interesē?»

«Nē.»

«Tā jau domāju. Starp citu, mētelis tev labi piestāv.»

Es nosarku.

«Tev nav jāsarkst. Tu dari gluži pareizi. Es gribētu, kaut es arī tā varētu.»

Es brīdi klusēju. «I<ā tā, Gotfrīd?» es beidzot vaicāju.

Viņš uzlūkoja mani. «Tādēļ, ka viss cits ir mēsli, Robi. Tādēļ, ka šodien nav vairs nekā, ko būtu vērts darīt. Atceries, ko Ferdinands tev vakar stāstīja. Viņam daudz taisnības, šim vecajam, resnajam līķu mālderim. Nu, nāc sēdies pie kastes un uzspēlē kādu no vecajām kareivju dziesmām.»

Es spēlēju «Trīs lilijas» un «Argonas mežu». Tas skanēja spokaini tukšajā lokālā, ja atcerējās, kad mēs šīs dziesmas bijām dziedājuši.

VII

Pēc divām dienām Kesters steidzīgi iznāca no darbnīcas. «Robi, tavs Blūmentāls zvanīja. Lai tu vienpadsmitos ar kadijaku aizbraucot pie viņa. Viņš grib izdarīt mēģinājuma braucienu.»

Es nosviedu skrūvgriezi un angļu atslēgu. «Ak dievs, Oto, ja tur kas iznāktu!»

«Ko es jums teicu,» Lenčs iesaucās bedrē zem forda. «Viņš nāks atpakaļ, — es jau teicu. Klausieties vienmēr, ko Gotfrīds saka!»

«Pievaldi mēli, stāvoklis ir nopietns,» es kliedzu lejup. «Oto, cik es jaunākajā gadījumā varu atlaist no cenas?»

«Ļaunākajā gadījumā divus tūkstošus. Visļaunākajā gadījumā divus tūkstošus divus simtus. Ja nemaz citādi nevar, divi pieci. Ja tu redzi, ka tev darīšana ar ārprātīgo, divi seši. Bet tad saki viņam, ka mēs to mūžīgi mūžam nolādēsim.»

«Labi.»

Mēs nospodrinājām mašīnu zibens spožumā. Es iekāpu. Kesters man uzlika roku uz pleca. «Robi, atceries, ka mēs karā visur turējāmies kopā. Aizstāvi mūsu darbnīcas godu līdz pēdējam asins pilienam. Mirsi paceltu galvu, ar roku pie Blūmentāla maka.»

«Norunāts,» es viebdamies teicu.

Lenčs izvilka no kabatas kādu medaļu un turēja man to pie pašas sejas. «Liec pirkstus pie mana amuleta, Robi!»

«Manis dēļ.» Es pieliku roku.

«Abrakadabra, lielais Siva,» Gotfrīds lūdzās, «svētī šo jēra dvēseli ar drosmi un spēku! Pag, še, vēl labāk, ņem to līdzi! Tā, tagad vēl trīsreiz nospļaujies.»

«Kārtībā,» es teicu, nospļāvos viņam pie kājām un braucu projām, garām Jupam, kas satraukumā salutēja ar benzīna šļūteni.

Ceļā nopirku dažas neļķes un mākslinieciski izdekorēju ar tām kristāla vāzes mašīnā. Ar to es spekulēju uz Blūmentāla kundzi.

Diemžēl Blūmentāls mani pieņēma kantorī, ne savā dzīvoklī. Man vajadzēja stundas ceturksni gaidīt. «Mīlulīt,» es domāju, «šo triku es pazīstu, ar to tu mani neiebaidlsi.» Es priekšistabā iztaujāju kādu glītu mašīnrakstītāju, iepriekš to piekukuļojis ar neļķi no sava pogcauruma, un izzināju šo un to par uzņēmumu. Trikotāžas preces, laba apgrozība, kantorī deviņi cilvēki, kluss līdzdalībnieks, niknākā konkurences firma «Meiers un dēls», Meiera dēls brauc ar sarkanu, divvietīgu eseksu,— tiktāl biju ticis, kad Blūmentāls mani sauca iekšā.

Viņš tūliņ šāva ar lielgabalu. «Jaunais cilvēk,» viņš teica, «man nav daudz laika. Cena, ko jūs pagājušo reizi minējāt, bija jūsu sapnis. Nu tad, roku uz sirds, cik mašīna maksā?»

«Septiņi tūkstoši marku,» es atbildēju.

Viņš spēji pagriezās. «Tad mums nav ko runāt.»

«Blūmentāla kungs,» es teicu, «apskatiet mašīnu vēī«< reiz …»

«Nav vajadzīgs,» viņš mani pārtrauca, «es jau toreiz apskatīju .,.»

«Redzēt un apskatīt ir divas dažādas lietas,» es paskaidroju. «Apskatiet detaļas. Lakojums pirmās šķiras, no Folla un Rūrbeka, pašizmaksa 250 markas, riepas jaunas, kataloga cena 600 markas, kopā jau 850. Polsteri, smalkākais kords …»

Viņš atmeta ar roku. Es sāku no gala. Es viņu uzaicināju aplūkot greznos darba rīkus, lielisko jumta ādu, hromēto dzesinātāju, modernos triecienstieņus, sešdesmit markas pārī; kā bērns pie mātes es tiecos atpakaļ pie kadijaka un mēģināju Blūmentālu pierunāt, lai nonāk lejā. Es zināju, ka man kā Antejam, pie zemes pieskaroties, augs jauni spēki. Cenas daudz ko zaudē no savām abstraktajām šausmām, ja var tām kaut ko likt pretī.

Bet Blūmentāls tikpat labi zināja, ka viņa spēks bija aiz rakstāmgalda. Viņš noņēma brilles un nu tikai īsti sāka. Mēs cīnījāmies kā tīģeris ar pitonu. Blūmentāls bija pitons. Iekams paguvu apskatīties, viņš man jau bija nokaulējis pusotra tūkstoša marku.

Man sametās bailes. Iebāzu roku kabatā un stingri satvēru Gotfrīda amuletu. «Blūmentāla kungs,» es diezgan noguris teicu, «pulkstenis ir viens, jums droši vien jāiet pusdienās!» Par visu vairāk es gribēju tikt ārā no šīs būdas, kur cenas kusa kā sniegs.

«Es ēdu tikai divos,» Blūmentāls vienaldzīgi paskaidroja, «bet vai zināt ko? Mēs tagad varam izdarīt mēģinājuma braucienu.» Es atviegloti uzelpoju.

«Pēc tam runāsim tālāk,» viņš piebilda. Man atkal aizrāvās elpa.

Braucām uz viņa dzīvokli. Man par brīnumu mašīnā viņš pēkšņi pārvērtās. Viņš man omulīgi stāstīja anekdoti par ķeizaru Franci Jozcfu, ko es jau sen zināju. Es viņam pastāstīju par tramvaja konduktoru; viņš man par apmaldījušos saksi; es viņam tūliņ to par skotu mīlas pāri, tikai pie viņa dzīvokļa mēs atkal kļuvām nopietni. Viņš lūdza mani pagaidīt, viņš gribot atvest savu sievu.

«Mīļais, resnais kadijak,» es teicu un uzsitu mašīnai pa dzesinātāju, «aiz šās anekdošu stāstīšanas droši atkal slēpjas kāda velnišķīga viltība. Bet esi vien mierīgs, gan mēs tevi dabūsim zem jumta. Gan jau viņš tevi pirks, — ja žīds nāk atpakaļ, tad viņš pērk. Ja kristīgais nāk atpakaļ, tad tas nebūt vēl nedomā pirkt. Viņš desmitreiz brauc izmēģināt, lai aiztaupītu taksometra izdevumus, un tad viņam pēkšņi ienāk prātā, ka tā vietā jāpērk virces iekārta. Nē, nē, žīdi ir labi, tie zina, ko grib. Bet zvēru tev, mans labais resnīt: ja es šim kareiviskā žīda Makabeja tiešajam pēctecim vēl atlaidīšu kaut vai simt marku, tad visu mūžu vairs nedzeršu ne glāzi degvīna.»

Iznāca Blūmentāla kundze. Es atcerējos visus Lenca padomus un no cīnītāja tūliņ pārvērtos kavalierī. Blūmentāls par to tikai nekrietni smīnēja. Šis vīrs bija no dzelzs. Viņam vajadzēja pārdot lokomotīves, nevis trikotāžu.

Es gādāju par to, lai viņš paliktu aizmugurē un viņa sieva man blakus. «Kurp drīkstu jūs vest, cienījamā kundze?» es jautāju kūstošā balsī.

«Kurp vēlaties,» viņa atbildēja ar mātes smaidu.

Es sāku tērzēt. Bija neizteicami patīkami just savā tuvumā vienkāršu cilvēku bez kādiem ļauniem nolūkiem. Runāju tik klusi, ka Blūmentāls daudz neko nevarēja saprast. Tā es varēju brīvāk runāt. Tas vien jau bija diezgan ļauni, ka viņš sēdēja aizmugurē.

Mēs apturējām. Es izkāpu un uzmetu stingru skatienu savam ienaidniekam. «Blūmentāla kungs, jums taču jāatzīst, ka mašīna brauc kā pa sviestu.»

«Jaunais cilvēk, ko nozīmē sviests,» viņš neparasti laipni atbildēja, «ja nodokļi plēš ādu pār acīm. Šai mašīnai pārāk lieli nodokļi. To es jums saku.»

«Blūmentāla kungs,» es teicu, cenzdamies paturēt to pašu toni, «jūs esat veikalnieks, ar jums es varu runāt vaļsirdīgi. Tie nav nodokļi, tie ir reklāmas izdevumi. Sakiet pats, — kas veikalam mūsu laikos vajadzīgs? Jūs to zināt, -— vairs ne kapitāls kā agrāk, bet kredīts! Un kā dabū kredītu? Arvien vēl ar uzstāšanos. Kadijaks ir solīds un elegants, — solīds, bet ne vecmodīgs, veselīga pilsonība — tā ir dzīva reklāma veikalam.»

Blūmentāls uzjautrināts pagriezās pret sievu. «Viņam ir žīda galviņa, vai ne? Jaunais cilvēk,» viņš tad teica arvien vēl familiārā tonī, «labākā solīduma reklāma tagad ir nodilis uzvalks un braukšana autobusā. Ja inums abiem būtu tā nauda, kas vēl nav samaksāta par tiem elegantajiem automobiļiem, kas te skraida apkart, tad mums vairs nebūtu jāstrādā. To es jums saku. Starp mums runājot.»

Es neuzticīgi paskatījos viņā. Ko viņš domāja ar šo draudzīgo toni? Varbūt sievas klātbūtne apslāpēja viņa cīņas garu? Es nolēmu izšaut pistoli. «Tāds kadijaks taču ir pavisam kas cits nekā kāds esekss, vai ne, cienījamā kundze? Meiers juniors brauc ar eseksu, bet es tādu spilgti sarkanu, acīs krītošu kulbu pat par velti neņemtu …»

Dzirdēju, kā Blūmentāls nosprauslājās, un ātri turpināju: «Bez tam, cienījamā kundze, šī krāsa jums ļoti labi piederas — kobalta zils pie gaišiem matiem…»

Blūmentāla seja pēkšņi izplūda platā smaidā. «Meiers juniors — veikli, veikli…» viņš ievaidējās. «Un nu vēl glaimi — glaimi!…»

Es paskatījos viņā. Neticēju savām acīm; tonis bija īsts! Tūliņ braucu tālāk pa to pašu ceļu. «Blūmentāla kungs, atļaujiet man drusku izlabot. Sievietei glaimi nekad nav glaimi vien. Tā ir pieklājība, kuras mūsu nožēlojamos laikos kļūst arvien mazāk. Sieviete nav tērauda mēbele; viņa ir puķe, viņa neprasa lietišķību; viņa vēlas jautro glaimu sauli. Labāk tai ik dienas pateikt kādu jauku vārdu nekā dzīvnieciskā nopietnībā visu mūžu viņas labā strādāt. To es jums saku. Starp mums runājot. Un turklāt es nemaz neglaimoju, bet minēju vienkāršu fizisku dabas likumu. Zils labi piederas pie blondiem matiem.»

«Labi rēkts, lauva,» Blūmentāls starojot teica. «Klausieties, Lokampa kungs! Es zinu, ka varu jums vēl nokaulēt apaļas tūkstoš markas …»

Es soli atkāpos. «Viltīgais velns,» es nodomāju, «tas nu ir gaidītais trieciens.» Es jau sevi redzēju staigājam pa pasauli kā atturībnieku un uzmetu Blūmentāla kundzei nomocīta stirnas mazuļa skatienu. «Bet tētiņ…» viņa teica.

«Lai paliek, ināmiņ,» viņš atbildēja. «Tātad es to varētu, bet to nedarīšu. Man kā veikalniekam bija prieks redzēt, kā jūs strādājat. Vēl drusku par daudz fantāzijas, bet tomēr — tas par Meieru junioru jau bija labi. Vai jūsu māte nebija žīdiete?»

«Nē.»

«Vai kādreiz neesat strādājis apģērbu tirdzniecībā?»

«Jā.»

«Redziet, no tā jūsu stils. Kāda nozarē?»

«Dveseles nozarē,» es atbildēju, «es mācījos par skolotāju.»

«Lokampa kungs,» Blūmentāls teica, «manu cienību! Ja kādreiz esat bez vietas, piezvaniet man.»

Viņš izrakstīja čeku un pasniedza to man. Es neticēju savām acīm! Visa summa skaidrā naudā! — Brīnums! «Blūmentāla kungs,» es uzvarēts teicu, «atļaujiet, ka mašīnai par velti dodu klāt divus kristāla pelnu traukus un pirmās šķiras gumijas paklāju.»

«Jauki,» viņš noteica, «tad vecais Blūmentāls arī reiz kaut ko dabūs par velti.» Tad viņš mani ielūdza nākamajā diena vakariņās. Blūmentāla kundze man laipni uzsmaidīja. «Bus pildīta līdaka,» viņa maigi teica.

«Delikatese!» es iesaucos. «Tad es jums piebraukšu arī mašīnu. Rīt agri mēs tai izņemsim papīrus.»

Es aizlidoju kā bezdelīga uz darbnīcu. Bet Lenčs ar Ķesteru bija aizgājuši pusdienās. Man vēl vajadzēja apvaldīt triumfu. Tikai Jups bija pagalmā. «Vai pārdots?» viņš jautāja.

«To tu gan gribētu zināt, tu klaidoni,» es teicu. «Še ņem dālderi. Uztaisi par to sev lidmašīnu.»

«Tātad pārdots,» Jups nosmīnēja.

«Es tagad braukšu pusdienās,» teicu, «bet sargies, ja tu kādam ko teiksi, iekams nebūšu atpakaļ.»

«Lokampa kungs,» viņš apgalvoja un svieda trīsmarku gabalu gaisā, «es esmu kā kaps.»

«Tāds tu izskaties,» es teicu un piedevu gāzi.

Kad atkal iebraucu pagalmā, Jups man māja ar roku. «Kas ir?» es jautāju. «Vai tu neproti muti turēt?»

«Lokampa kungs! Kluss kā kaps!» Viņš smīnēja. «Tikai — tur iekšā ir tas forda vīrs.»

Atstāju kadijaku pagalmā un iegāju darbnīcā. Maiznieku meistars bija tur un pašlaik noliecās pār krāsu paraugu grāmatu. Viņš bija ģērbies rūtainā mētelī ar jostu un platu sēru lentu. Viņam blakus stāvēja kāda glīta meiča ņiprām, melnām acīm, vaļējā mētelītī ar izplūkātu trušādas apkakli un pārāk mazās lakādas kurpēs. Viņi sprieda par lakojuma krāsu. Melnmatainā meiča vēlējās spilgtu cinobru; bet maiznieks labprāt nevēlējās sarkanu krāsu, viņam taču bija sēras. Viņš ieteica bāli dzelteni pelēku.

«Ko niekus,» melnmate iesaucās, «fordam jābūt spilgti lakotam. Citādi tas ne pēc kā neizskatās.»

Viņa uzmeta mums lūdzošus skatienus, raustīja pie-» cus, kad maiznieks pieliecās, vieba muti un mirkšķināja mums ar acīm. Jautrs bērns! Beidzot abi vienojās par rezēdu zaļu krāsu. Meiča gribēja pie tās gaišu jumtu. Bet te maiznieku meistars palika nelokāms: kaut kur tomēr vajadzēja parādīt sēras. Viņš izkaroja melnu ādas jumtu. Ar to viņš vēl nopelnīja, jo viņš taču jumtu dabūja par velti un āda bija dārgāka par drēbi.

Abi gāja projām. Bet pagalmā vēl iznāca apstāšanās. Melnmate bija ieraudzījusi kadijaku un tūliņ šāvās tam klāt. «Redzi, kaķīt, tas tik ir auto! Pasakaini! Tas man patīk!»

Nākamajā mirklī viņa jau bija atrāvusi durvis un sēdēja iekšā, aiz sajūsmas šķielēdama. «Tie tik ir sēdekļi! Kolosāli! Kā klubkrēsli! Pavisam kas cits nekā fordam!»

«Nu, nāc taču,» kaķītis īgni teica.

Lenčs man piegrūda ar elkoni, lai es iejaucos un mēģinu maizniekam pārdot kadijaku. Lepni paskatījos Gotfrīdā un klusēju. Viņš piegrūda stiprāk. Es pagrūdu pretī un pagriezu viņam muguru.

Ar lielām pūlēm maiznieks beidzot izdabūja savu melno dārgakmeni no mašīnas un, drusku salīcis un krietni sapīcis, aizgāja.

Mēs noskatījāmies pārim pakaļ. «Tas vīrs prot ātri rīkoties!» es teicu. «Remontēta mašīna — jauna sieva — visu cienību!»

«Nu,» Kesters teica, «no tās viņš vēl piedzīvos daudz prieka!»

Tiklīdz viņi abi bija aiz stura, Gotfrīds sāka gvelzt. «Robi, vai dievs tevi galīgi atstajis? Palaiž garām tādu izdevību! Tas taču bija klasisks piemērs, kā vajag sākt!»

«Apakšvirsniek Lenc,» es atbildēju, «nostājieties taisni, kad runājat ar priekšniecību! Vai domājat, ka esmu bigāmists un izprecināšu mašīnu divreiz?»

Tas bija liels brīdis — redzēt Gotfrīdu tā stāvam. Viņš iepleta acis kā šķīvjus. «Nejokojies ar svētām lietām,» viņš stostījās.

Es viņu nemaz neievēroju, bet pagriezos pret Ķesteru. «Oto, atvadies no mūsu bērna kadijaka! Tas vairs nepieder mums. Turpmāk tas būs par krāšņumu apakšbikšu nozarei! Ceru, ka viņam tur būs laba dzīve! Ne tik varonīga kā pie mums, bet toties drošāka.»

Es izvilku čeku. Lenčs gandrīz pakrita. «Taču ne… ko? Taču ne — samaksāts?», viņš aizsmacis čukstēja.

«Ko tad jūs, iesācēj, domājāt?» es jautāju un šūpoju čeku šurp un turp. «Minjet!»

«Četri!» Lenčs iesaucās aizvērtām acīm.

«Četri, pieci,» teica Kesters.

«Pieci,» Jups sauca no sūkņa.

«Pieci tūkstoši pieci simti,» es atkliedzu.

Lenčs izrāva man čeku no rokas. «Nevar būt! Droši vien būs nesegts!»

«Lenca kungs,» es teicu ar dziju cieņu, «šis čeks ir tikpat drošs, cik jūs nedrošs! Mans draugs Blūmentāls var samaksāt arī divdesmitreiz lielāku summu. Saprotiet, mans draugs, pie kura es rītvakar ēdīšu pildītu līdaku. Mācieties no tā! Nodibināt draudzību, dabūt naudu uz priekšu un saņemt ielūgumu vakariņās — to es saucu par pārdošanu! Tā, tagad varat stāvēt brīvi!»

Gotfrīds ar pūlēm attapās. Viņš izmēģināja pēdējo: «Mans sludinājums un amulets!»

Es viņam pasniedzu medaļu. «Te būs tavs suņa numurs. Pavisam biju to aizmirsis.»

«Robi, tu esi nevainojami pārdevis,» Kesters teica. «Paldies dievam, ka esam tikuši vaļā no tā vecā grausta. Nauda mums sasodīti labi noder.»

«Vai dosi man piecdesmit markas avansa?» es jautāju.

«Simtu. Tu to esi pelnījis.»

«Vai nevēlies kā avansu arī manu pelēko mēteli?» Gotfrīds jautāja piemiegtām acīm.

«Vai nevēlies, lai tevi aizvedu uz slimnīcu, tu bēdīgais, nekaunīgais bandu bērns?» es atjautāju.

«Bērni, beigsim šodien!» teica Kesters. «Vienai dienai diezgan pelnīts! Nevajag izaicināt dievu. Izbrauksim ar Kārli ārā un patrenēsimies sacīkstei.»

Jups sen bija pametis savu benzīna sūkni. Viņš uztraukts slaucīja rokas. «Ķestera kungs, tad man laikam atkal vajadzēs šeit uzņemties komandu, vai ne?»

«Nē, Jup,» Oto smiedamies teica, «tu brauksi līdzi!»

Mēs vispirms aizbraucām uz banku un iesniedzām čeku. Lencam nebija miera, kamēr tas skaidri nezināja, ka viss kārtībā. Tad mēs aizdrāzāmies tā, ka dzirksteles šķīda

no izpūtēja.

VIII

Es nostājos pretī savai saimniecei. «Kur deg?» Zalevska kundze jautāja.

«Nekur,» es atbildēju. «Es tikai gribēju samaksāt īri.»

Vēl bija trīs dienas par agru, un Zalevska kundze no brīnumiem gandrīz pakrita. «Tur kaut kas slēpjas,» viņa aizdomīgi noteica.

«Nekā tamlīdzīga,» es atbildēju. «Vai varu šovakar dabūt abus brokāta krēslus no jūsu zāles?»

Viņa cīņas gatavībā atspieda rokas uz platajiem gurniem. «Te tev nu bija! Vai jums jūsu istaba vairs nepatīk?»

«Kā ne. Bet jūsu brokātā krēsli man patīk labāk.»

Paskaidroju viņai, ka mani varbūt apciemos māsīca un tādēļ es gribētu istabu padarīt drusku glītāku. Viņa tā smējās, ka krūtis līgojās vien. «Māsīca,» viņa nicīgi atkārtoja, «un kad šī māsīca nāks?»

«Tas vēl nav skaidri zināms,» es teicu, «bet, ja viņa nāks, tad, protams, ne vēlu, pievakarē, uz vakariņām. Kādēļ jūs domājat, ka māsīcu nav, Zalevska kundze?»

«Ir jau nu gan,» viņa atbildēja, «bet tādēļ neviens neaizņemas krēslus.»

«Es gan to daru,» es apgalvoju, «man ir ļoti attīstītas ģimenes cilvēka jūtas.»

«Tāds jūs izskatāties! Klaidoņi jūs esat, visi vienādi. Tos brokāta krēslus jūs varat dabūt. Tikmēr nolieciet zālē sarkanos plīša krēslus.»

«Pateicos. Rit visu nolikšu atpakaļ. Grīdsegu ari.»

«Grīdsegu?» Viņa pagriezās atpakaļ. «Kas tad te runāja par grīdsegu?»

«Es. Un jūs arī nupat.»

Viņa sašutusi paskatījās manī. «Ta taču pieder tur klāt,» es teicu. «Krēsli taču stāv uz grīdsegas.»

«Lokampa kungs,» Zalevska kundze majestātiski noteica, «neaizmirstiet mēru! Mērenību visās lietās, — tā teica nelaiķis Zalevskis. To jums arī deretu iegaumēt.»

Es zināju, ka nelaiķis Zalevskis par spīti šai devīzei bija vārda tiešā nozīmē pārdzēries līdz nāvei. Viņa paša sieva to man citos gadījumos diezgan bieži bija stāstījusi. Bet tas viņai nebija nekas. Viņa izlietoja vīru kā citi ļaudis bībeli — citātiem. Un, jo ilgāks laiks pagāja, kopš viņš bija miris, jo dažādākas īpašības viņa tam piedeveja. Viņš tagad jau derēja visiem gadījumiem, tāpat kā bībele.

Es darbojos, izgreznodams savu būdu. Pēcpusdienā biju runājis pa tālruni ar Patrīciju Holmani. Viņa bija slimojusi, un es to gandrīz nedēļu nebiju redzējis. Tagad mēs bijām norunājuši astoņos satikties, un es to biju ielūdzis pie sevis vakariņās, lai pēc tam ietu uz kino.

Brokāta krēsli un paklājs izskatījās krāšņi; bet apgaismojums bija briesmīgs. Tādēļ es pieklauvēju blakus pie Hases dzīvokļa durvīm, lai patapinātu galda spuldzi.

Hases kundze gurdi sēdēja pie loga. Viņas vīrs vēl nebija pārnācis. Viņš katru dienu labprātīgi strādāja vienu līdz divas stundas ilgāk tikai tādēļ, lai viņu neatlaistu. Sieva atgādihāja slimu putnu. Viņas izplūdušajos, vecīgajos vaibstos vēl arvien brīžam pavīdēja bērna šaurā seja — pievilta, skumja bērna seja.

Es izteicu savu lūgumu. Viņa atdzīvojās un pasniedza man spuldzi. «Ak jā,» viņa nopūzdamās teica, «kad es atceros, kā agrāk…»

To stāstu es zināju. Tur bija runa par izredzēm, kādas viņai būtu bijušas, ja viņa nebūtu izgājusi pie Hases. To pašu stāstu es pazinu arī Hases uztverē. Tur atkal bija runa par izredzēm, kādas viņam būtu bijušas, ja viņš nebūtu precējies. Tas laikam bija visparastākais stāsts pasaulē. Un arī bezcerīgākais.

Es brīdi paklausījos, atbildēju pāris frāžu un devos pie Ernas Bēnigas aizņemties gramofonu.

Hases kundze par Ernu runāja tikai kā par personu, kas dzīvo blakus. Viņa to nicināja, tādēļ ka to apskauda. Man viņa gluži labi patika. Viņai nebija nekādu ilūziju par dzīvi, un viņa zināja, ka vajadzēja pie tās turēties, lai notvertu kādu drusciņu no tā, ko sauc par laimi. Viņa zināja arī, ka par to divkārt un trīskārt jāmaksā. Laime bija visnenoteiktākā lieta pasaulē, ar visaugstāko cenu.

Erna nometās pie savas somas un izmeklēja man dažas plates. «Vai vēlaties fokstrotus?» viņa jautāja.

«Nē,» atbildēju. «Es neprotu dejot.»

Viņa pārsteigta pacēla acis. «Jūs neprotat dejot? Jā, ko tad jūs vispār darāt, ja kādreiz izejat?»

«Es dejoju ar glāzi. Tā arī ir gluži labi.»

Viņa kratīja galvu. «Vīrietis, kas neprot dejot, manās acīs būtu iznicināts.»

«Jums ir stingri principi,» es atbildēju. «Bet ir taču arī vēl citas plates. Jūs nesen spēlējāt kādu ļoti skaistu — tā bija sievietes balss ar tādu kā Havajas mūziku…»

«Ā, tā ir brīnišķīga. «Kā gan es varēju dzīvot bez tevis…» — vai ne?»

«Pareizi! Kas gan šiem grāvēju dzejniekiem tik neienāk prātā! Man liekas, tie ir vienīgie romantiķi, kādi vēl atlikuši.»

Viņa iesmējās. «Kādēļ gan ne? Gramofons arī ir tāds kā piemiņas albums. Senāk rakstīja albumā dzejoļus, tagad dāvina gramofona plates. Ja gribu kaut ko atcerēties, man tikai jāuzliek tās reizes plate, un viss ir atkal kā toreiz.»

Es paskatījos plašu kaudzē, kas gulēja uz grīdas. «Ja mērījām pēc tā, Erna, tad jums laikam ir ļoti daudz atmiņu.»

Viņa piecēlās un atglauda iesarkanos matus. «Jā,» viņa teica un pastūma plates ar kāju sānis, «bet viena īsta man patiktu labāk…»

Izkravāju, ko biju nopircis vakariņām, un sagatavoju visu, cik labi vien varēdams. No virtuves man palīdzība nebija gaidāma, man bija pārāk sliktas attiecības ar Frīdu. Viņa man vienīgi būtu kaut ko apgāzusi. Bet veicās arī tāpat, un drīz es savu veco būdu vairs nepazinu jaunajā spožumā. Krēsli, spuldze, klātais galds — es jutu, ka mani krājas gaidu nemiers.

Es sāku iet, lai gan man vēl bija vairāk nekā stunda laika. Ārā vējš brāzmām pūta ap nātnu stūriem. Laternas jau dega. Krēsla starp namiem bija zila kā jūra. Kafejnīca «Internacionāle» peldēja tajā ka no kaujas izstājies kara kuģis. Es uz brīdi iegāju iekšā.

«Ei, Robert,» Roze teica.

«Ko tad tu te dari?» vaicāju. «Vai tev nav jāiet?»

«Vēl drusku par agru.»

Aloizs piezagās klāt. «Vienstāva?» viņš jautāja.

«Trijstāvu,» es atbildēju.

«Tu jau vareni sāc,» Roze noteica.

«Man vajag drusku šampanieša,» es teicu un izmetu rumu.

«Vai uzspēlēsi kaut ko?» Roze jautāja.

Es papurināju galvu. «Šodien nepatīk. Esmu pārāk gaisīgs, Roze. I\o mazā dara?»

Viņa pasmaidīja, parādīdama visus savus zelta zobus. «Viņai klājas labi. Rīt atkal aizbraukšu turp. Šonedēļ es labi nopelnīju; vecajiem bukiem pavasaris liek lēkāt. Aizvedīšu meitiņai jaunu mētelīti. Sarkanu, vilnas.»

«Sarkana vilnas drēbe ir pēdējais modes kliedziens,» es teicu.

Roze staroja. «Tu esi kavalieris, Robi.»

«Ja tikai tu nemaldies,» es teicu. «Nāc iedzer kādu glāzi. Anizeti, vai ne?»

Viņa pamāja ar galvu. Mēs saskandinājām. «Saki, Roze, — ko tu īsti domā par mīlestību?» es jautāju. «Tev taču to vajadzētu zināt.»

Viņa sāka skaļi smieties. «Nerunā par tādām lietām,» viņa tad sacīja. «Mīlestība! Ak, mans Arturs — kad es iedomājos par to plukatu, man vienmēr gurst ceļi. Es tev ko teikšu, Robi, nopietni runājot: cilvēka mūžs ir mīlestībai par garu. Vienkāši par garu. Tā man teica mans Arturs, kad viņš aizlaidās. Un tas tiesa. Mīlestība ir brīnišķīga. Bet vienam tā arvien iznāk par garu. Un otrs, tas paliek sēžot un skatoties. Tas sēž un skatās kā prātu zaudējis.»

«Skaidra lieta,» es teicu, «Bet bez mīlestības cilvēks arī ir tikai atmodies līķis.»

«Dari tā kā es,» Roze atbildēja, «pagādā sev bērnu. Tad tev būs ko mīlēt un tev būs miers.»

«Tas nemaz nav tik muļķīgi,» es teicu. «Tā tik man vēl trūka.»

Roze sapņaini šūpoja galvu. «Kādus sitienus es dabūju no sava Artura, — un tomēr, ja viņš tagad te ienāktu ar savu melno katliņu pakausī, — ak zēn, zēn, es jau trīcu, to iedomājoties vien.»

«Dzersim vienu glāzi uz Artura veselību,» es teicu.

Roze pasmējās. «Lai dzīvo ērzelis! Prozit!»

Mēs izdzērām. «Uz redzēšanos, Roze. Labu veiksmi šovakar.»

«Paldies! Uz redzēšanos, Robi!»

Noklaudzēja ārdurvis. «Hallo,» Patrīcija Holmane iesaucās, «tik dziļās domās nogrimis?»

«Nē, nemaz ne! Bet kā jums klājas? Vai esat atkal vesela? Kas jums īsti kaitēja?»

«Ak, nekas sevišķs. Biju saaukstējusies un dabūjusi nelielu drudzi.»

Viņa nemaz neizskatījās slima un vārga. Gluži pretēji, viņas acis man vēl nekad nebija likušās tik lielas un starojošas, viņas seja bija drusku pietvīkusi un kustības graciozas kā slaidam, skaistam dzīvniekam.

«Jūs izskatāties lieliski,» es teicu. «Gluži vesela! Mēs šodien varam daudz ko iesākt.»

«Tas būtu jauki,» viņa atbildēja. «Bet šodien tas nav iespējams. Šodien es nevaru.»

Es skatījos viņā, nekā nesaprazdams. «Jūs nevarat?»

Viņa purināja galvu. «Diemžēl, nē.»

Es vēl arvien nesapratu. Man likās, ka viņa pārdomājusi citādi manas istabas dēļ un negrib tikai pie manis ēst vakariņas.

«Es jums jau zvanīju,» viņa teica, «lai jūs velti nenākat. Bet jūs bijāt izgājis.»

Nu es beidzot sapratu. «Jūs tiešām nevarat? Nevarat — visu vakaru?» es jautāju.

«Šodien ne. Man kaut kur jābūt. Diemžēl, to dabūju zināt tikai pirms pusstundas.»

«Vai tad jūs nevarat to atlikt?»

«Nē, nav iespējams.» Viņa smaidīja. «Tās ir tādas kā veikala darīšanas.»

Es jutos kā triecienu, pa galvu dabūjis. Biju rēķinājies ar visu, tikai ne ar to. Es neticēju nevienam viņas vārdam. Veikala darīšanas, — viņa neizskatījās pēc tādas, kas nodarbotos ar veikala lietām. Droši vien tā bija tikai atruna. Noteikti — atruna. Kas tās vakarā varēja būt par svarīgām apspriedēm? Tādas lietas visi nokārtoja priekšpusdiena! Un tādas lietas ari nedabūja zināt tikai pusstundu iepriekš. Viņa vienkārši negribēja, tas bija viss.

Biju vīlies gluži kā bērns. Tikai tagad sajutu, cik ļoti biju jau iepriekš par šo vakaru priecājies. Es dusmojos pats uz sevi, ka biju tik vīlies, un negribēju, ka viņa to mana. «Nu labi,» es teicu. «Tad jau nekā nevar darīt. Uz redzēšanos.»

Viņa pētoši paskatījās manī. «Tik steidzīgi tas nu atkal nav. Man norunāts tikai deviņos. Mēs vēl varētu mazliet pastaigāties. Visu nedēju neesmu ārā bijusi.»

«Labi,» es nelabprāt noteicu. Pēkšņi jutos noguris un tukšs.

Mēs gājām pa ielu. Vakars bija noskaidrojies, un starp jumtiem spīdēja zvaigznes. Mēs gājām garām kādam zālājam, kur ēnas stāvēja daži krūmi. Patrīcija Holmane apstājās. «Ceriņi,» viņa teica, «smaržo pēc ceriņiem! Bet tas taču gluži neiespējami, vēl taču par agru.»

«Es gan nekā nejūtu,» es atbildēju.

«Tomēr!» Viņa pārliecās pār žogu.

«Tā ir «Daphne indica», cienījamā dāma,» no tumsas atskanēja kāda skarba balss.

Pie kāda koka atspiedies, stāvēja pilsētas dārzu strādnieks, kam galvā bija cepure ar misiņa plāksnīti. Viņš, drusku grīļodamies, pienāca klāt. No viņa kabatas rēgojās pudeles kakls. «Mēs to šodien iedēstījām,» viņš teica un pamatīgi nožagojās. «Tur tā stāv.»

«Pateicos,» Patrīcija Holmane teica un pagriezās pret mani. «Vai jūs vēl arvien nekā nesaožat?»

«Tomēr, nu saožu gan,» es negribīgi atbildēju. «Labo, veco graudu degvīnu.»

«Pareizi uzminēts!» Vīrs ēnā vareni atraugājās.

Es gluži labi sajutu saldo, smago smaržu, kas peldēja mīkstajā tumsā, bet neparko pasaulē to nebūtu atzinis.

Meitene smējās un izstaipījās. «Cik tas jauki, kad tik ilgi istabā būts! Ļoti žēl, ka man jāiet projām. Šis Bindings, — vienmēr tik steidzīgi un pēdējā mirklī, — viņš tiešām to lietu varēja atlikt uz rītu!»

«Bindings?» es jautāju. «Vai jums norunāts satikties ar Bindingu?»

Viņa pamāja ar galvu. «Ar Bindingu un vēl kādu. No tā otra viss atkarīgs. Nopietnas veikala darīšanas. Vai varat to iedomāties?»

«Nē,» es atbildēju, «to es nevaru iedomāties.»

Viņa pasmējās un runāja tālāk. Bet es vairs neklausījos. Bindings — tas mani bija ķēris kā zibens. Es nedomāju par to, ka viņa to pazina daudz ilgāk nekā mani,— es tikai pārspīlēti lielu un starojošu redzēju viņa buiku, viņa dārgo uzvalku un viņa naudas maku iznirstam savā priekšā. Mana nabaga krietnā, izgreznotā istabai Ko gan es biju iedomājies! Hases spuldze, Zalevskas krēsli! Šī jaunava taču man nemaz nepiederējās! Kas es tāds biju? Kājām gājējs, kas reiz bija aizņēmies kadijaku, lempīgs šņabdegunis, nekas vairāk! Tādi bija atrodami katrā ielas stūrī. Es jau redzēju, kā «Vīnogas» šveicars sveicināja Bindingu, es redzēju gaišas, siltas, uzpostas telpas, cigarešu dūmu mākoņus un elegantus ļaudis, dzirdēju mūziku un smieklus, smieklus par mani. «Atpakaļ,» es domāju, «ātri atpakaļ! Kada jausma, kāda cerība — tas jau bija bijis par daudz! Bija neprātīgi uz to ielaisties. Tikai atpakaļ!»

«Mēs varētu satikties rītvakar, ja jūs vēlaties,» Patrīcija Holmane teica.

«Rītvakar man nav laika,» es atbildēju.

«Vai parīt, vai kādu citu dienu šai nedēļā. Man tuvākajās dienās nekas nav paredzams.»

«Tas gan būs grūti,» es teicu. «Mēs šodien dabūjām steidzamu pasūtījumu, un tad mums laikam gan vajadzēs visu nedēļu strādāt līdz vēlai naktij.»

Tie bija meli, bet es citādi nevarēju. Manī bija par daudz niknuma un apkaunojuma.

Mēs šķērsojām laukumu un soļojām tālāk pa ielu gar kapsētu. No «Internacionāles» puses redzēju nākam Rozi. Viņas augstie zābaki spīdēja. Es būtu varējis nogriezties un citos apstākļos to droši vien arī būtu darījis, bet tagad gāju taisni uz priekšu, viņai pretī. Roze skatījās man garām, it kā mēs būtu pilnīgi sveši. Tas bija pats par sevi saprotams; neviena no šīrn sievietēm uz ielas nepazina savus paziņas, ja tie nebija vieni, «Labdien, Roze,» es teicu.

Viņa apjukusi paskatījās vispirms uz mani, tad uz Patrīciju Holmani, steigšus pamāja ar galvu un samulsusi aizgāja tālāk. Dažus soļus aiz viņas nāca Fricija, somiņu mētādama, ļoti sārtām lūpām, gurnus šūpodama. Viņa vienaldzīgi skatījās man cauri, it kā es būtu loga rūts. «Sveika, Fricij,» es teicu.

Viņa palocīja galvu kā karaliene un ne ar ko neizrādīja izbrīnu; bet es dzirdēju, ka viņa, garām tikusi, sāka ātrāk iet, — viņa gribēja šo lietu pārrunāt ar Rozi. Es vēl arvien būtu varējis nogriezties kādā sānielā, jo zināju, ka nāca arī citas, — bija tieši pirmās pastaigas laiks. Bet es savādā spītībā gāju taisni uz priekšu, —• kādēļ man jāvairās no viņām; es taču viņas pazinu daudz labāk nekā šo jaunavu man blakus ar tās Bindingu un viņa buiku. Lai viņa mierīgi noskatās, cik vien tai patīk.

Viņas nāca visas gar laternu rindu — skaistā Valija, bāla, slaida, eleganta, Līna ar koka kāju, plecīgā Erila, Mariona — cālītis, sārtvaidze Margota, homoseksuālists Kiki vāverādas kažokā un beidzot Mimija, vecmāmiņa ar paplašinātajām vēnām, līdzīga izspūrušam ūpirn. Es sveicināju visas, un, kad mēs gājām garām māmiņai ar desiņu katlu, es viņai sirsnīgi spiedu roku.

«Jums te daudz paziņu,» Patrīcija Holmane pēc brīža teica.

«Tādu jā,» es spītīgi atbildēju.

Es manīju, ka viņa paskatījās manī. «Man liekas, mums tagad būtu jāiet atpakaļ,» viņa vēl pēc brīža sacīja.

«Jā,» es atbildēju, «man arī tā liekas.»

Mēs stāvējām namdurvju priekšā. «Sveika,» es teicu, «un lai jums jautri klājas!»

Viņa neatbildēja. Ar diezgan lielām pūlēm es atrāvu acis no zvana pogas pie durvīm un paskatījos viņā. Un tiešām — es neticēju savām acīm — tur viņa stāvēja un nepavisam ne aizvainota, viņai raustījās lupas, mirdzēja acis, un tad viņa sāka smieties, sirsnīgi un bezrūpīgi, viņa mani vienkārši izsmēja. «Bērns,» viņa teica, «ak dievs, kāds bērns jūs vēl esat!»

Es stīvi viņu uzlūkoju. «Hm, jā…» tad teicu, «tomēr…» un pēkšņi sapratu situāciju, «es jums gan liekos drusku idiotisks, vai ne?»

Viņa smējās.

Es ātri paspēru soli uz priekšu un stingri pievilku viņu sev klat, lai viņa par to domā ko domādama. Viņas mati glāstīja manu vaigu, viņas seja bija tuvu pie manas sejas, es jutu viņas ādas tikko jaušamo firziķa smaržu; tad viņas acis nāca tuvāk, un pēkšņi es sajutu viņas lūpas uz savas mutes…

Viņa bija projām, iekams es īsti atģidos, kas bija noticis.

Es gāju atpakaļ, garām māmiņas desiņu katlam. «Dod man vienu lielo sardeli,» es starodams viņai teicu.

«Ar sinepem?» jautāja māmiņa savā tīrajā, baltajā priekšautā.

«Ar labu porciju sinepju, māmiņ!»

Edu desu ar baudu, kājās stāvēdams, un liku Aloizam no «Internacionāles» pasniegt glāzi alus. «Cilvēks ir savads kukainis, vai ne, māmiņ?» es teicu.

«Tā ir gan,» viņa dedzīgi atbildēja. «Vakar pienāk kāds kungs, apēd divas Vīnes desiņas ar sinepēm un pēc tam nevar samaksāt. Nu labi, bija vēls, ielā neredzēju neviena cilvēka, ko es varēju darīt, tā jau zināma lieta, ļāvu, lai viņš iet. Un, iedomājies, šodien viņš atkal ierodas un pamaksā par desiņām un vēl iedod man dzeramnaudu.»

«Miera laika raksturs, māmiņ. Kā citādi veicas?»

«Slikti! Vakar septiņi pāri Vīnes desiņu un deviņas sardeles. Vai zini, ja man nebūtu šo meiču, tad es jau sen būtu pagalam.»

Meičas bija staigules, kas māmiņu atbalstīja kur vien varēdamas. Ja viņas bija sameklējušas kādu draugu un ja vien bija kaut kā iespējams, viņas to veda pie māmiņas katla apēst kādu desiņu, lai vccā sieva kaut ko nopelnītu.

«Nu jau drīz kļūs siltāks,» māmiņa stāstīja tālāk, «bet ziemu, mitrumā un aukstumā, tad var vilkt, ko grib, vienmēr saaukstējas.»

«Dod man vēl vienu sardeli,» es teicu, «man ir tāds prieks par dzīvi. Un kā klājas mājās?»

Viņa mani uzlūkoja savām ūdensdzidrajām, mazajām acīm. «Vienmēr tas pats. Nesen viņš pārdeva gultu.»

Māmiņa bija precējusies. Pirms desmit gadiem viņas vīrs, lecot ejošā apakšzemes vilcienā, bija kritis un sabraukts. Viņam bija noņemtas abas kājas. Nelaime viņu dīvaini ietekmēja. Kā kroplis viņš tik ļoti kaunējās no savas sievas, ka vairs negulēja pie tās. Bez tam viņš slimnīcā bija pieradinājies pie morfija. Tas viņu ātri aizveda bojā; viņš nāca saskarē ar homoseksuālistiem, un drīz vien vīrs, kas piecdesmit gadus bija dzīvojis normāli, sagājās vairs tikai ar gļēviem puikām. No tiem viņš nekaunējās, jo tie bija vīrieši. Sieviešu acīs viņš bija kroplis, kas domāja, ka izraisa viņās riebumu un līdzcietību, — to viņš nepanesa; vīriešiem viņš bija tikai cilvēks, kuru bija piemeklējusi nelaime. Lai sadabūtu naudu puikām un morfija iegādei, viņš māmiņai atņēma visu, ko atrada, un pārdeva visu, kas bija pārdodams. Bet māmiņa viņu neatstāja, lai gan viņš to bieži sita. Viņa ar dēlu ik nakti līdz četriem rītā stāvēja pie desiņu katla. Dienu viņa maz* gāja veļu un tīrīja kāpnes. Viņa pastāvīgi slimoja un svēra deviņdesmit mārciņas; bet nekad viņu neredzēja citādu ka tikai laipnu. Viņa domāja, ka viņai vēl klājas gluži labi. Reizēm, kad_ vīram uzmācās bēdas, tas nāca pie viņas un raudāja. Tās bija viņas jaukākās stundas.

«Vai tev vēl ir tava labā vieta?» viņa man jautāja.

Es pamaju ar galvu. «JāL māmiņ. Es tagad labi pelnu.»

«Pielūko, ka to nepazaudē.»

«Gan jau uzmanīšos, māmiņ.»

Es pārnācu mājās. Priekšnamā kā dieva saukta stāvēja Frīda. «Jūs esat jauks bērns,» es teicu, jo man bija vēlēšanās darīt kaut ko labu.

Viņa savieba tādu seju, it kā būtu iedzērusi etiķi.

«Nopietni!» es turpināju. «Kāds labums mūžīgi' ķildoties! Frīda, dzīve ir īsa un pilna nejaušību un briesmu. Tagad visiem jāturas kopā. Līgsim mieru!»

Viņa nelikās redzam manu izstiepto roku, nomurmināja kaut ko par nolādētiem žūpām un nozuda, aizcirzdama durvis.

Es pieklauvēju pie Georga Bloka. Viņa durvju spraugā spīdēja gaismas stars. Viņš mācījās. «Nāc ēst, Džordžij,» es teicu.

Viņš pacēla acis. Viņa bālā seja pietvīka. «Man negribas.»

Viņš domāja, ka es to saku aiz līdzjūtības. Tādēļ viņš negribēja nākt.

«Vispirms paskaties,» es teicu. «Citādi man viss būs jāizmet. Dari man to prieku.»

Kad gājām pa koridoru, es redzēju, ka Ernas Bēnigas durvīs rnaza sprauga bija vaļā. Aiz tās dzirdēju klusu elpu. «A-ā,» es nodomāju un dzirdēju, kā Hases durvīs klusi apgriezās atslēga un tās tāpat par kādu centimetru pavērās. Laikam visa pansija uzglūnēja manai māsīcai.

Manas istabas spilgtajā griestu spuldzes gaismā stāvēja Zalevska kundzes brokāta krēsli. Spīdēja Hases spuldze, mirdzēja ananass, smalkā aknu desa, laša šķēles, ķiršu liķiera pudele..,.

Kad mēs ar apjukušo Georgu jau pilnā sparā bijām sākuši ēst, kāds pieklauvēja pie durvīm. Es zināju, kas nu būs. «Skaties nu, 2orž,» es čukstēju un iesaucos: «Lūdzu!»

Durvis atvērās, un pa tām, ziņkārībā sprēgādama, ienāca Zalevska kundze. Pirmo reizi manā mūžā viņa man personīgi ienesa pastu, kādu prospektu, kas man ieteica steidzīgi sakt ēst zaļbarību. Viņa bija pasakaini uzposusies — īsta dāma no agrākajiem, labākajiem laikiem, mežģīņu tērps ar bārkstainu šalli un saktu ar nelaiķa Zalevska ģīmetni medaljona vietā. Cukursaldais smaids spēji sasala viņas sejā; viņa apjukusi uzlūkoja samulsušo Georgu. Es sāku bezsirdīgi smieties. Viņa ātri attapas.

«A-ā, atlikts,» viņa indīgi teica.

«Pareizi,» es piekritu, vēl nogrimis viņas greznā tērpa aplūkošanā. Kāda laime, ka no ielūguma nekas nebija iznācis.

Zalevska māte nosodoši paskatījās manī. «Un tad jūs vēl smejaties? Vienmēr esmu teikusi: kur citiem cilvēkiem sirds, tur jums degvīna pudele.»

«Prātīgi teikts,» es atbildēju, «vai jūs mūs drusku nepagodinātu, cienījamā kundze?»

Viņa vilcinājās. Bet tad uzvarēja viņas ziņkārība varbūt tomēr vēl kaut ko izzināt. Es atkorķēju ķiršu liķiera pudeli.

Vēlu vakarā, kad viss bija klusu, es paņēmu mēteli un segu un pa koridoru aizzagos pie tālruņa. Es nometos ceļos pie galda, uz kura stāvēja aparāts, pārsedzu mēteli un segu pār galvu, noņēmu klausuli un ar kreiso roku saturēju mēteli apakšā ciet. Tā biju drošs, ka neviens mani nevarēja noklausīties. Zalevskas pansijai bija milzīgi garas, ziņkārīgas ausis. Man laimējās. Patrīcija Holmane bija mājās. «Vai sen jau pārnācāt no savas noslēpumainās apspriedes?» es jautāju.

«Drīz būs stunda.»

«Zēl. Ja būtu to zinājis…»

Viņa smējās. «Nē, tas neko nebūtu līdzējis. Es guļu gultā, un man atkal ir drusku drudzis. Labi, ka agri pārnācu mājās.»

«Drudzis? Kas tas par savādu drudzi?»

«Ak, nekas sevišķs. Ko jūs šovakar vēl darījāt?»

«Sarunājos ar saimnieci par pasaules politiku. Un jūs? Vai jūsu nodomi izdevās?»

«Ceru, ka viss izdosies.»

Manā slēptuvē kļuva nejēdzīgi karsti. Tādēļ ikreiz, kad ņieitene runāja, es atsedzu aizkaru, steigšus ieelpoju vēso |ra gaisu un atkal aizsedzos, kad pats runāju, klausuli tuvu pie mutes pielicis.

«Vai starp jūsu paziņām nav kāds, kam Roberts vārdā?» es jautāju.

Viņa iesmējās. «Nedomāju vis…»

«Zēl. Es labprāt būtu dzirdējis, kā jūs to izrunājat. Vai jūs tomēr negribētu pamēģināt?»

Viņa atkal smējās.

«Tikai joka dēļ,» es teicu. «Piemēram: Roberts ir ēzelis.»

«Roberts ir bērns…»

«Jums ir brīnišķīga izruna,» es teicu. «Un tagad pamēģināsim ar Robiju. Sakiet: Robijs ir…»

«Robijs ir dzērājs…» klusā, tālā balss lēni teica. «Un tagad man jāiet gulēt — esmu iedzērusi miega zāles, un galva man jau dūc…»

«Jā — ar labu nakti — dusiet saldi…»

Es pakāru klausuli un atstūmu mēteli un segu sānis. Tad es piecēlos un — sastingu. Soli aiz manis kā rēgs stāvēja pensionētais rēķinu padomnieks, kas dzīvoja istabā blakus virtuvei. Es īgni kaut ko noņurdēju.

«Cst!» viņš teica un bolīja acis.

«Cst!» es atsaucos un domās raidīju viņu uz elli.

Viņš pacēla pirkstu. «Es jūs nenodošu — politiska lieta, vai ne?»

«Ko?» es pārsteigts jautāju.

Viņš pamirkšķināja. «Neraizējieties! Es pats piederu pie galējiem labējiem. Slepena politiska saruna, vai ne?»

Es sapratu. «Augstākā mērā politiska!» es teicu un tagad arī bolīju acis.

Viņš pamāja ar galvu un čukstēja. «Lai dzīvo viņa majestāte!»

«Lai dzīvo, trīsreiz lai dzīvo!» es atbildēju. «Bet nu par citu. Sakiet, — vai zināt, kas izgudrojis tālruni?»

Viņš izbrīnā papurināja kailo pakausi.

«Es arī ne,» atbildēju, «bet tas ir bijis lielisks zellis …»

IX

Svētdiena. Sacīkšu diena. Pēdējā nedēļā Kesters bija ik dienas trenējies. Vakaros mēs tad līdz vēlai naktij bijām līdz pēdējai skrūvītei kontrolējuši, eļļojuši un kārtojuši Kārli. Tagad sēdējām pie rezerves daļām un gaidījām Ķesteru, kas bija aizgājis uz starta laukumu.

Mēs tur bijām visi; Graus, Valentīns, Lenčs, Patrīcija Holmane un par visām lietām Jups. Jups sacīkšu braucēja ģērbā, ar aizsargbrillēm un automobilista cepuri. Viņš bija Ķestera līdzbraucējs, tādēj ka viņš bija visvieglākais. Lenčs gan bija izteicis bažas. Viņš apgalvoja, ka Jupa milzīgās, atkārušās ausis radīšot pārāk stipru gaisa pretestību: vai nu mašīna zaudēšot divdesmit kilometrus no ātruma, vai arī pārvērtīšoties lidmašīnā.

«Kā jūs īsti esat tikusi pie sava angļu vārda?» Gotfrīds jautāja Patrīcijai Iiolmanei, kas sēdēja viņam blakus.

«Mana māte bija angliete. Viņu arī tā sauca. Pata.»

«A, Pata, tas ir kas cits. To daudz vieglāk izrunāt.» Viņš sameklēja pudeli un glāzi. «Nu tad — būsim labi draugi, Pat! Mans vārds Gotfrīds.»

Es stingi paskatījos viņā. Kamēr es vēl arvien šā un tā izlocījos no uzrunas, viņš gaišā dienas laikā gluži nekautrīgi izdarīja tādu lietu! Un viņa pasmējās un tiešām sauca to par Gotfrīdu.

Bet tas vēl nebija nekas, salīdzinot ar Ferdinandu Grauu. Tas bija kļuvis gluži traks un neizlaida viņu no acīm. Viņš deklamēja skanīgus pantus un teica, ka gribot viņu gleznot. Tiešām, viņš uzmetās uz kādas kastes un sāka zīmēt. «Klausies, Ferdinand, vecais maitas putns,» es teicu un atņemu tam bloku, «neķeries klāt dzīviem cilvēkiem. Paliec pie saviem līķiem. Un runā vairāk vispārīgi. Kas attiecas uz šo meiteni, tad es esmu jūtīgs.»

«Vai jūs vēlāk nāksiet palīgā nodzert mana viesnīcnieka bagātās krustmātes atlikumu?»

«Vai visu atlikumu, to nezinu. Bet kādu daļu droši.»

«Labi, zēn. Tad es tevi žēlošu.»

Parkšķēdami kā ložmetēji, motori drāzās apkārt pa skrejceļu. Oda pēc sadegušas eļļas, benzīna un rīcirieļļas. Uztraucoša, brīnišķīga smarža, u/.lraucoša, brīnišķīga motoru rīboņa!

Mums blakus montieri grabinājas savās labi apgādātajās rīku kabīnēs. Mēs paši bijām ļoti trūcīgi apgādāti. Daži darba rīki, aizdedzes sveces, pāris riteņu ar rezerves riepām, kuras par velti bijām dabūjuši no kādas fabrikas, dažas sīkākas rezerves daļas — tas jau bija viss.

Kesters nebrauca kādas fabrikas uzdevumā. Mums pašiem bija par visu jāmaksā. Tādēļ mums nekā daudz nebija.

Atnāca Oto. Aiz viņa Braumillers, jau sacensībai saģērbies. «Nu, Oto,» viņš teica, «ja manām svecēm šodien nekāda ķibele negadīsies, tad tu esi pagalam! Bet tām jau kaut kas gadīsies.»

«Gan jau redzēsim,» Kesters atbildēja.

Braumillers draudēja Kārlim. «Sargies no mana riekstkoža!»

Riekstkodis bija ļoti smagā jaunā mašīna, ar ko brauca Braumillers. Viņu uzskatīja par favorītu.

«Gan jau Kārlis tev iedos kājas, Teo!» Lenčs viņam uzsauca.

Braumillers gribēja atbildēt vecajā, godīgajā kareivju valodā, bet aprāvās, ieraudzījis pie mums Patrīciju Holmani, iepleta acis, mulsi pasmaidīja un gāja projām.

«Pilnīga uzvara,» Lenčs apmierināts noteica.

Motori riedami joņoja pa skrejceļu. Kesteram bija jāsagatavojas. Kārlis bija pieteikts sporta mašīnu klasē.

«Daudz mēs tev nevaram palīdzēt, Oto,» es teicu un paskatījos uz darba rīkiem.

Viņš atmeta ar roku. «Nav arī vajadzīgs. Ja Kārlim kas lūztu, tad tur nelīdzētu pat vesela darbnīca.»

«Vai mums tomēr nepacelt plakātus, lai tu zinātu, kāds tavs stāvoklis?»

Kesters purināja galvu. «Būs taču kopstarts, Tad jau pats redzēšu. Bez tam Jups uzmanīs.»

Jups dedzīgi pamāja ar galvu. Viņš drebēja aiz satraukuma un nemitīgi ēda šokolādi. Bet tas bija tikai tagad. Pēc starta šāviena viņš tūliņ kļuva mierīgs kā bruņurupucis.

«Nu tad ej, lauz kaklu!»

Mēs pastūmām Kārli uz priekšu. «Tikai nepaliec pie starta stāvot, tu mīļais maita,» Lenčs teica un glaudīja dzesinātāju. «Nepievil savu veco tēvu, Kārli!»

Kārlis aizbrauca. Mēs noskatījāmies tam pakaļ. «Vai tu redzi to komisko grabažu?» kāds pēkšņi feica mums blakus. «Pakaļgals kā strausam!»

Lenčs saslējās. «Vai jūs runājat par balto mašīnu?» viņš jautāja pietvīkušu seju, bet vēl mierīgi.

«Protams,» milzīga auguma montieris no kaimiņa kabīnes nevērīgi pār plecu atbildēja viņam un pasniedza savam kaimiņam alus pudeli. Lenčs sāka aiz niknuma stostīties un dzīrās kāpt pāri zemajai dēļu sienai. Paldies dievam, viņš vēl nebija izteicis savus apvainojumus. Es viņu rāvu atpakaļ. «Ko tu muļķojies,» es lādējos, «tu mums te esi vajadzīgs. Kādēļ tu jau iepriekš gribi tikt slimnīca?» Ietiepīgs kā ēzelis, viņš raisījās vaļā. Viņš nu reiz necieta, ka Kārli apvainoja.

«Redziet,» es teicu Patrīcijai Holmanei, «tas nu esot pēdējais romantiķis, šis trakais āzis! Vai varat iedomāties, ka viņš kādreiz dzejojis?»

Tam tūlīt bija rezultāti. Tā bija Gotfrīda vārīgā vieta. «Sen, pirms kara,» viņš aizbildinājās. «Bez tam, bērniņ, sacīkstēs prātu zaudēt nav nekāds kauns. Vai ne, Pat?»

«Prātu zaudēt vispār nav nekāds kauns.»

Gotfrīds sveicināja. «Dižens vārds!»

Visu turpmāko apslāpēja motoru rūkoņa. Gaiss drebēja. Zeme un debess drebēja. Sacensoņi joņoja garām. «Priekšpēdējais,» Lenčs noņurdēja. «Tas nelietis pie starta atkal spītējies.»

«Nekas,» es teicu, «starts ir Kārļa vājā puse. Viņš sāk lēni, bet tad vispār vairs nav apturams.»

Izskanošajā rūkoņā trokšņoja skaļruņi. Mēs neticējām savām ausim. Burgers, kāds nopietns' konkurents, bija palicis pie starta stāvot.

Mašīnas dūkdamas tuvojās. Tālumā tās drebēja uz skrejceļa kā sienāži, kļuva lielākas un pretējā pusē aizdrāzās garām tribīnēm lielajā līkumā. To vēl bija sešas, Kesters arvien vēl priekšpēdējā vietā. Mēs turējāmies gatavībā. Troksnis un atbalss te skaļak, te klusāk atskanēja no līkuma. Tad sacensoņi šāvās ārā. Viens priekšgalā, otrs un trešais cieši kopā tam aiz muguras un tad Kesters. Līkumā viņš bija izlauzies uz priekšu un brauca tagad kā ceturtais.

Saule iznira no mākoņiem. Platas, gaišas un pelēkas svītras plūda pār skrejceļu, kas tagad gaismā un ēnās pēkšņi kļuva plankumains kā tīģeris. Mākoņu ēnas slīdēja pār ļaužu puli tribīnēs. Motoru joņošana mums skanēja asinīs kā varena mūzika. Lenčs lēkāja apkārt, es sakošļāju cigareti miklā, un Patrīcija Holmane ošņāja gaisu kā kumeļš agrā rītā. Tikai Valentīns un Graus sēdēja mierīgi un gozējās saulē.

Mašīnu varenie sirds puksti atkal dimdēja tuvāk, gar|ļiņ tribīnēm. Mēs cieši raudzījāinies uz Ķesteru. Viņš purināja galvu. Viņš negribēja mainīt riepas. Otrreiz ga

rām braucot, viņš bija pavirzījies drusku uz priekšu. Tac īd viņš turējās trešajam cieši pie pakaļējiem riteņiem. Tu viņi aizdrāzās bezgalīgajā, taisnajā ceļā.

«Nolādētsl» Lenčs iemeta malku no pudeles.

«Viņš uz to trenējies,» es teicu Patrīcijai Holmanei. «Likumā garām iet ir viņa specialitāte.»

«Vai jūs ari nevēlaties malku no pudeles, Pat?» Lenčs jautāja.

Es īgni paskatījos viņā. Viņš izturēja manu skatienu, acis nemirkšķinādams.

«Labāk no glāzes,» viņa teica. «No pudeles dzert vēl neesmu iemācījusies.»

«Te tev nu bija!» Gotfrīds sniedzās pēc glāzes. «Tādi ir modernās audzināšanas trūkumi.»

Nākamajos riņķos sacensoņu rinda izstiepās garāka. Veda Braumillers. Pirmie trīs pamazām bija izlauzušies trīssimt metrus priekšā. Kesters nozuda aiz tribīnes trešajam cieši blakus. Tad mašīnas atkal drāzās uz mūsu pusi. Mēs uzlēcārn kājās. Kur bija palicis trešais? Oto brauca tūliņ aiz abiem pirmajiem. Tad — beidzot dārdēdams tuvojās trešais. Saplosītas pakaļējās riepas. Lenčs smīnēja ļaunā priekā; mašīna apturēja pie blakus kabīnes. Milzīgais montieris lādējās. Pēc minūtes mašīna atkal bija kārtībā.

Nākamie riņķi braucēju kārtībā nekā negrozīja. Lenčs nolika hronometru blakus un rēķināja. «Kārlim vēl ir rezerves,» viņš tad paziņoja.

«Baidos, ka citiem arī,» es teicu.

«Mazticīgais!» Viņš man uzmeta iznīcinošu skatienu.

Arī priekšpēdējā lokā Kesters purināja galvu. Viņš gribēja riskēt un nemainīt riepas. Vēl nebija tik silts, ka tās nevarētu izturēt.

Kad mašīnas sāka beigu cīņu, sasprindzinājums uzgula plašajam laukumam un tribīnēm kā caurspīdīgs zvērs. «Lieciet visi rokas pie koka,» es teicu un satvēru vesera kātu. Lenčs pielika roku man pie galvas. Es viņu atgrūdu. Viņš saviebās un pieķērās pie margām.

97

Dūkoņa izvērtās krākšanā, krākšana gaudošanā, gaudošana pērkonīgā rūkoņā un augstā, svilpšanai līdzīgā sīkšanā, motoriem ar augstāko apgriezienu skaitu strādājot. Braumillers uzskrēja līkumā, cieši aiz viņa drāzās otrais, tas, čīkstošiem pakaļējiem riteņiem putekļus griezdams, gāja likumā zemāk, dziļāk, viņš laikam gribēja

4 — Trīs draugi

mēģināt pa apakšu tikt garām. «Nepareizi!» Lenčs kliedza. Kesters jau šāvās paka], viņa mašīna švirkstēdama uzskrēja līdz augšējai malai, vienu mirkli mēs sastingām, izskatījās, ka viņš tai pārlidos pāri, tad motors ierēcās un mašīna apgriezās.

«Viņš ir gājis iekšā ar pilnu gāzi!» es saucu.

Lenčs pamāja ar galvu. «Traks!»

Mēs tālu pārliecāmies^ pāri barjerai, drebēdami uztraukumā, vai būs laimējies. Es uzcēlu Patrīciju Holmani uz darba rīku kastes. «Tā jūs varēsiet labāk redzēt. Atspiedieties uz mana pleca. Skatieties uzmanīgi, līkumā viņš arī to noķers.»

«Tas viņam jau rokā!» viņa iesaucās. «Viņš jau ir garām!»

«Viņš tuvojās Braumilleram! Dievs kungs, svētais Mozu!» Lenčs tagad kliedza. «Viņš tiešām ir garām un tagad dzenas pakaļ Braumilleram.»

Kā negaisa mākonis trīs mašīnas izdrāzās no līkuma, joņoja tuvāk, mēs kliedzām kā prātu zaudējuši, arī Valentīns un Graua varenais bass tagad mums piebalsoja,— Kesteram bija izdevies ārprāts, viņš līkumā pa augšu bija pagājis garām otrajam, jo tas bija pārrēķinājies un šaurākajos iekšējos lokos zaudējis laiku, un tagad Kesters kā vanags metās virsū Braumilleram, kas pēkšņi atradās tam vairs tikai divdesmit metrus priekšā un kam acīm redzot nedarbojās sveces. ■

«Sadod viņam, Oto! Sadod viņam! Apēd riekstkodi,» mēs aurojām un mājām ar rokām.

Mašīnas nozuda pēdējā līkumā. Lenčs skaļi lūdza palīgā visus Āzijas un Dienvidamerikas dievus un šūpoja savu amuletu. Es izrāvu arī savējo. Patrīcija Holmane atbalstījās uz mana pleca, skatoties galvu tālu uz priekšu izstiepusi. Tad viņi tuvojās. Braumillera motors vēl arvien šķaudīja, tas ik mirkli apstājās. Es aizvēru acis; Lenčs pagriezās ar muguru pret skrejceļu — mēs gribējām piekukuļot likteni…

Kāds sauciens mums lika apsviesties. Pēdējā mirklī mēs vēl redzējām, kā Kesters sasniedza mērķi divus metrus Braumilleram priekšā.

Lenčs kļuva kā vājprātīgs. Viņš svieda darba rīkus zemē un staigāja uz rokām pār riepām.

«Ko jūs pirmīt teicāt?» viņš, atkal kājās piecēlies, uzbrēca milzīgajam montierim. «Grabaža?»

«Ak, cilvēk, nevēkšķi man ausīs,» montieris īgni atbildēja. Un, kopš es viņu pazinu, tā bija pirmā reize, kad pēdējam romantiķim, apvainojumu dzirdot, neuznāca niknuma lēkme, bet gan smieklu delīrijs.,.

Mēs gaidījām Oto. Viņš vēl kavējās pie sacīkšu vadības.

«Gotfrīd,» pēkšņi mums aiz muguras atskanēja kāda aizsmakusi balss.

Mēs pagriežamies atpakaļ. Tur stāvēja kalns cilvēka izskatā pārāk šaurās, svītrainās biksēs, pārāk šaurā marengo žaketē, ar melnu katliņu galvā. «Alfonssl» Patrīcija Holmane iesaucās.

«Pats personīgi,» viņš atzinās.

«Mēs uzvarējām, Alfons!» viņa iesaucās.

«Vareni, vareni. Tad es laikam esmu atnācis par vēlu, vai ne?»

«Tu nekad nenāc par vēlu, Alfons,» Lenčs teica.

«īstenībā es jums tikai gribēju atnest ko ēdamu. Aukstu cūkas cepeti un nedaudz sālītu ribiņu. Viss jau sagriezts.»

«Dod šurp un sēdies, tu zelta cilvēk,» Gotfrīds iesaucās. «Mēs tūliņ sāksim.»

Viņš atraisīja saini. «Ak dievs,» Patrīcija Holmane teica, «tur jau pietiktu veselam pulkam.»

«To vienmēr redz tikai beigās,» Alfonss noteica, «Bez tam — te būs arī drusku ledus ķimeļa.»

Viņš pasniedza divas pudeles. «Korķi jau izvilkti.»

«Vareni, vareni,» Patrīcija Holmane sacīja. Viņš tai vēlīgi mirkšķināja ar acīm.

Kārlis lēni pieripoja klāt. Kesters un Jups izlēca no mašīnas. Jups izskatījās pēc Napoleona jaunības dienās. Viņa ausis zvīļoja kā baznīcas logi. Rokās viņš turēja briesmīgi bezgaumīgu, milzīgu sudraba kausu. «Sestais,» Kesters smiedamies teica. «Tiem ļaudīm ar nekas cits neienāk prātā.»

«Tikai tas piena pods?» Alfonss lietišķi jautāja. «Skaidrā naudā nekā?»

«Tomēr,» Oto viņu mierināja, «ir arī skaidrā naudā.»

«Tad taču mēs tagad vārda tiešā nozīmē peldam naudā,» Graus teica. «Liekas, būs jauks vakars.»

4»

99

«Pie manis?» AJfonss jautāja.

«Goda lieta,» Lenčs atbildēja.

«Zirņu zupa ar cūkas kuņģi, kājām un ausīm,» Alfonss teica, un pat Patrīcijas Holmanes sejā atspoguļojās cienība. «Protams, par velti,» Alfonss piebilda.

Pienāca Braumillers, lādēdamies par savu nelaimi, eļļainām aizdedzes svecēm rokās. «Nomierinies, Teo,» Lenčs iesaucās. «Nākamajās bērnu ratiņu sacīkstēs tev pirmā godalga droša.»

«Vai jūs man revanšēsieties ar konjaku?» Braumillers jautāja.

«Pat ar alus glāzēm,» Graus teica.

«Tur jums nav nekādu izredžu, Braumillera kungs,» Alfonss kā lietpratējs paskaidroja. «Es Ķesteru vēl nekad neesmu redzējis piedzērušos.»

«Es arī Kārli vēl nekad neesmu redzējis sev priekšā,» Braumillers atbildēja. «Atskaitot šodienu.»

«Paciet to ar cieņu,» Graus teica. «Te tev būs glāze. Dzersim uz kultūras bojā eju, pateicoties mašīnām.»

Projām iedami, gribējām paņemt līdzi atlikušo Alfonsa proviantu. Tur vēl vajadzēja but krietnai divu vīru tiesai. Bet mēs atradām tikai papīru. «Deviņi pērkoni…» Lenčs teica. «A-ā!» Viņš rādīja Jupu, kas mulsi smīnēja, ar pilnām saujām un vēderu, kurš atgādināja bungas. «Arī rekords.»

Patrīcijai Holrnanei pēc mielasta pie Alfonsa pēc manas izjūtas bija pārāk lieli panākumi. Es pieķēru Grauu tai brīdī, kad tas atkal piedāvājās viņu gleznot. Viņa smējās un teica, ka tas esot pārāk garlaicīgi; fotografēties esot daudz ērtāk.

«Tā ir arī vairāk viņa specialitāte,» es dzēlīgi teicu. «Varbūt viņš jūs gleznos pēc kādas fotogrāfijas.»

«Paliec mierā, Robi,» Ferdinands neuztraukdamies atbildēja un uzlūkoja Patu savām milzīgajām, zilajām bērna acīm. «Degvīns tevi dara ļaunu, mani — cilvēcīgu. Tā ir starpība starp mūsu paaudzēm.»

«Viņš ir kādus desmit gadus vecāks par mani,» es paskaidroju.

«Mūsu laikos tā ir veselas paaudzes starpība,» Ferdinands turpināja. «Vesela mūža starpība. Tūkstoš gadu starpība. Ko jūs, zēni, zināt no dzīves! Jūs taču baidāties paši no savām jūtām. Jūs nerakstāt vēstules, — jūs runājat pa tālruni; jūs vairs nesapņojat, — jūs dodaties svētdienas izbraukumā; jūs esat prātīgi mīlestībā un neprātīgi politikā, — nožēiajams dzimums.»

Es klausījos tikai ar vienu ausi, ar otru klausījos Braumillerā. Viņš tieši tajā brīdī drusku stīvu mēli skaidroja Patrīcijai Holmanei, ka tai katrā ziņā pie viņa jā mācoties auto vadit. Viņš tai parādīšot visus savus trikus.

Pirmajā izdevīgajā mirklī es viņu pavedu sānis. «Teo, tev kā sportistam ļoti neveselīgi daudz interesēties par sievietēm.»

«Man ne,» Braumillers atteica, «man ir lieliska daba.»

«Labi. Tad es tev pateikšu, kas noteikti arī tev būtu neveselīgi: ja tu ar šo pudeli reiz dabūtu pa galvu.»

Viņš pasmīnēja. «Bāz zobenu makstī, mazais. Vai zini, pēc kā pazīst kavalieri? Ka viņš dzērumā uzvedas pieklājīgi. Un vai zini, kas es esmu?»

«Balamute!»

Man nebija jābaidās, ka kāds no viņiem tiešām gribētu kaut ko iesākt; tādas lietas starp mums nekad nenotika. Bet es skaidri nezināju, kā bija ar meiteni; viegli varēja gadīties^ ka viņai kāds no tiem ļoti iepatīkas. Mēs vēl bijām pārāk sveši, lai es varētu justies drošs. Un kad gan tādās lietās varēja būt drošs?

«Vai nevēlaties klusām pazust?» es viņai jautāju.

Viņa pamāja ar galvu.

Mēs gājām pa ielām. Laiks bija apmācies. Migla lēni krita pār pilsētu, zaļa un sudrabota migla. Es paņēmu Patas roku un iebāzu to sava mēteļa kabatā. Tā mēs ilgi staigājām.

«Nogurusi?» es jautāju.

Viņa kratīja galvu un smaidīja.

Es rādīju kafejnīcas, kurām mēs gājām garām. «Vai ieiesim kaut kur?» es jautāju.

«Nē. Ne jau atkal.»

Mēs gājām tālāk un nonācām pie kapsētas. Tā bija kā klusa sala akmens namu straumē. Koki šalca. To galotnes vairs nebija redzamas. Mēs uzmeklējām tukšu solu un apsēdāmies.

Laternas ielas malā bija ieguvušas trīsošus oranžas gaismas dārzus. Biezāk krītošajā miglā sākās lielā gaismas pasaka. Maijvaboles apreibušas dūca šurp no liepām, riņķoja ap laternām un smagi atsitās pret mitrajām rūtīm. Migla visu pārvērta, pacēla augšup un atraisīja no zemes, viesnīca otrpus ielas jau kā okeāna tvaikonis ar apgaismotām kabīnēm peldēja pār melno asfalta spoguli, pelēkā baznīcas ēna aiz tās kļuva par spokainu burinieku ar augstiem mastiem, kas zuda pelēki sārtā gaismā, un tad arī namu liellaivas sāka peldēt lejup pa straumi…

Mēs klusēdami sēdējām līdzās. Migla visu darīja nereālu — ari mūs. Es uzlūkoju meiteni — viņas plaši atvērtajās acīs mirdzēja laternu atspulgs. «Nac,» es teicu, «nāc tuvāk pie manis, citādi migla tevi aiznesīs…»

Viņa pagrieza seju pret mani. Viņa smaidīja, viņas mute bija viegli pavērta, zobi vizēja, viņas lielās acis bija vērstas pret mani, bet man šķita, it kā viņa mani nemaz neredzētu, — ka smaidītu man pāri pelēkajā un sudrabotajā plūdumā, it kā viņu būtu dīvaini aizkustinājusi galotņu šūpošanās, mitruma lāsošana lejup gar koku stumbriem, it kā viņa klausītos kādā tumšā, nedzirdamā saucienā aiz kokiem, aiz pasaules, it kā viņai tūlīt būtu jāceļas un jāiet projām, cauri miglai, bez mērķa un droši, un jāseko šim tumšajam, noslēpumainajam zemes un dzīvības aicinājumam.

Nekad es neaizmirsīšu šo seju, — nekad neaizmirsīšu, kā tā noliecās pie manis, kā tā ieguva izteiksmi, kā tā klusēdama pildījās ar maigumu un gleznumu, ar mirdzošu klusumu kā atplaukdama, — nekad neaizmirsīšu, kā viņas lūpas nāca man pretī,.kā viņas acis tuvojās manējām, kā tās apstājās tuvu man un mani uzlūkoja jautājošas, nopietnas, lielas un mirdzošas — un kā tad tās lēni aizvērās it kā padodamās…

Migla plūda un plūda. Pieminekļu krusti bāli rēgojās no pelēkajiem viļņiem. Es uzsedzu mēteli pār mums. Pilsēta bija nogrimusi. Laiks bija miris.,»

Mēs ilgi tā sēdējām. Pamazām vējš sāka stiprāk pūst un ēnas sāka šūpoties pelēkajā gaisā mūsu priekšā. Es dzirdēju soļu čirkstēšanu un klusas, čukstošas balsis. Tad paklusām ieskanējās ģitāras. Es pacēlu galvu. Ēnas nāca tuvāk, kļuva par tumšiem stāviem un sastājās kopā vienā lokā. Klusums. Un tad pēkšņi skaļa dziedāšana: «Jēzus, Jēzus meklē tevi,.«»

Es strauji uztrūkos un ieklausījos. Kas tur notika? Vai mēs atradāmies uz mēness? Tas taču bija īsts koris? Divbalsīgs sieviešu koris…

«Grēcniek, grēcniek, piecelies…» skanēja pāri kapsētai pulka gājiena taktī…

Es izbrīnā uzlūkoju Patu. «Tas taču nav aptverams,» es teicu.

«Nāc ar mums un nožēlo…» nu jau ātrā tempā skanēja tālāk.

Pēkšņi es sapratu. «Žēlīgais dievs! Pestīšanas armija!»

«Nepalaidies grēka varai…» ēnas atkal brīdināja kāpjošā kantilēnā.

Patas brūnajās acīs paspīdēja gaišas dzirkstis. Viņas lūpas raustījās un pleci drebēja.

Dziesma neapturami skanēja tālāk fortisimo:

Elles sods un uguns mokas Ļauno grēku atalgo; Jēzus stiepj pēc tevis rokas — Nāc un grēkus nožēlo.

«Klusu, jods lai parauj!» pēkšņi tumsā ierēcās kāda nikna balss.

Acumirklī iestājās apjukuma klusums. Bet pestīšanas armija bija pieradusi pie izsmiekla. Koris tūliņ turpināja vēl skaļāk. «Ko tu gribi bēdu lejā…» skanēja unisonā.

«Es gribu skūpstīties, nolādēts,» kliedza niknā balss, «vai tad pat šeit nebūs miera?»

«Kur tev' sātans vilina…» koris ar sparu meta pretī.

«Jūs, vecās kazas, nu gan mani nepievilināsiet!» no miglas bez kavēšanās nāca atbilde.

Es sāku smieties. Pata arī vairs nevarēja noturēties. Mēs locīdamies smējāmies par šo divkauju kapsētā. Pestīšanas armija zināja, ka soli šeit bija patvērums mīlas pāriem, kas citur pilsētas troksnī neprata atrast vientuļas vietas. Tādēļ nu pestīšanas armija bija sagatavojusies varenam triecienam. Tā devās svētdienas uzbrukumā, lai glābtu dvēseles. Neskolotās balsis dievbijīgi, ticīgi un skaļi vilka savas dziesmas. Ģitāras sparīgi strinkšķināja līdz.

Kapsēta atdzīvojās. No miglas skanēja klusi smiekli un pamudinājuma saucieni. Likās, visi soli bija aizņemti. Vientuļajam mīlestības dumpiniekam pievienojās neredzams domu biedru pulks. Izveidojās protesta koris.

Laikam tur bija veci karavīri, ko marša mūzika bija ierosinājusi, jo pēc īsa brīža spēcīgi atskanēja neaizmirstamā dziesma: «Es Hamburgā bijusi esmu un zinu, kā pasaule zied…»

«Netur cietu savu sirdi,» vēlreiz spalgi izlauzās askētu koris, jo pestīšanas armiju ar klanīgajām cepurēm bija pārņēmusi lielākā trauksme.

Bet ļaunais uzvarēja. «Savu vārdu tev nevaru sacīt.» vareni skanēja pretī no skarbām rīklēm, «esmu meiča, par naudu ko pērk …»

«Nu mums laiks projām iet,» es teicu Patai. «So dziesmu es zinu. Tai ir vairāki panti, un tie pārspēj cits citu. Projām no šejienes!»

Pilsēta atkal iznira ar tauru troksni un riteņu rūkoņu. Bet tā palika apburta. Migla pārvērta autobusus par lieliem, teiksmainiem nezvēriem, automobiļi kļuva par kaķiem ar ugunīgām acīm un skatlogi par raibām burvju

alām.

Mēs gājām pa ielu gar kapsētu un pāri izpriecu laukumam. Karuseļi kā rūcoši mūzikas un vizuļu torņi rēgojās miglainajā gaisā, velna rats dzirkstīja purpurā, zeltā un smieklos, un labirints laistījās zilās ugunīs.

«Svētītais labirints!» es teicu.

«Kādēļ?» Pata jautāja.

«Mēs taču abi reiz tur bijām kopā.»

Viņa pamāja ar galvu.

«Man ir tāda sajūta, ka tas būtu bezgalīgi sen.»

«Vai neiesim vēlreiz?»

«Nē,» es teicu. «Tagad vairs ne. Vai gribi ko dzert?»

Viņa purināja galvu. Viņa izskatījās brīnum skaista. Migla bija kā viegla smarža, kas viņu darīja vēl mirdzošā ku.

«Vai neesi nogurusi?» es jautāju.

«Nē, vēl ne.»

Mēs gājām garām teltīm ar riņķiem un vadžiem. To priekšā karājās spuldzes ar baltu, dzirkstošu karbīda gaismu. Pata paskatījās manī. «Nē,» es teicu, «šodien es nemetīšu. Nevienu riņķi. Un kaut arī varētu laimēt Aleksandra Lielā vīna pagrabu.»

Mēs gājām tālāk, pāri laukumam un cauri pilsētas apstādījumiem. «Te kaut kur bija «Daphne indica»,» Pata teica.

«Jā, tā smaržo jau tālu pāri zālājam. Gluži skaidri var sajust. Vai ne?»

Viņa paskatījās manī. «Tomēr jā,» viņa teica.

«Tā būs izplaukusi. Tās smarža tagad jūtama visā pilsētā.»

Es uzmanīgi pavēros pa labi un pa kreisi, vai kaut kur nebūtu tukšs sols. Bet, vai nu tur bija vainīga «Daphne indica», vai svētdiena, vai mes paši, — es neviena neatradu. Visi bija aizņemti. Es paskatījos pulkstenī. Jau bija pāri divpadsmitiem. «Nāc,» es teicu, «iesim pie manis, — tur mēs būsim vieni.»

Viņa neatbildēja, bet mēs gājām atpakaļ. Pie kapsētas mēs ieraudzījām kaut ko negaidītu. Pestīšanas armija bija dabūjusi pastiprinājumu. Koris tagad stāvēja četrās rindās. Ne vien māsas, tur bija arī divas rindas formās tērptu brāļu. Dziesma vairs neskanēja spalgi divbalsīgi, bet četrbalsīgi kā ērģeles. Pār kapu pieminekļiem valša taktī šalca: «Debesu Jeruzaleme …»

Opozīcija vairs nebija dzirdama. Tā bija aizslaucīta. «Neatlaidība,» tā vienmēr bija teicis mans rektors Hillermanis, «neatlaidība un uzcītība sasniedz vairāk nekā izlaidība un ģēnijs …»

Es atslēdzu durvis. Vienu mirkli apdomājos. Tad uzgriezu gaismu. Koridora ūķis rēgojās pretī dzeltens un riebīgs. «Aizver acis,» es Patai klusi teicu, «šis skats piemērots tikai rūdītiem nerviem.» Tad es viņu ātri pacēlu un lēni, saviem parastajiem soļiem, it kā būtu viens, gāju garām somām un gāzes plītīm līdz savai istabai.

«Drausmīgi, vai ne?» apjucis teicu un skatījos uz plīša mēbeļu garnitūru, kas rēgojās mums pretī. Jā, tagad man trūka Zalevska kundzes brokāta krēslu, trūka grīdsegas, Hases spuldzes ..»

«Tik drausmīgi nemaz nav,» Pata teica.

«Tomēr, tomēr,» es atbildēju un piegāju pie loga.

«Bet skats vismaz ir skaists. Varbūt piestumsim krēslus pie loga.»

Pata staigāja pa istabu. «Nemaz nav tik ļauni. Galvenais, te ir brīnišķīgi silti.»

«Vai tev salst?»

«Man patīk siltums,» viņa teica, drusku sarāvusi plecus. «Es nemīlu aukstumu un lietu. Es tos arī lāgā neļ panesu.»

«Ak dievs — un mēs visu laiku sēdējām ārā, miglā…»

«Toties labāk ir tagad šeit…»

Viņa izstaipījās un atkal saviem skaistajiem soļiem staigāja pa istabu. Es biju ļoti samulsis un ātri paskatījos apkārt, — paldies dievam, nekas liels tur nemētājās. Savas saplīsušas rītakurpes es ar ātru kājas kustību paspēru pagultē.

Pata stāvēja pie drēbju skapja un skatījās augšā. Uz skapja bija veca ceļa soma, ko Lenčs man bija atdāvinājis. Tā bija nolipināta raiba ar viņa dēkaino ceļojumu zīmēm. «Riodežaneiro…» viņa lasīja, «Manaosa — Santjāgo — Buenosairesa .,.» ļ

Viņa pastūma somu atpakaļ un nāca man klāt. «Un tur visur tu jau esi bijis?»

Es kaut ko nomurmināju. Viņa satvēra manu roku. «Nāc pastāsti man par to, stāsti man par visām šīm pilsētām, tam taču jābūt brīnišķīgi — tik tālu ceļot.» 1

Un es? Es viņu redzēju savā priekšā skaistu, jaunu, gaidu pilnu, kā tauriņu, kas aiz laimīgas nejaušības iemaldījies manā noplukušajā, riebīgajā istabā, manā nenozīmīgajā bezcerību dzivē, pie manis un tomēr vēl ne pie manis — tikai viens elpas vilciens, un tas varēja pacelties un atkal aizlidot, — lamājiet mani, nosodiet mani, bet es nevarēju, vienkārši nevarēju teikt nē, nevarēju pateikt, ka nekad tur neesmu bijis, tagad ne…

Mēs stāvējām pie loga, migla spiedās un plūda pret rūtīm, — un es jutu: aiz tās atkal glūnēja noklusētais, apslēptais, pagājušais, mitrās šausmu dienas, tukšums, netīrumi, trūdošas dzīves atliekas, nemiers, bez mērķa ritošas dzīves juceklīgā spēku izšķiešana, — bet šeit, manā priekšā, ēnā, mulsinoši tuvu bija šī klusā elpa, šī neaptveramā klātbūtne, siltums, skaidra dzīve, — man tā bija jātur, man tā bija jāiegūst «Rio,» es teicu, «Riodežaneiro — tā ir osta, gluži kā pasaka. Septiņos lokos jūra apskauj līci, un pilsēta balta un mirdzoša paceļas tam pāri…» Es sāku stāstīt par tropu pilsētām un bezgalīgiem līdzenumiem, par dzeltenām upju dūņām, par zaigojošām salām un krokodiliem, par mežiem, kas aprij ceļus, par jaguāru rēcieniem naktīs, kad upes tvaikonis slīd caur vaniļas, tveices, orhideju smaržas, trūdu un tumsas

izgarojumiem, — to visu es biju no Lenca dzirdējis, bet tagad man gandrīz likās, ka es pats tas būtu bijis, tik brīnišķīgi jaucās kopā atmiņas un ilgas pēc tā ar vēlēšanos savas dzīves sīkajam un tumšajam juceklim piešķirt drusku spožuma, lai nezaudētu šo nesaprotami skaisto seju savā priekšā, šo pēkšņo cerību, šo laimes pilno ziedu plaukumu, kam es viens pats biju daudz par niecīgu. Vēlāk es to visu kādreiz varēšu izskaidrot, vēlāk, kad es būšu kas vairāk, kad viss būs drošāļks, vēlāk, bet ne tagad. «Manaosa,» es teicu, «Buenosairesa.» Un katrs mans vārds bija lūgums un ilgas.

Nakts. Ārā sāka līt. Pilieni krita klusi un maigi. Tie vairs neplīkšķēja kā pirms mēneša, kad tie vēl ķēra tikai liepu kailos zarus; tagad tie klusi lāsoja lejup gar jaunajām, mīkstajām lapām, tie kļāvās tām klāt un tecēja garām, kādi mistiski svētki un noslēpumaina plūšana uz saknēm, no kurām tie atkal kāps augšup un paši 'kļūs par lapām, kas savukārt gaidīs lietu pavasara naktīs.

Bija iestājies klusums. Ielas troksnis bija apklusis; kāda vientuļa laterna meta nemierīgu gaismu uz ietves. Maigās koku lapas, no apakšas apgaismotas, izskatījās gandrīz baltas, gandrīz caurspīdīgas, un galotnes bija mirdzošas, gaišas buras …

«Klausies, Pat, lietus līst…»

«Jā …»

Viņa gulēja man blakus. Viņas mati tumši atdalījās no baltajiem spilveniem. Seja likās ļoti bāla starp matu tumšajām ēnām. Viens plecs bija drusku pacelts. Tas savādā gaismā spīdēja kā nespodra bronza, un šaura gaismas svītra krita ari uz viņas rokas. «Skaties…» viņa teica un iecēla gaismā abas rokas.

«Man šķiet, tas ir no āra laternas,» es sacīju.

Viņa piecēlās sēdus. Tagad arī viņas seja bija gaismā; tā plūda pār pleciem un krūtīm, dzeltena kā vaska sveču starojums, tā mainījās, saplūda kopā, kļuva oranžsarkana, zili loki vizēja tai cauri, un tad pēkšņi aiz viņas atspīdēja silti sarkana blāzma kā staru vainags, slīdēja augšup un lēni pacēlās istabas griestos.

«Tā ir cigarešu reklāma ielas otrā pusē.»

«Redzi, cik skaista tava istaba,» viņa teica.

«Tā ir skaista tādēļ, ka tu te esi,» es teicu. «Nu tā arī nekad vairs nebūs agrākā istaba, jo tu te esi bijusi.»

Viņa uz ceļiem stāvēja gultā blāvi zilas gaismas mākonī. «Bet.,.» viņa teica, «es taču vēl bieži te būšu — bieži.» Es nekustēdamies gulēju un raudzījos viņā. Es visu redzēju kā caur maigu, dzidru miegu, atraisīts, mierīgs un ļoti laimīgs. «Cik skaista tu esi tā, Pat! Daudz skaistāka nekā jebkurās drēbēs.»

Viņa pasmaidīja un noliecās pār mani. «Tev mani ļoti jāmīl, Robij. Es nezinu, ko lai iesāku bez mīlestības!»

Viņas acis mani nelaida vaļā. Viņas seja bija tuvu virs manējās. Tā bija dzīva, gluži atvērta, kaisla spēka pilna. «Tev mani jātur,» viņa čukstēja, «man vajag kāda, kas mani tur. Citādi es kritīšu. Man bailes.»

«Tu neizskaties tāda, ka tev būtu bailes,» es atbildēju.

«Tomēr. Es tikai tā izliekos. Man bieži ir bailes.»

«Gan jau tevi noturēšu,» es teicu vēl arvien šai nereālajā nomoda sapnī, šai gaistošajā, rēnajā miegā. «Gan jau es tevi pratīšu noturēt, Pat. Tu vēl brīnīsies.»

Viņa paņēma manu seju savās rokās. «Tiešām?»

Es pamāju ar galvu. Viņas pleci spīdēja zaļi kā dziļā ūdenī. Es satvēru viņas rokas un vilku viņu lejup pie sevis, — vilnis, mirdzoša, elpojoša, maiga banga mani applūdināja un izdzēsa visu.

Viņa dusēja manā rokā. Es bieži pamodos un raudzījos viņā. Es domāju, ka nakts nekad nebeigsies. Mēs peldējām kaut kur aiz laika robežas. Viss bija nācis tik ātri, es to vēl nemaz nesapratu. Es vēl nemaz nesapratu, ka kāds cilvēks varēja mani mīlēt. Es gan sapratu, ka varēju būt kādam vīrietim gluži labs draugs, bet nevarēju iedomāties, kādēļ lai sieviete mani mīlētu. Es domāju, ka tā laikam gan būs tikai šī nakts un ka pamostoties viss būs beidzies.

Tumsa kļuva pelēka. Es gulēju ļoti klusu. Mana roka zem Patas galvas bija notirpusi, es to vairs nejutu. Bet nekustējos. Tikai kad viņa miegā pagriezās un atspiedās pret spilvenu, es varēju to atvilkt. Ļoti klusu piecēlos, bez trokšņa iztīrīju zobus un noskuvos. Paņēmu arī drusku odekolona un ieberzēju sev matus un galvu. Bija savādi, tāds klusums pelēkajā istabā, ar domām un ar koku tumšajām kontūrām ārā.

Kad pagriezos, es redzēju, ka Patai acis bija vaļā un viņa lūkojās manī. Es paliku stāvot. «Nāc,» viņa teica.

Es piegāju un apsēdos gultas malā. «Vai tas viss vēl liesa?» es vaicāju.

«Kādēļ tu jautā?»

«Nezinu. Varbūt tādēļ, ka ir rīts.»

Metās gaišāks. «Tev man tagad jāpasniedz manas drēbes,» viņa teica.

Es pacēlu no grīdas plāno zīda veļu. Tā bija viegla un tik niecīga. Es turēju to rokā. «Tas vien jau bija kas cits,» es nodomāju. «Kas tādu valkāja, tam vajadzēja būt gluži citādam. Nekad es tādu cilvēku nesapratīšu, nekad.»

Es pasniedzu viņai drēbes. Viņa aplika man roku ap kaklu un mani noskūpstīja.

Tad es viņu aizvedu mājās. Mēs vairs daudz nerunājām. Mēs soļojām blakus sudrabotajā rītā. Piena rati rībēja pār bruģi, un jau sāka iznēsāt avīzes. Kāds vecs vīrs, apsēdies nama priekšā, gulēja. Viņa zods drebēja, it kā tam vairs nebūtu satura. Riteņbraucēji brauca garām ar veģu groziem. Ielā smaržoja siltā, svaigā maize. Augstu pār mums zilajas debesīs aiztraucās kāda lidmašīna.

«Vai šodien?» es jautāju Patai pie namdurvīm.

Viņa smaidīja. «Septiņos?» es jautāju.

Viņa nemaz neizskatījās nogurusi. Viņa bija spirgta, it kā būtu ilgi gulējusi. Atvadoties viņa mani noskūpstīja. Es paliku nama priekšā stāvam, kamēr redzēju, ka viņas istabā iedegās gaisma.

tad gāju atpakaļ. Ceļā man ienāca prātā daudz kas, ko man viņai vajadzēja pateikt, daudzi jauki vārdi. Es klaiņoju pa ielām un domāju, ko visu es būtu varējis teikt un darīt, ja nebūtu bijis tāds, kāds biju. Tad aizgāju līdz tirgus paviljoniem. Tur jau stāvēja rati ar saknēm, gaļu un puķēm. Es zināju, ka šeit par to pašu cenu varēju dabūt trīsreiz vairāk puķu nekā veikalos. Par visu naudu, kas man vēl bija klāt, es nopirku tulpes. Tās izskatījās krāšņas, gluži svaigas, ar ūdens lāsēm ziedu kausos. Es dabūju lielu klēpi. Pārdevēja man apsolīja tās vienpadsmitos aizsūtīt Patai. Viņa smaidīja, man to solīdama, un pielika klāt vēl kuplu vijolīšu pušķi. «Dāmai par tām būs prieks vēl vismaz divas nedēļas,» viņa teica. «Tikai šad un tad ūdenī jāiemet kāds piramidona graudiņš.»

Es pamāju ar galvu un iedevu viņai naudu. Tad lēni gāju mājās.

Fords stāvēja gatavs darbnīcā. Jauns darbs nebija ienācis. Mums vajadzēja kaut ko darīt. Mēs ar Ķesteru aizgājām uz kādu izsoli. Gribējām nopirkt kādu taksometru, ko tur izūtrupēja. Taksometri vienmēr bija viegli pārdodami tālāk.

Izsoles vieta bija kādā sētas mājā pilsētas zieme|os. Bez taksometra izūtrupēja vēl dažādas citas mantas. Daļa no tām jau stāvēja pagalmā. Gultas, lodzīgi galdi, zeltīts būris ar papagaili, kas sauca «sveiks, mīlulīti», stāvpulkstenis, grāmatas, skapji, veca fraka. Virtuves krēsli, trauki — viss drūpošas, bojā ejošas dzīves posts.

Vēl bija par agru, kad atnācām; ūtrupnieks vēl nebija ieradies. Es pakravājos izliktajās lietās un apskatīju dažas grāmatas, 1 — daudz lasīti lēti grieķu un latīņu klasiķu eksemplāri piezīmēm aprakstītām malām. Izbalējušās, izšķirstītās lapās vairs nebija Horācija panti un Anakreonta dziesmas, tur skanēja zaudētas dzīves posta un nevarības kliedziens. Kam šīs grāmatas bija piederējušas, tam tās bijušas patvērums, un viņš tās bija glabājis līdz beigām, un, kas tās bija atvedis šurp, tas bija dzīves galā,

Kesters paskatījās man pār plecu. «Bēdīgi, vai ne?»

Es pamāju ar galvu un rādīju citas mantas. «Tas ari, Oto. Joka dēļ neviens neved šurp virtuves krēslus un drēbju skapjus.»

Mēs piegājām pie automobiļa, kas stāvēja pagalma stūrī. Lakojums bija nobružāts un nodilis, bet mašīna bija tīra, arī zem dubļu sargiem. Kāds pamaza auguma vīrs ar nokārtām, platām rokām stāvēja tuvumā un truli noskatījās uz mums.

«Vai tu mašīnu pārbaudīji?» es jautāju Kesteram.

«Vakar,» viņš teica. «Diezgan izdilusi, bet nevainojami uzturēta.»

Es pamāju ar galvu. «Tāda tā ari izskatās. Oto, mašīna vēl šorīt mazgāta. Ūtrupnieks to droši nav darījis.»

Kesters papurināja galvu un paskatījās uz mazo vīru, «Tas būs īpašnieks. Viņš arī vakar te stāvēja un spodrināja mašīnu.»

«Sasodīts,» es teicu, «šis vīrs izskatās pēc sabraukta suņa.»

Kāds jauns vīrietis, pāri pagalmam nākdams, tuvojās automobilim. Viņš valkāja mēteli ar jostu un bija nepatīkami lielīgs. «Laikam tā būs tā kulba,» viņš teica pa daļai mums, pa daļai mazajam vīram un ar spieķi piesita motora parvalkam. Es redzēju, kā nodrebēja 'mazā vīra skatiens, «Nekas, nekas,» jostainais augstsirdīgi atmeta ar roku, «laka tā kā tā nav vairs ne piecu grašu vērta. Cienījama grabaža. īstenībā būtu jāliek muzejā, vai ne?» Viņš vareni nosmējās par savu joku un paskatījas uz mums, gaidīdams piekrišanu. Mēs nesrnējāmies līdz. Viņš pagriezās pret īpašnieku. «Cik tad jūs gribat par šo vectēvu?»

Vīrs norija siekalas un klusēja. «Vecu dzelžu vērtību, vai ne?» jauneklis starojošā omā ņirgājās un atkal pagriezās pret mums. «Vai kungi arī interesējas?» Klusākā balsī: «Mēs varētu iepriekš vienoties. Nosolīt mašīnu par sviestmaizi un peļņu izdalīt savā starpā. Kādēļ ļaudīm velti grūst naudu rīklē! Atļaujiet: Gvido Tīss no Augekas.»

Viņš pagrieza gaisā savu barnbuka spieķi un draudzīgā pārākumā pamirkšķināja mums ar acīm. «Širn divdesmit piecus gadus vecajam tārpam nav nekādu noslēpumu,» es īgni nodomāju, jo man bija žēl klusā vīra pie automobiļa, un teicu: «Jums nevajadzētu saukties par Tīsu, bet gan citādi.»

«Nu, nu,» viņš glaimots noteica. Laikam viņš bija pieradis, ka citi slavē viņa spējas.

«Jā gan,» es turpināju, «jums vajadzētu saukties par Smurguli. Gvido Smurgulis.»

Viņš atlēca atpakaļ. «Nu jā,» viņš beidzot teica, «divi pret vienu …»

«Ja tā,» es sacīju, «tad eju ar jums arī viens, kurp vien gribat.»

«Pateicos,» Gvido salti atbildēja, «ļoti pateicos.» Un atkāpās.

Mazais vīrs ar skumjo seju stāvēja, it kā viņam gar to nebūtu nekādas daļas, un stingām acīm raudzījās uz mašīnu.

«Mums nevajadzētu šo mašīnu pirkt, Oto,» es teicu,

«Tad to nopirks tavs jostainais kustonis Gvido,» Kesters atbildēja. «Mēs šim vīram nekā nevaram palīdzēt.»

«Pareizi,» es teicu. «Un tomēr — no tā daudz kas atkarīgs.»

«No kā tagad nav atkarīgs daudz kas, Robi? Tici man: tam vīram ir pat labāk, ka mēs esam šeit. Varbūt viņš dabūs par mašīnu drusku vairāk. Bet to es tev saku: ja jostainais nekā nesolīs, es arī nesolīšu vairāk.»

Atnāca ūtrupnieks. Viņš bija steidzīgs, laikam viņam bija daudz darba. Ik dienas taču bija dučiem izsoļu. Veikliem žestiem viņš sāka ūtrupēt nabadzīgās mantas. Viņam piemita tāda vīra skarbais humors un lietišķība, kuram ik dienas darīšana ar trūkumu, bet kuru pašu tas neskar.

Mantas aizgāja par feniņiem. Lielāko tiesu nopirka pāris tirgotāju. Viņi tikai nevērīgi pacēla pirkstu, kad ūtrupnieks tiem uzmeta skatienu, vai papurināja galvu. Bet ūtrupnieka skatienam sekoja arī kāds cits acu pāris no kādas bēdu sagrauztas sievietes sejas, acis, kas lūkojās uz tirgoņa pirkstiem kā uz dieva bausli, — cerību un baiļu pilnas.

Par taksometru solīja trīs cilvēki, — kā pirmais Gvido, — trīssimt markas. Kauna solījums. Mazais vīrs bija pienācis klāt. Viņš klusi kustināja lūpas. Likās, ka viņš gribētu solīt līdzi. Bet roka noslīdēja lejup. Viņš atkāpās sānis.

Nākamais solījums bija četri simti marku. Gvido gāja līdz četri simti piecdesmit. Iestājās klusums. Ūtrupnieks sauca: «Kas sola vairāk — pirmo — otro reizi…» Vīrs pie taksometra stāvēja ieplestām acīm un noliektu galvu, it kā sitienu pakausī gaidīdams. «Tūkstoš,» Kesters teica. Es paskatījos viņā. «Mašīna taču trīs tūkstošus vērta,» viņš nomurmināja. «Nevaru noskatīties, kā noslepkavo šo cilvēku.»

Gvido izmisis deva mums zīmi. Tagad, kad runa bija par veikalu, viņš bija aizmirsis smurguli. «Tūkstoš simts,» viņš iesaucās āža balsī un mirkšķināja mums ar abām acīm. Ja tam mugurpusē būtu bijusi vēl kāda acs, viņš arī to būtu mirkšķinājis.

«Tūkstoš pieci simti,» teica Kesters.

Ūtrupnieks sasparojās. Viņš dejoja apkārt ar savu veseri kā kapelmeistars. Tie bija citādi skaitļi nekā pirms brīža — divas markas, divas markas piecdesmit.

«Tūkstoš pieci simti desmit,» Gvido svīzdams paziņoja.

«Tūkstoš astoņi simti,» teica Kesters.

Gvido pielika pirkstu pie pieres un izstājās no solīšanas. Ūtrupnieks pacēla veseri. Es pēkšņi atcerējos Patu. «Tūkstoš astoņi simti piecdesmit,» es izteicu gandrīz pret savu gribu.

Kesters pārsteigts pagrieza galvu. «Tās piecdesmit es pielikšu,» es ātri teicu. «Tas ir kādam nolūkam — drošības dēļ.»

Viņš palocīja galvu.

Ūtrupnieks atdeva mašīnu mums. Kesters tūliņ samaksāja.

«Tādi kā …!» Gvido teica, viņš nevarēja nociesties un pienāca mums klāt, it kā nekas nebūtu noticis. «To kasti mēs būtu varējuši dabūt par tūkstoš markām. Trešo mēs tūliņ būtu izsvieduši no sacensības.»

«Sveiks, mīlulīt,» kāda metāliska balss iesaucās viņam aiz muguras.

Tas bija papagailis zeltītajā būrī, kam tagad bija pienākusi kārta.

«Smurgulis,» es piebildu.

Gvido, plecus raustīdams, nozuda.

Es piegāju pie vīra, kam piederēja mašīna. Tagad tam blakus stāvēja bāla sieviete. «Jā …» es teicu.

«Es jau zinu …» viņš atbildēja.

«Mēs varējām to arī nedarīt,» es teicu, «bet tad jūs būtu dabūjuši vēl mazāk.»

Viņš pamāja ar galvu un darbojās ap savām rokām. «Mašīna ir laba,» viņš pēkšņi teica ātri, aizgūdamies, «mašīna ir laba, tā ir šās naudas vērta, noteikti, jūs neesat pārmaksājuši, tā nebija mašīnas vaina, ka es to laidu ūtrupē, nekādā ziņā ne, tā bija — tā ir…»

«Zinu,» sacīju.

«No tās naudas mēs nekā nedabūsim,» sieva teica. «Visa atkal aizies projām.»

«Gan jau atkal būs labi, māt,» vīrs mierināja. «Gan jau atkal būs labi.»

Sieviete nekā neatbildēja. «Pārslēdzot no pirmā ātruma uz otro, dzirdams krakšķis,» vīrs teica, «bet tas nav nekāds defekts. Tas tā bija jau tad, kad tā bija jauna.» Viņš stāvēja, it kā runātu par bērnu. «Mums tā ir jau trīs gadus, un nekad nekas nav gadījies. Tikai — vispirms es biju slims, un tad mani kāds iegāza — kāds draugs…»

«Kāds nelietis,» sieva sacīja ar skarbu seju.

«Lai nu paliek, māt,» virs noteica un paskatījās viņā, «gan jau atkal tikšu uz augšu. Vai ne, māt?»

Sieva neatbildēja. Vīrs mirka sviedros. «Dodiet man savu adresi,» Kesters teica, «varbūt mums vajadzēs kāda, kas brauc.»

Vīrs steidzīgi rakstīja ar savām smagajām, godīgajām rokām. Es paskatījos Kesterā; mēs abi zinājām, ka vajadzētu notikt brīnumam, lai šis vīrs tiktu uz augšu. Bet brīnumi vairs nenotika. Un, ja notika, tad tikai — uz leju.

Vīrs runāja un runāja kā drudzī. Izsole bija beigusies. Mēs vieni stāvējām pagalmā. Viņš mums deva padomus, kā_ziemā rīkoties ar pielaidēju. Viņš atkal un atkal pieskārās mašīnai. Tad viņš apklusa. «Nāc nu, Albert,» sieva teica.

Mēs viņam sniedzām roku. Viņi aizgāja. Mēs pagaidījām, kamēr viņi bija projām. Tad iedarbinājām motoru.

Vārtos ieraudzījām kādu mazu vecu sievu. Tā nesa ro-. kās papagaiļa būri un vairījās no dažiem bērniem. Kesters apturēja. «Uz kuru pusi jums jāiet?» viņš tai jautāja.

«Ak tu mīļā stundiņa, man taču nav naudas, ko braukt ar taksometru,» viņa atbildēja.

«Nemaz nevajag,» Oto teica. «Man šodien dzimšanas diena, un es vedu par veiti.»

Viņa aizdomīgi saspieda būrīti ciešāk. «Beigās tomēr vajadzēs maksāt.»

Mēs viņu nomierinājām, un viņa iekāpa.

«Kam jūs pirkāt papagaili, māt?» es jautāju, kad viņa kāpa ārā.

«Vakariem,» viņa teica. «Vai domājat, ka barība būs dārga?»

«Nē,» es sacīju, «bet kā tā — vakariem?»

«Viņš taču runā,» viņa atbildēja un uzlūkoja mani savām gaišajām, vecajām acīm. «Tad man taču būs kāds, kas runā.»

«Ak tā …» es teicu.

Pēcpusdienā maiznieku meistars atnāca pēc sava forda. Viņš izskatījās pelēks un sarūgtināts. Es biju viens pagalmā. «Vai krāsa jums patīk?» es jautāju.

«Jā, nekas,» viņš teica un nedroši noskatījās mašīnā,

«Jumts iznācis ļoti glīts.»

«Protams…»

Viņš mīņājās uz vietas un — kā likās — nevarēja saņemties un aizbraukt. Es sagaidīju, ka viņš mēģinās vēl ko izkaulēt par velti, kādu pacēlēju, kādu pelnu trauku vai kaut ko tamlīdzīgu.

Bet iznāca citādi. Viņš brīdi šņaukājās, tad apsarkušām acīm paskatījās manī un teica: «Ja tā padomā, — tur viņa vēi pirms dažām nedēļām sēdēja dzīva un vesela .. .»

Biju drusku pārsteigts, viņu pēkšņi redzot tik mīkstu, un nojautu, ka ņiprā, melnmatainā nekrietnele, ko tas pagājušo reizi bija atvedis sev līdzi, tam jau būs sākusi plēst matus no galvas. Nepatikšanas cilvēkus ātrāk padara sentimentālus nekā mīlestība.

«Viņa bija laba sieva,» viņš turpināja, «pati sievietes dvēsele. Nekad viņa nekā neprasīja. Desmit gadus viņa gāja ar vienu mēteli. Blūzes un citas liet as viņa vienmer šuva pati. Un arī mājā viņa iztika gluži viena bez kalpones.»

«A-ā,» es nodomāju, «jaunā to laikam vis nedara.»

Maiznieks sāka izkratīt sirdi. Viņš man pastāstīja, cik taupīga bijusi viņa sieva. Savādi bija, cik ļoti šo žūpu un bumbotāju aizkustināja atmiņas par iekrāto naudu. Viņa pat nebija gājusi īsti fotografēties, tas viņai licies par dārgu. Tā viņam no tās bija tikai kāzu uzņēmums un daži mazi momentuzņēmumi.

Tas mani uzvedināja uz kādām domām. «Jums vajadzētu likt, lai uzglezno skaistu jūsu kundzes ģīmetni,» es teicu. «Tad jums būs kaut kas uz visiem laikiem. Fotogrāfijas ar laiku izbalē. Ir kāds mākslinieks, kas to dara.»

Es viņam paskaidroju Ferdinanda Graua darbību. Viņš tūliņ kļuva aizdomīgs un domāja, ka tas būšot pārāk dārgi. Es viņu nomierināju un teicu, ja iešu līdzi, tad viņš dabūs ģīmetni par izņēmuma cenu. Viņš mēģināja izvairīties. Bet es viņu nelaidu vaļā un sacīju, ja sievas piemiņa viņam tik mīļa, tad tas nedrīkst viņam būt par dārgu. Beidzot viņš bija ar mieru. Es piezvanīju Ferdinandam Grauam un tam visu paskaidroju. Tad mēs ar maiznieku meistaru braucām pēc sievas fotogrāfijām.

Melnmatainā persona metās mums pretī no veikala. Viņa skraidīja ap fordu. «Sarkans būtu bijis skaistāks, kaķīt! Bet tev jau vajadzēja parādīt savu gribu.»

«Paliec nu mierā,» kaķītis īgni atteica.

Mēs uzkāpām augšā, labajā istabā. Melnmate mums sekoja. Viņas šaudīgās acis redzēja visu. Maiznieks kļuva nervozs. Viņas acu priekšā tas negribēja fotogrāfijas meklēt. «Atstāj mūs drusku vienus,» tas beidzot rupji teica.

Krūtis zem stingri pieguļošā džempera izaicinoši grozīdama, viņa pagriezās un izgāja ārā. Maiznieks izņēma no zaļa plīša albuma dažus uzņēmumus un parādīja tos man. Viņa sieva kā līgava, blakus viņš pats ar ieziestām, uz augšu sagrieztām ūsām, — tur viņa vēl smējās; tad kāda cita, kur viņa tieva, nostrādājusies, bailīgām acīm sēdēja uz krēsla malas. Tikai divi mazi attēli, bet vesels mūžs.

«Tā lieta iet,» es teicu. «Pēc tām var visu uzgleznot.»

Ferdinands Graus mūs pieņēma vizītsvārkos. Viņš izskatījās cienīgs un svinīgs. Tas piederējās pie viņa aroda. Viņš zināja, ka daudziem sērotājiem cienība pret viņu sāpēm bija svarīgāka nekā pašas sāpes.

Darbnīcā pie sienām karājās daži krāšņi eļļas portreti zelta rāmjos, zem tiem attiecīgās mazās fotogrāfijas. Katrs pasūtītājs tā tūlīt varēja redzēt, ko varēja radīt pat no izbalējuša momentuzņēmuma.

Ferdinands vadāja maiznieku meistaru apkārt un jautāja, kāds veids tam vislabāk patīkot. Maiznieks jautāja pretī, vai cenas esot pēc gleznu lieluma. Ferdinands paskaidroja, ka cenas neesot pēc kvadrātmetriem, bet gan pēc izpildījuma. Pēc tam maizniekam vislabāk patika lielākā glezna.

«Jums ir laba gaume,» Ferdinands uzslavēja, «šī glezna ir princeses Borgēzes portrets. Tā maksā astoņi simti marku. Ar rāmi.»

Maiznieks sarāvas. «Un bez rāmja?»

«Septiņi simti divdesmit.»

Maiznieks solīja četri simti marku. Ferdinands papurināja savu lauvas galvu. «Par četri simti markām jūs varat dabūt augstākais galvu profilā. Bet ne portretu līdz ceļiem un pretskatā. Tur taču divreiz vairāk darba.»

Maiznieks teica, ka pietiekot ar galvu profilā. Ferdinands viņam aizrādīja, ka abas fotogrāfijas uzņemtas no priekšas. Pēc tām pat Ticiāns nevarētu uzgleznot galvu profilā. Maiznieks svīda; varēja redzēt viņa izmisumu par to, ka toreiz fotografējoties viņš nebija bijis pietiekami tālredzīgs. Viņam bija jāatzīst, ka Ferdinandam taisnība; pretskatā taču bija jāglezno puse sejas vairāk nekā profilā. Augstākā cena bija attaisnota. Viņš ilgi vilcinājās. Ferdinands līdz tarn bija bijis diezgan atturīgs; tikai tagad viņš sāka pierunāt. Viņa varenais bass dobji atbalsojās darbnīcā. Kā lietpratējam man bija jāsaka, ka viņš strādāja nevainojami. Maiznieks drīz ari bija mīksts, sevišķi pēc tam, kad Ferdinads tam bija attēlojis tik krāšņas gleznas iespaidu uz ļaunvēlīgiem kaimiņiem.

«Labi,» viņš teica, «bet desmit procenti rabata, skaidrā naudā maksājot.»

«Lai iet,» Ferdinands -atbildēja, «desmit procenti rabata un iemaksa maniem nepieciešamajiem izdevumiem, krāsām un audeklam trīssimt markas.»

Viņi vēl kādu brīdi tielējās, tad vienojās un pārrunāja par izpildījumu. Maiznieks gribēja, lai par to pašu naudu vēl piezīmē klāt pērļu virkni un zelta saktu ar dimantiem. Fotogrāfijās tās nebija redzamas.

«Protams,» Ferdinands teica, «jūsu kundzes rotas es piezīmēšu klāt. Vislabāk būtu, ja jūs man tās uz kādu stundu atnestu šurp, lai es varētu pēc iespējas pareizi uzzīmēt.»

Maiznieks pietvīka. «Tās vairs nav pie manis. Tās ir — man tās ir pie radiem.»

«Ak tā. Nu, tad var arī tāpat. Vai sakta izskatījās līdzīga tai, kas redzama šai gleznā?»

Maiznieks pamāja ar galvu. «Ne gluži tik liela.»

«Jauki. Tad mēs to tādu arī uzzīmēsim. Pērļu virkne mums nemaz nav vajadzīga. Pērles taču visas izskatās vienādas.»

Maiznieks atviegloti uzelpoja. «Un kad glezna būs gatava?»

«Pēc sešām nedēļām.»

«Labi.» Maiznieks atvadījās.

Mēs ar Ferdinandu vēl kādu brīdi pasēdējām darbnīcā. «Un tev vajag sešas nedēļas, lai to uzgleznotu?» es jautāju.

«Kur nu. Četras piecas dienas; bet to taču es nevaru viņam teikt, citādi viņš aplēsīs, cik es pelnu stundā, un jutīsies piekrāpts. Sešas nedēļas viņu apmierina. Tāpat kā princese Borgēze. Tāda ir cilvēka daba, mīļais Robi, Ja es viņam teiktu, ka tā ir šuvēja, glezna viņam liktos mazāk vērtīga. Starp citu, tā ir sestā reize, kad mirušām kundzēm gadās tādas pašas rotas kā tai tur gleznā. Tā gadījums rotaļajas. Man tā ir brīnišķīga reklāma, šī labā Luizes Volfas ģīmetne.»

Es paskatījos apkārt." Pie sienām no nekustīgām sejām raudzījās acis, kas sen trūdēja kapā. Tās bija gleznas, kam piederīgie nebija atnākuši pakaļ vai par ko nebija samaksāts. Visi cilvēki, kas reiz bija cerējuši un elpojuši. «Vai tas viss tevi pamazām nedara melanholisku, Ferdinand?»

Viņš paraustīja plecus. «Nē, vienīgi cinisku. Melanholisks cilvēks kļūst, domājot par dzīvi; cinisks, kad tas redz, kā citi tiek ar to galā.»

«Nu, daži tomēr jūt arī dziļāk …»

«Protams. Bet tie neliek gleznot ģīmetnes.»

Viņš piecēlās. «Ir jau gluži labi arī tā, Robi, ka tiem vēl ir dažādi svarīgi sīkumi, kas tos uztur un aizsargā. Vientulība — īsta vientulība, bez kādam ilūzijām, — tā nāk īsi pirms ārprāta un pašnāvības.»

Lielā, tukšā telpa grima mijkrēslī. Blakus istabā varēja dzirdēt klusus soļus šurp un turp staigājam. Tā bija saimniecības vadītāja. Viņa nekad nerādījās, kad kāds no mums atnāca. Viņa mūs ienīda, jo domāja, ka mēs uzkūdām Grauu pret viņu.

Es gāju projām. Lejā ielas plūsma un troksnis mani apņēma kā silti viļņi.

XI

Es gāju pie Patas. Tā bija pirmā reize, kad es viņu apciemoju. Līdz šim viņa vienmēr bija nākusi pie manis vai arī es viņu biju sagaidījis pie viņas mājas, lai pēc tam kaut kur aizietu. Bet tas vienmēr bija bijis tā, it kā viņa mani tikai apciemotu. Es gribēju par viņu vairāk zināt. Gribēju zināt, kā viņa dzīvo.

Man ienāca prātā, ka es varētu viņai aiznest puķes. Tas bija viegli izdarāms; pilsētas apstādījumi aiz izpriecu laukuma bija pilnos ziedos. Es pārlēcu pār žogu un sāku postīt kādu balto ceriņu krūmu.

«Ko jūs tur darāt?» pēkšņi atskanēja kāda griezīga balss.

Es atskatījos. Kāds virs ar burgundieša seju un uzgrieztām, baltām ūsām sašutis noskatījās manī. Tas nebija ne policists, ne parka sargs. Augstāks pensionēts virsnieks; to tūlīt varēja redzēt.

«To taču nav grūti konstatēt,» es pieklājīgi atbildēju. «Es te laužu ceriņu zarus.»

Vīrs uz mirkli zaudēja valodu. «Vai jūs nezināt, ka tie ir pilsētas apstādījumi?» viņš tad sašutis iešņācās.

Es smējos. «Protams, es to zinu. Jeb vai jūs domājat, ka es šo vietu noturēju par Kanāriju salārn?»

Vīrs kļuva zils. Es baidījos, ka viņu ķers trieka.

«Tūliņ ārā, nelieti!» viņš iekliedzās īstā feldfēbeļa balsī. «Jūs postāt pilsētas mantu! Es jūs likšu arestēt!»

Man jau bija diezgan ceriņu. «Ķer mani rokā, vectētiņi» es uzaicināju veco, pārlēcu žoga otrā pusē un nozudu.

Patas mājas priekšā es vēlreiz apskatīju savu uzvalku. Tad kāpu augšā pa kāpnēm un raudzījos apkārt. Nams bija jauns un moderni celts — spilgts pretstats manai greznajai, bet noplukušajai barakai. Kāpnes bija izklātas sarkaniem celiņiem; tādu pie Zalevska mātes arī nebija. Par liftu nemaz nerunājot.

Pata dzīvoja otrajā stāvā. Pie durvīm bija piesista misiņa plāksnīte ar pašapzinīgu uzrakstu: «Egberts fon Hāke, pulkvežleitnants.» Es ilgi raudzījos tajā. Un neviļus sakārtoju kaklasaiti, iekams piezvanīju.

Durvis atvēra kalpone ar baltu aubīti un sniegbaltu greznuma priekšautiņu; tā nemaz nebija salīdzināma ar mūsu lempīgo Frīdu. Man pēkšņi kļuva neomulīgi. «Lokampa kungs?» viņa jautāja.

Es pamāju ar galvu.

Viņa mani izveda cauri mazam priekšnamam un atvēra kādas istabas durvis. Es nebūtu brīnījies, ja tur būtu stāvējis pulkvežleitnants Egberts fon Hāke pilnā uniformā un ja tas mani būtu sācis nopratināt, — tik svinīgu iespaidu atstāja vairāku ordeņiem apkārušos ģenerāļu ģīmetnes, kuri no priekšistabas sienām nikni noraudzījās manī, civilpersonā. Bet tur jau man pretī nāca Pata saviem skaistajiem, slaidajiem soļiem, un istaba pēkšņi nebija vairāk nekas cits kā siltuma un jautrības sala. Es aizvēru durvis un vispirms viņu uzmanīgi apskāvu. Tad es viņai pasniedzu zagtos ceriņus. «Lūdzu,» es teicu. «Ar sveicienu no pilsētas valdes.»

Viņa ielika zarus lielā, gaišā māla vāzē, kas stāvēja uz grīdas pie loga. Es tikmēr aplūkoju istabu. Maigas, nespodras krāsas, nedaudzas vecas, skaistas mēbeles, blāvi zils paklājs, pasteļkrāsas aizkari, mazi, ērti krēsli, izbalējušu samtu pārvilkti. — «Ak dievs, kā tu atradi tādu istabu, Pat?» es teicu. «Ļaudis taču parasti liek tikai nolietotas grabažas un nekam nederīgas dzimšanas dienas dāvanas istabās, ko tie izīrē.»

Viņa uzmanīgi piebīdīja vāzi ar ziediem pie sienas. Es redzēju viņas šauro, izliekto kaklu, taisnos plecus un pārlieku tievās rokas. Ceļos nometoties, viņa atgādināja bērnu — bērnu, kas jāsargā. Bet viņai bija lokana dzīvnieka kustības, un, kad viņa izslējās un atspiedās pie manis, tad viņa vairs nebija bērns, tad viņas acīs un lūpās atkal bija kaut kas no tām jautājošajām gaidām un tā noslēpuma, kas mani mulsināja un par ko biju domājis, ka tādu vairs nav šajā nejaukajā pasaulē.

Es apliku roku viņai ap plecu. Bija jauki viņu tā izjust. «Tās ir manas pašas lietas, Robij. Dzīvoklis agrāk piederēja manai mātei. Kad viņa nomira, es to izīrēju un paturēju sev tikai divas istabas.»

«Tad dzīvoklis pieder tev?» es atvieglots jautāju. «Un pulkvežleitnants Egberts fon Hāke ir tikai tavs īrnieks?»

Viņa papurināja galvu. «Vairs ne. Es nevarēju dzīvokli paturēt. Man bija jāpārdod pārējās mēbeles un jāatsakās no dzīvokļa. Tagad es te īrēju šīs istabas. Bet kas tev ir pret veco Egbertu?»

«Nekas. Man tikai ir instinktīvas bailes no policistiem un štāba virsniekiem. Tas man vēl no kara laikiem.»

Viņa iesmējās. «Man tēvs ari bija majors.»

«Majors ir tieši pēdējā robeža,» es atbildēju.

«Vai.tad tu pazīsti veco Haki?» viņa jautāja.

Man pēkšņi radās ļauna nojauta. «Vai viņš nav tāds mazs, brašs, ar sarkanu seju, baltām ūsām un varenu balsi? Vai viņš bieži nestaigā pilsētas apstādījumos?»

«A-ā!» Viņa paskatījās uz ceriņiem un tad smiedamās uz mani. «Nē, viņš ir liels, bāls, ar raga brillēm!»

«Tad es viņu nepazīstu.»

«Vai gribi iepazīties? Viņš ir ļoti patīkams.»

«Dievs pasargi! Es pagaidām piederu pie montieriem un Zalevsku ļaudīm.»

Pie durvīm klauvēja. Jau redzētā kalpone iestūma zemu, bīdāmu galdu. Trausls, balts porcelāns, sudraba paplāte ar cepumiem, otra ar neticami mazām sviestmaizītēm, servjetes, cigaretes un diezin kas vēl — es skatījos kā apžilbināts. «Apžēlojies, Pat!» es tad teicu. «Tas jau ir gluži kā filmā! Es jau trepju telpā pamanīju, ka mēs stāvam uz dažādām sociālām pakāpēm. Apdomā, ka esmu radis ēst no taukaina papīra uz Zalevskas. istabas palodzes, ar krietno, uzticamo prīmusu sev blakus. Apžēlojies par derdzīgo pansijas iedzīvotāju, ja tas savā apjukumā apgāž kādu tasi!»

Viņa smējās. «To tu nedrīksti. Tavs motoru speciālista gods to neatļauj. Tev jābūt veiklam.» Viņa satvēra kādas kannas osu. «Ko vēlies, tēju vai kafiju?»

«Tēju vai kafiju? Vai tad tev ir abas?»

«Jā. Paskaties!»

«Lieliski! Kā labākajos restorānos! Trūkst vēl tikai mūzikas.»

Viņa paliecās sānis un uzgrieza mazu radioaparātiņu, ko es nemaz nebiju pamanījis. «Nu, ko tad tu vēlies, tēju vai kafiju?»

«Kafiju, vienkārši kafiju, Pat, Esmu no laukiem, Un tu?»

«Es dzeršu ar tevi kafiju.»

«Bet parasti tu dzer tēju?»

«Jā.»

«Te tev nu bija!»

«Es jau sāku pierast pie kafijas. Vai vēlies arī cepupumu? Vai maizīti?»

«Vienu un otru, Pat. Tāda izdevība jāizmanto. Vēlāk dzeršu arī tēju. Man jānogaršo viss, kas tev te ir.»

Viņa smējās un pielika man pilnu šķīvi. Es vairījos. «Diezgan, diezgan! Apdomā, ka atrodamies pulkvežleitnanta tuvumā! Augstākie virsnieki mīl mērenību pie saviem padotajiem.»

«Tikai dzeršanā, Robij. Vecais Egberts pats ļoti kārs uz cepumiem ar putu krējumu.»

«Ērtībās arī,» es atbildēju. «Savā laikā viņi mūs no tām pamatīgi atradināja.» Es stumdīju galdu ar gumijas skritulīšiem šurp un turp. Galds uz to vilināja. Klusi tas ripoja pār grīdsegu. Es paskatījos apkārt. Viss saderēja kopā. «Jā, Pat,» es teicu, «tā dzīvojuši mūsu priekšteči!»

Viņa smējās. «Nerunā nu niekus!»

«Tie nav nekādi nieki. Tie ir laikmeta fakti.»

«Tā taču tikai nejaušība, ka man vēl ir šīs dažas lietas, Robij.»

Es kratīju galvu. «Tā nav nejaušība. Un lietas arī nav galvenais. Galvenais ir tas, kas aiz tām. Drošība. To tu nesaproti. To saprot tikai tas, kas tur vairs neiederas.»

Viņa paskatījās manī. «Tev taču arī varētu būt tāpat,

ja tu tiešām gribētu.»

Es saņēmu viņas roku. «Bet es negribu, Pat, tur jau ir tas āķis. Tad .es justos kā afērists. Tādiem kā es vislabāk dzīvot vienai dienai. Tas nu reiz tā pierasts. Tāds ir mūsu laiks.»

«Tas ir arī ļoti ērti.»

Es smējos. «Varbūt. Un tagad ielej man drusku tējas. Gribu to nogaršot.»

«Nē,» viņa teica, «paliksim pie kafijas. Bet ēd vēl kaut ko. Arī — nedomājot par rītdienu.»

«Laba ideja. Bet vai Egberts, kārais cepumu ēdējs, nerēķinās ar to, ka vēl kas nāks atpakaļ?»

«Varbūt. Bet lai viņš rēķinās arī ar savu padoto atriebību. Tas arī ir laikmeta fakts. Apēd vien mierīgi viņam visu.»

Viņas acis staroja, un viņa izskatījās brīnišķīga. «Vai zini,» es vaicāju, «ķur vicndienas dzīve bez žēlastības beidzas?»

Viņa neatbildēja, bet paskatījās manī.

«Pie tevis!» es sacīju. «Un tagad bez nožēlām pie ieročiem pret Egbertu!»

Pusdienās es biju iedzēris tikai tasi buljona šoferu krodziņā. Tādēļ nebija visai grūti apēst visu, kas te bija. Turklāt es, Patrīcijas skubināts, izdzēru arī visu kafijas kannu.

Mēs sēdējam pie loga un smēķējām. Vakars kvēloja sarkans pār jumtiem. «Pie tevis ir skaisti, Pat,» es teicu. «Es varu saprast, ka te varētu nedēļām ilgi dzīvot un ne soli nespert ārā, kamēr visa ārienes kņada aizmirstas.»

Viņa pasmaidīja. «Bija laiks, kad es nemaz nevarēju sagaidīt, kad tikšu no šejienes ārā.» «Kad tad?»

«Kad biju slima.»

«Tas ir kas cits. Kas tev bija?»

«Nekas sevišķi ļauns. Man tikai vajadzēja gulēt. Es laikam biju pārāk ātri augusi un pārāk maz dabūjusi ēst. Kara laikā un pēc kara jau daudz nebija.»

Es pamāju ar galvu. «Cik ilgi tu nogulēji?»

Viņa acumirkli vilcinājās. «Apmēram gadu.»

«Bet tas taču ļoti ilgi.» Es vērīgi paskatījos viņā.

«Tas nu tagad sen garām. Bet toreiz man tas likās kā mūžība. Tu man kādreiz bārā stāstīji par savu draugu Valentīnu. Ka viņš pēc kara nekad nevarot aizmirst, kāda laime ir dzīvot. Un ka viss cits viņam tādēļ esot kļuvis vienaldzīgs.»

«To tu labi atceries,» es teicu.

«Tādēļ, ka es to labi saprotu. Kopš tā laika es arī varu tik viegli priecāties. Man liekas, esmu ļoti pavirša.»

«Pavirši ir tikai tie cilvēki, kas domā, ka viņi tādi nav.»

«Bet es noteikti esmu. Man nav diezin kādas izpratnes par dzīves lielajām lietām. Tikai par skaistajām. Šie ceriņi mani jau dara laimīgu.»

«Tā nav nekāda paviršība; tā ir pēdējā filozofija.»

«Man ne. Esmu pavirša un vieglprātīga.»

«Es arī.»

«Ne tā kā es. Tu pirmīt teici kaut ko par afērismu. Es esmu īsta afēriste.»

«Tā jau domāju,» sacīju.

«Jā. Man jau sen vajadzēja pāriet uz citu dzīvokli, prast kādu arodu un pelnīt naudu. Bet arvien to atliku. Reiz es gribēju kādu laiku dzīvot tā, kā pati iedomājos. Gluži vienalga, vai tas prātīgi vai ne. Un es to darīju.»

Es pasmējos. «Kādēļ tu pie tam savelc tik spītīgu seju?»

«Tādēļ, ka visi man teica, tas esot ļoti vieglprātīgi. Labāk lai es taupot savu mazumiņu naudas un meklejot darbu un vietu. Bet es reiz gribēju kādu laiku būt viegla un priecīga, un nenomākta un darīt, ko pati gribēju. Tas bija pēc manas mātes nāves un pēc tam, kad es tik ilgi biju gulējusi.»

«Vai tev ir brāļi un māsas?» es jautāju.

Viņa papurināja galvu.

«To es arī nevarētu iedomāties,» es teicu.

«Vai tev ari liekas, ka es biju vieglprātīga?»

«Nē, drosmīga.»

«Ak, drosme — es neesmu visai drosmīga. Toreiz man dažkārt bija baiļu diezgan. Kā kādam, kas teātrī sēž nepareizā vietā un tomēr neiet projām no tās.»

«Tātad tu biji drosmīga,» es teicu. «Drosme ir tikai tad, kad ir arī bailes. Bez tam tas bija prātīgi. Citādi tu būtu savu naudu tikai pazaudējusi. Tā tev vismaz kaut kas no tās tika. Ko tad tu darīji?»

«Patiesību sakot, nekā. Tikai tāpat dzīvoju pati sev.»

«Visu cienību. Tas ir izcilākais, ko vien var darīt.»

Viņa pasmaidīja. «Nu tam drīz būs beigas. Drīzumā es sākšu strādāt.»

«Ko tad? Vai par to tu toreiz apspriedies ar Bindingu?»

Viņa palocīja galvu. «Ar Bindingu un doktoru Maksi Matušeiti, Elektrolas gramofonu veikalu direktoru. Būšu pārdevēja ar muzikālu izglītību.»

«Nu,» es teicu, «cita nekā šis Bindings nevarēja izdomāt.»

«Kā ne,» viņa atbildēja, «bet to es negribēju.»

«To es viņam arī neieteiktu. Un kad tas sāksies?»

«Pirmajā augustā.»

«Nu, līdz tam jau vēl daudz laika. Varbūt mēs vēl atradīsim ko citu. Lai nu kā: mēs tev būsim droši pircēji.»

«Vai tad tev ir gramofons?»

«Nē, bet es katrā ziņā to iegādāšos. Pagaidām gan man šī lieta vēl nepatīk.»

«Man gan,» viņa atteica. «Es taču neko prātīgu neprotu. Un tas viss liekas daudz vienkāršāk, kopš tu man esi. Bet man labāk nevajadzēja tev neko stāstīt.»

«Tomēr. Tev vienmēr man jāizstāsta viss.»

Mirkli viņa vērās manī. «Labi, Robij,» viņa teica.

Tad viņa piecēlās un piegāja pie kāda skapīša. «Vai zini, kas man šeit? Rums — tev. Man liekas, labs rums.»

Viņa nolika glāzi uz galda un gaidu pilna uzlūkoja mani.

«Rums ir labs, to es saožu jau iztālēm,» es sacīju, «bet tiešām, Pat, — vai tev nevajadzētu tagad labāk drusku pietaupīt naudu? Lai varētu vēl atlikt tos gramofonus?»

«Nē,» viņa atbildēja.

«Arī pareizi,» es teicu.

Rums, to es redzēju jau pēc krāsas, bija atšķaidījums. Tirgonis Patrīciju noteikti bija piekrāpis. Es izdzēru glāzi. «Augstākā šķirne,» es slavēju, «ielej man vēl glāzi. Kur tu to dabūji?»

«Tepat stūra veikalā.»

«A-ā,» es nodomāju, «protams, kādā no šiem sasodītajiem delikatešu veikaliem.» Es apņēmos pie gadījuma tur iegriezties un pateikt šim vīram savas domas.

«Tagad man laikam jāiet, Pat, vai ne?» es jautāju.

Viņa paskatījās manī. «Tūliņ vēl ne…»

Mēs stāvējām pie loga. Lejā uzliesmoja ugunis. «Parādi man savu guļamistabu,» es teicu.

Viņa atvēra durvis un uzgrieza gaismu. Es apstājos pie durvīm un paskatījos iekša. Man prata nāca dažādas domas. «Tad ta ir tava gulta, Pat…» es beidzot teicu.

Viņa smaidīja. «Kā gan cita tā varētu būt, Robij?»

«Tiešām!» Es pacēlu acis. «Un tur jau arī ir tālrunis. Nu es to arī zinu. Tagad es iešu. Paliec sveika, Pat.»

Viņa pielika man rokas pie deniņiem. Brīnišķīgi būtu bijis palikt šeit, vakaram nākot, tuvu kopā, guļamistabā zem mīkstās, zilās segas; — bet bija kaut kas tāds, kas mani atturēja. Tas nebija mulsums, tās nebija bailes, ne arī piesardzība, — tas vienkārši bija ļoti liels maigums, savāds maigums, kas apslāpēja iekāri. «Paliec sveika, Pat,» es teicu, «pie tevis bija ļoti jauki. Man tas varbūt bija daudz jaukāk, nekā tu vari iedomāties. Un tas ar rumu — ka tu par to biji domājusi…»

«Bet tas taču bija tik vienkārši.»

«Man ne. Es neesmu pie tā pieradis, Pat.»

Zalevskas būda. Es kādu brīdi pasēdēju. Man nepatika, ka Patai par kaut ko jāpateicas Bindingam. Beidzot es izgāju koridorā un iegriezos pie Ernas Bēnigas.

«Es nāku nopietnā nolūkā,» es teicu. «Erna, kāds stāvoklis ir sieviešu darba tirgū?»

«Nu, nu,» viņa atbildēja, «kāds jautājums — kā auksts revolveris pie kailām krūtīm! Starp citu: ļoti ļauns.»

«Vai nekas nav darāms?» es jautāju.

«Kādā lietā?»

«Sekretāre, asistente…»

Viņa atmeta ar roku. «Simtiem tūkstoši bez vietas. Vai dāma prot ko sevišķu?» «Viņa ir ļoti daiļa,» es teicu.

«Cik zilbju?» Erna jautāja.

«Ko?»

«Cik zilbju viņa raksta minūtē? Cik valodās?»

«Man nav ne jausmas, bet ziniet, tā — reprezentācijai …»

«Mīļo zēn,» Erna atbildēja, «es jau dzirdu — dāma no labas ģimenes, agrāk redzējusi labākas dienas, ir spiesta un tā tālāk. Bez cerībām, es jums saku. Vienīgi, ja kāds par viņu sevišķi interesējas un tādēļ to kaut kur ieliek. Jūs jau zināt, kādā nolūkā. Bet to taču jūs negribēsiet?»

«Komisks jautājums,» es sacīju.

«Mazāk komisks, nekā jūs domājat,» Erna mazliet rūgtā balsī atbildēja. «Es zinu citādus gadījumus.» Man ienāca prātā lieta ar viņas šefu. «Bet es jums došu kādu padomu,» viņa turpināja. «Pamēģiniet pats nopelnīt iztiku diviem. Tas ir vienkāršākais atrisinājums. Precēties.»

«Tā gan būtu,» es teicu un iesmējos. «Es gribētu, kaut man būtu tik liela paļāvība uz sevi.»

Erna savādi paskatījās uz mani. Par spīti savam mundrumam viņa man pēkšņi likās vecāka un gandrīz jau drusku novītusi. «Es jums kaut ko pastāstīšu,» viņa teica. «Es dzīvoju labi, un man ir šis un tas, kā man nemaz nevajadzētu. Bet ticiet man — ja kāds nāktu un gribētu ar mani dzīvot kopā tā īsti, godīgi, es visas šīs drazas pamestu šeit un ietu tam līdzi jumta istabiņā, ja tam tā vajadzētu būt.» Viņas seja atkal atguva agrāko izteiksmi. «Nu, nost ar to, — katram cilvēkam ir sava sentimentāla stīga.» Viņa man mirkšķināja ar acīm cauri cigaretes dūmiem. «Liekas, pat jums.»

«Kur nu…» es sacīju.

«Nu, nu…» Erna atteica. «Tas gadās tieši tad, kad to nemaz negaida …»

«Man ne,» es atbildēju.

Līdz astoņiem es vēl izturēju savā būdā, — tad man likās diezgan vienatnē sēdēts un es aizgāju uz bāru, lai kādu satiktu.

Tur bija Valentīns. «Sēdies,» viņš teica. «Ko tu

dzersi?»

«Rumu,» es atbildēju. «Kopš šās dienas man ar to sevišķas attiecības.» «Rums ir kareivju piens,» Valentīns teica. «Starp citu, tu joti labi izskaties, Robi.»

«Tā?»

«Jā, jaunāks.»

«Vēl kas,» es sacīju. «Prozit, Valentīn.»

«Prozit, Robi.»

Mēs nolikām glāzes uz galda un saskatījāmies. Tad mums abiem reizē bija jāsmejas. «Vecais zēn,» Valentīns

teica.

«Sasodītais pienapuika,» es atbildēju. «Ko mēs tagad dzersim?»

«Vēlreiz to pašu.»

«Jauki.»

Freds ielēja. «Nu tad prozit, Valentīn.»

«Prozit, Robi.»

«Brīnišķīgs vārds — prozit, vai ne?»

«Visu vārdu vārds.»

Mēs to atkārtojām vēl dažas reizes. Tad Valentīns gāja projām.

Es paliku sēžot. Bez Freda tur neviena vairs nebija. Es aplūkoju vecās, apgaismotās kartes, kuģus ar nodzeltējušām burām un domāju par Patu. Labprāt būtu viņai piezvanījis, bet piespiedu sevi to nedarīt. Negribēju arī par viņu tik daudz domāt. Gribēju to ņemt kā negaidītu aplaimotāju dāvanu, kas bija nākusi un atkal aizies, neko vairāk. Es nekad negribēju pielaist domu, ka tas varētu būt kaut kas vairāk. Pārāk labi zināju, ka katrā mīlestībā bija mūžības ilgas un ka tās bija viņas mūžīgās mokas. Nebija nekā paliekama. Nekā.

«Dod man vēl glāzi, Fred,» es teicu.

Ienāca kāds vīrietis un sieviete. Viņi dzēra pie bāra kobleru. Sieviete izskatījās nogurusi, vīrietis alku pilns. Viņi drīz atkal aizgaja.

Es izdzēru glāzi. Varbūt būtu bijis labāk, ja es pēcpusdienā nebūtu gājis pie Patas. Es vairs netiku vaļā no šās ainas — krēslā gaistošā istaba, mīkstās, zilās vakara ēnas un salikusi", skaistā meitene, kas savā zemajā, paskarbajā balsī runāja par savu dzīvi un savām dzīves ilgām. Nolādēts, es kļuvu sentimentāls! Bet vai tas, kas līdz šim bija aizraujoša, pārsteidzoša dēka, jau neizkusa maiguma miglā, vai tas mani jau nebija pārņēmis dziļāk, nekā pats zināju un gribēju, vai nebiju šodi_en_, tieši šodien izjutis, cik ļoti jau biju pārvērties? Kādēļ es biju

aizgājis, kādēļ nebiju palicis pie viņas, kā īstenībā biju gribējis? Ak, sasodīts, es negribēju vairs par to domāt, ne par vienu, ne par otru. Lai nāk kas nākdams, manis dēļ, lai es prātā sajuku aiz bēdām, kad to zaudēšu, viņa taču bija, tagad viņa bija, un viss pārējais bija vienaldzīgs un varēja iet pie velna! Kāda nozīme censties, lai nodrošinātu šo mazumiņu dzīves! Kādu dienu tomēr nāks lielais palu vilnis un aizraus visu.

«Vai dzersim glāzi kopā, Fred?» es jautāju.

«Kā vienmēr,» viņš teica.

Mēs izdzērām divas glāzes absinta. Tad izlozējām vēl divas. Es laimēju. Tas man nepatika. Tādēļ lozējām tālāk. Bet es zaudēju tikai piektajā gājienā. Tad gan trīs reizes pēc kārtas. «Vai esmu piedzēries vai arī ārā ducina pērkons?» es jautāju.

Freds ieklausījās. «Tiešām ducina. Šogad pirmais pērkons.»

Mēs izgājām durvīs un paskatījāmies debesīs. Nekā neredzējām. Bija tikai silts, un šad tad ierūcās pērkons. «Uz to mēs varētu iedzert vēl vienu,» es aicināju. Freds domāja tāpat.

«Sasodīts lakricu ūdens,» es teicu un noliku tukšo glāzi atkal uz letes. Freds arī domāja, ka nu mēs varētu reiz iedzert kaut ko stiprāku. Viņš vēlējās ķirsi, es teicu — rumu. Lai neķildotos, dzērām pārmaiņus vienu un otru. Lai Fredam nebūtu tik daudz darba ielejot, mēs ņēmām diezgan lielas glāzes. Tagad mēs bijām lieliskā omā. Lāgu lāgiem paskatījāmies ārā, vai nezibeņo. Mēs labprāt būtu redzējuši zibeņojam, bet mums nelaimējās. Arvien zibeņoja tieši tad, kad bijām iekšā. Freds teica, ka viņam esot līgava, kāda automātu restorāna īpašnieka meita. Bet viņš vēl gribēja nogaidīt ar precēšanos, kamēr vecais būšot miris, lai noteikti zinātu, ka dabūs restorānu pūrā. Man tas likās pārlieku uzmanīgi, bet viņš man pierādīja, ka no tā vecā maitas visu varot sagaidīt, viņš esot spējīgs restorānu pēdējā brīdī novēlēt metodistu draudzei. Tad es padevos. Freds bija diezgan optimistiski noskaņots. Vecais bija saaukstējies, un Freds domāja, varbūt tam būšot gripa, un tā taču esot ļoti bīstama. Diemžēl man viņam bija jāsaka, ka gripa alkoholiķiem nav nekas, gluži pretēji, vārgi žūpas pēc tās reizēm vārda tiešā nozīmē atplauka un sāka aptaukoties. Freds domāja, tas arī esot vienalga, varbūt viņš tad pakļūšot zem kāda

automobiļa. Es piekritu, ka tāda iespējamība pastāvēja, sevišķi uz mitra asfalta. Pēc tam Freds gāja paskatīties, vai jau nelīst. Bet vēl bija sauss. Tikai pērkons grāva stiprāk. Iedevu viņam izdzert glāzi citronu sulas un gāju pie tālruņa. Pēdējā acumirklī attapos, ka es taču negribēju zvanīt. Pamāju aparātam un gribēju pacelt cepuri, no tā atvadoties. Bet tad pamanīju, ka man nemaz nebija cepures galvā.

Kad aizgāju atpakaļ, bija atnācis Kesters ar Lencu. «Uzpūt man dvašu,» Gotfrīds teica.

Es uzpūtu. «Rums, ķirsis un absints,» viņš sacīja. «Absints, tu sivēn.»

«Ja tu domā, ka esmu piedzēries, tad tu maldies,» es teicu. «No kurienes jūs nākat?»

«No kādas politiskas sapulces. Bet Kesteram tā likās pārāk stulba. Ko Freds tur dzer?»

«Citronu sulu.»

«Izdzer tu arī pilnu glāzi,» viņš ieteica.

«Rīt,» es atbildēju. «Tagad vispirms kaut ko ieēdīšu.»

Kesters visu laiku noraizējies lūkojās manī. «Neskaties uz mani tā, Oto,» lūdzu, «es drusku iedzēru aiz tīrā dzīves prieka. Nevis aiz bēdām.»

«Tad ir labi,» viņš teica. «Bet nu nāc vien līdzi ēst.»

Vienpadsmitos es atkal biju gluži skaidrs. Kesters aicināja paskatīties, kā Fredam klājas. Mēs gājām un atradām viņu kā mirušu aiz bāra galda.

«Ienesiet viņu blakus istabā,» Lenčs teica. «Es tikmēr uzņemšos apkalpošanu.»

Mēs ar Ķesteru sākām Fredu modināt. Devām viņam dzert siltu pienu. Iespaids parādījās acumirklī. Pēc tam mēs viņu apsēdinājām krēslā un teicām, lai viņš vēl kādu pusstundu atpūšas, gan Lenčs visu nokārtos.

Gotfrīds to arī darīja. Viņš zināja visas cenas un visu ejošo kokteiļu receptes. Viņš kratīja kokteiļa kausu, it kā savu mūžu nekā cita nebūtu darījis.

Pēc stundas Freds atkal bija klāt. Viņam bija norūdīts vēders, un viņš atspirga ātri. «Man žēl, Fred,» es teicu, «mums vajadzēja vispirms kaut ko ieēst.»

129

«Esmu jau atkal uz kājām,» viņš atbildēja. «Reizēm tas gluži labi der,»

5 — Trīs draugi

«Tur tev taisnība.» Es piegāju pie tālruņa un piezvanīju Patai. Man bija gluži vienalga, ko visu es brīdi iepriekš biju sadomājis. Viņa atbildēja. «Pēc stundas ceturkšņa būšu pie tavām durvīm,» es iesaucos un ātri nokāru klausuli. Baidījos, ka viņa varētu noguruma dēļ atteikties. Man gribējās viņu redzēt.

Viņa iznāca. Kamēr viņa atslēdza namdurvis, es skūpstīju stiklu tai vietā, kur bija viņas galva. Viņa gribēja kaut ko teikt, bet es viņu nemaz nelaidu pie vārda. Es viņu noskūpstīju, un mēs kopā skrējām pa ielu, kamēr atradām taksi. Rūca pērkons un zibeņoja. «Ātri, citādi dabūsim lietu,» es iesaucos.

Mēs iekāpām. Pirmie pilieni plīkšķēja uz taksometra jumta. Mašīna kratījās pa nelīdzeno bruģi. Tas bija brīnišķīgi, jo pie katra grūdiena es sajutu Patu. Viss bija brīnišķīgs, lietus, pilsēta, dzeršana, viss bija plašs un lielisks. Es biju tajā pārāk modrajā, gaišajā noskaņā, kas uznāk pēc tam, kad dzerts un dzērums pārvarēts. Mulsums bija zudis, nakts bija dziļa spēka un spožuma pilna, nekas vairs nevarēja notikt, nekas nebija nepareizi.

Sāka līt, kad mēs kāpām ārā. Kamēr maksāju, bruģis vēl bija lietus lāsēm tumši izraibināts kā pantera, bet mēs vēl nepaguvām sasniegt durvis, kad tas jau bija melns un sudrabaini dzirkstošs ūdens gāzās lejā.

Es neuzgriezu gaismu. Zibeņi apgaismoja istabu. Negaiss bija tieši virs pilsētas. Spēriens sekoja spērienam. «Tagad vismaz mēs te varam kliegt,» es uzsaucu Patai, «nebaidoties, ka kāds mūs dzirdēs!»

Logs liesmoja. Vienā sekundē melnais kapsētas koku siluets aizšāvās priekšā balti zilajām debesīm, un tūliņ nakts to atkal ar troksni sagrāva, — tikai vienu sekundi starp tumsu un tumsu Patas lokanais stāvs fosforiscējot iznira loga priekšā — es apliku roku viņai ap pleciem, viņa piekļāvās man klāt, es jutu viņas muti, viņas elpu, es nekā vairs nedomāju …

XII

Mūsu darbnīca vēl arvien stāvēja tukša kā šķūnis pirms ražas. Tādēļ bijām nolēmuši izsolē pirkto taksometru nepārdot tālāk, bet pagaidām paši braukt peļņā. Mēs ar Lencu to gribējām darīt pāmaiņus. Kesters ar Jupu gluži

labi varēja darbnīcā iztikt vieni, kamēr atkal gadīsies darbs.

Mēs ar Lencu lozējām, kuram pirmajam braukt. Bija jābrauc man, es piebēru pilnu kabatu sīknaudas, paņēmu savas apliecības un tad lēni sāku braukāt ar taksometru pa ielām, meklēdams vispirms labu stāvvietu. Pirmo reizi bija diezgan savādi. Katrs idiots varēja mani apturēt un dot man kādu uzdevumu. Tā nebija sevišķi patīkama sajūta.

Izmeklēju stāvvietu, kur atradās tikai piecas mašīnas. Tas bija pretī viesnīcai «Waldecker Hof», veikalu rajona vidū. Tur varēja cerēt uz dzīvu kustību.

Es izslēdzu aizdedzi un izkāpu. No kādas priekšējās mašīnas man pretī nāca liela auguma puisis ādas mētelī. «Vācies projām no šejienes,» viņš noņurdēja.

Es mierīgi paskatījos viņā un apsvēru, ka vislabāk es to nogāztu ar aperkata triecienu no apakšas, — ja tas būtu nepieciešams. Mēteļa dēļ viņš nevarēja rokas pietiekami ātri pacelt uz augšu.

«Vai nesaprati?» ādas mētelis apjautājās un izspļāva savu cigareti man pie kājām. «Vācies projām! Te jau diezgan! Vairāk nevajag!»

Viņš bija noskaities par manu ierašanos, tas bija skaidrs; bet man bija tiesības te nostāties. «Es izmak* sāšu iestāšanās tiesu,» es teicu.

Ar to es būtu savu pienākumu izpildījis. Tā parasti notika, ja ieradās kāds iesācējs. Kāds jauns šoferis pienāca klāt. «Labi, kolēģh Liec viņu mierā, Gustav.»

Bet Gustavam kaut kas manī nepatika. Es zināju, kas tas bija. Viņš juta, ka es biju arodā jauns iesācējs. «Es skaitīšu līdz trīs…» viņš teica. Viņš bija galvas tiesu lielāks par mani, uz to viņš paļāvās.

Es manīju, ka ar runāšanu te nekas nebija līdzams. Man vajadzēja braukt projām vai kauties. Tas bija pārāk skaidri redzams. «Viens…» Gustavs skaitīja un atpogāja mēteli.

«Nedariet muļķības,» es teicu, pēdējo reizi mēģinādams ar labu. «Labāk iesim un iemetīsim kādu glāzi.»

«Divi…» noņurdēja Gustavs.

5*

131

Es redzefū, ka viņš vienkārši gribēja mani nogalināt. «.,,un viens ir kopā.,.» Viņš atstūma cepuri pakausī.

«Turi muti, idiot!» es viņam pēkšņi skarbi uzkliedzu. Gustavs pārsteigumā iepleta muti un pienāca soli tuvāk. Tieši tajā vietā, kur es to vēlējos. Es tūliņ situ. Tas bija kā vesera sitiens, ar visu ķermeņa svaru. Kesters man to bija iemācījis. Es nebiju sevišķi labs bokseris; man tas iikās nevajadzīgi; — parasti viss bija atkarīgs no pirmā sitiena. Un šis bija labs.

Gustavs sajirna. «Tas viņam neko nekaitēs,» jaunais šoferis teica. «Vecs kauslis.» Mēs viņu ievēlām viņa mašīnā. «Gan jau atžilbs.»

Biju drusku uztraukts. Steigā biju nepareizi turējis īkšķi un sitot biju to izmežģījis. Ja Gustavs tagad pamostos, viņš varētu ar mani darīt, ko gribētu. Pateicu to jaunajam šoferim un jautāju, vai man labāk nelaisties projām. «Muļķības,» viņš teica, «lieta nokārtota. Nāc tagad bufete un izmaksā iestāšanos. Tu neesi profesionāls šoferis, ko?»

«Nē…»

«Es arī ne. Esmu aktieris.»

«Un?»

«Jādzīvo…» viņš smiedamies atbildēja. «Teātra arī tāpat diezgan.»

Mēs bijām pieci, divi vecāki un trīs jauni. Pēc brīža arī Gustavs ienāca bufetē. Viņš pastīvi paskatījās uz mūsu galdu un nāca tuvāk. Es satvēru ar kreiso roku atslēgu saišķi kabatā un apņēmos turēties līdz pēdējai iespējai.

Taču tas nebija vajadzīgs. Gustavs ar kāju pievilka krēslu un īgni atkrita tajā. Saimnieks nolika viņam glāzi. Nāca izsauktā kārta. Gustavs dzēra. Nāca otra kārta. Gustavs greizi paskatījās manī. Viņš pacēla glāzi. «Prozit,» viņš man teica, bet ar tādu seju, ka riebās.

«Prozit,» es atbildēju un izmetu glāzi.

Gustavs izvilka cigarešu kārbiņu. Viņš to man sniedza, manī neskatīdamies. Es paņēmu vienu un pasniedzu pretī uguni. Tad es saucu divkāršu ķimeļa kārtu. Mēs to izdzērām. Gustavs atkal iesānis paskatījās mani. «Muļķadesa,» viņš teica, bet vajadzīgajā toni.

«Teļš tāds,» es atbildēju tāpat.

Viņš pagriezās pret mani. «Sitiens bija labs…»

«Gadījums…» Es viņam parādīju savu īkšķi.

«Ķeza…» viņš atbildēja ar smīnu. «Starp citu, mani sauc — Gustavs.»

«Mani — Roberts.»

«Labi. Nu, tad viss kārtībā, Robert, ko? Es domāju,

ka tu esi memmes dēliņš.» «Kārtībā, Gustav.» No tā laika mēs bijām draugi.

Mašīnas lēnām virzījās uz priekšu. Aktieris, ko sauca par Tomiju, dabūja lielisku vedumu uz staciju. Gustavs — uz tuvāko restorānu par trīsdesmit feniņiem. Viņš vai plīsa aiz dusmām par to, jo par desmit nopelnītiem feniņiem viņam nu atkal bija jāstājas aizmugurē. Man gadījās kaut kas gluži neparasts — kāda veca angliete, kas gribēja apskatīt pilsētu. Biju ar viņu ceļā gandrīz veselu stundu. Atceļā noķēru vēl paris sīkākas lietas. Pusdienās, kad visi atkal sēdējām bufetē un ēdām sviestmaizes, es jau jutos kā pieredzējis šoferis. Šeit bija kaut kas no vecu kareivju brālības. Te sanāca kopā cilvēki no visdažādākajiem arodiem. Tikai puse bija vienmēr strādājuši par šoferiem, visi pārējie bija kaut kādā veidā noslīdējuši šai arodā.

Diezgan jautrā omā pēcpusdienā iebraucu mūsu darbnīcas pagalmā. Lenčs ar Ķesteru mani jau gaidīja.

«Brāļi, cik jūs esat nopelnījuši?» es jautāju.

«Septiņdesmit litrus benzīna,» Jups ziņoja.

«Vairāk nekā?»

Lenčs ar niknu seju paskatījās debesīs. «Kaut lītu lietus! Un tad mūsu vārtu priekšā uz asfalta paslīdētu un sadurtos pāris mašīnu! Bez cilvēku upuriem! Tikai lai būtu mazs, glīts remonts.»

«Skatieties šurp!» Es atvēru plaukstu un parādīju trīsdesmit piecas markas.

«Lieliski,» Kesters teica. «Divdesmit no tām ir peļņa. Tām mēs šodien liksim ripot. Mums taču jāsvin pirmā brauciena diena!»

«Dzersim miešķa boli,» Lenčs teica.

«Boli?» es jautāju. «Kādēļ tad boli?»

«Tādēļ, ka Pata arī būs.»

«Pata?»

«Neplāti tik platu muti,» pēdējais romantiķis sacīja. «Viss jau sen norunāts. Septiņos mēs viņai aizbrauksim pakaļ. Viņa jau zina. Ja tev tas neienāk prātā, mums jāizlīdzas pašiem. Galu galā tu taču ar viņu iepazinies, pateicoties mums.»

«Oto,» es teicu, «vai tu esi redzējis vēl ko tik nekaunīgu kā šis jaunkareivis?»

Kesters smējās. «Kas tev rokai, Robi? Tu taču to turi pavisam šķībi.»

«Liekas, esmu izmežģījis.» Es izstāstīju notikumu ar Gustavu.

Lenčs apskatīja manu roku. «Protams! Kā kristīgs cilvēks un bijušais medicīnas students es to pamasēšu par spīti tavām rupjībām. Nac līdzi, tu boksa meistar.»

Mēs iegājām darbnīcā, un Gotfrīds, paņēmis drusku eļļas, ķērās pie manas rokas. «Vai tu Patai teici, ka mēs gribam svinēt taksometra šoferu vienas dienas jubileju?» es viņam jautāju.

Viņš iesvilpās caur zobiem. «Vai tu jau kaunies, zēn?»

«Turi muti,» es atbildēju. Tādēļ ka viņam bija taisnība. «Vai tu to teici?»

«Mīlestība ir brīnišķīga,» Gotfrīds mierīgi paskaidroja. «Bet tā bojā raksturu.»

«Toties vienatne dara netaktisku, tu drūmais solist.»

«Takts ir klusa vienošanās nepieminēt kopējos trūkumus, kurpretim vajadzētu laboties. Tātad nožēlojams kompromiss. Uz to vācu veterāns neielaižas, mazulīt.»

«Ko tu darītu manā vietā,» es teicu, «ja kāds tevi pasauktu taksometra braucienam un tu ieraudzītu, ka tā ir Pata?»

Viņš smīnēja. «Es nekādā ziņā neņemtu no viņas veduma maksu, mans dēls.»

Es viņam devu tādu grūdienu, ka viņš nokrita no trijkāju buka. «Tu sienāzi! Vai zini, ko es darīšu? Es viņai vienkārši šovakar aizbraukšu ar taksometru pretī.»

«Pareizi!» Gotfrīds svētījot pacēla roku. «Tikai nezaudēt brīvību! Tā dārgāka par mīlestību. Bet to vienmēr saprot tikai vēlāk. Taksometru tu tomēr nedabūsi. Tas mums vajadzīgs Ferdinandam Grauam un Valentīnam. Būs nopietns, bet liels vakars.»

Mēs sēdējām kādas mazas viesnīcas dārzā ārpus pilsētas. Mitrais mēness kā sarkana lāpa karājās zemu virs mežiem. Kastaņu baltās ziedu sveces vizēja, ceriņi reibinoši smaržoja, un mūsu priekšā uz galda lielais stikla trauks ar vīnu, kas smaržoja pēc miešķa, agrās nakts nenoteiktajā gaismā atgādināja gaišu opālu, kurā krājās pēdējais vakara atspulgs zilganā un perlamutra krāsā. Mēs bijām likuši to pildīt jau ceturto reizi.

Ferdinands Graus bija par priekšsēdētāju. Pata sēdēja viņam blakus. Viņa bija rotājusies ar bāli sārtu orhideju, ko viņš tai bija atnesis.

Ferdinands izzvejoja odu no sava vīna un saudzīgi nolika to uz galda. «Paskatieties,» viņš teica. «Sie spārni! Salīdzinot ar tiem, katrs brokāts ir rīklupata. Un tāds kukainis dzīvo vienu dienu, tad tam beigas.» Viņš uzlūkoja mūs visus pēc kartas. «Brāļi, vai zināt, kas pasaulē visbaigākais?»

«Tukša glāze,» atbildēja Lenčs.

Ferdinands viņu ar rokas mājienu atvairīja. «Gotfrīd, visapkaunojošākais vīrietim pasaulē ir jokdara loma.» Tad viņš atkal pievērsās mums. «Visbaigākais, brāļi, ir laiks. Laiks. Acumirklis, kurā mēs dzīvojam un kurš mums tomēr nekad nepieder.» Viņš izvilka no kabatas pulksteni un turēja to Lencam acu priekšā. «Lūk, tas, tu papīra romantiķi! Elles mašīna, kas tikšķ un tikšķ, neatturami tikšķ pretī nebūtībai! Tu vari apturēt lavīnu, kalna nogruvumu, bet šo te nekad.»

«To es nemaz negribu,» Lenčs paskaidroja. «Es gribu mierīgi novecot. Un bez tam man patīk pārmaiņas.»

«Cilvēks to nepacieš,» Graus teica, neklausīdamies viņā. «Cilvēks to arī nevar paciest. Tādēļ viņš izdomājis kādu sapni. Veco, aizkustinošo, bezcerīgo cilvēces sapni — mūžību.»

Gotfrīds smējās. «Ferdinand, pasaules ļaunākā slimība ir domāšana! Tā nav ārstējama.»

«Ja tā lMāiu vienīgā, tu būtu nemirstīgs,» Graus atbildēja. «Tu —ogļhidrātu, kaļķa, fosfora un drusku dzelzs sablīvējums, īsu brīdi zemes virsū saukts par Gotfrīdu Lencu.»

Gotfrīds tīksmīgi pasmaidīja. Ferdinands purināja savu lauvas galvu. «Brāļi, dzīve ir slimība, un nāve sākas jau ar dzimšanu. Ar katru elpas vilcienu, ar katru sirds pukstienu cilvēks jau pamazām mirst, sper soli tuvāk galam.»

«Ar katru malku arī,» Lenčs atbildēja. «Sveiks, Ferdinand! Dažreiz miršana ir sasodīti viegla.»

Graus pacēla glāzi. Viņa lielajai sejai pārslīdēja smaids kā kluss negaisa mākonis. «Sveiks, Gotfrīd, tu jautrā blusa uz grūstošās laika lavīnas. Ko gan domājusi «augstākā vara», kas mūs vada, kad tā radījusi tevi?»

«Lai viņa pati tiek ar to galā! Starp citu, tieši tev, Ferdinand, nevajadzētu tik nicīgi runāt par šīm lietām. Ja cilvēki būtu mūžīgi, tu paliktu bez darba, tu vecais, labais nāves parazit.»

Graua pleci sāka drebēt. Viņš smējās. Tad viņš pievērsās Patai: «Ko jūs sakāt par mums, pļāpām, jūs, mazais zieds uz līgojoša ūdens?»

Vēlāk mēs ar Patu vieni staigājām pa dārzu. Mēness bija pakāpies augstāk, un pļavas peldēja pelēkā sudrabā. Koku ēnas stiepās tām pāri garas un melnas kā tumši ceļa rādītāji uz nezināmo. Mēs nokāpām lejā līdz ezeram un tad griezāmies atpakaļ. Ceļā satikām Gotfrīdu Lencu, kas bija paņēmis līdzi dārza krēslu un novietojis to dziļi starp ceriņu krūmiem. Tur nu viņš sēdēja, ārā spīdēja tikai viņa gaišais matu cekuls un cigarete. Sev blakus zemē viņš bija nolicis glāzi un maija boles atlikumu.

«Tā tik ir vieta!» Pata teica. «Ceriņu vidū.»

«Puslīdz ciešama.» Gotfrids piecēlās. «Pamēģiniet pati.»

Pata apsēdās krēslā. Viņas seja vizēja starp ziediem. «Esmu traks uz ceriņiem,» pēdējais romantiķis teica. «Ilgas pēc dzimtenes man saistās ar ceriņiem. Kādreiz, 1924. gada pavasari, es pa galvu pa kaklu pametu Riodežaneiro tikai tas iedomas dēļ, ka šeit ap to laiku zied ceriņi. Kad atbraucu, protams, jau bija daudz par vēlu.» Viņš iesmējās. «Tā vienmēr iznāk.»

«Riodežaneiro.» Pata nolieca pie sevis kādu zaru ar ziediem. «Vai jūs tur bijāt kopā?»

Gotfrīds apjuka. Man pārskrēja saltas tirpas pār muguru. «Redziet mēnesi!» es ātri teicu. Tai pašā mirklī es Lencam lūgdamies uzminu uz kājas.

Viņa cigaretei uzliesmojot, redzēju, ka viņš vāri pasmaidīja un pamirkšķināja acis. Biju glābts. «Nē, mēs tur nebijām kopā,» Gotfrīds teica. «Es toreiz biju viens. Bet kā būtu ar pēdējo miešķa dzēriena malku?»

«Vairs ne.» Pata purināja galvu. «Es nevaru dzert tik daudz vīna.»

Dzirdējām, ka Ferdinands mūs sauca, un gājām atpakaļ.

Viņš drukns un liels stāvēja durvīs. «Nāciet iekšā, bērni,» viņš teica. «Tādiem cilvēkiem kā mums naktī nav ko meklēt dabā. Nakti tā grib būt viena. Zemnieks vai zvejnieks, tas ir kas cits, bet ne mēs, pilsētnieki, ar saviem notrulinātajiem instinktiem.» Viņš uzlika Gotfrīdam roku uz pleca. «Gotfrīd, nakts ir dabas protests pret civilizācijas spitālību! Kārtīgs cilvēks to ilgi neizcieš. Viņš jūt, ka ir izstumts no koku, dzīvnieku, zvaigžņu un neapzinīgās dzīvības klusētāja loka.» Viņa sejai pārslīdēja tas savādais smaids, par kuru nekad nevarēja zināt, vai tas nebija skumjš. «Nāciet iekšā, bērni! Sildīsim rokas pie atmiņām. Ai, brīnišķīgie laiki, kad mēs vēl bijām kosas un salamandras, tā apmēram pirms piecdesmit sešdesmit tūkstošiem gadu, — ak dievs, kā mēs esam pagrimuši kopš tiem laikiem …»

Viņš saņēma Patu aiz rokas. «Ja mums vēl nebūtu drusciņ daiļuma sajēgas, — mēs būtu zaudējuši visu.» Ar maigu savas milzīgās ķetnas kustību viņš uzlika tās roku uz savējas. «Sudraba krītošā zvaigzne virs joņojošā bezdibeņa, vai dzersiet glāzi ar mūžvecu vīru?»

Pata pamāja ar galvu. «Jā,» viņa teica. «Visu, ko gribat.»

Viņi abi iegāja iekšā. Pata blakus Ferdinandam izskatījās kā viņa meita. No pirmlaikiem atlikuša, noguruša milža slaidā, drosmīgā un jaunā meita.

Vienpadsmitos braucām atpakaļ. Valentīns un Ferdinands brauca ar taksometru, ko Valentīns vadīja. Mēs citi braucām ar Kārli. Nakts bija silta, un Kesters meta līkumu caur dažiem ciemiem, kas samiegojušies gulēja ceļmalā, ar retām ugunīm un suņu rejām. Lenčs sēdēja priekšā blakus Kesteram un dziedāja, mēs ar Patu sēdējām aizmugurē.

Kesters brauca brīnišķīgi. Līkumos viņš laidās kā putns. Likās rotaļīgi, tik droši tas bija. Viņš nebrauca asi kā sacīkšu braucēju lielākā tiesa. Varēja gulēt, kad viņš brauca līkločus, tik mierīgi viņš vadīja mašīnu. Ātrumu nekad nemanīja.

Pēc mainīgā riepu trokšņa mēs dzirdējām, kad mainījās ceļu bruģis. Uz darvotā lielceļa tās šņāca, uz akmeņu bruģa dobji būkšķēja. Starmeši kā bāli medību suņi stiepdamies joņoja mums pa priekšu un izrāva no tumsas mums pretī' drebošu bērzu aleju, papeļu rindu, garāmtraucošus telegrāfa stabus, sakņupušas majas un mēmu mežmalu virkni. Pāri mums milzīgs, tūkstoš zvaigžņu pavadīts, pletās Piena Ceļa gaišais miglājs.

Temps pieauga. Es apsedzu Patu ar mūsu mēteļiem, Viņa man uzsmaidīja. «Saki,— vai tu mani tiešām mīli?» es jautāju.

Viņa purināja galvu. «Un tu mani?»

«Nē. Kāda laime, vai ne?»

«Liela laime.»

«Tad taču mums nekas nevar notikt, vai ne?»

«It nekas…» viņa atbildēja un meklēja manu roku zem mēteļiem.

Ceļš ar līkumu noveda lejā pie dzelzceļa stigas. Sliedes vizēja. Tālu mums priekšā mirgoja sarkana uguns. Kārlis ierūcās un šāvās uz priekšu. Tas bija ātrvilciens ar guļamvagoniem un kādu restorāna vagonu gaišiem logiem, Mēs to panācām un drīz braucām tam blakus. Pa logiem māja ļaudis. Mēs nemājām pretī. Mēs pabraucām garām. Es paskatījos atpakaļ. Lokomotīve meta dūmus un dzirksteles. Tā melna mīdījās zilajā naktī. Mēs bijām aizskrējusi tai garām, bet mēs braucām uz pilsētu, pie taksometriem, uz remonta darbnīcām un mēbelētām istabām. Turpretim tā aizdārdēja garām mežiem un laukiem, un upēm, tālumā un dēkainā plašumā.

Ielas un nami šūpodamies nāca tuvāk. Kārlis kļuva klusāks, bet tā rūkoņa vēl arvien atgādināja plēsīgu zvēru. Kesters apturēja kapsētas tuvumā. Viņš nebrauca ne pie Patas, ne pie manis, viņš vienkārši apturēja kaut kur tuvumā, laikam viņš domāja, ka mēs gribam būt vieni. Mēs izkāpām. Viņi abi tūlīt aizdrāzās tālāk, atpakaļ neskatīdamies. Es noraudzījos viņiem pakaļ. Vienu mirkli man bija savādi. Viņi aizbrauca, mani biedri aizbrauca, un es paliku. Es paliku.

Es to nokratīju. «Nāc,» es teicu Patai, kas lūkojās manī it kā nojauzdama.

«Brauc līdzi,» viņa teica.

«Nē,» es atbildēju.

«Tev taču gribas braukt…»

«Ko nu,» es teicu un zināju, ka viņai bija taisnība. «Nāc…»

Mēs gājām gar kapsētu, vēl drusku grīļodamies no braukšanas un no vēja. «Robij,» Pata sacīja, «es labāk gribētu iet mājās.»

«Kādēļ?»

«Es negribu," ka tu manis dēļ no kaut kā atsakies.»

«Kas tev nāk prātā,» es teicu, «no kā tad es atsakos?» «Tavi biedri…»

«Tos taču es nezaudēju, — rit agri es tos atkal satikšu.»

«Tu jau zini, ko es domāju,» viņa teica. «Agrāk tu daudz biežāk biji ar tiem kopā.»

«Tādēļ, ka nebija tevis,» es atbildēju un atslēdzu durvis.

Viņa papurināja galvu. «Tas ir pavisam kas cits.»

«Protams, kas cits. Paldies dievam.»

Es viņu pacēlu un pa koridoru ienesu savā istabā.

«Tev vajag biedru,» viņa teica tuvu pie manas sejas.

«Man vajag arī tevis,» es atbildēju.

«Bet ne tik ļoti…»

«To mēs vēl redzēsim …»

Es atgrūdu durvis vaļā un ļāvu viņai noslīdēt uz kājām. Viņa turējās pie manis. «Esmu ļoti slikts biedrs, Robij.»

«To es ceru,» sacīju. «Es arī negribu sievieti par biedru. Es gribu mīļāko.»

«Tā es arī neesmu,» viņa nomurmināja.

«Kas tad tu esi?»

«Ne puse, ne kas vesels. Tikai fragments …»

«Tā arī vislabāk,» es teicu. «Tas ierosina fantāziju. Tādas sievietes var mūžam mīlēt. Gatavas sievietes drīz apnīk. Vērtīgās arī. Fragmenti nekad.»

Bija četri naktī. Biju pavadījis Patu mājās un nācu atpakaļ. Debess jau balēja. Smaržoja pēc rīta.

Gāju garām kapsētai, garām kafejnīcai «Internacionāle» uz mājam. Te atvērās kāda šoferu krodziņa durvis blakus arodbiedrību namam un iznāca kāda jauna sieviete. Maza cepurīte, apvalkāts, sarkans mētelītis, augsti lakādas zābaki, — biju jau gandrīz garām, kad to pazinu — «Līza —».

«Vai tevi ar kādreiz var redzēt?» viņa jautāja.

«Kā tu te gadījies?» es atvaicāju.

Viņa sakustējās. «Es tur kādu bridi gaidīju. Domāju, ka tu nāksi garām. Tu jau ap šo laiku parasti nac māja.»

«Jā, pareizi,..»

«Nāksi līdzi?» viņa jautāja.

Es vilcinājos. «Nevaru …»

«Naudas nevajag,» viņa ātri teica.

«Ne tādēļ,» es neapdomīgi atbildēju, «nauda man ir…»

«Ak tā …» viņa sarūgtināta noteica un soli atkāpās.

Es satvēru viņas roku. «Nē, Līza …»

Tieva un bāla viņa stāvēja tukšajā, pelēkajā ielā. Tā es viņu biju saticis pirms gadiem, kad dzīvoju truli un vientuļi, bez domām un cerībām. Sākumā viņa bija bijusi aizdomu pilna, tāpat kā visas šīs jaunavas, bet pēc tam, kad pāris reižu bijām runājuši, viņa bija kļuvusi aizkustinoši paļāvīga un pieķērīga. Tās bija savādas attiecības — reizēm es viņu nedēļām ilgi neredzēju, un tad pēkšņi viņa kaut kur stāvēja un gaidīja. Mums abiem tai laikā nebija neviena un nekā, — un tad tā drusciņa siltuma un tuvības, ko varējām viens otram dot, mums bija kaut kas vairāk, nekā parasts. Es viņu sen nebiju saticis, — kopš pazinu Patu, vairs nekad.

«Kur tu tik ilgi biji, Līza?»

Viņa paraustīja plecus. «Vai nav vienalga? Gribēju tikai tevi atkal redzēt. Nu, tad jau varu iet tālāk.»

«Kā tev klājas?»

«Lai nu paliek …» viņa teica. «Nepūlies.»

Viņas lūpas drebēja. Viņa izskatījās izsalkusi un novārgusi. «Es tomēr iešu kādu gabaliņu tev līdzi,» sacīju.

Viņas nožēlojamā, vienaldzīgā staigules seja atdzīvojās un kļuva bērnišķīga. Ceļā es kādā no šoferu krodziņiem, kas bija atvērti visu nakti, nopirku dažus sīkumus, lai viņai būtu ko ēst. Sakuma viņa negribēja; tikai, kad teicu, ka pats esmu izsalcis, viņa padevās. Bet viņa raudzījās, lai mani nepiekrāpj un neiedod sliktu preci. Viņa arī negribēja pusmārciņu šķiņķa: viņa domāja, ka pietiktu ar ceturtdaļu, ja mēs paņemtu vēl Frankfurtes desiņas. Es tomēr paņēmu pusmārciņu un divas kārbas desiņu.

Viņa dzīvoja jumta istabiņā, ko bija kaut kā iekārtojusi. Uz galda stāvēja petrolejas lampa un pie gultas uz pudeles — svece. Sienas rotāja no laikrakstiem izgriezti un ar spraudēm piestiprināti attēli. Uz kumodes gulēja daži kriminālromāni; ticin blakus — paciņa neķītru fotogrāfiju. Daži apmeklētāji, it īpaši precētie, tīkoja kaut ko tādu redzēt. Līza iegrūda tās atvilktnē un izņēma izdilušu, bet tīru galdautu.

Es izkravāju iepirkumus. Līza tikmēr pārģērbās. Vispirms viņa novilka kleitu, kaut gan es zināju, ka visvairāk viņai sāpēja kājas. Viņai taču tik daudz bija jāskraida. Un te nu viņa stāvēja savos līdz ceļgaliem augstajos lakādas zābakos un melna zīda veļā.

«Kādas tev šķiet manas kājas?» viņa vaicāja.

«Burvīgas kā vienmēr.»

Viņa bija apmierināta un atvieglota apsēdās uz gultas, lai atraisītu apavus. «Tie maksā simt divdesmit marku,» viņa sacīja un sniedza tos man. «Kamēr tādus nopelna, tie jau atkal ir noplēsti.» Viņa izņēma no skapja kirnono un pāri izbalējušu brokāta kurpju no labākām dienam. Pie tam viņa smaidīja gandrīz kā vainas apziņā. Viņa gribēja patikt. Man pēkšņi tā sažņaudzās sirds šeit augšā, mazajā istabiņā, it kā man kāds būtu miris.

Mēs ēdām, un es saudzīgi runāju ar viņu. Bet viņa tomēr manīja, ka kaut kas bija mainījies. Viņas acīs iezagās bailes. Starp mums nekad nebija bijis nekā vairāk par to, ko gadījums bija nesis. Bet varbūt tas mūs vairāk saistīja pienākumiem nekā daudz kas cits. «Tu jau aizej?» viņa jautāja, kad piecēlos, it kā jau sen būtu no tā baidījusies.

«Man ar kādu norunāts …»

Viņa paskatījās manī. «Tik vēlu?»

«Darīšanas. Tā man svarīga lieta, Līza. Man vēl jāmēģina kāds satikt. Viņš ap šo laiku mēdz sēdēt «Astorijā».»

Neviena sieviete tādas lietas nesaprot tik labi kā Līzai līdzīgas meitenes. Bet nevienai sievietei arī nav tik grūti melot kā viņām. Līzas seja apdzisa. «Tev ir cita sieviete…»

«Bet, Līza, — mēs taču tik reti redzamies — nu jau drīz būs gads — tu taču nedomāsi…»

«Nē, nē, to es nedomāju. Tev ir kāda sieviete, kuru tu mīli! Tu esi pārvērties. Es to jūtu.»

«Ak Līza …»

«Jā, jā. Saki!»

«Es pats nezinu, Līza. Varbūt…»

Viņa brīdi stāvēja. Tad viņa pamāja ar galvu. «Jā — jā — protams … Es arī esmu muļķe — mums taču nav nekā kopīga …» Viņa pārvilka ar roku pār pieri. «Nezinu, kā man radušās tādas domas …»

Viņas tievais stāvs aizkustinoši nabadzīgs un trausls stāvēja manā priekšā. Brokāta kurpes — kirnono — garie, tukšie vakari, atmiņas ,., «Uz redzēšanos, Līza «..» «Tu aizej — tu nepaliksi vēl brītiņu? Tu jau aizej?»

Es sapratu, ko viņa domāja. Bet es to nevarēju. Tas bija savādi, bet es nevarēju un ļoti skaidri to izjutu. Agrāk tā nekad nebija bijis. Man nebija pārspīlēti priekšstati par uzticību. Bet tagad es vienkārši vairs tā nevarēju. Pēkšņi sajutu, cik tālu jau biju aizgājis no tā visa.

Viņa stāvēja durvīs. «Tu aizej …» Viņa metās atpakaļ. «Te, es zinu, tu rnan te noliki naudu — zem avīzes — es to negribu … Se, še — jā, ej vien …»

«Man jāiet, Līza.»

«Tu vairs nenāksi šurp …»

«Tomēr, Liza …»

«Nē, nē, tu vairs nenāksi — es zinu! Un tev arī nav jānāk! Ej vien, ej taču …»

Viņa raudāja. Es kāpu lejā pa kāpnēm un neskatījos atpakaļ.

Es vēl ilgi staigāju pa ielām. Tā bija savāda nakts. Es biju ļoti mundrs un nevarēju gulēt. Gāju garām «Internacionālei», domāju par Lizu un agrākajiem gadiem, par daudz ko, kas jau bija aizmirsts, bet tas viss bija tāls un, likās, vairs nepiederēja man. Tad es gāju pa ielu, kur dzīvoja Pata. Vējš kļuva stiprāks, visi logi viņas mājā bija tumši, rīts pelēkām kājām zagās gar durvīm, un es beidzot gāju mājās. «Ak dievs,» es domāju, «man liekas, esmu laimīgs.»

XIII

«Tā dāma, ko jūs vienmēr slēpjat,» Zalevska kundze teica, «jums nav jāslēpj. Viņa var mierīgi nākt pie jums, visiem redzot. Viņa man patīk …»

«Jūs taču viņu vēl nemaz neesat redzējusi,» es atbildēju.

«Nomierinieties, esmu gan viņu redzējusi,» Zalevska kundze ar uzsvaru paskaidroja. «Esmu viņu redzējusi, un viņa man patīk — pat ļoti, bet viņa nav jums piemērota!»

«Tā?»

«Nē. Es jau brīnījos, kā jūs to esat atradis savos krogos. Bet, protams, visizlaidīgākie vīrieši. . .»

«Mēs novirzāmies no temata,» es pārtraucu viņu.

«Tā ,..» viņa teica un iesprieda rokas gurnos, «tā ir sieviete vīrietim labos, nodrošinātos apstākļos. Ar vārdu sakot, bagātam vīrietim!»

«Lūk,» es domāju, «še tev nu bija! Tieši tas, kā tev vēl trūka.»

«To jūs varat teikt par katru sievieti,» es aizskarts atteicu.

Viņa papurināja sirmās sprodziņas. «Pagaidiet! Nākotne rādis, kam taisnība.»

«Ak nākotne!» Es īgni nosviedu uz galda aprogu pogas. «Kas tagad vēl rēķinās ar nākotni! Kādēļ par to jādomā jau tagad!»

Zalevska kundze norūpējusies šūpoja majestātisko galvu. «Savādi cilvēki esat jūs visi, jaunie ļaudis. Pagātni jūs ienīstat, tagadni nicināt, un nākotne jums vienaldzīga. Vai tas var labi beigties!»

«Ko jūs īsti saucat par labām beigām?» es jautāju, «Beigas tikai tad var būt labas, ja viss iepriekšējais bijis slikts. Tad jau ļaunas beigas daudz labākas.»

«Tās ir žīdiskas ačgārnības,» Zalevska kundze ar cienību atbildēja un enerģiski pagriezās pret durvīm. Bet, jau rokturi satvērusi, viņa vēlreiz kā pienaglota apstājās. «Smokings?» viņa pārsteigta izdvesa. «Jums?»

Lielām acīm viņa aplūkoja Ķestera uzvalku, kas karājās pie skapja durvīm. Es to biju aizņēmies, tādēļ ka vakarā gribēju iet ar Patu uz teātri. «Jā gan, man!» es indīgi teicu. «Jūsu atjautība ir nepārspējama, cienījamā kundze…»

Viņa paskatījās manī. Vesels domu negaiss gāja pāri viņas tuklajai sejai. Tas beidzās ar platu līdzzinātājas smīnu. «A-ā!» viņa teica. Un tad vēlreiz: «A-ā!» Un, jau ārā, pār plecu, ar baudu un šķelmīgi, apskaidrotā priekā, kādu sievietēm vienmēr sagādā šādi atklājumi: «Tad tāda tā lieta!»

«Jā, tāda, tu sasodītā vecmāte!» es noņurdēju viņai pakaļ, kad biju drošs, ka viņa vairs nevarēja dzirdēt. Tad es nikni nosviedu zemē savas jaunās lakkurpes ar visu kartona kārbu. Bagāts vīrs, — it kā es to nezinātu!

Es aizgāju pie Patas. Viņa stāvēja savā istabā saģērbusies un jau gaidīja. Viņu ieraugot, man gandrīz aizrāvās elpa. Pirmo reizi, kopš viņu pazinu, viņa bija ģērbusies vakara tērpā.

Tas bija sudraba brokāta tērps, kas slaidi un mīksti krita no viņas taisnajiem pleciem. Tas likās šaurs un tomēr bija tik plats, ka nekavēja Patas skaistos, slaidos soļus. Priekšpusē tas bija augstu slēgts, bet mugurā bija dziļš, smails izgriezums. Blāvajā, zilajā krēslā Pata atgādināja sudraba lāpu, spēji un pārsteidzoši pārvērtusies, svinīga un ļoti tāla. Kā ēna aiz viņas iznira Zalevska kundzes gars ar brīdinoši paceltu pirkstu.

«Labi, ka tu nebiji ģērbusies šai tērpā toreiz, kad mēs iepazināmies,» es teicu. «Tad es tev nekad nebūtu iedrošinājies tuvoties.»

«Tam es tik vienkārši vis neticu, Robij.» Viņa pasmaidīja. «Vai tev tas patīk?»

«Man gandrīz metas bailes! Tajā tu esi pavisam cita sieviete.»

«Tādēļ taču nav jābaidās. Tāds jau ir tērpu nolūks.»

«Var jau būt. Mani tas drusku satriec. Tev vajadzētu cita vīrieša. Tāda virieša, kam daudz naudas.»

Viņa pasmējās. «Vīrieši, kam daudz naudas, parasti ir riebīgi, Robij.»

«Bet nauda ne, ko?»

«Nē,» viņa teica, «nauda ne.»

«Tā jau domāju.»

«Vai tev tā neliekas?»

«Kā ne,» es tcicu. «Nauda gan nedara laimīgu, bet tā ārkārtīgi nomierina.»

«Tā dara neatkarīgu, mīļais, tas ir vēl vairāk. Bet, ja vēlies, es varu uzvilkt arī kādu citu tērpu.»

«Izslēgts. Tas ir lielisks. No šās dienas es drēbniekus vērtēju augstāk par filozofiem! Viņi dzīvē ienes skaistumu. Tas simtreiz vērtīgāk nekā bezdibenīgi dziļas domas! Piesargies, es vēl tevī iemīlēšos.»

Viņa smējās. Es uzmanīgi paskatījos uz savu apģērbu. Kesters bija drusku lielāks par mani, un man vajadzēja bikses drusku uzspraust ar spraužamadatām, lai tās kaut cik ciešami piegulētu. Paldies dievam, tās piegulēja labi.

Mēs taksometrā aizbraucām uz teātri. Ceļā biju diezgan kluss, pats lāga nezināju, kādēļ. Kad izkāpām un es samaksāju, negribot paskatījos uz šoferi. Viņam bija negulējuša cilvēka apsarkušās acis, viņš bija neskuvies un izskatījās ļoti noguris. Vienaldzīgi viņš paņēma naudu. «Vai šovakar laba kase?» es klusi jautāju.

Viņš pacēla acis. «Var iztikt…» viņš izvairīgi atteica. Viņš mani noturēja par kādu ziņkārīgo.

Vienu mirkli man bija tāda sajūta, ka vajadzētu sēsties viņam blakus un braukt līdzi; — tad es pagriezos uz otru pusi. Tur stāvēja Pata, tieva un lokana, sudraba tērpā un īsā sudraba virsjakā ar platām piedurknēm, skaista un gaidu pilna. «Nāc ātri, Robij, tūliņ sāksies!»

Pie ieejas drūzmējās jaudis. Tā bija liela pirmizrāde, teātris bija starmešu apgaismots, mašīna pēc mašīnas pieslīdēja pie ieejas, izkāpa sievietes vakara tērpos, rotās mirdzēdamas, vīrieši frakās, rožainām, tuklām sejām, smaidīgi, jautri, pašapzinīgi, droši; un čīkstēdams, lēkādams aizbrauca taksometrs ar nogurušo šoferi.

«Nu nāc taču, Robij!» Pata iesaucās un starojoša un satraukta paskatījās manī. «Vai esi ko aizmirsis?»

Es uzmetu naidīgu skatienu ļaudīm visapkārt. «Nē…» es teicu, «es nekā neesmu aizmirsis.»

Tad es gāju pie kases un apmainīju biļetes. Paņēmu divas vietas ložā, lai gan tās maksāja veselu kapitālu. Es pēkšņi vairs negribēju, ka Pata sēž starp šiem drošajiem ļaudīm, kam viss bija pašsaprotams. Es negribēju, ka viņa pieder pie tiem. Gribēju būt ar viņu viens.

Bija pagājis ilgs laiks, kopš pēdējo reizi biju bijis teātrī. Es arī šoreiz neietu turp, ja Pata to nebūtu gribējusi. Teātris, koncerti, grāmatas — visas šīs pilsoniskās ieražas es jau gandrīz biju zaudējis. Nebija tādi laiki. Politika bija diezgan labs teātris, — šaušanās ik vakarus deva citu koncertu, — un milzīgā trūkuma grāmata bija pārliecinošāka nekā visas bibliotēkas.

Balkoni un parkets bija viscaur aizņemti. Tiklīdz bijām atraduši savas vietas, tūliņ nodzisa gaisma. Telpā plīvoja vienīgi rampas uguņu atspulgs. Pilnskanīgi iesakās mūzika un visu pacēla augšup, tā ka tas sāka lidot.

Es atstūmu savu krēslu ložas kaktā. Tā man nebija jāredz ne skatuve, ne skatītāju bālās galvas. Es dzirdēju tikai mūziku un redzēju Patas seju.

Mūzika apbūra telpu. Tā bija kā dienvidvējš, kā silta nakts, kā piepūstas buras zem zvaigznēm, gluži nereāla, šī «Hofmaņa stāstu» mūzika. Tā visu darīja plašu un krāsainu, likās, tajā šalca tumšā dzīves straume, nebija vairs nekāda smaguma, nekādu robežu, bija vairs tikai mirdzums un melodija, un mīlestība, un vienkārši nevarēja saprast, ka ārā valdīja trūkums un mokas, un izmisums tai pašā laikā, kad skanēja šī mūzika.

Patas seju noslēpumaini apspīdēja skatuves gaisma. Viņa bija pilnīgi atdevusies redzamajam un dzirdamajam, un es viņu mīlēju par to, ka tā nespiedās pie manis un nemeklēja manu roku, jā, pat nepaskatījās manī, bet šķita mani pavisam aizmirsusi. Es necietu, ka sajauca lietas, es ienīdu šo teļīgo spiešanos vienam pie otra, kad atklājās kāda liela darba daiļums un vara, es ienīdu mīlas pāru izplūdušos skatienus, šo svētlaimīgo piekļaušanos, šo nepieklājīgo aitu laimi, kas nekad neļāva pacelties tai pari, es ienīdu visu šo pļāpāšanu par divu būtņu saplūšanu mīlestībā, jo man likās, ka nekad nevarēja pietiekami bieži attālināties viens no otra, lai pēc tam atkal satiktos. Tikai tas, kas arvien no jauna palika viens, pazina kopbūtnes laimi. Viss cits izpostīja sasprindzinājuma un gaidu noslēpumu. Un kas gan vairāk rāva maģiskos vientulības novados nekā jūtu satraukums, atdošanās kādam saviļņojumam, elementu vara, vētra, nakts, mūzika! Un mīlestība …

Uzliesmoja gaisma. Vienu mirkli aizvēru acis. Par ko gan biju domājis? Pata pagriezis atpakaļ. Es redzēju, ka ļaudis spiedās uz durvīm. Bija lielais starpbrīdis.

«Vai negribi iziet ārā?» es jautāju.

Pata papurinaja galvu.

«Paldies dievam! Man riebjas šī savstarpējā apskate tur ārā.»

Es gāju viņai atn.est glāzi apelsīnu sulas. Bufete bija stāvgrūdām pilna. Mūzika apbrīnojamā kārtā daudziem cilvēkiem pamodina izsalkumu. Siltās desiņas pazuda, it ,kā būtu izcēlies bada tīfs.

f Kad es ar glāzi iegāju ložā, kāds stāvēja aiz Patas krēsla. Viņa bija pagriezusi galvu atpakaļ un dzīvi ar to sarunājās. «Tas ir Breiera kungs, Robert,» viņa teica.

Vērša kungs, — es nodomāju un ar nepatiku paskatījos viņā. Robert, viņa bija teikusi, nevis Robij. Es noliku glāzi uz margām un gaidīju, kad šis tips aizies. Viņš bija ģērbies brīnum labi pašūtā smokingā. Bet viņš pļāpāja par režiju un tēlotājiem un palika. P^ta pagriežas pret_ mani. «Breiera kungs jautāja, vai mēs pēc izrādes nevēloties aiziet uz «Kaskādi».»

«Ja tu vēlies,» es teicu.

Breiera kungs paskaidroja, ka tur varbūt varētu drusku padejot. Viņš bija ļoti pieklājīgs un īstenībā man gluži labi patika. Viņam tikai piemita tā nepatīkamā elegance un izturēšanās vieglums, kas, pēc manām domām, Patu valdzināja, bet kā man pašam trūka. Pēkšņi — es negribēju ticēt savām ausīm — es dzirdēju, ka viņš Patu uzrunāja ar tu. Lai gan tam varēja būt simt dažādu nevainīgu iemeslu, es šo cilvēku vislabāk tūliņ būtu nometis orķestra telpā.

Atskanēja zvans. Mūziķi skaņoja instrumentus. Vijoles mēģināja flažoletu pasāžas. «Nu tad norunāts, satiksimies pie izejas,» Breiers teica un beidzot aizgāja.

«Kas tas par klaidoni?» es jautāju.

«Tas nav nekāds klaidonis, bet gan patīkams cilvēks. Vecs paziņa.»

«Man ir aizspriedums pret veciem paziņām,» es teicu.

«Mīļais,» Pata atbildēja, «labāk klausies.»

««Kaskāde,»» es nodomāju un domās pārskaitīju savu naudu, «nolādētā spekulantu būda!»

Gāju līdzi drūmā ziņkārē. Sā Breiera man vēl trūka pie Zalevska kundzes brīdinājumiem. Viņš mūs jau gaidīja pie izejas.

Es pasaucu taksometru. «Lai paliek,» Breiers teica, «manā mašīnā vietas diezgan.»

«Labi,» es teicu. Smieklīgi būtu bijis darīt ko citu. Bet tas mani tomēr kaitināja.

Pata pazina Breiera mašīnu. Tas bija liels pakards. Tas stāvēja iepretī, automobiļu novietnes laukumā. Viņa gāja tam tieši klāt. «Mašīnai taču citāds lakojums,» viņa teica un apstājās tās priekšā.

«Jā, pelēks,» Breiers atbildēja. «Vai tev tas patīk labāk?»

«Daudz labāk.»

Breiers pagriezās pret mani. «Un jums? Vai jums šī krāsa patīk?»

«Es jau nezinu, kāds auto bija agrāk.»

«Melns.»'"

«Melns izskatās ļoti labi.» «Protams. Bet pārmaiņa ar reiz vajadzīga! Nu, rudenī

būs jauns.»

Mēs braucām uz «Kaskādi». Tas bija Joti elegants deju lokāls ar lielisku orķestri. «Liekas, visi galdi aizņemti,» es iepriecināts teicu, kad stāvējām pie ieejas.

«Zēl,» Pata noteica.

«Ak, gan jau to nokārtosim,» Breiers sacīja un aizgāja parunāt ar lokāla vadītāju. Likās, viņu te labi pazina, jo mums tiešām atnesa galdu ar dažiem krēsliem, un pēc brīža mēs jau sēdējām vislabākajā vietā visā telpā, no kuras pilnīgi varēja pārredzēt dejas laukumu.

Kapela spēlēja kādu tango.Pata pārliecās pār margām. «Ak, es tik sen neesmu dejojusi!»

Breiers piecēlās. «Vai dejosim?»

Viņa pavērās manī starojošām acīm. «Es tikmēr kaut ko pasūtīšu,» es sacīju.

«Labi.»

Tango tik ātri nebeidzās. Pata dejojot reižu reizēm paskatījās uz mani un man uzsmaidīja. Es māju viņai pretī ar galvu, bet nejutos sevišķi labi. Viņa izskatījās brīnišķīga un dejoja lieliski. Diemžēl Breiers dejoja tikpat labi, un viņi abi ļoti labi saderēja kopā. Viņi dejoja tā, it kā jau bieži būtu dejojuši viens ar otru. Es pasūtīju lielu glāzi ruma.

Viņi nāca atpakaļ. Breiers sasveicinājās ar pāris paziņām, un es kādu mirkli biju viens ar Patu. «Cik ilgi tu šo zēnu pazīsti?» es jautāju.

«Jau sen. Kādēļ tu jautā?»

«Ak, tāpat vien. Vai bieži esi ar viņu te bijusi?»

Viņa paskatījās manī. «Es vairs nezinu, Robij.»

«To taču nevar nezināt,» es iespītīgi teicu, lai gan zināju, ko viņa ar to gribēja sacīt.

Viņa papurināja galvu un pasmaidīja. Sai mirklī es viņu ļoti mīlēju. Viņa gribēja man rādīt, ka viss aizmirsts, kas reiz bijis. Bet mani grauza kaut kas tāds, kas man pašam likās smieklīgs, bet no kā es tomēr netiku vaļā. Es noliku glāzi uz galda. «Vari mierīgi teikt. Tur taču nekā nav.»

Viņa atkal paskatījās manī. «Vai tu domā, ka citādi mēs būtu šeit?» viņa jautāja.

«Nē,» es apkaunots noteicu.

Kapela atkal sāka spēlēt. Breiers pienāca klāt. «Blūzs,» viņš man teica. «Brīnišķīga deja. Vai negribat to dejot?»

«Nē!» es atbildēju. «Zēl.»

«Tev vajadzētu pamēģināt, Robij,» Pata teica.

«Labak ne.»

«Bet kādēļ gan ne?» Breiers jautāja.

«Man nepatīk dejot,» es nelaipni atbildēju. «Nekad arī neesmu mācījies. Nav bijis laika tādām lietām. Bet dejojiet vien, gan es pakavēšu sev laiku.»

Pata vilcinājās. «Bet Pata …» es teicu, «tev taču tas ļoti patīk.»

«Tiesa — bet vai tu tiešām negarlaikosies?»

«Nekādā ziņā!» Es parādīju glāzi. «Tas arī ir savs dejas veids.»

Viņi aizgāja. Es pamāju viesmīlim un izdzēru savu glāzi. Tad sēdēju pie galda un skaitīju sālītās mandeles. Man blakus sēdēja Zalevska kundzes ēna.

Breiers atveda pie galda dažus paziņas. Divas glītas sievietes un kadu jaunu vīrieti, kam bija gluži kaila, maza galva. Vēlāk pienāca klāt vēl ceturtais. Visi viegli kā korķis, lokani un droši. Pata pazina visus četrus.

Es jutos smags kā bluķis. Līdz šim ar Patu vienmēr biju bijis viens. Tagad pirmo reizi redzēju ļaudis, ko viņa pazina no agrākiem laikiem. Es nezināju, ko ar tiem iesākt. Viņi kustējās viegli un nepiespiesti, viņi nāca no dzīves, kurā viss ritēja gludi, kurā neredzēja nekā, ko negribēja redzēt, viņi nāca no citas pasaules. Ja es būtu bijis viens vai ar Lencu vai Ķesteru, es tiem nebūtu piegriezis vērību un man viss būtu bijis vienalga. Bet tur bija Pata, Pata viņus pazina, un tādēļ viss bija greizi, tas mani paralizēja un spieda salīdzināt.

Breiers aicināja iet uz kādu citu lokālu. «Robij,» Pata, ārā ejot, teica, «vai labāk neiesim mājās?»

«Nē,» es atbildēju, «kādēļ?»

«Tu taču garlaikojies.»

«Nekā tamlīdzīga. Kādēļ lai es garlaikotos? Gluži pretēji! Un tev taču tas dara prieku.»

Viņa paskatījās manī, bet nekā neteica.

Es sāku dzert. Ne tā kā iepriekš, bet pa īstam. Vīrs ar kailo galvu kļuva uzmanīgs. Viņš jautāja, ko es tur dzerot. «Rumu,» es teicu. «Groku?» viņš jautāja. «Nē, rumu,» es atkārtoju. Viņš arī nogaršoja un aizrijās.

«Deviņi pērkoni,» viņš atzinīgi iesaucās, «tur jābūt pieradušam.»

Arī abas sievietes tagad kļuva uzmanīgas. Pata ar Breieru dejoja. Pata bieži raudzījās uz mums. Es vairs neskatījos uz viņu. Zināju, ka tas bija netaisni, bet man pēkšņi bija uznākusi tāda spītība. Mani kaitināja arī tas, ka citi sāka ievērot manu dzeršanu. Es negribēju viņiem ar to imponēt kā ģimnāzists. Piecēlos un iegāju bārā. Pata man likās gluži sveša. Lai viņa iet pie velna ar saviem ļaudīm! Viņa piederēja pie tiem. Nē, viņa nepiederēja. Un tomēr!

Plikgalvis nāca man pakaļ. Mēs ar kokteiļu maisītāju sadzērām «vodku». Kokteiļu maisītāji vienmēr ir mierinājums. Ar viņiem visā pasaulē var saprasties, pat nerunājot. Arī šis bija labs. Tikai plikgalvis bija vājš. Viņam gribējās izrunāties. Kāda meiča krimta viņa sirdi. Bet tas drīz pārgāja. Viņš man pastāstīja, ka Breiers kopš gadiem esot iemīlējies Patā. «Tā?» es teicu. Viņš paklusu smējās. Es viņu apklusināju ar «prēriju austeri». Bet tas, ko viņš bija teicis, man palika galvā. Dusmojos, ka biju iekļuvis tādā lietā. Dusmojos, ka tas man likās svarīgi. Un es dusmojos par to, ka necirtu dūri uz galda. Bet kaut kur sevi jutu saltu postīšanas prieku, kas nevērsās pret citiem. Tikai pret rnani.

Plikgalvis drīz sāka šļupstēt un pazuda. Es paliku sēžot. Pēkšņi sajutu stingru krūti pie savas rokas. Tā bija viena no sievietēm, ko Breiers bija atvedis. Viņa apsēdās man cieši blakus. Viņas šķībās, pelēki zaļās acis lēni slīdēja pār mani. Tas bija skatiens, pēc kura īstenībā nekas vairs nebija jāsaka, — tikai jādara. «Brīnišķīgi, ka var tā dzert,» viņa pēc brīža teica. Es klusēju. Viņa izstiepa roku pēc manas glāzes. Roka bija kā ķirzaka, rotās mirdzoša, sausa un stiegraina. Tā kustējās ļoti lēni, it kā līzdama. Es zināju, ko tas nozīmēja. «Ar tevi es ātri tikšu galā,» es nodomāju. «Tu mani novērtē pārāk zemu, jo tu redzi, ka esmu saīdzis. Bet tu maldies. Ar sievietēm jau nu tikšu galā, — mīlestība ir tā, ar kuru netieku galā. Tas ir nepiepildāmais, kas mani dara skumju.»

Sieviete saka runāt. Viņai bija aizlūzusi, paskarba balss. Es manīju, ka Pata paskatījās šurp. Es tam nepiegriezu vērību. Bet es nepiegriezu vērību arī sievietei, kas sēdēja man blakus. Man bija tāda sajūta, it kā es slīdētu pa gludu, bezgala dziļu šahtu. Tam nebija nekāda sakara ar Breieru un viņa ļaudīm. Pat ar Patu tam nebija sakara. Tas bija tumšais noslēpums, ka īstenība modina ilgas, bet nekad nespēj tās apmierināt; ka mīlestība cilvēkā sākas, bet nekad viņā pašā nebeidzas un ka var būt viss: cilvēks, mīlestība, laime, dzīve — un ka briesmīgā kārtā vienmēr ir par maz un paliek arvien mazāk, jo vairāk šķiet.

Es slepus paskatījos uz Patu. Tur viņa gāja savā sudraba ģērbā, jauna un skaista, gaiša dzīvības liesma, es viņu mīlēju, un, ja es viņai teicu — nāc, tad viņa nāca, nekas nestāvēja starp mums, mēs varējām būt tik tuvi, cik vien cilvēki var būt, — un tomēr viss reizēm bija mīklainā kārtā aizēnots un moku pilns, es nevarēju viņu atraisīt no lietu loka, nevarēju to izraut no esamības loka, kas bija pār mums un mūsos un uzspieda mums savus likumus, elpu un iznīcību, pastāvīgi nebūtībā grūstošās tagadnes apšaubāmo spožumu, jūtu mirdzošo ilūziju, kas iegūstot jau gāja zudumā. Nekad tas nebija aizturams, nekad! Nekad tā nebija atraisāmā, šī žvadzošā laika ķēde, nekad nemiers nekļūs par mieru, meklēšana par klusumu, krišana par atbalstu. Es nevarēju Patu atraisīt pat no nejaušībām, no ta, kas bijis agrāk, pirms viņu pazinu, no tūkstoš domām, atmiņām, no ta, kas viņu bija veidojis, kamēr manis nebija, pat no šiem ļaudīm es viņu nevarēju atraisīt…

Sieviete man blakus runāja savā aizlūzušajā balsī. Viņa meklfja biedru vienai naktij, gabalu svešas dzīves, lai spraigāk justu, lai aizmirstu sevi un pārāk sāpīgo skaidrību, ka nekad nekas nepaliek, ne es, ne tu un vismazāk mēs. Vai viņa īstenībā nemeklēja to pašu, ko es? Biedru, lai aizmirstu dzīves vientulību, biedru, lai paciestu dzīves bezjēdzību?

«Nāciet,» es teicu, «iesim atpakaļ. Nav cerību sasniegt to, ko jūs gribat, un arī to, ko es gribu.»

Viņa mirkli lūkojās manī. Tad viņa atmeta galvu un iesmējās.

Mēs aizgājām vēl uz dažiem lokāliem. Breiers bija iesilis, runīgs un cerību pilns. Pata bija kļuvusi klusāka. Viņa man nekā nejautāja, nekā nepārmeta, nekā nemēģināja noskaidrot, viņa vienkārši bija tuvumā, reizēm viņa dejojaļ tad likās, ka tā slīdētu caur marionešu un karikatūru pūli kā kluss, skaists, šaurs kuģis, un reizēm viņa man uzsmaidīja.

Naktslokālu dvinga dzelteni pelēkām rokām slaucīja sienas un sejas. Mūzika spēlēja kā zem stikla katafalka. Plikgalvis dzēra kafiju. Sieviete ar ķirzakas rokām stīvi raudzījās uz priekšu. Breiers no kādas pagurušas puķu pārdevējas nopirka rozes un izdalīja tas Patai un abām pārējām sievietēm. Pusatvērtajos pumpuros vizuļoja mazas, dzidras ūdens pērles. «Dejosim nu mēs,» Pata man teica.

«Nē,» es teicu un domāju par rokām, kas šodien jau bija tai pieskārušās, «nē,» un jutos diezgan smieklīgs un nožēlojams.

«Jā,» viņa teica, un viņas acis satumsa.

«Nē,» es atbildēju, «nē, Pat.»

Tad mēs beidzot gājām projām. «Es jūs aizvedīšu mājās,» Breiers man teica.

«Labi.» *

Viņam mašīnā bija sega, kuru viņš Patai uzklāja uz ceļiem. Pēkšņi viņa izskatījās ļoti bāla un nogurusi. Sieviete no bāra atvadoties man iespieda rokā kādu zīmīti. Es izlikos, ka nekas nebūtu bijis, un iekāpu. Ceļā skatījos ārā pa logu. Pata sēdēja stūrī un nekustējās. Es pat nedzirdēju viņu elpojam. Breiers vispirms brauca pie viņas. Viņš bez jautāšanas zināja, kur tā dzīvo. Viņa izkāpa. Breiers viņai noskūpstīja roku. «Ar labu nakti,» es teicu un nepaskatījos uz viņu.

«Kur vēlaties izkāpt?» Breiers man jautāja.

«Pie nākošā stūra,» es sacīju.

«Es jūs labprāt aizvestu mājās,» viņš atbildēja mazliet par ātru un pārlieku laipni.

Viņš negribēja, ka eju atpakaļ pie viņas. Es pārdomāju, vai nedot viņam pļauku. Bet viņš man bija pārāk vienaldzīgs. «Labi, tad aizvediet mani uz Fredija bāru,» es teicu.

«Vai jūs šai laikā tur vēl tiksiet iekšā?» viņš jautāja.

«Pateicos par interesi,» es teicu, «bet nerūpējieties, es vēl visur tikšu iekšā.»

Es tūliņ nožēloju izteikto. Viņš droši vien visu vakaru bija sev izlicies ļoti smalks un veikls. Tādas lietas nedrīkstēja izpostīt. Es no viņa atvadījos laipnāk nekā no Patas,

Bārā vēl bija diezgan pilns. Lenes un Ferdinands Graus spēlēja pokeru ar apģērbu tirgotāju Bolvīsu un dažiem citiem. «Sēdies klāt,» Gotfrīds aicināja, «šovakar ir pokera laiks.»

«Nē,» es atbildēju.

«Paskaties,» viņš teica un parādīja naudas gubu. «Bez blefa. Fleši [1] krīt kā no gaisa.»

«Labi,» es sacīju, «dod šurp.»

Es «izblefoju» ar diviem kungiem četrus kalpus pa logu laukā. «Ko tu teiksi!» es iesaucos. «Liekas, ir arī blefa laiks.»

«Kā vienmēr,» Ferdinands atbildēja un pastūma man cigareti.

Nebiju domājis ilgi palikt. Bet nu es jutu mazliet pamata zem kājām. Es nejutos sevišķi labi; bet te bija vecā, godīgā dzimtene. «Noliec man puspudeli ruma,» es uzsaucu Fredam.

«Pielej portvīnu,» Lenčs teica.

«Nē,» es atbildēju. «Man nav laika tādiem eksperimentiem. Gribu piedzerties.»

«Tad dzer saldus liķierus. Saķildojies?»

«Blēņas.»

«Neruna, mazulit. Savam vecajam tēvam Lencam tu nekā neiestāstīsi, viņš pazīst sirds dzelmeņus. Saki «jā» un dzer.»

«Ar sievieti nekad nevar saķildoties. Var tikai par to noskaisties.»

«Trijos naktī tās ir pārāk smalkas atšķirības. Starp citu, es esmu ķildojies ar visām. Ja neķildojas, tad visam drīz pienāk beigas.»

«Jauki,» es teicu, «kam jādala?»

«Tev,» Ferdinands Graus atbildēja. «Man šķiet, tev ir pasaules sāpes, Robi. Nepalaidies. Dzīve ir raiba, bet nepilnīga. Starp citu, tu spēlē lieliski ar visām pasaules sāpēm. Divi kungi jau ir nekaunība.»

«Es reiz redzēju partiju, kur pret diviem kungiem bija septiņi tūkstoši franku,» Freds teica no bāra galda.

«Šveices vai Francijas?» Lenčs jautāja.

«Šveices.»

«Tā tava laime,» Gotfrīds atbildēja. «Ar franču frankiem tev nebūtu tiesību pārtraukt spēli.»

Mēs spēlējām vēl kādu stundu. Es laimēju diezgan daudz. Bolvīss pastāvīgi zaudēja. Es dzēru, bet iemantoju tikai galvas sāpes. Brūnie, mīkstie plīvuri nerādījās. Viss kļuva tikai vēl asāks un skaidrāks. Vēderā dedzināja.

«Tā, tagad beidz un iekod kaut ko,» Lenčs teica. «Fred, padod viņam sviestmaizi un pāris sardīņu. Bāz naudu kabatā, Robi.»

«Vēl vienu kārtu.»

«Labi. Pēdējo. Divkārši?»

«Divkārši,» citi teica.

Es diezgan muļķīgi pie krusta desmitnieka un kunga piepirku trīs kārtis. Tās bija kalps, dāma un dūzis. Ar to es laimēju spēli pret Bolvīsu, kas turēja rokā četrus astoņniekus un aicināja vai līdz mēnesim. Lādēdamies viņš man izmaksāja veselu kaudzi naudas. «Redzi nu,» Lenčs sacīja, «fleša laiks.»

Mēs apsēdāmies pie bāra. Bolvīss apjautājās par Kārli. Viņš nevarēja aizmirst, ka Kesters bija pārspējis viņa sporta mašīnu. Viņš vēl arvien gribēja Kārli pirkt. «Pajautā Kesteram,» Lenčs teica. «Bet man liekas, viņš tev drīzāk pārdos labo roku.»

«Nu, nu,» Bolvīss teica.

«Tu to nesaproti,» Lenčs atbildēja, «tu, komerciālais divdesmitā gadsimta dēls.»

Ferdinands Graus smējās. Freds arī. Beidzot mēs visi smējāmies. Ja par divdesmito gadsimtu nesmējās, tad bija jāšaujas nost. Bet ilgi par to nevarēja smieties. īstenībā bija jāraud»

«Gotfrīd, vai tu proti dejot?» es jautāju.

«Protams. Es taču kādreiz biju deju skolotājs. Vai to jau esi aizmirsis?»

«Aizmirsis lai taču viņš aizmirst,» Ferdinands Graus sacīja. «Aizmirst ir mūžīgās jaunības noslēpums. Tikai atmiņas dara vecu. Cilvēki pārāk maz aizmirst.»

«Nē,» Lenčs iebilda, «tikai vienmēr aizmirst nepareizo.»

«Vai tu man vari to iemācīt?» es jautāju.

«Dejot? Vienā vakarā, bērniņ. Vai tās visas tavas bēdas?»

«Man nav bēdu, tikai galvas sāpes.»

«Mūsu laikmeta slimība, Robi,» Ferdinands teica. «Vislabāk būtu piedzimt bez galvas.»

Es vel aizgāju uz kafejnīcu «Internacionāle», Aloizs pašlaik grasījās laist lejā aizvērtņus. «Vai kāds vēl ir?» es jautaju.

«Roze.»

«Nāc iedzersim visi kopā.»

«Norunāts.»

Roze sēdēja pie letes un adīja mazas vilnas zeķes savai meitai. Viņa man parādīja rakstu. Arī jaciņa viņai jau bija gatava. «Kā klājas?» es jautāju.

«Slikti. Nevienam vairs nav naudas.»

«Vai gribi, lai tev aizdodu? Es laimēju pokera spēlē.»

«Laimēta nauda nes laimi,» Roze teica un iebāza naudas zīmi somiņā.

Aloizs atnesa trīs glāzes. Vēlāk, kad ienāca Fricija, vēl vienu. «Svētvakars,» viņš tad teica. «Esmu noguris kā suns.»

Viņš nogrieza gaismu. Mēs gājām projām. Roze pie durvīm atvadījās. Fricija pieķērās Aloizam pie rokas. Viņa raiti un viegli gāja tam blakus. Viņš smagi vilka pār bruģi savas plakanās pēdas. Es paliku stāvot un noskatījos tiem pakaļ. Redzēju, kā Fricija pieliecās un noskūpstīja netīro, līko viesmīli. Viņš to vienaldzīgi atstūma. Un pēkšņi, es nezinu, kā tas gadījās, kamēr es pagriezos un pāri tukšajai ielai un namiem ar tumšajiem logiem skatījos saltajās nakts debesīs, mani pārņēma tik ārprātīgas ilgas pēc Patas, ka es sagrīļojos. Es nekā vairs nesapratu — ne sevi, ne savu izturēšanos, ne visu šo vakaru, — nekā.

Atspiedos pie kāda nama sienas un raudzījos uz priekšu. Nesapratu, kādēļ biju to visu darījis. Biju iekļuvis tādā lietā, kas mani raustīja un plosīja, kas mani darīja negudru un netaisnu, kas mani svaidīja šurp un turp un satrieca man visu, ko ar pūlēm biju sakārtojis. Diezgan nevarīgs stāvēju un nezināju, ko darīt. Mājās negribēju iet, tur būtu vēl ļaunāk. Beidzot atcerējos, ka pie Alfonsa vēl būs vaļā. Gāju turp. Gribēju tur palikt līdz rītam.

Alfonss nekā liela neteica, kad es ierados. Viņš uzmeta man žiglu skatienu un lasīja tālāk avīzi. Apsēdos pie galda un nīku. Vairāk neviena nebija. Domāju par Patu. Atkal un atkal par Patu. Domāju par to, kā biju izturējies. Pēkšņi atcerējos katru sīkumu. Viss vērsās pret mani. Es vienīgais biju vainīgs. Es biju prātu zaudējis.

Es skatījos galdā. Asinis dūca man galvā. Biju sarūgtināts un nikns uz sevi un nezināju, ko iesākt. Es tas biju, es viens pats, kas visu izpostīja.

Pēkšņi kaut kas nošķindēja un plīsa. Biju ar visu spēku sasitis glāzi. «Arī laika kavēklis,» Alfonss sacīja un piecēlās.

Viņš izvilka šķembas man no rokas. «Man žēl,» teicu. «Acumirklī neapdomāju, ko daru.»

Viņš atnesa vati un plāksteri. «Ej gulēt,» viņš mudināja, «tā būs labāk.»

«Labi,» es atbildēju. «Nu tas jau garām. Tā bija tikai tāda niknuma lēkme.»

«Niknumu vajag izpriecāt, nevis izbēdāt,» Alfonss paskaidroja.

«Pareizi,» es teicu, «bet to vajag varēt.»

«Viss atkarīgs no treniņa. Jūs visi gribat skriet ar galvu sienā. Bet ar gadiem tas pāries.»

Viņš uzlika uz gramofona «Miserere» un «Trubadūra» plates. Atri svīda gaisma.

Es gāju mājās. Alfonss man vēl bija iedevis izdzert lielu glāzi ar Fernē-Branku. Tagad jutu, ka man deniņos klauvēja mīksti cirvji. Iela vairs nebija gluda. Manos plecos bija svins. Man pietika.

Leni uzkāpu pa kāpnēm un meklēju kabatā atslēgu. Tad pustumsā izdzirdēju kādu elpojam. Kaut kas bāls, neskaidrs sēdēja uz augšējā pakāpiena. Es paspēru divus so]us. «Pat.,.» es neizpratnē teicu, «Pat — ko tu te dari?»

Viņa sakustējās. «Liekas, biju drusku iemigusi.»

«Jā, bet kā tu te tiki?»

«Man taču ir tava namdurvju atslēga…»

«Tā es nedomāju. Es gribēju teikt…» Skurbums izgaisa, un es redzēju izdeldētos kāpņu pakāpienus, atlupušo sienas apmetumu un sudraboto tērpu, šaurās, mirdzošās kurpes… «Es gribēju teikt, kā tu vispār te gadījies .,.»

«To es arī visu laiku sev jautāju…»

Viņa piecēlās un izstaipījās, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ka viņa te vēlā naktī sēdējusi uz kāpnēm, ļTad viņa paoda gaisu, «Lenčs tagad teiktu — konjaks, rums, ķirsis, absints.,,»

«Un Fernē-Branka,» es atzinos un tikai tagad visu pareizi sapratu. «Dievs sodi, tu esi lieliska meitene, Pat, un es esmu riebīgs idiots!»

Es viņu strauji pacēlu rokās, atslēdzu durvis un aiznesu pa koridoru. Viņa gulēja man pie krūtīm, sudraba gārnis, noguris putns, es griezu galvu sānis, lai viņa nejustu manas elpas degvīna smaku, un jutu, ka viņa drebēja, lai gan smaidīja.

Es viņu apsēdināju krēslā, uzgriezu gaismu un dabūju segu. «Ja es to būtu zinājis, Pat, — es nebūtu tur nīcis un kvernējis, es būtu — ak, es nožēlojamais stulbenis! — es tev zvanīju no Alfonsa, es svilpu zem taviem logiem —• un domāju, ka tu neatbildi tādēļ, ka negribi…»

«Kādēļ tu nenāci atpakaļ pēc tam, kad pavadīji mani majā?»

«Jā, to man arī gribētos zināt…»

«Labāk būs, ja tu man turpmāk dosi arī dzīvokļa atslēgu,» viņa teica, «tad man nevajadzēs ārā gaidīt.» Viņa smaidīja, bet viņas lūpas drebēja, un es pēkšņi zināju, ko tas viņai nozīmēja, — šī atpakaļnākšana, šī gaidīšana un šis drošais, nebēdīgais tonis tagad…

«Pat,» es, pagalam apjucis, ātri izteicu. «Pat, tev droši vien salst, tev kaut kas jāiedzer, man liekas, es no āra pie Orlova redzēju gaismu, es ātri ieiešu pie viņa, šiem krieviem vienmēr ir tēja, tūliņ būšu atpakaļ…» Es jutu, ka manī cēlās karsts vilnis… «To es tev visu mūžu neaizmirsīšu,» teicu pie durvīm un ātri aizgāju pa koridoru.

Orlovs vēl negulēja. Viņš sēdēja istabas kaktā pie savas dievmātes svētbildes, kuras priekšā dega spuldzīte, viņa acis bija sarkanas, un uz galda kūpēja mazs patvāris.

«Lūdzu, atvainojiet,» es sacīju, «neparedzēts gadījums — vai es nevarētu dabūt drusku karstas tējas?»

Krievi pieraduši pie nejaušībām. Viņš man iedeva divas glāzes, cukuru un piebēra šķīvi ar maziem cepumiem. «Priecājos, ka varu jums izlīdzēt,» viņš teica, «vai drīkstu jums arī — man pašam tas bieži gadījies — dažas kafijas pupiņas — ko uzkost…»

«Pateicos,» es teicu, «ļoti pateicos. Es ņemtu labprāt,,.»

«Ja jums vēl kā vajag,» viņš sacīja, un šai brīdī viņa izturēšanās bija brīnišķīga, «es vēl kādu brīdi neiešu gulēt; man tiešām būs prieks…»

Koridorā izgājis, es sakošļāju kafijas pupiņas. Tās atņēma degvīna smaku. Pata sēdēja pie spuldzes un pū: derējās. Es brīdi paiiku pie durvīm stāvam. Biju ļoti aizkustināts, redzot, kā viņa sēdēja un uzmanīgi skatījās savā spogulītī un vilka pūdera slotiņu pār deniņiem.

«Iedzer drusku tējas,» es teicu, «tā ir karsta.»

Viņa paņēma tasi. Es skatījos, kā viņa dzēra. «Velns zina, kas šovakar bija noticis, Pat.»

«Es zinu gan,» viņa atbildēja.

«Tā? Es ne.»

«Nav arī vajadzīgs, Robij. Tu jau tā zini drusku par daudz, lai varētu būt īsti laimīgs.»

«Varbūt,» es sacīju. «Bet tā taču nevar, ka es kļūstu arvien bērnišķīgāks, kopš tevi pazīstu.»

«Tomērl Ļaunāk būtu, ja tu kļūtu arvien prātīgāks.»

«Arī motivējums,» es teicu. «Tu labi proti otram palīdzēt tikt laukā no sprukām. Bet man liekas, tur bija dažādi apstākļi kopā.»

Viņa nolika tasi uz galda. Es atspiedos pie gultas. Man bija tāda sajūta, it kā es būtu atgriezies mājās no tāla, grūta ceļojuma.

Putni sāka čivināt. Ārā noklaudzēja durvis. Tā bija Bendera kundze, zīdaiņu kopēja. Paskatījos pulkstenī. Zināju, ka pēc pusstundas Frīda būs virtuvē, tad mēs nepamanīti vairs netiksim ārā. Pata vēl gulēja. Viņa elpoja dziļi un mierīgi. Kauna lieta bija viņu tagad modināt. Bet citādi nevarēja. «Pat…»

Viņa pa miegam kaut ko nomurmināja. «Pat…» es nolādēju visas pasaules mēbelētās istabas. «Pat, ir laiks. Tev jāģērbjas.»

Viņa atvēra acis un pasmaidīja, vēl gluži silta no miega, kā bērns. Šis gaišais prieks pamostoties mani vienmēr pārsteidza, un to es viņā ļoti mīlēju. Es nekad nebiju priecīgs, kad pamodos. «Pat, Zalevska kundze jau tīra zobus.»

«Es šodien palikšu pie tevis…»

«šeit?»

«Jā?..»

Es piecēlos sēdus. «Lieliska ideja — bet tavs apģērbs — tās taču vakara kurpes un tērps…» «Nu, tad es palikšu līdz vakaram.,.»

«Un mājās?»

«Tur mēs piezvanīsim un pateiksim, ka esmu kaut kur palikusi pa nakti.»

«To varam izdarīt. Vai tev gribas ēst?»

«Vēl ne.»

«Katram gadījumam iešu un ātri nočiepšu dažas maizītes. Tās būs pakārtas ārā pie koridora durvīm. Vēl ir laiks.»

Kad ienācu atpakaļ, Pata stāvēja pie loga. Viņai bija tikai sudraba kurpes kājās. Agrā rīta rnaigā gaisma kā plīvurs krita pār viņas pleciem. «Vakarējais aizmirsts, vai ne, Pat?» es vaicāju.

Viņa pamāja ar galvu, atpakaļ nepagriezdamās.

«Mēs vienkārši vairs neiesim ļaudīs. īsta mīlestība necieš citus ļaudis. Tad mums arī nebūs ķildu un greizsirdības lēkmju. Sis Breiers un visa viņa sabiedrība lai iet pie joda, vai ne?»

«Jā,» viņa atbildēja, «un Markovica arī.»

«Markovica? Kas tā tāda?»

«Tā, ar kuru tu «Kaskādē» sēdēji pie bāra.»

«A-ā,» es pēkšņi uzjautrināts teicu, «a-a, tā.»

Es izkravāju kabatas. «Paskaties. Kaut kāds labums no tā visa tomēr bijis. Es pokerā laimēju veselu kaudzi naudas. Par to mēs šovakar vēlreiz kaut kur aiziesim, vai ne? Bet noteikti bez citiem. Tos rnēs esam aizmirsuši, vai ne?»

Viņa palocīja galvu.

Aiz arodbiedrību nama lēca saule. Logi sāka zibeņot. Patas mati bija gaismas pilni un viņas pleci zeltaini. «Kā tu teici, ko šīs Breiers dara? Es domāju, kas viņš pēc aroda?»

«Arhitekts.»

«Arhitekts,» es, mazliet apjucis, teicu, jo man labāk būtu paticis dzirdēt, ka viņš nav nekas. «Ak, arhitekts, kas tas nu liels, Pat, vai ne?»

«Jā, mīļais.»

«Nekas sevišķs, vai ne?»

«It nekas,» Pata pārliecināta teica, pagriezās pret mani un iesmējās, «tas nav nekas, tiešām nekas. Tīrais nieks!»

«Un šī būda, tā nav pārāk nožēlojama, ko, Pat? Citiem droši vien ir labākas…»

«Šī būda ir brīnišķīga,» Pata mani pārtrauca, «tā ir lieliska būda, mīļais, es tiešām nevienas jaukākas nezinu!»

«Un es, Pat, man gan ir savi trūkumi, un es esmu tikai taksometra šoferis, bet…»

«Tu esi mīļais, tu esi maizīšu zaglis un ruma dzērājs, tu esi mans mīlulis!»

Viņa strauji metās man ap kaklu. «Ak tu auša, cik jauki ir dzīvot!»

«Tikai ar tevi, Pat. Tiešām!»

Brīnišķīgs un starojošs ausa rīts. Lejā kapu pieminekļus vēl tina rēna migla, tā viļņoja, vietām izgaisdama. Koku galotnes jau visas bija gaismā. No namu dūmvadiem virpuļodami kāpa dūmi. Izsauca pirmos laikrakstus. Mēs atlaidāmies rīta nomiedzī, pusmiegā, pusnomodā, uz sapņu robežas, viens otra rokās, brīnišķīgā saplūsmē, elpu elpā. Tad deviņos es vispirms kā slepenpadomnieks Burkliards piezvanīju personīgi pulkvežleitnantam Egbertam fon Hākem un pēc tam Lencam, lai viņš manā vietā šorīt izbrauc ar taksometru.

Viņš mani tūliņ pārtrauca. «Esi mierīgs, bērniņ, ne velti tavs Gotfrīds ir cilvēka sirds variāciju pazinējs. Es ar to jau rēķinājos. Daudz prieka, mazulīt.»

«Turi muti,» es laimīgs sacīju un gāju pateikt virtuvē, ka esmu slims un līdz pusdienai palikšu gultā. Trīs reizes man vēl bija jāatsit rūpju māktās Zalevska kundzes uzbrukumi, kad tā man piedāvāja kumelīšu tēju, aspirīnu un kompreses. Tad man izdevās Patu iedabūt vannas istabā, un pēc tam mums bija miers.

XIV

Pēc nedēļas mūsu darbnīcas pagalmā negaidot ieradās maiznieks ar savu fordu. «Izej nu ārā, Robi,» Lenčs teica, ar indīgu skatienu logā raudzīdamies, «kūku Kazanova droši vien ar kaut ko nav apmierināts.»

Maiznieks izskatījās visai saīdzis. «Vai mašīnai kāda vaina?» es jautāju.

Viņš papurināja galvu. «Gluži pretēji. Tā strādā lieliski. Tagad tā ir atkal tikpat kā jauna.»

«Patiešām,» es apliecināju un ar lielāku interesi paskatījos uz viņu.

«Lieta tā…» viņš teica, «redziet — es gribētu citu mašīnu. Lielāku…» Viņš paskatījās apkārt. «Vai jums toreiz te nebija kāds kadijaks?»

Es tūliņ sapratu, kas noticis. Melnmatainā persona, ar ko viņš dzīvoja kopā, bija to padarījusi mīkstu. «Jā, tas kadijaks,» es jūsmīgi teicu, «to jums toreiz vajadzēja ņemt! Tā tik bija mašīna! Aizgāja par septiņi tūkstoši markām. Gandrīz par velti!»

«Nu, par velti…»

«Gandrīz par velti!» es pārliecinoši apgalvoju un apdomāju, kas te būtu darāms. «Varu pajautāt,» es tad teicu, «varbūt tam kungam, kas to nopirka, vajag naudas. Tādas lietas tnūsu laikos viegli var gadīties. Acumirkli …»

Es iegāju darbnīcā un atri pastāstīju, kas noticis. Gotfrīds uzlēca kājās. «Zēni, kur mēs varētu labi drīz dabūt kādu vecu kadijaku?»

«Ļauj man par to parūpēties,» es teicu, «labāk pielūko, ka maiznieks pa to laiku neaizlaižas.»

«Norunāts!» Gotfrīds nozuda.

Es piezvanīju Blūmentālam. Lielu cerību man nebija, bet mēģināt jau varēja. Viņš bija kantorī. «Vai negribat pārdot savu kadijaku?» es jautāju bez kādiem aplinkiem.

Blūmentāls smējās.

«Man ir pircējs,» es turpināju, «ar skaidru naudu uz galda.»

«Skaidra nauda…» Blūmentāls atbildēja, brīdi apdomājies, «tas taču mūsu laikos ir tīrākās poēzijas vārds…»

«Gluži manas domas,» es teicu un pēkšņi kļuvu priecīgs. «Nu, kā tad ir, vai varam par to parunāt?»

«Parunāt var vienmēr,» Blūmentāls atteica.

«Jauki. Kad varu jūs satikt?»

«Šodien pēc pusdienas man būs laiks. Teiksim, divos tepat kantori.»

«Labi.»

Es nokāru klausuli. «Oto,» es diezgan uztraukts teicu Kesteram, «es to nekad nebūtu gaidījis, bet man liekas, ka mūsu kadijaks atgriezīsies!»

Kesters pameta savus papīrus guļot. «Tiešām? Viņš grib pārdot?»

161

Es pamāju ar galvu un paskatījos pa logu ārā, kur Lenčs dedzīgi sarunājās ar maiznieku. «To viņš dara

6—Trīs draugi

nepareizi,» es uztraukts teicu, «viņš par daudz runā. Maiznieks ir aizdomības kalngals; viņš jāpierunā ar klusēšanu. Es tūliņ iešu un stāšos Gotfrīda vietā.»

Kesters smējās. «Lauz kaklu, Robi.»

Es pamirkšķināju viņam ar acīm un izgāju ārā. Bet es neticēju savām ausīm, — Gotfrīdam ne prātā nenāca dziedāt priekšlaicīgas slavas dziesmas kadijakam, — viņš maizniekam tikai ar lielu dedzību skaidroja, kā indiāņi Dienvidamerika cepot savu maisa maizi. Es viņam uzmetu atzinīgu skatienu un tad griezos pie maiznieka. «Diemžēl viņš negrib pārdot…»

«Tā jau domāju,» Lenčs nekavējoties noteica, it kā mēs būtu tā norunājuši.

Es paraustīju plecus. «Zēl — bet es to gluži labi saprotu …»

Maiznieks brīdi stāvēja neziņā. Es uzmetu skatienu Lencam.

«Vai tu tomēr nevarētu vēlreiz mēģināt?» viņš tūlīt jautāja.

«Protams, varu,» es atbildēju. «Tik daudz es vismaz panācu, ka mēs ar viņu šodien pusdienas laikā sauksimies. Kur es pēc tam varētu jūs sastapt?» es jautāju maizniekam.

«Četros es atkal būšu šai pusē. Tad es vēlreiz piebraukšu …»

«Labi — tad es arī zināšu skaidrību. Ceru, ka mums tomēr vēl izdosies.»

Maiznieks pamāja ar galvu. Tad viņš iekāpa savā fordā un aizripoja.

«Dievs tevi laikam galīgi atstājis,» Lenčs spēra vaļā, kad maiznieks bija aiz stūra. «Vispirms tu liec man to puisi ar varu turēt ciet, un tad tu viņu vienkārši aizlaid projām!»

«Loģika un psiholoģija, mans labais Gotfrīd,» es atbildēju un uzsitu viņam uz pleca. «To tu vēl nesaproti …»

Viņš nokratīja manu roku. «Psiholoģija …» viņš nicīgi atteica. «Vislabākā psiholoģija ir izdevīgs gadījums! Un tas te bija! Šis vīrs nekad vairs neatgriezīsies…»

«Viņš atbrauks atkal četros …»

Gotfrīds līdzjūtīgi paskatījās uz mani. «Saderēsim?» viņš jautāja.

«l abprāt,» es atbildēju, «bet tu iekritīsi. 5o vīru e'š l> i/īstu labāk nekā tu! Tas jāliek uz uguns vairākas reizes. Bez tam es taču viņam nevaru pārdot to, kā mums pašiem vēl nav …»

6*

163

«Ak tu mīļais dievs, ja tik vien tās nelaimes,» Gotfrīds, galvu purinādams, teica, «tad no tevis dzīvē nekas neiznāks, bērniņ! Taisni tie taču ir īstie veikali! Nāc, es tev par velti nolasīšu lekciju par moderno saimniecisko dzīvi …»

Pusdienas laikā aizgāju pie Blūmentāla. Ceļā man bija tāda sajuta kā jaunam kazlēnam, kam jāapciemo vecs vilks. Saule dedzināja asfaltu, un man ar katru soli zuda patika ļauties, lai Blūmentāls mani cepina uz iesma. Vislabāk bija runāt īsi un skaidri. «Blūmentāla kungs,» es tādēļ ātri teicu, tiklīdz iegāju, iekams viņš paspēja iesākt, «es nāku ar godīgu piedāvājumu. Jūs samaksājāt par kadijaku pieci tūkstoši pieci simti marku — es ņemu to atpakaļ par sešiem tūkstošiem, — tādā gadījumā, ja man izdotos to tiešām tālāk pārdot. Šovakar tas izšķirsies …»

Blūmentāls sēdēja aiz sava rakstāmgalda un patlaban ēda ābolu. Viņš pārstāja ēst un acumirkli noskatījās manī. «Labi,» viņš nosprauslājās un ēda tālāk.

Es pagaidīju, kamē!* viņš iesvieda serdi papīrkurvī. «Tātad jūs esat ar mieru?» es tad jautāju.

«Acumirkli!» Viņš izņēma otru ābolu no rakstāmgalda atvilktnes. «Vai jūs arī nevēlaties vienu?»

«Pateicos, ne tieši tagad …»

Viņš koda, ka kraukstēja. «Ēdiet daudz ābolu, Lokampa kungs! Āboli pagarina mūžu! Katru dienu pāris ābolu — un jums nekad nevajadzēs ārsta!»

«Vai tad arī ne, kad pārlauzīšu roku?»

Viņš pasmīnēja, aizmeta arī otru serdi un piecēlās. «Tad jūs to nepārlauzīsiet!»

«Tas ir praktiski,» es teicu un nogaidīju, kas nu nāks. Šī saruna par āboliem man likās aizdomīga.

Blūmentāls izņēma no maza skapīša cigāru kasti un piedāvāja. Tie bija Koronas, ko es jau pazinu. «Vai tie arī pagarina mūžu?» es jautāju.

«Nē, saīsina. Tas tad izlīdzinās ar āboliem.» Viņš izpūta dūmu mākoni un, galvu piešķiebis, paskatījās manī

no lejas uz augšu kā domīgs putns. «Izlīdzināt, Lokampa kungs, vienmēr izlīdzināt — tas viss dzīves noslēpums …»

«Ja to var …»

Viņš pamirkšķināja ar acīm. «Jā, varēt, tā ir visa māksla. Mēs par daudz zinām un par maz varam. Tādēļ ka mēs par daudz zinām.» Viņš smējās. «Atvainojiet, — pēc ēšanas man arvien rodas filozofisks noskaņojums …»

«Tas arī ir vislabākais laiks,» es teicu. «Tātad par kadijaku mēs būtu vienojušies, vai ne?»

Viņš pacēla roku. «Vienu sekundi…»

Es padevīgi noliecu galvu. Blūmentāls to redzēja un iesmējās. «Ne tā, kā jūs domājat! Es jums tikai gribēju izteikt komplimentu. Pārsteigums pirmajā mirklī, spēle ar atklātām kārtīm! Tas bija labi aprēķināts vecajam Blūmentālam. Vai zināt, ko es gaidīju?»

«Ka es sakšu solīt no četriem tūkstošiem pieciem simtiem …»

«Tieši tā! Bet tas jums nebūtu izdevies. Jūs taču gribat dabūt septiņi tūkstoši, vai ne?»

Es piesardzīgi paraustīju plecus. «Kādēļ tieši septiņi?»

«Tādēļ, ka toreiz jūs vispirms tik daudz prasījāt…»

«Jums lieliska atmiņa,» es teicu.

«Uz skaitļiem. Tikai uz skaitļiem. Diemžēl. Tātad, lai lieta būtu skaidra: jūs varat mašīnu par to cenu dabūt.»

Viņš man pastiepa roku, un es situ saujā. «Paldies dievam,» es, atviegloti uzelpodams, teicu, «pirmais darījums kopš ilgiem laikiem. Liekas, kadijaks mums nes laimi.»

«Man arī,» Blūmentāls teica. «Es jau arī uz tā pelnu pieci simti marku.»

«To gan. Bet kādēļ īsti jūs to tik ātri atkal pārdodat? Vai jums tas nepatīk?»

«Vienkārša māņticība,» Blūmentāls paskaidroja. «Es nelaižu garām nevienu darījumu, kur varu kaut ko nopelnīt …»

«Brīnišķīga māņticība,» es atbildēju.

Viņš pašūpoja spīdīgo pakausi. «Jūs tam neticat —1 bet tā ir. Lai man neietu greizi citās lietās. Mūsu dienās atsacīties no darījuma ir izaicinājums liktenim. Un to neviens vairs nevar atļauties.»

Puspiecos pēc pusdienas Gotfrīds Lenčs ar izteiksmīgu seju nolika tukšu džina pudeli man priekšā uz galda. «Es labprāt vēlētos redzēt, ka tu to piepildi, mazaisl Par velti! Vai atceries mūsu derības?»

«Atceros gan,» es teicu, «bet tu nāc par agru.»

Gotfrīds klusēdams pielika man pulksteni pie deguna.

«Puspieci,» es teicu, «laikam pat observatorijas laiks. Katrs var kādreiz aizkavēties. Starp citu, varu tev piedāvāt derības divkāršā apmērā, divi pret vienu …»

«Pieņemts,» Gotfrīds svinīgi paziņoja. «Tad es par velti saņemšu četras pudeles džina. To sauc par varonību zaudētā postenī. Tas tev dara godu, mazais, bet tu rīkojies nepareizi…»

«Nogaidīsim …»

Es nebūt nebiju tik pārliecināts, kā izlikos. Gluži pretēji, es jau noteikti domāju, ka maiznieks vairs neatbrauks. Man vajadzēja to priekšpusdienā aizturēt. Viņš bija pārāk nenoteikts.

Kad sirēna gultu atsperu fabrikā pāri ielai nopūta pieci, Gotfrīds klusēdams nolika man priekšā uz galda vēl trīs tukšas džina pudeles. Tad viņš atspiedās pie loga un lūkojās manī. «Man slāpst,» viņš pēc brīža ar uzsvaru teica.

Tai pašā mirklī es uz ielas izdzirdēju nepārprotamu forda motora tarkšķi, un tūliņ pēc tam pa mūsu vārtiem iebrauca maiznieku meistara mašīna. «Ja tev slāpst, mīļais Gotfrīd,» es ļoti cienīgi atbildēju, «tad skrien ātri nopirkt tās divas pudeles ruma, ko esmu laimējis mūsu derībās. Es tev atļauju iemest kādu malku par velti. Vai redzi ārā maiznieku meistaru? Tā ir psiholoģija, manu zēn! Un tagad novāc tukšās džina pudeles! Pēc tam vari sēsties taksometrā un braukt. Smalkākiem darījumiem tu vēl esi par jaunu. Paliec sveiks, mans dēls!»

Es izgāju ārā un pastāstīju maizniekam, ka mašīnu laikam gan varēs dabūt. Ka īpašnieks pagaidām gan vēl prasa septiņi tūkstoši pieci simti marku, bet, kad redzēs skaidru naudu, gan jau atdos par septiņiem tūkstošiem.

Maiznieks klausījās tik izklaidīgi, ka es satrūkos. «Sešos es viņam vēlreiz piezvanīšu,» es beidzot teicu.

«Sešos?» maiznieks pamodās kā no miega. «Sešos man jābūt…» Viņš pēkšņi pagriezās pret mani. «Vai nenāksiet līdzi?»

«Uz kurieni?» es brīnījos.

«Pie jūsu drauga, gleznotāja. Glezna ir gatava.»

«Ak tā, pie Ferdinanda Graua …»

Viņš pamāja ar galvu. «Atbrauciet līdzi. Pēc tam varēsim runāt par mašīnu.»

Likās, viņš ļoti nevēlējās braukt viens. Es gluži tāpat vairs nevēlējos viņu kaut kur vienu laist. «Labi,» es tādēļ teicu, «tas ir diezgan tālu, — tad jau labāk brauksim tūliņ.»

Ferdinands Graus neizskatījās vesels. Viņa seja bija zaļi pelēka, ēnaina un uztūkuši. Viņš apsveicinājās ar mums pie darbnīcas durvīm. Maiznieks tik tikko paskatījās viņā. Viņš bija savādi nedrošs un satraukts. «Kur tā ir?» viņš tūlīt jautāja.

Ferdinands pamāja ar roku uz loga pusi. Tur glezna atradās uz molberta. Maiznieks ātri iegāja iekšā un tad nekustēdamies palika siavot gleznas priekšā. Pēc kāda brīža viņš noņēma cepuri. Viņš bija tā steidzies, ka pirmajā mirklī bija to pavisam aizmirsis.

Mēs ar Ferdinandu palikām pie durvīm stāvot. «Kā klājas, Ferdinand?» es jautāju.

Viņš nenoteikti atmeta ar roku.

«Kas tev ir?»

«Kam tad jābūt?»

«Tu neizskaties labi….»

«Vairak nekā?»

«Nē,» es teicu, «vairāk nekā …»

Viņš man uzlika savu lielo roku uz pleca un pasmaidīja, un šķita, ka pasmaidītu vecs bernardinietis.

Mēs vēl kādu laiku pagaidījām. Tad gājām iekšā pie maiznieka. Gleznu ieraugot, biju pārsteigts. Galva bija izdevusies ļoti laba. Ferdinands bija pēc kāzu uzņēmuma un otrā, ļoti bēdīgā attēla uzgleznojis vēl jaunu sievieti, kas nopietnām, mazliet nedrošām acīm raudzījās uz mums.

«Jā,» maiznieks teica, atpakaļ nepagriezdamies, «tā ir viņa.»

Viņš to sacīja vairāk pats sev, un man likās, ka viņš pat nezināja, ka to teica.

«Vai jums te diezgan gaismas?» Ferdinands jautāja.

Maiznieks neatbildēja.

Ferdinands piegāja klāt, lai pastumtu molbertu drusku uz priekšu. Tad viņš atkāpās un pamāja man ienākt mazajā istabā blakus darbnīcai. «To es nebūtu domājis,» viņš izbrīnījies teica, «rabata mašīnai tas ķēries pie sirds! Viņš raud …»

«Katram kādreiz atkūst sirds,» es atbildēju. «Viņam tikai jau par vēlu …»

«Par vēlu,» Ferdinands teica, «vienmēr par vēlu. Tāda nu reiz ir dzīve, Robi.»

Viņš lēni staigāja šurp un turp. «Atstāsim viņu tur kādu brīdi vienu. Mēs pa to laiku varētu izspēlēt šaha partiju.»

«Tev ir zelta sirds,» es sa-cīju.

Viņš apstājās. «Kā tā? Tas viņam neko nelīdz un arī neko nekait. Ja par tādām lietām vienmēr gribētu domāt, tad neviens cilvēks pasaulē vairs nedrīkstētu smieties, Robi…»

«Tur tev atkal taisnība,» es pievienojos, «nu tad ātri izspēlēsim vienu partiju.»

Mēs uzstatījām figūras un sākām. Ferdinands mani uzvarēja bez kādām lielām pūlēm. Viņš mani nomatoja ar torni un laidni, dāmu nemaz nelietojot. «Kaut kas traks,» es teicu, «tu izskaties tāds, it kā trīs dienas nebūtu gulējis. Bet spēlēt tu spēlē kā jūras laupītājs.»

«Es vienmēr spēlēju labi, kad esmu melanholisks,» Ferdinands atbildēja.

«Kādēļ tu esi melanholisks?»

«Ak, tāpat vien. Tādēļ, ka metas tumšs. Kārtīgs cilvēks, vakaram satumstot, vienmēr kļūst melanholisks. Bez kāda sevišķa iemesla. Tikai tāpat, vispārīgi…»

«Bet tikai tad, kad tas viens,» es teicu.

«Protams. Tā ir ēnu stunda. Vientulības stunda. Tā stunda, kad konjaks vislabāk garšo.»

Viņš atnesa pudeli un divas glāzes. «Vai mums nevajadzētu iet iekšā pie maiznieka?» es jautāju.

«Tūliņ.» Viņš ielēja. «Prozit, Robil Uz to, ka mums visiem taču reiz jāmirst.»

«Prozit, Ferdinand! Uz to, ka pagaidām mēs vēl dzīvojam!»

«Nu,» viņš teica, «reizēm daudz netrūkst. Vai nedzersim vienu arī uz to?»

«Labi.»

Iegājām atpakaļ darbnīcā.Bija satumsis. Maiznieks vēl arvien ierautiem pleciem stāvēja ģīmetnes priekšā. Viņš izskatījās nožēlojami vientuļš lielajā, kailajā telpā, un man likās, ka viņš būtu sarāvies mazāks.

«Vai vēlaties, lai gleznu ietinu?» Ferdinands jautāja.

Viņš satrūkās. «Nē…»

«Tad es jums to rīt aizsūtīšu.»

«Vai glezna nevar vēl palikt šeit?» maiznieks vilcinādamies jautāja.

«Kādēļ tā?» Ferdinands izbrīnījies atbildēja un piegāja tuvāk. «Vai tad jums tā nepatīk?»

«Patīk, — bet es labprāt gribētu to vēl atstāt šeit…»

«To es nesaprotu …»

Maiznieks, palīdzību meklēdams, paskatījās manī. Es sapratu — viņš baidījās gleznu vest mājās pie melnmatainās nekrietneles. Varbūt viņam arī bija kauns no mirušās gleznu tur turēt. «Bet, Ferdinand,» es teicu, «glezna taču mierīgi var palikt šeit, ja par to samaksāts…»

«Tad, protams …»

Maiznieks atvieglināts izvilka no kabatas čeku grāmatiņu. Viņi abi piegāja pie galda. «Atlikums četri simti marku?» maiznieks jautāja.

«Četri simti divdesmit,» Ferdinands teica, «rabatu ieskaitot. Vai vēlaties kvīti?»

«Jā,» maiznieks atbildēja, «kārtības labad.»

Viņi abi klusēdami izrakstīja čeku un kvīti. Es paliku pie loga stāvot un skatījos apkārt. Mijkrēslī visapkārt pie sienam spīdēja neaiznesto vai nesamaksāto portretu sejas savos zelta rāmjos. Tās atgādināja it kā spokainu sapulci no viņpasaules, un likās, ka visas šīs stingās acis vērstos pret gleznu pie loga, kurai tagad vajadzēja tām pievienoties un pār kuru vakars vēl lēja pēdējo dzīvības vizmu. Tas viss radīja savādu noskaņu — abu salīkušo rakstītāju stāvi pie galda, ēnas un daudzas klusās gleznas.

Maiznieks atgriezās pie loga. Viņa sarkani dzīslainās acis atgādināja stikla lodes, viņa mute bija pusvirus, apakšējā lūpa nokarājās, un varēja redzēt plankumainos zobus, — bija smieklīgi un bēdīgi, kā viņš tur stāvēja. Augšstāvā virs darbnīcas kāds sāka spēlēt klavieres, pirkstu vingrinājumu, vienmēr vienu un to pašu toņkārtu. Tas izklausījās pliekani un mokoši. Ferdinands Graus bija palicis pie galda. Viņš aizkūpināja cigāru. Sērkociņa gaisma krita viņa sejā. Pustumšā telpa likās milzīgi liela un ļoti zila no mazā, iesarkanā atspīduma.

«Vai gleznā vēl var ko grozīt?» maiznieks jautāja.

«Ko tad?»

Ferdinands pienāca klāt. Maiznieks viņam rādīja rotas. «Vai tās nevar notušēt?»

Tā bija smagā zelta sakta, ko viņš toreiz pasūtot bija sevišķi pieprasījis. «Protams,» Ferdinands teica, «tā pat traucē seju. Glezna iegūs, ja to noņems.»

«Tā es arī domāju.» Brīdi viņš vēl stomījās. «Cik tas maksātu?»

Mēs ar Ferdinandu saskatījāmies. «Tas neko nemaksā,» Ferdinands labsirdīgi noteica, «gluži pretēji, patiesībā man jums vajadzētu vēl izdot. Jo tad taču gleznā būs

mazāk.»

Maiznieks pārsteigts pacēla galvu. Vienu mirkli likās, ka viņš noticēs. Bet tad viņš apdomājies teica: «Ak, nē, lai nu paliek, — jums taču vajadzēja to gleznot…»

«Tur nu jums atkal taisnība …»

Mēs gājām projām. Uz kāpnēm, redzēdams savā priekšā salīkušo muguru, biju drusku aizkustināts par maiznieku un to, ka viņam blēdībā ar saktu bija pamodusies sirdsapziņa. Man lāgā nepatika, ka šai noskaņojumā man vajadzēja viņam uzbrukt ar kadijaku. Tad es iedomājos, ka viena daļa viņa patieso sēru par mirušo sievu cēlās no tā, ka melnmatainā sieviete viņa mājās bija tāda nekrietnele, un es atkal atguvu sparu.

«Mēs jau varam to lietu pārrunāt pie manis mājās,» maiznieks ārā teica.

Es pamāju ar galvu. Tas man ļoti patika. Maiznieks gan domāja, ka savā dzīvoklī tas būs stiprāks, bet es rēķinājos ar melnmatainās atbalstu.

Viņa mūs sagaidīja jau pie durvīm. «Sirsnīgi vēlu laimes,» es teicu, iekams maiznieks paguva muti atdarīt.

«Uz ko?» viņa ātri jautāja spulgām acīm.

«Uz jūsu kadijaku…» es nekautrīgi atbildēju.

«Mīlulīti» Vienā mirklī viņa bija maizniekam ap kaklu.

«Bet vēl jau nemaz nav…» tas mēģināja atbrīvoties un kaut ko paskaidrot. Bet viņa to turēja cieši un lēkādama grieza riņķī, lai tas netiktu pie vārda. Es pārmaiņus redzēju virs tā pleca viņas viltīgo seju zibošām acīm un virs viņas pleca tā pārmetumu pilno, veltīgi protestējošo miltu tārpa galvu.

Beidzot tam izdevās atbrīvoties. «Mēs vēl nemaz neesam tik tālu tikuši,» tas tosa.

«Tomēr,» es ļoti sirsnīgi teicu, «mēs esam gan tik tālu! Es apņemos nokaulēt pēdējās pieci simti markas. Par kadijaku mēs nemaksāsim ne feniņa vairāk par septiņiem tūkstošiem! Vienis prātis?»

«Protams!» melnā ātri teica. «Dārgumiņ, tas taču tiešām lēti…»

«Pagaidi!» maiznieks pacēla roku.

«Kas tev nu atkal ir?» viņa tam uzbruka. «Vispirms es dzirdu, ka tu mašīnu dabūsi, un te nu tu atkal stāvi un negribi!»

«Viņš grib gan,» es iebildu, «mēs jau visu norunājām …»

«Nu, tad — mīlulīt — kādēļ tad tu…» Viņa tam cieši pieglaudās. Tas mēģināja atkal atbrīvoties, bet viņa tam piespieda pie rokas savas pilnīgās krūtis. Tas savilka īgnu seju, bet tā pretestība kļuva vājāka.

«Fordu…» viņš teica.

«To mēs, protams, pieņemsim kā maksājumu…»

«Četri tūkstoši marku…»

«Tik daudz tas kādreiz maksāja, vai ne?» es laipni apjautājos.

«Tas jāieskaita maksājumā par četri tūkstoši markām,» maiznieks stingri noteica. Nu viņš bija atradis atbalsta punktu pretuzbrukumam pēc mana pārsteiguma. «Mašīna taču tikpat kā jauna …»

«.Jauna …» es teicu, «pēc tā milzīgā remonta …»

«Šorīt jūs pats to atzināt…»

«Šorīt tā bija cita lieta. Starp jaunu un jaunu ir starpība — atkarībā no tā, vai pērk vai pārdod. Par četriem tūkstošiem marku jūsu fordam vajadzētu būt ar zelta triecienstieņiem.»

«Četri tūkstoši marku, vai arī nekas neiznāks,» maiznieks iespītīgi teica. Viņš tagad atkal bija tas pats vecais un, kā likās, gribēja izlīdzināt visu iepriekšējo stundu sentimentalitāti.

«Tad uz redzēšanos,» es atbildēju un pagriezos pret melnmati. «Man ļoti žēl, cienīgā kundze, bet ar zaudējumiem es nevaru tirgoties. Uz kadijaku mēs tā kā tā nekā nepelnām, — tad taču mēs nevaram vēl vecu fordu pieņemt maksājumā par milzu cenu. Dzīvojiet sveiki…»

Viņa mani aizturēja. Viņas acis dzirkstīja, un viņa tā uzbruka maizniekam, ka tam aizkrita ausis un acis. «Tu pats esi simtiem reižu teicis, ka fords vairs neesot nekā vērts,» viņa beidzot iešņācās ar asarām acīs.

«Divi tūkstoši marku,» es teicu, «divi tūkstoši marku, lai gan arī tā vēl ir pašnāvība.»

Maiznieks klusēja.

«Nu runā, saki taču kaut ko! Ko tu stāvi, kā ūdeni mutē ieņēmis?» rnelnā šņāca.

«Mani cienījamie,» es teicu, «es tagad atbraukšu kadijaku. Varbūt jūs tikmēr šo lietu pārrunāsiet savā starpā.»

Man bija tada sajūta, ka vislabākais, ko varēju darīt, bija nozust. Zināju, ka melnā tiks ar visu galā.

Pēc stundas es atkal biju klāt ar kadijaku. Tūliņ redzēju, ka strīds bija visvienkāršākajā veidā izšķirts. Maiznieks izskatījās drusku saburzīts, un viņam pie uzvalka bija pielipusi pēļa spalva, — turpretī melnmate dzirkstīja, dižojās ar krūtīm un tīksmīgi un nodevīgi smīnēja. Viņa bija pārģērbusies un valkāja plānu, cieši pieguļošu zīda tērpu. Mirklī, kad maiznieks to nenovēroja, viņa piemiedza aci un pamāja man, ka viss esot kārtībā.

Mēs devāmies mēģinājuma braucienā. Melnmate omulīgi ieritinājās platajā sēdeklī un pļāpāja vienā laidā. Vislabāk es viņu būtu izsviedis pa logu ārā, bet viņa man vēl bija vajadzīga. Maiznieks diezgan melanholiski sēdēja man blakus. Viņš jau iepriekš sēroja par savu naudu, — un tās ir visīstākās sēras, kādas vien var būt.

Mēs piebraucām maiznieka mājas priekšā un atkal iegājām dzīvoklī. Maiznieks atstāja istabu, lai atnestu naudu. Viņš tagad atstāja veca vīra iespaidu, un es redzēju, ka viņam bija krāsoti mati. Melnā noglāstīja savu tērpu. «To mēs smalki izdarījām, vai ne?»

«Jā,» es ar nepatiku atbildēju.

«Ceru, ka man par to atkritīs simt markas…»

«Ak tā …» es teicu.

«Sis vecais, skopais āzis,» viņa draudzīgi čukstēja un nāca tuvāk, «naudas viņam kā spaļu! Bet kamēr no viņa ko izdabū! Pat testamentu viņš negrib rakstīt. Tā visu, protams, dabūs bērni un es palikšu sēžot! Nav taču nekāda prieka ar tādu kraķi…»

Viņa pienāca vēl tuvāk un dižojās krūtīm. «Nu, tad es rīt aiziešu pēc tām simt markām. Kad es jūs varu sastapt? Vai varbūt jūs gribat atnākt šurp?» Viņa klusi smējās. «Rit pēc pusdienas es te būšu viena ,..»

«Tad es jums atsūtīšu …» es teicu.

Viņa atkal smējās. «Atnesiet labāk pats. Bet varbūt jums bailes?»

Viņa laikam domāja, ka esmu kautrīgs, un gribēja man skaidri parādīt, kas par lietu. «Ne bailes,» es teicu, «bet man nav laika. Tieši rīt man jāiet pie ārsta. Ziniet, man ir vecs sifiliss. Tas cilvēkam galīgi sarūgtina dzīvi.»

Viņa tik ātri atkāpās, ka gandrīz paklupa pār plīša krēslu. Tai mirklī atkal ienāca maiznieks. Viņš aizdomīgi pašķielēja uz melnmati. Tad man noskaitīja naudu uz galda. Viņš skaitīja lēni un vilcinādamies. Pie tam viņa ēna uz istabas rožainajām tapetēm līgojās šurp un turp un skaitīja līdzi. Kamēr es izrakstīju kvīti, man ienāca prātā, ka šodien jau reiz tā bija bijis, — tikai manā vietā bija stāvējis Ferdinands Graus. Lai gan tur nebija nekā sevišķa, man tas likās savādi.

Biju priecīgs, kad izgāju ārā. Gaiss bija maigs un vasarīgs. Kadijaks mirdzēja ielas malā. «Nu, vecais, paldies,» es teicu un uzsitu tam pa motora pārvalku. «Sāc drīz atkal jaunus darbus!»

XV

Pār pļavām mirdzēja gaišs un dzirkstošs rīts. Mēs ar Patu sēdējām kāda meža klajuma malā un azaidojām. Biju paņēmis divas nedēļas atvaļinājuma, un tagad ar Patu bijām ceļā. Mēs braucām uz jūrmalu.

Mums priekšā uz lielceļa stāvēja mazs, vecs sitroens. Mēs to bijām pieņēmuši maksājumā par maiznieku meistara fordu, un Kesters man bija atļāvis ar to izbraukt atvaļinājuma laikā. Tas atgādinaja pacietīgu nastu nesēju ēzeli, tā mēs to bijām apkrāvuši ar somām. «Cerēsim, ka tas ceļā nesalūzīs,» es teicu. «Tas nesalūzīs,» Pata atbildēja. «Kā tu to zini?»

«Zinu gan. Tādēļ, ka tas mūsu atvaļinājums, Robij.»

«Tā gan,» es teicu. «Bet es pazīstu tā pakaļējo asi. Tā izskatās bēdīga. Sevišķi ar tādu kravu.»

«Tas ir Kārļa brālis. Tas izturēs.»

«Stipri rahītisks brālis.»

«Nelamājies nu, Robij. Pašlaik tas ir visskaistākais automobilis, kādu es zinu.»

Mēs kādu bridi gulējām blakus pļavā. No meža nāca siits un maigs vējš. Smaržoja pēc sveķiem un zāles.

«Saki, Robij,» Pata pēc kāda brīža jautāja. «Kas tās īsti par puķēm, tur pie strauta?»

«Vizbulītes,» es neskatīdamies atbildēju.

«Bet mīļais! Tās taču nav vizbulītes, vizbulītes ir daudz mazākas; bez tam tās zied tikai pavasarī.»

«Pareizi,» es teicu. «Tās ir pļavu ķērsas.»

Viņa papurināja galvu. «Ķērsas es pazīstu. Tās ir pavisam citādas.»

«Tad tie ir velna rutki.»

«Bet Robij! Velna rutki nav sarkani, bet balti.»

«Tad es nezinu. Līdz šim vienmēr esmu ticis cauri ar šiem trim puķu vārdiem, ja man kāds jautājis. Vienam no tiem arvien noticēja.»

Viņa pasmējās. «2ēl. Ja es to zinātu, būtu apmierinājusies jau ar vizbulītēm.»

«Velna rutki,» es teicu, «ar velna rutkiem man arvien bijuši vislabākie panākumi.»

Viņa piecēlās sēdus. «Cik jocīgi! Vai tas tev tik bieži jautāts?»

«Ne pārāk bieži. Un pavisam citos apstākļos.»

Viņa atspieda rokas uz zemes. «īstenībā tas taču kauns, ka staigā pa zemi un par to gandrīz nekā nezina. Pat ne tik daudz kā dažus vārdus.»

«Nebēdājies,» es teicu, «daudz lielāks kauns, ja vispār nezina, kādēļ staigā pa zemes virsu. Pāris vārdu vairāk vai mazāk, tam nav lielas nozīmes.»

«Tā tu saki! Bet man liekas, tu to saki tikai aiz slinkuma.»

Es pagriezos atpakaļ. «Protams. Bet par slinkumu vēl nebūt nav diezgan domāts. Slinkums ir visas laimes pirmcēlonis un visas filozofijas gals. Nāc atlaidies atkal šeit. Cilvēks pārāk maz guļ. Viņš pastāvīgi stāv un sēž. Tas ir neveselīgi dzīvnieciskai labsajūtai. Tikai tas, kas guļ, ir pilnīgi samierinājies ar sevi.»

Kāds auto dūca šurp un pabrauca garām. «Mazais mersedess,» es teicu, galvu nepaceldams, «četru cilindru motors.»

«Tur nāk vēl viens,» Pata atbildēja.

«Jā, es dzirdu. Reno. Vai tam nav dzesinātājs kā cūkas snuķis?»

«Jā.»

«Tad tas ir Reno. Bet nu paklausies, nu nāk kas sevišķs! Lansia! Tas noteikti noķers abus iepriekšējos kā vilks jērus! Paklausies motoru! Kā ērģeles!»

Mašīna aizdrāzās garām. «Par tiem tu gan zini vairāk nekā trīs vārdus, ko?» Pata jautāja.

«Protams. Un turklāt tie ir pareizi.»

Viņa iesmējās. «Vai tas nu īstenībā ir bēdīgi vai nav?»

«Nemaz nav bēdīgi. Tikai dabiski. Labs auto man dažkārt mīļāks nekā divdesmit pļavas ar puķēm.»

«Nejūtīgais divdesmitā gadsimta dēls! Tu laikam nemaz neesi sentimentāls …»

«Kā ne, tu taču dzirdi, tur, kur ir runa par automobiļiem.»

Viņa paskatījās uz mani. «Es arī,» viņa teica.

Eglājā sāka kūkot dzeguze. Pata skaitīja līdzi. «Kādēļ tu to dari?» es jautāju.

«Vai tu nezini? Cik reižu dzeguze kūko, tik gadus vēl dzīvo.»

«Ak tā, jā. Bet ir vēl kāda cita lieta. Kad dzeguze kūko, jāskandina nauda, tad tā vairojas.»

Es izņēmu no kabatas sīknaudu un pamatīgi to sakratīju starp plaukstām.

«Tāds tu esi,» Pata teica un smējās. «Es gribu dzīvot, un tu gribi naudu.»

«Lai dzīvotu,» es atbildēju. «īsts ideālists tiecas pēc naudas. Nauda ir zeltā kalta brīvība. Un brīvība ir dzīve.»

«Četrpadsmit,» Pata skaitīja. «Kādreiz tu par to jau runāji citādi.»

«Tas bija manā tumšajā laikā. Par naudu nevajadzētu nicinoši runāt. Nauda pat daudzu sieviešu sirdīs rada mīlestību. Turpretī mīlestība daudzus vīriešus dara naudaskārus. Tātad nauda veicina ideālus, turpretī mīlestība — materiālismu.»

«Tev šodien laba diena,» Pata atbildēja. «Trīsdesmit pieci.»

«Vīrietis,» es tālāk paskaidroju, «kļūst naudaskārs tikai aiz sieviešu iegribām. Ja nebūtu sieviešu, nebūtu arī naudas, un vīrieši būtu heroiska cilts.. Ierakumos nebija sieviešu, — tur ari nebija liela Loma tam, kas kādam kaut kur piederēja, — galvenais bij;a tas, kas viņš bija kā vīrs. Ar to es negribu slavēt ierakumus, ar to es tikai gribu pareizi apgaismot mīlestību. Tā modina vīrieša ļaunos instinktus — dziņu pēc īpašuma, pēc nozīmes, pēc peļņas, pēc miera. Ne velti diktatoriem patīk, ka viņu līdzgaitnieki precējušies, — tā tie mazāk bīstami. Un ne velti katoļu garīdzniekiem nav sievu, citādi viņi nekad nebūtu kļuvuši par tik drošsirdīgiem misionāriem..»

«Tev šodien gluži pasakaina diena,» Pata atzinīgi teica. «Piecdesmit divi.»

Es iebāzu naudu atpakaļ kabatā un aizdedzināju cigareti. «Vai tu vēl nedomā beigt skaitīšanu?» es jautāju. «Nu jau tālu pāri septiņdesmit gadiem.»

«Simtu, Robij! Simts ir labs skaitlis! Līdz tam es gribētu tikt.»

«Visu cienību, tā ir drosme! Bet ko tu ar tik daudz gadiem iesāksi?»

Viņa man uzmeta ātru skatienu. «Gan jau redzēšu. Man taču par to citādi uzskati nekā tev.»

«Tas nu gan. Bez tam grūtākie esot tikai pirmie septiņdesmit gadi. Vēlāk viss esot daudz vienkāršāk.»

«Simts!» Pata paziņoja, un mēs cēlāmies.

Jūra nāca mums pretī kā milzīga sudraba bura. Jau labu laiku iepriekš mēs jutām tas sāļo elpu; apvārsnis kļuva arvien plašāks un gaišāks, un pēkšņi tā gulēja mūsu priekšā — nemierīga, varena un bezgalīga.

Ceļš noveda ar likumu līdz pašai jūrmalai. Tad nāca mežs un aiz tā kāds ciems. Mēs apjautājāmies par māju, kur bijām nodomājuši dzīvot. Tā atradās kādu gabalu ārpus ciema. Kesters mums bija iedevis adresi. Pēc kara viņš tur bija gadu dzīvojis.

Tā bija maza, atsevišķa vasarnīca. Es elegantā lokā ar sitroenu piebraucu durvju priekšā un devu signālu. Kādā logā parādījās plata seja, vienu brīdi tā bāla blenza laukā un tad nozuda. «Cerēsim, ka tā nebūs bijusi Millera jaunkundze,» es teicu.

«Gluži vienalga, kāda tā izskatās,» Pata atbildēja.

Durvis atvērās. Paldies dievam, tā nebija Millera jaunkundze, tā bija kalpone. Millera jaunkundze, mājas īpašniece, parādījās brīdi vēlāk. Graciozi smalka dāma sirmiem matiem, vecmeitas izskatā. Viņa valkāja augsti aizpogātu melnu tērpu un zelta krustu saktas vietā.

«Drošības dēļ uzvelc zeķes kājās, Pat,» es čukstēju, uzmetis skatienu saktai, un izkāpu.

«Man liekas, Ķestera kungs jau būs mūs pieteicis,» es sacīju.

«Jā, viņš man telegrafēja, ka jūs brauksiet.» Viņa uzmanīgi noskatījās manī. «Kā tad Ķestera kungam klājas?»

«Ak, gluži labi, — cik nu labi tagad var klāties.»

Viņa pamāja ar galvu un turpināja mani pētīt. «Vai jūs viņu jau sen pazīstat?»

«Tas skan kā eksāmenā,» es nodomāju un sniedzu ziņas, cik ilgi es Oto jau pazinu. Likās, viņa bija apmierināta. Pata pienāca klāt. Viņa bija uzvilkusi zeķes. Millera jaunkundzes skatiens atkusa. Likās, Pata viņas acīs atrada vairāk žēlastības nekā es. «Vai jūs vēl varat mums dot istabas?» es jautāju.

«Ja Ķestera kungs telegrafējis, tad jūs istabu vienmēr dabūsiet,» Millera jaunkundze paskaidroja un drusku nelabvēlīgi paskatījās manī. «Jūs pat dabūsiet manu skaistāko istabu,» viņa teica Patai.

Pata pasmaidīja. Millera jaunkundze arī pasmaidīja. «Es jums to parādīšu,» viņa teica.

Viņas abas blakus aizgāja pa šauro celiņu, kas veda caur mazu dārzu. Es rikšoju pakaļ un jutos diezgan lieks, jo Millera jaunkundze griezās tikai pie Patas.

Istaba, ko viņa mums rādīja, atradās apakšējā stāvā. Tai bija atsevišķa ieeja no dārza. Tas man ļoti patika. Istaba bija diezgan liela, gaiša un patīkama. Vienā malā, tādā kā nišā, stavēja divas gultas.

«Nu?» Millera jaunkundze jautāja.

«Ļoti jauki,» Pata teica.

«Pat brīnišķīgi,» es piebildu, lai pieglaimotos. «Un kur ir otra?»

Millera jaunkundze lēni pagriezās pret mani. «Otra? Kāda otra? Vai tad jūs gribat citu? Vai šī jums nepatīk?»

«Tā ir tiešam lieliska,» es atbildēju, «bet…»

«Bet…» Millera jaunkundze drusku dzēlīgi teica, «diemžēl labākas par šo man nav.»

Es jau gribēju paskaidrot, ka mums vajadzīgas divas atsevišķas istabas, kad viņa piebilda: «Jūsu kundzei taču tā ļoti patīk.»

Jūsu kundzei — man bija tāda sajūta, ka es būtu soli atkāpies. Bet es nebiju pakustējies no vietas. Uzmanīgi uzmetu skatienu Patai, kas balstījās pie loga un valdīja smieklus, redzēdama mani tā stāvot. «Manai sievai, protams…» es teicu un stīvi skatījos uz zelta krustu Millera jaunkundzei pie kakla. Tur nekā nevarēja darīt, es nedrīkstēju viņai teikt patiesību. Viņa būtu iekliegušies un paģībusi. «Tikai — mēs esam raduši gulēt divās istabās,» es teicu. «Tas ir, katrs savā.»

Millera jaunkundze nosodoši purināja galvu. «Divas guļamistabas laulātiem ļaudīm — tā ir tāda jauna mode…»

«Nemaz ne,» es teicu, neļaudams viņas aizdomām pamosties. «Tikai manai sievai ļoti caurs miegs. Un es diemžēl diezgan stipri krācu.»

«Ak tā, jūs krācat!» Millera jaunkundze atbildēja, it kā viņa to jau sen būtu gaidījusi.

Es baidījos, ka nu viņa man ierādīs istabu augšā, otrajā stāvā, bet likās, laulība viņai bija svēta lieta. Viņa atvēra durvis uz kādu mazu blakus istabu, kurā gandrīz nekā vairāk nebija kā tikai gulta.

«Lieliski,» es teicu, «ar to pilnīgi pietiek. Bet vai es te nevienu netraucēšu?» Man gribējās zināt, vai mēs apakšstāvā būsim vieni.

«Jūs nevienu netraucēsiet,» Millera jaunkundze atbildēja, un viņas lielā lepnība pēkšņi izgaisa. «Bez jums te neviens nedzīvo. Citas istabas visas tukšas.» Viņa brīdi pastāvēja, tad saņēmās. «Vai gribat ēst šeit vai ēdamistabā?»

«Seit,» es teicu.

Viņa pamāja ar galvu un aizgāja.

«Nu, Lokampa kundze,» es sacīju Patai. «Nu mēs esam iekrituši. Bet es neiedrošinājos nekā teikt, šim vecajam sātanam ir kaut kas no baznīcas. Likās, es viņai arī diez kā nepatiku. Savādi, parasti man arvien ir laime pie vecām meitām.»

«Tā nebija nekāda veca meita, Robij. Tā bija ļoti jauka veca dāma.»

«Ļoti jauka?» es paraustīju plecus. «Bet, lai nu kā, viņa prata uzstāties. Visa māja tukša, un šī kundziskā izturēšanās!»

«Tik kundziska viņa nemaz nebija…»

«Pret tevi ne.»

Pata smējās. «Man viņa diezgan labi patika. Bet tagad iesim pēc somām tm izkravāsim peldkostīmus un mēteļus.»

Es biju stundu peldējis un gulēju krastā, saulē. Pata vēl bija ūdenī. Viņas baltā peldu cepure reižu reizēm iznira starp zilajām viļņu mugurām. Dažas kaijas brēca. Gar apvārsni lēni aizbrauca kāds tvaikonis ar plīvojošu duhiu karogu.

Saule dedzināja. Tā izkausēja katru pretestību,, kas liedza bez domām atdoties miegainam mieram. Es aizvēru acis un izstiepos visā garuma. Karsta smilts čirkstēja. Vājais viļņu troksnis šalca man ausīs. Tas man kaut ko atgādināja, kādu dienu, kad es tāpat biju gulējis…

Tas bija 1917. gada vasarā. Mūsu rota toreiz stāvēja Flandrijā, un mēs negaidot bijām dabūjuši dažu dienu atvaļinājumu uz Ostendi — Meiers, Holthofs, Breiers, Litgens, es un vēl daži citi. Lielākā daļa no mums vēl nekad nebija bijuši pie juras, un šis nedaudzās dienas, šis gandrīz nesaprotamais starpbrīdis starp nāvi un nāvi kļuva par neprātīgu atdošanos saulei, smiltīm un jūrai. Mēs visu dienu palikām jūrmalā, gozējām savas kailās miesas saulē, — jo kailums bez apkraušanās ar ieročiem un iežņaugšanās uniformā mums jau bija tikpat kā miers, — mēs trakojām pa liedagu un arvien no jauna metamies jūrā, mēs jutām savus locekļus, savu elpu, savas kustības ar visu spēku, kāds tai laikā bija visām dzīves un dzīvības lietām, mēs visu aizmirsām šajās stundās un arī gribējām visu aizmirst. Bet vakaros, krēslā, kad saule bija norietējusi un pelēkās ēnas no apvāršņa slīdēja šurp pār izbālējušo jūru, — viļņu šalkoņā pamazām iejaucās kāda cita skaņa, tā kļuva stiprāka un beidzot pārspēja visu kā dobji draudi: frontes lielgabalu dunoņa. Tad gadījās, ka sarunas pēkšņi pārtrauca pelēks klusums, ka galvas ausīdamās pacēlās un ka rotaļās nogurušu zēnu jautrajās sejās pēkšņi atkal iegriezās kareivju cietie vaibsti, ko uz mirkli vēl aizkustinoši pārlidoja savāda izbrīna, savāda grūtsirdība, kurā bija viss, ko nekad vārdos neizteica: drosme un sarūgtinājums, un dzīves alkas, pienākuma apziņa, izmisums, cerība un agri apzīmogoto mīklainās skumjas. Pēc dažām dienām sākās lielā ofensīva, un jau trešajā jūlijā rotā bija vairs tikai trīsdesmit divi vīri un Meiers, Holthofs un Litgens bija krituši.

«Robij!» Pata sauca.

Es atvēru acis. Pirmajā mirklī neatģidu, kur atrodos. Vienmēr, kad iegrimu atmiņās par karu, es biju tālu projām. Ar citām atmiņām tā nebija.

Es piecēlos sēdus. Pata kāpa ārā no ūdens. Viņa nāca taisni pa saules ceļu uz jūras, plats spožums lija pār viņas pleciem, un gaisma viņu tā applūdināja, ka viņa izskatījās gandrīz tumša pret to. Ar katru krastā spertu soli viņa izauga augstāk spilgtajā gaismā, līdz beidzot vēlās pēcpusdienas saule stāvēja aiz viņas galvas kā gloriola.

Es uzlēcu kājās, tik neparasta, kā no citas pasaules, man tieši tagad likās šī aina — plašā, zilā debess, jūras balto putu virknes un skaistais, slaidais stāvs to priekšā, — it kā es pasaulē būtu gluži viens un no ūdens izkāptu pirmā sieviete. Vienu mirkli es izjutu milzīgo, kluso daiļuma varu un atskārtu, ka tā bija stiprāka par visu asiņaino pagātni, ka tai jābūt stiprākai, ka citādi pasaule sabruktu, ka citādi tai būtu jānosmok savā briesmīgajā haosā. Un vēl skaidrāk par to es sajutu, ka es biju, vienkārši biju un ka Pata bija, ka es dzīvoju, ka es biju iznācis no visām šausmām, ka man bija acis un rokas, un domas, un asiņu karstie viļņi un ka tas viss bija nesaprotams brīnums.

«Robij!» Pata vēlreiz iesaucās un māja ar roku.

Es paķēru no zemes viņas peldu mēteli un ātri gāju tai pretī. «Tu pārāk ilgi paliki ūdenī,» es teicu.

«Man ir ļoti silti,» viņa aizelsusies atbildēja.

Es viņu noskūpstīju uz mitrā pleca. «Iesākumā tev jābūt drusku prātīgākai.»

Viņa purināja galvu un starojošām acīm lūkojās manī. «Pietiekami ilgi esmu bijusi prātīga.»

«Tā?»

«Protams. Pārāk ilgi! Beidzot reiz gribu būt neprātīga!»

Viņa smējās un piekjāva vaigu man pie sejas. «Būsim neprātīgi, Robij! Nedomāsim ne par ko, nedomāsim nemaz, tikai par sevi un sauli, un brīvdienām, un jūru!»

«Labi,» es teicu un paņēmu dvieli. «Bet vispirms es tevi noberzīšu sausu. No kā tu esi jau tik brūna?»

Viņa uzvilka peldu mēteli. «Tas man vēl no mana prātīgā gada. Tad man ik dienas vajadzēja stundu gulēt balkonā, saulē. Un vakarā astoņos iet gulēt. Šovakar es astoņos vēlreiz iešu peldēties.»

«To mēs vēl redzēsim,» sacīju. «Savos nodomos cilvēks vienmēr ir liels. To izpildē ne. Tā ir viņa burvība.»

No peldēšanās vakarā nekas neiznāca. Mēs vēl pastaigādamies aizgājām līdz ciemam un krēslā pavizinājāmies ar sitroenu, tad pēkšņi Pata jutās ļoti nogurusi un vēlējās braukt mājās. To es viņā jau bieži biju novērojis — šo starojošas dzīvības spējo pārvēršanos pēkšņā pagurumā. Viņai nebija daudz spēka un nekādas izturības, — un tomēr viņa nemaz tāda neizskatījās. Viņa vienmēr izsmēla visu dzīvības spēku, kas viņā bija, un tad likās nenokausējama savā vingrajā jaunībā, — bet tad pēkšņi pienāca mirklis, kad viņas seja kļuva bāla un acis dziļi aizēnojās, — tad bija beigas. Viņa nepagura pamazām, viņa pazaudēja spēkus vienā mirklī.

«Brauksim mājās, Robij,» viņa teica, un viņas zemā balss bija vēl dobjāka nekā parasti.

«Mājās? Pie Elfrīdas Millera jaunkundzes ar zelta krustu uz krūtīm? Kas zina, ko šis velns pa šo laiku atkal būs izdomājis.»

«Mājās, Robij,» Pata teica un gurdi atspiedās pie mana pleca. «Tās ir mūsu mājas.»

Es atņēmu vienu roku no stūres rata un apliku to viņai ap pleciem. Tā mēs lēni braucām caur zilo, miglaino krēslu, un, kad beidzot ieraudzījām mazās mājas gaišos logus, — mājas, kas bija paslēpusies lēzenās ielejas dobumā kā tumšs dzīvnieks, ■— mums tiešām šķita, ka atgriežamies mājās.

Millera jaunkundze mūs jau gaidīja. Viņa bija pārģērbusies un melnā vilnas tērpa vietā tagad valkāja melnu tāda paša puritāniska piegriezuma zīda ģērbu. Turklāt krusta vietā nēsāja emblēmu ar sirdi, enkuru un krustu — reliģisku ticības, cerības un mīlestības simbolu.

Viņa bija manāmi laipnāka nekā pēcpusdienā un jautāja, vai pareizi darījusi, vakariņām sagādādama olas, aukstu gaļu un kūpinātas zivis.

«Hm, jā,» es teicu.

«Vai jums tās negaršo? Gluži svaigas kūpinātas butes.» Viņa drusku bailīgi paskatījās manī.

«Kādēļ ne,» es vēsi atbildēju.

«Svaigi kūpinātas butes droši vien garšo lieliski,» Pata teica un pārmetoši paskatījās manī. «īstās vakariņas, kādas vien var vēlēties pirmajā vakarā pie jūras, Millera jaunkundze. Ja vēl būtu labi karsta tēja …»

«Protams, protams! Gluži karsta tēja! Labprāt! Es tūliņ likšu atnest.» Millera jaunkundze atvieglināta aizsteidzās, zīda ģērbam čaukstot.

«Vai tev tiešam zivis negaršo?» Pata jautāja.

«Un kā vēl! Butes! Jau sen par tām sapņoju.»

«Un tad tu izliecies tik augstprātīgs? Tas taču par daudz!»

«Man taču vajadzēja viņai atmaksāt par uzpūtīgo uzņemšanu.»

«Ak tu dieviņ!» Pata smējās. «Tu ar' nekā nepiemirsti! Es to jau sen butu aizmirsusi.»

«Es ne,» es teicu. «Es tik viegli neaizmirstu.»

«Bet tev vajadzētu,» Pata atbildēja.

Kalpone ienāca ar paplāti. Butēm bija zelta topāza krāsas āda, un tās brīnum jauki smaržoja pēc jūras un dūmiem. Klāt bija arī svaigas garneles. «Es jau sāku aizmirst,» jūsmīgi sacīju. «Bez tam manu, ka esmu milzīgi izsalcis.»

«Es arī. Bet vispirms dod man ātri drusku karstas tējas. Savādi, bet man salst. Un ārā taču gluži silts.»

Es paskatījos viņā. Viņa bija bāla, lai gan smaidīja. «Tagad ne vārda par pārāk ilgu peldēšanos,» es teicu un jautāju kalponei: «Vai jums nav drusku ruma?»

«Kas?»

«Rums. Tas ir tāds dzēriens, pudelēs.»

«Rums?»

«Jā.»

«Nē-e.»

Viņa truli skatījās ar savu uzblīdušo seju, kas atgādināja pilnu mēnesi. «Nē-e,» viņa vēlreiz noteica.

«Labi,» es atbildēju. «Ja nav — nav. Dzīvojiet sveika. Dievs ar jums.»

Viņa nozuda. «Kāda laime. Pat, ka mums ir tālredzīgi draugi,» es teicu. «Lenčs man šorīt aizbraucot vēl steigā ielika mašīnā kādu diezgan smagu saini. Paskatīsimies, kas tur ir.»

Es atnesu saini no mašīnas. Tā bija maza kaste ar divām pudelēm ruma, vienu pudeli konjaka un vienu — portvīna. Es pacēlu vienu pudeli gaismā. «Turklāt vēl Sent-Džemsa rums! Uz tiem zēniem var paļauties.»

Es atkorķēju pudeli un ielēju labu tiesu Patai tējā. Pie tam redzēju, ka viņas roka mazliet drebēja. «Vai tev tiešam tā salst?» es jautāju.

«Tikai vienu mirkli. Nu jau ir labāk. Rums ir labs. Bet es drīz iešu gulēt.»

«Dari to tūliņ, Pat,» es teicu. «Piestumsim galdu pie gultas un ēdīsim tā.»

Viņa ļāvās pierunāties. Es viņai atnesu vēl otru segu no savas gultas un piebīdīju klāt galdu. «Varbūt tu vēlies īstu groku, Pat? Tas ir vēl labāks. Es tūliņ varu pagatavot.»

Viņa papurināja galvu. «Man jau atkal ir labi.»

Es pavēros viņā. Viņa tiešām izskatījās jau spirgtākā. Viņas acīm atkal bija spožums, lūpas bija ļoti sārtas un āda viegli vizej a. «Brīnums, cik atri tas iet,» es teicu. «Droši vien tas būs rums.»

Viņa pasmaidīja. «Gulta arī, Robij. Vislabāk es atspirgstu gultā. Ta ir mana patvēruma vieta.»

«Savādi. Es kļūtu traks, ja man tik agri vajadzētu iet gulēt. Tas ir, kad esmu viens.»

Viņa pasmējās. «Sievietei tas ir mazliet citādi.»

«Nesaki — sievietei. Tu neesi sieviete.»

«Kas tad?»

«Nezinu. Bet ne sieviete parastā nozīmē. Ja tu būtu īsta, normāla sieviete, es tevi nevarētu mīlēt.»

Viņa palūkojās manī. «Vai tu vispār vari mīlēt?»

«Nu,» es teicu, «tā nu gan ir laba saruna pie vakariņu galda. Vai tev vēl daudz tādu jautājumu?»

«Varbūt. Bet ka paliek ar šo?»

Es pielēju sev glāzi ruma. «Prozit, Pat. Var jau būt, ka tev taisnība. Varbūt mēs neviens to nevaram. Es do* māju — tā kā agrāk. Bet tādēļ vēl nav ļaunāk. Tikai citādi. To vairs tā neredz.»

Pie durvīm klauvēja. Ienāca MiJIera jaunkundze. Rokā viņai bija maziņa stikla karafīte, kuras dibenā skalojās kāda šķidruma lāsīte. «Es jums atnesu rumu.»

«Paldies,» es teicu un aizkustināts noraudzījos stikla uzpirkstenī. «Jūs esat ļoti laipna, bet mēs jau izlīdzējāmies.»

«Ak dievs!» Viņa izbijusies apskatīja uz galda noliktās četras pudeles. «Vai jūs tik daudz dzerat?»

«Tikai kā zāles^» es maigi atbildēju un vairījos paskatīties uz Patu. «Ārsta parakstītas. Man ir pārāk sausas aknas, Millera jaunkundze. Bet vai jūs mūs nepagodinātu?»

Es atkorķēju portvīna pudeli. «Uz jūsu veselību! Pilnu māju viesiem.»

«Liels paldies!» Viņa nopūtās, drusku paklanījās un kā putns apslapināja knābi. «Labu atpūtu!» Tad viņa man šķelmīgi uzsmaidīja. «Tas gan ir stiprs. Un labs.»

Izbrīnā par šo pārvērtību man gandrīz izkrita glāze no rokas. Millera jaunkundzei sārtojās vaigi un zibēja acis, un viņa sāka runāt par dažādām lietām, kas mūs neinteresēja. Pata pret viņu bija pacietīga kā eņģelis. Beidzot viņa griezās pie manis. «Tātad Ķestera kungam klājas labi?»

Es pamāju ar galvu.

«Toreiz viņš vienmēr bija tik mierīgs,» viņa teica. «Bieži viņš dienām ilgi nerunāja ne vārda. Vai tagad viņš arī tā dara?»

«Nu, tagad viņš reizēm runā.»

«Viņš te bija gandrīz gadu. Visu laiku viens.»

«Jā,» es teicu. «Tad jau cilvēks mazāk runā.»

Viņa nopietni pamāja ar galvu un paskatījās uz Patu. «Jūs droši vien esat nogurusi.»

«Mazliet,» Pata teica,

«Ļoti,» es piebildu.

«Tad es gan iešu,» viņa izbijusies iesaucās. «Nu tad ar labu nakti! Dusiet saldi!»

Viņa vilcinādamās izgāja no istabas.

«Man liekas, viņa labprāt būtu palikusi vēl ilgāk,» es sacīju. «Komiski, tik pēkšņi, vai ne?»

«Nabaga sieviete,» Pata atbildēja. «Droši vien ik vakaru sēž viena savā istabā un mokās ar savām rūpēm.»

«Ak tā, jā…» es teicu. «Bet man liekas, ka, visumā ņemot, pret viņu izturējos gluži pieklājīgi.»

«Tev taisnība.» Viņa man noglāstīja roku. «Atver drusku durvis, Robij.»

Es gāju un atvēru durvis. Laiks bija noskaidrojies, un mēness gaismas svītra krita pāri celiņam līdz istabai. Likās, ka dārzs to vien būtu gaidījis, lai atver durvis, — tik stipri tūliņ ieplūda puķu nakts smaržas — saldā goldlaku, rezēdu un rožu smarža. Tā piepildīja visu istabu.

«Paskaties,» es teicu un rādīju ārā.

Augošā rneness gaismā varēja redzēt dārza celiņu visā garumā. Puķes noliektiem kātiem stāvēja malā, lapām bija oksidēta sudraba krāsa, un ziedi, kas dienu bija mirdzējuši dažādās krāsās, tagad spokaini un maigi vizēja blāvos pasteļa toņos. Mēnesnīca un nakts bija atņēmušas to krāsām spilgtumu, bet toties to smarža bija spēcīgāka un saldāka nekā dienu.

Es paskatījos uz Patu. Glezna un šaura, un trausla viņas galva ar tumšajiem matiem dusēja baltajā spilvenā. Viņai nebija daudz spēka, — bet arī viņa zināja trauslo būtņu noslēpumu, puķu noslēpumu krēslā un gaistošajā mēness gaisma.

Viņa mazliet piecēlās. «Es tiešām esmu ļoti nogurusi, Robij. Vai tas ļauni?»

Es apsēdos viņas gultas malā. «Nemaz ne. Tu labi gulēsi.»

«Bet tu taču vēl negribi iet gulēt.»

«Tad es vēl uz brītiņu aiziešu līdz jūrai.»

Viņa palocīja galvu un atslīga gultā. Es vēl kādu brīdi pasēdēju. «Atstāj durvis naktī vaļā,» viņa teica, miegā noreibuši. «Man tad liekas, ka guļu dārzā …»

Viņa sāka dziļāk elpot, un es klusi piecēlos un izgāju dārzā. Pie koka sētas apstājos un izsmēķēju cigareti. No šejienes varēju ieskatīties istabā. Patas peldu mētelis vēl karājās pār kādu krēslu, viņas ģērbs un veļa bija nomesti uz tā, un uz grīdas, krēsla priekšā, stāvēja viņas kurpes. Viena bija apkritusi. Mani pārņēma savāda mājības izjūta, visu to redzot, un es domāju, ka nu man kāds bija un būs, ka man vajadzēja paspert tikai dažus soļus, lai to redzētu un būtu pie tā šodien, rīt un varbūt vēl ilgu laiku ..,

«Varbūt,» es domāju, «varbūt,» — vienmēr šis vārds, bez kura vairs nevarēja iztikt. Drošība bija tā, kuras cilvēkiem trūka, — drošība bija tā, kuras trūka visam un

visiem.

Es nogāju lejā, liedagā, pie jūras un vēja, pie dobjās šalkoņas, kas skanēja augšup kā tālu lielgabalu dunoņa.

XVI

Es sēdēju liedagā un skatījos, kā rietēja saule. Pata nebija nākusi līdzi. Viņa visu dienu nebija jutusies labi.

Kad metās tumšs, es piecēlos, lai ietu mājās. Tad ieraudzīju, ka no meža bija iznākusi kalpone. Viņa māja un kaut ko sauca. Es nesapratu; vējš un jūra pārāk skaļi trokšņoja. Es māju pretī, lai viņa nenāk, ka es jau eju. Bet viņa skrēja tālāk un lika rokas pie mutes. «Kundze …» es sapratu, «ātri…»

Es skrēju. «Kas ir?»

Viņa bija tā aizelsusies, ka tikko varēja parunāt. «Atri — kundzei — nelaime …»

Es skrēju pa smilšaino ceļu caur mežu uz mājas pusi. Dārza vārti aizķērās, es pārlēcu tiem pāri un metos istabā. Tur Pata gulēja gultā asiņainām krūtīm un sažņaugtām rokām, un pa muti tai plūda asinis. Viņai blakus stāvēja Millera jaunkundze ar dvieļiem un ūdens bļodu.

«Kas noticis?» es iesaucos un atstūmu to sānis.

Viņa kaut ko teica. «Atnesiet pārsienamos!» es iesaucos. «Kur ievainojums?»

Viņa drebošām lūpām paskatījās manī. «Ievainojuma nav…»

Es saslējos. «Plaušu asiņošana,» viņa teica.

Man bija tā, it kā es būtu dabūjis vesera sitienu. «Asiņošana?» Es uzlēcu kājās un izņēmu viņai bļodu ar ūdeni no rokām. «Atnesiet ledu, ātri atnesiet drusku ledus.»

Es iemērcu dvieli bļodā un uzliku to Patai uz krūtīm. «Mums nav ledus mājā,» Millera jaunkundze teica.

Es pagriezos pret viņu. Tā kāpās atpakaļ. «Dabūjiet ledu, dieva dēļ, sūtiet uz tuvāko alus veikalu un tūliņ piezvaniet ārstam!»

«Mums taču nav tālruņa …»

«Nolādēts! Kur tuvākais tālrunis?»

«Pie Masmaņa.» «Skrieniet turp! Ātri! Zvaniet tūliņ tuvākajam ārstam! Kā viņu sauc? Kur viņš dzīvo?»

Iekams viņa paguva kaut ko bilst, es jau biju viņu izstūmis ārā. «Atri, ātri, skrieniet ātri! Cik tālu tas ir?»

«Triju minūšu gājiens,» viņa teica un steidzās projām.

«Atnesiet līdzi ledu!» es viņai nosaucu pakaļ.

Viņa pamāja ar galvu un skrēja.

Es atnesu ūdeni un atkal iemērcu dvieli. Neiedrošinājos Patai pieskarties. Nezināju, vai viņa gulēja pareizi, biju izmisis, ka to nezināju, vienīgo, ko.man vajadzēja zināt: vai palikt tai spilvenu zem galvas vai ari noguldīt līmeniski.

Viņa gārdza, tad saslējās, un viņai no mutes izšāvās asiņu šalts. Viņa skaļi un žēli ievilka elpu, viņas acīs bija necilvēciskas izbailes, viņa aizrijās un klepoja, un atkal izšļācās asinis, es viņu turēju stingri un atkal ļāvu viņai slīdēt uz leju, ar roku zem viņas pleca, es jutu viņas nabaga izmocītās muguras satricinājumus, likās, ka tas nekad nebeigsies, tad viņa nespēcīgi atkrita atpakaļ…

Ienāca Millera jaunkundze. Viņa paskatījās manī kā spoks. «Kas mums jādara?» es iesaucos.

«Ārsts tūliņ nāks,» viņa čukstēja, «ledu — uz krūtīm un, ja viņa var, mutē …»

«Galvu uz leju vai uz augšu noguldīt, runājiet taču, ātri, sasodīts …»

«Tāpat atstāt — viņš tūliņ nāks .,.»

Es sakrāvu Patai ledus gabalus uz krūtīm, laimīgs, ka varēju kaut ko darīt, es sasmalcināju ledu apliekamajiem un uzliku tos, un vienmēr skatījos uz Šo maigo, mīļo, saviebto muti, šo vienīgo, šo asiņojošo muti._..

Piebrauca divritenis. Es uzlēcu kājās. Ārsts. «Vai varu ko palīdzēt?» es jautāju. Viņš papurināja galvu un izkravāja savu somu. Es stāvēju viņam cieši blakus, rokām gultas galā ieķēries. Viņš pacēla acis. Es soli atkāpos un nenolaidu acis no viņa. Viņš apskatīja Patas ribas. Pata vaidēja.

«Vai tas bīstami?» es jautāju.

«Kur jūsu kundze ārstējās?»

«Ko? Ārstējās?» es stomījos.

«Pie kāda ārsta?» viņš nepacietīgi jautāja.

«Es nezinu.,.» atbildēju, «nē, es nekā nezinu — es nedomāju,..»

Viņš paskatījās manī, «Tas taču jums jāzina,,,»

«Bet es nezinu. Viņa man nekā nav teikusi.»

Viņš noliecās pie Patas un jautāja viņai. Viņa gribēja atbildēt, bet tūlīt sāka klepot asinis. Ārsts saķēra viņu rokās. Viņa tvēra ar muti gaisu un svilpjot elpoja. «Jafē,» viņa gārdzot izgrūda.

«Fēlikss Jafē? Profesors Fēlikss Jafē?» ārsts jautāja. Viņa pamirkšķināja ar acīm. Viņš pagriezās pret mani. «Vai varat viņam piezvanīt? Būtu labāk viņam pajautāt.»

«Jā, jā,» es atbildēju, «es tūliņ. Tad es atnākšu pēc jums. Jafē?»

«Fēlikss Jafē,» ārsts teica, «pieprasiet numuru ziņu birojā.»

«Vai viņa izturēs?» es jautāju.

«Jāaptur asiņošana,» ārsts teica.

Es saķēru kalponi un sāku skriet pa ceļu. Viņa man parādīja māju ar tālruni. Es piezvanīju. Maza sabiedrība sēdēja pie kafijas un alus. Es to aptvēru ar klīstošu skatienu un nesapratu: kā cilvēki varēja dzert alu, kamēr Pata asiņoja. Pieprasīju steidzamu sarunu un gaidīju pie aparāta. Dūcošajā tumsā ieklausīdamies, es caur aizkariem miglaini un tomēr pārāk skaidri redzēju daļu otras istabas. Redzēju kādu kailu pakausi šurp un turp šūpojamies, dzeltenas gaismas apspīdētu, redzēju kādu saktu uz cieši savilkta tērpa melnā tafta un divkāršu zodu ar pensneju un torņveidīgu frizūru virs tā, redzēju kaulainu, vecu roku ar resnām dzīslām, kas bungoja pa galdu, — es negribēju to redzēt, bet, likās, biju nevarīgs pret to: tas spiedās man acīs kā pārlieku stipra gaisma.

Beidzot numurs atbildēja. Es lūdzu pasaukt profesoru. «Zēl,» māsa teica, «profesors Jafē izgājis.»

Mana sirds apstājās pukstēt un tad atkal sāka sist kā kalēja veseris. «Kur tad viņš ir? Man ar viņu tūliņ jārunā.»

«Nezinu. Varbūt viņš vēlreiz aizgājis uz klīniku.»

«Lūdzu, piezvaniet klīnikai. Es tepat pagaidīšu, jums taču ir otrs aparāts.»

«Acumirkli.» Atkal sākās dūkoņa, bezdibenis, tumsa, pār kuru aizstiepās tikai tievais metāla pavediens.

Es sarāvos. Man blakus, aizsegtā būrīti, sāka čirkstēt kanārijputniņš. Tad atkal atskanēja māsas balss. «Profesors Jafē jau aizgājis no klīnikas.»

«Uz kurieni?»

«To es jums tiešām nevaru pateikt, kungs.»

Beigas. Es atspiedos pie sienas. «Hallo!» māsa teica. «Vai jūs vēl esat pie aparāta?»

«Jā, klausieties, māsa, vai jūs nezināt, kad viņš pārnāks?»

«Tas nav nosakāms.»

«Vai tad viņš aizejot to nesaka? Tas taču viņam jādara. Ja kas notiek, jums taču jāzina, kur viņu meklēt.»

«Klīnikā ir otrs ārsts.»

«Vai jūs nevarat tam…» — nē, tam nebija nozīmes, tas taču nezināja, — «labi, māsa,» es sacīju, līdz nāvei noguris, «kad profesors Jafē pārnāk, palūdziet, lai viņš tūliņ piezvana uz šejieni.» Es viņai pateicu numuru. «Bet, lūdzu, steidzami, māsa.»

«Uz to jūs varat paļauties, kungs.» Viņa atkārtoja numuru un nolika klausuli.

Es paliku stāvot, viens. Kustīgas galvas, plikais pakausis, sakta, otra istaba bija tālu projām, spīdīga gumija, kas šūpojās. Es paskatījos apkārt. Te man vairs nebija ko darīt. Man tikai vajadzēja šiem ļaudīm vēl pateikt, lai tie mani pasauc, kad piezvana. Bet es nevarēju saņemties un izlaist tālruni no rokas. Man likās, ka es palaistu vaļā glābšanas virvi. Un pēkšņi es zināju, kas jādara. Es atkal noņēmu klausuli un pateicu Ķestera numuru. Viņam vajadzēja būt mājās. Citādi nemaz nedrīkstēja būt.

Un tad cauri nakts dūkoņai tā atplūda — Ķestera mierīgā balss. Arī pats tūlīt nomierinājos un viņam visu pateicu. Es jutu, ka viņš jau rakstīja līdzi.

«Labi,» viņš sacīja, «es tūliņ braukšu to meklēt. Es piezvanīšu. Esi mierīgs. Es to atradīšu.»

Viss garām. Garām? Pasaule bija klusa. Spokainās balsis apklusušas. Es skrēju atpakaļ.

«Nu?» ārsts jautāja. «Vai jūs viņu sameklējāt?»

«Nē,» es teicu, «bet es sameklēju Ķesteru.»

«Ķesteru? Nepazīstu! Ko viņš teica? Kā viņš to ārstējis?»

«Ārstējis? Viņš to nav ārstējis. Kesters viņu meklē.»

«Ko?»

«Jafē.»

«Apžēlojieties, — kas tad ir šis Kesters?»

«Ak tā — atvainojiet. Kesters ir mans draugs. Viņš meklē profesoru Jafē. Es to nevarēju sazvanīt.»

«Zēl,» ārsts teica un atkal pievērsās Patai.

«Viņš to sameklēs,» es apgalvoju. «Ja tas nav miris, viņš to sameklēs.»

Ārsts paskatījās manī, it kā es būtu prātā jucis. Tad viņš paraustīja plecus.

Istabā vientuļi spīdēja spuldzes gaisma. Jautāju, vai varu palīdzēt. Ārsts papurināja galvu. Es sastingušām acīm skatījos pa logu ārā. Pata gārdza. Es aizvēru logu un nostājos durvīs. Es vēroju ceļu.

Pēkšņi izdzirdu saucienu: «Pie tālruņa!»

Es apgriezos atpakaļ. «Pie tālruņa. Vai man iet?»

Ārsts uzlēca kājās. «Nē, es iešu. Es varēšu viņu labāk izjautāt. Palieciet šeit. Vairak nekā nedariet. Es tūliņ būšu atpakaļ.»

Es apsēdos pie Patas gultas malā. «Pat,» es klusu teicu. «Mēs visi esam pie tevis. Mēs uzmanām. Tev nekas nenotiks. Tev nekas nedrīkst notikt. Profesors tagad jau runā. Viņš mums visu pateiks. Rīt viņš droši vien pats atbrauks. Viņš tev palīdzēs. Tu būsi vesela. Kādēļ tu man nekad neteici, ka tu vēl esi slima? Drusku asiņu, tas nav bīstami, Pat. Mēs tev tās atdosim. Kesters ir pārvedis profesoru mājās. Nu viss ir labi, Pat.»

Ārsts ienāca atpakaļ. «Tas nebija profesors …»

Es piecēlos.

«Tas bija kāds jūsu draugs, Lenčs.»

«Vai Kesters nav viņu atradis?»

«Tomēr. Viņš tam devis norādījumus. Jūsu draugs Lenčs man tos pateica pa tālruni. Pat ļoti skaidri un pareizi. Vai jūsu draugs Lenčs ir ārsts?»

«Nē. Viņš gribēja par tādu kļūt. Un Kesters?»

Ārsts paskatījās manī. «Lenčs telefonēja, ka Kesters pirms dažām minūtēm izbraucis. Ar profesoru.»

Man vajadzēja atbalstīties. «Oto,» es teicu.

«Jā,» ārsts piebilda, «tas bija vienīgais, ko viņš pateica aplam. Viņš apgalvoja, ka tie pēc divām stundām būšot šeit. Esmu braucis šo ceļu. Lai viņi brauc cik ātri braukdami, bez trim stundām viņi šeit nebūs. Kā nekā . ..»

«Ārsta kungs,» es atbildēju, «jūs varat paļauties. Ja viņš saka divās stundās, tad viņš pēc divām stundām būs šeit.»

«Tas nav iespējams. Ceļš līkumains, un ir nakts.»

«Pagaidiet,» es teicu.

«Lai nu kā — ja tik viņš būtu šeit — labi būtu, ja viņš atbrauktu.»

Es vairs nevarēju izturēt. Izgāju ārā. Laiks bija kļuvis miglains. Tālumā šalca jūra. No kokiem pilēja ūdens lāses. Es paskatījos apkārt. Es vairs nebiju viens. Aiz apvāršņa dienvidos tagad kauca kāds motors. Aiz miglas glābiņš joņoja pa bālo ceļu, starmeši izšļāca gaismu, riepas svilpa un divas rokas dzelžaini turēja stūri, divas acis urbās tumsā, aukstas, mierīgas: mana drauga acis..«

Vēlāk Jafē man izstāstīja, kā viss bija norisinājies.

Tūliņ pēc sarunas Kesters bija piezvanījis Lencam, lai tas sagatavojas. Tad viņš bija aizbraucis pēc Kārļa un ar Lencu aizdrāzies un Jafē klīniku. Dežurējošā māsa domāja, ka profesors aizgājis vakariņās. Viņa minēja Kesteram dažus restorānus, kur tas varbūt būtu atrodams. Kesters sāka braukt. Viņš šāvās garām visiem satiksmes signāliem — neievēroja policistus, kas dzinās pakaļ. Viņš rāva mašīnu kā zirgu cauri satiksmei. Ceturtajā lokālā viņš atrada profesoru. Jafē tūliņ atcerējās. Viņš atstāja vakariņas uz galda un tūliņ gāja līdzi. Viņi brauca uz profesora dzīvokli, lai paņemtu vajadzīgās lietas. Tas bija vienīgais ceļa gabals, ko Kesters gan brauca ātri, bet netrakoja. Viņš negribēja ārstu iepriekš iebaidīt. Ceļā Jafē jautāja, kur Pata atrodoties. Kesters minēja kādu vietu četrdesmit kilometrus ārpus pilsētas. Viņš tikai gribēja profesoru ar visiem instrumentiem dabūt mašīnā. Tad viss pārējais nāktu pats no sevis. Sakravādams somu, Jafē deva Lencam norādījumus, kas ziņojams pa tālruni. Tad viņš iekāpa pie Ķestera.

«Vai tas bīstami?» Kesters jautāja.

«Jā,» Jafē teica.

Tai mirklī Kārlis pārvērtās baltā spokā. Ar vienu lēcienu viņš traucās projām no starta un aizdrāzās. Viņš lauzās cauri, viņš brauca ar diviem riteņiem pa trotuāru, viņš joņoja nepareizā virzienā pa ielām, kur drīkstēja braukt tikai uz vienu pusi, viņš meklēja īsāko ceļu ārā no pilsētas.

«Vai jūs esat traks?» profesors sauca. Kesters aizšāvās garām kāda autobusa augstajiem triecienstieņiein, vienu mirkli samazināja gāzi un tad atkal lika motoram iegaudoties.

• «Brauciet lēnāk,» ārsts kliedza, «ko tas jums līdzēs, ja ini's cietīsim katastrofu.»

«Mēs necietīsim katastrofu.»

«Ja jūs arī tālāk tā brauksiet, tad divu minūšu laikā …»

Kesters drāzās ar mašīnu pa kreisi garām tramvajam. «Mēs necietīsim katastrofu.» Tagad viņam bija jāpārvar kāda gara iela. Viņš paskatījās uz ārstu. «Es pats zinu, ka jums veselam jātiek galā. Varat paļauties, ka es tā arī braukšu.»

«Bet ko jums līdz šī trakošanai Jūs iegūsiet pāris minūšu.»

«Nē,» Kesters teica un pagrieza ceļu kādam kravas automobilim ar akmeņiem, «mums vēl priekšā divsimt četrdesmit kilometru.»

«Ko?»

«Jā …» Mašīna izspraucās starp kādu pasta automobili un autobusu, «pirmīt es jums to negribēju teikt.»

«Tam nebija nozīmes,» Jafē noņurdēja, «es savu palīdzību nerēķinu pēc kilometriem. Brauciet uz staciju. Pa dzelzceļu mēs ātrāk tiksim galā.»

«Nē.» Kesters bija sasniedzis ārpilsētu. Vējš viņam izrāva vārdus no mutes. «Es jau skatījos sarakstā — vilciens atiet parak vēlu …» Viņš vēlreiz uzlūkoja Jafē, un ārsts laikam kaut ko saskatīja viņa sejā. «Lai dievs žēlīgs,» viņš norūca. «Jūsu draudzene?»

Kesters pakratīja galvu. Viņš vairs neatbildēja. Viņš bija ticis garārn ģimenes dārziņiem un izkļuva uz šosejas. Mašīna tagad brauca ar pilnu apgriezienu skaitu. Ārsts sakņupa aiz šaurā vēja aizsargstikla. Kesters viņam pasniedza savu ādas cepuri.

Auto taure nemitīgi rēca. Meži meta kliedzienu atpakaļ. Ciematos Kesters ātrumu samazināja tikai tad, ja citādi nemaz nebija iespējams. Neapvaldīto eksploziju pērkonīgajās atbalsīs māju rindas spiedās kopā kā ēnu auti, mašīna traucās tām cauri, ierāva tās savu starmešu blāvajā gaismā un ar gaismas šķēpu pa priekšu lauzās tālāk naktī.

Riepas sāka čīkstēt — šņākt — kaukt — svilpt, — motors tagad izdeva visu, kas tam bija. Kesters sēdēja, uz priekšu salīcis, viņa ķermenis bija viena vienīga liela auss, filtrs, kas sijāja trokšņus rūkoņā un svilpienos un uzglūnēja katrai vissīkākajai pieskaņai, katrai aizdomīgai čīkstoņai vai spiedzienam, kas varēja sevī slēpt motora k|ūmi un nāvi.

Šoseja kļuva mitra. Uz kāda mālaina ceļa mašīna sāka svaidīties.-Kesteram bija jāsamazina temps. Toties pēc tam viņš vēl straujāk brauca līkumos. Viņš vairs nebrauca ar prātu; viņš brauca tikai ar instinktu. Starmeši tikai līdz pusei izgaismoja ceļa līkumus. Tai mirklī, kad mašīna griezās, līkums bija tumšs un neredzams. Kesters izlīdzējās ar meklētāju; bet stars bija ļoti šaurs. Ārsts klusēja.

Pēkšņi gaiss nodrebēja starmešu priekšā, tas kļuva krāsains, bāli sudrabains, ar miglas plīvuriem. Tas bija vienīgais mirklis, kad Jafē dzirdēja Ķesteru lādamies. Pēc minūtes viņi jau bija biezā miglā.

Kesters aptumšoja starmešus. Viņi peldēja vatē, ēnas lidoja garām, koki, neskaidri rēgi piena krāsas jūrā, ceļa vairs nebija, tikai nejaušības un braukšana uz labu laimi, ēnas, kas izauga un nozuda motora rūkoņā.

Kad viņi pēc desmit minūtēm izbrauca no miglas, Ķestera seja bija sakritusi. Viņš uzlūkoja Jafē un kaut ko nomurmināja. Tad viņš drāzās tālāk ar pilnu gāzi, salīcis, salts un atkal savaldījies …

Miklais siltums istabā spieda kā svins. «Vai vēl neapstājas?» es jautāju.

«Nē,» ārsts atteica.

Pata raudzījās manī. Es viņai uzsmaidīju. Smaids izvērtās par grimasi. «Vēl pusstundu,» es sacīju.

Ārsts pacēla acis. «Vēl pusotras stundas, ja ne divas. Līst lietus.»

Pilieni, klusu dziedādami, krita dārza lapās un krūmos. Es skatījos ārā apžilbušām acīm. Cik tas jau sen, kad mēs bijām naktī piecēlušies un nometušies starp lefkojām un goldlaku krūmiem un Pata bija dungojusi bērnu dziesmiņas. Cik sen tas bija, kad ceļš bija balti mirdzējis mēness gaismā un Pata kā slaids dzīvnieks bija skrējusi gar krūmiem …

Es simto reizi izgāju durvju priekšā. Es zināju, tam nebija nekādas nozīmes; bet tas īsināja gaidas. Gaiss bija miglains. Es izgrūdu lāstu; zināju, ko tas Kesteram nozīmēja. Kāds putns kliedza migla. «Turi muti!» es noņurdēju. Man ienāca prātā nostāsts par nāves vēstnešiem. «Muļķības!» es skaļi teicu un tomēr sajutu saltas trīsas.

Kāds kukainis kaut kur dūca — bet nenāca tuvāk — nenāca tuvāk. Tas sīca vienmērīgi un klusu; tagad tas uz mirkli apklusa — un atkal iedūcās — tad atkal — es pēkšņi nodrebēju — tas nebija kukainis, tas bija auto motors lielā tālumā, motors, kas ar pilnu apgriezienu skaitu drāzās ce|a līkumos. Es stāvēju kā sastindzis, es aizturēju elpu un atvēru muti, lai labāk varētu dzirdēt: atkal — atkal — klusā, smalkā sīkšana, kā nikna lapsene. Un tagad stiprāk, es skaidri izšķīru kompresora troksni; tad līdz pēdējam sakāpinātais sasprindzinājums sabruka, klusā bezgalībā aprakdams zem sevis nakti, bailes, šausmas — es traucos atpaka|, apstājos durvīs un teicu: «Viņi brauc! Doktor, Pat, viņi brauc. Es jau dzirdu!»

Ārsts jau visu vakaru bija mani turējis par jukušu. Viņš piecēlās un arī ieklausījās. «Tā būs kāda cita mašīna,» viņš beidzot teica.

«Nē, es pazīstu motoru.»

Viņš aizkaitināts paskatījās manī. Likās, viņš sevi uzskatīja par speciālistu automobiļu lietās. Pret Patu viņš bija pacietīgs un uzmanīgs kā māte; bet, tiklīdz es ierunājos par automobiļiem, viņš man uzmeta niknu skatienu caur brillēm, juzdamies pārāks. «Neiespējami,» viņš strupi atteica un iegāja atkal iekšā.

Es paliku ārā. Es drebēju aiz uztraukuma. «Kārli! Kārli!» es teicu. Tagad mainījās apslāpēti un kaucoši sitieni; — mašīna jau bija ciemā, tā ārprātīgā ātrumā joņoja cauri māju rindām. Nu pierima, auto bija aiz meža, tad kaukšana atkal pieņēmās, trakojoša, gavilējoša; gaišs stars izlauzās cauri miglai — starmeši, tad — dārdoņa, ārsts galīgi apjucis stāvēja man blakus, pēkšņi mūs apžilbināja gaisma, un mašīna ar čirkstoņu nobremzēja pie dārza vārtiem.

Es skrēju turp. Profesors jau kāpa ārā. Viņš mani neievēroja, bet gāja tieši pie ārsta. Aiz viņa nāca Kesters. «Kā viņai klājas?» viņš jautāja.

«Viņa vēl asiņo.»

«Tas gadās,» viņš teica, «tādēļ tev vēl nav jābaidās.»

Es klusēju un skatījos viņā.

«Vai tev ir cigarete?» viņš jautāja.

Es viņam to iedevu. «Labi, ka tu atbrauci, Oto.»

Viņš smēķēja, dziļi ievilkdams dūmu. «Domāju, ka tā būsjabak.»

193

«Tu esi ļoti ātri braucis.»

7 — Trīs draugi

«Gāja labi. Tikai vienu gabalu bija migla.»

Mēs sēdējām blakus uz sola un gaidījām. «Vai tu domā, ka viņa izcietīs?» es jautaju.

«Protams. Asiņošana vēl nav nekas bīstams.»

«Viņa man par to nekad neko nestāstīja.»

Kesters pamāja ar galvu. «Viņai jāizveseļojas, Oto,» es sacīju.

Viņš nepacēla acis. «Dod man vēl vienu cigareti,» viņš lūdza, «esmu aizmirsis savas paņemt līdzi.»

«Viņai jāizveseļojas,» es teicu, «citādi viss ir mēsli.»

Profesors iznaca ārā. Es piecēlos. «Lai velns mani pa* rauj, ja es vēl kādreiz braucu ar jums,» viņš uzrunāja Ķesteru.

«Piedodiet,» Kesters teica, «tā ir mana drauga sieva.»

«Tā,» Jafē novilka un paskatījās rnanī. «Vai viņa izcietīs?» es vaicāju.

Viņš vērīgi paskatījās manī. Es novērsu acis.

«Vai domājat, ka es tik ilgi stāvētu te pie jums, ja nezinātu, ka viņa izcietīs?»

Es sakodu zobus. Sažņaudzu dūres. Raudāju. «Atvainojiet,» es sacīju, «tas viss nāk tik pēkšņi.»

«Kaut kas tāds nemaz nevar nākt pēkšņi,» Jafē iebilda un pasmaidīja.

«Neļaunojies, Oto,» es teicu, «ka pinkšķu.»

Viņš mani aiz pleciem pagrieza atpakaļ un pagrūda uz durvīm. «Ej nu iekšā. Ja profesors atļauj.»

«Viss jau garām,» es teicu. «Vai varu ieiet?»

«Jā, bet ne runāt,» Jafē atbildēja, «un tikai acumirkli. Viņa nedrīkst uztraukties.»

Es nekā cita neredzēju kā tikai izplūdušu gaismas atspīdumu ūdenī. Es mirkšķināju acis. Gaisma šūpojās, spīguļoja. Es nedrīkstēju slaucīt acis, lai Pata nedomātu, ka es raudu tādēļ, ka viņas stāvoklis ļauns. Es tikai mēģināju smaidīt un paskatījos istabā. Tad es ātri pagriezos atpakaļ.

«Vai tas bija labi, ka jūs atbraucāt?» Kesters jautāja,

«Jā,» Jafē atbildēja, «tā bija labāk.»

«Es varu jūs rīt agri aizvest atpakaļ.»

«Labāk ne,» Jafē teica.

«Es braukšu prātīgi.»

«Es labāk palikšu vēl vienu dienu un visu novērošu. Vai jūsu gulta brīva?» viņš man jautāja. Es pamāju ar galvu.

«Labi, tad es gulēšu tepat. Vai jūs varēsiet pārnakšņot ciemā?»

«Jā. Vai vēlaties, lai jums apgādāju zobu suku un pidžamu?»

«Nav vajadzīgs. Man pašam viss līdzi. Vienmēr esmu sagatavojies tādiem gadījumiem. Kaut arī ne tieši autosacīkstēm.»

«Atvainojiet,» Kesters teica, «varu gan iedomāties, ka jūs dusmojaties.»

«Es nedusmojos,» Jafē atbildēja.

«Tad man žēl, ka tūliņ neteicu jums patiesību.»

Jafē pasmējās. «Jūs esat ļaunās domās par ārstiem. Un tagad varat mierīgi iet. Es palikšu šeit.»

Es ātri paņēmu dažas gultas drēbes Kesteram un sev. Mēs gājām uz ciemu.

«Vai esi noguris?» es jautāju.

«Nē,» viņš atteica, «pasēdēsim vēl kaut kur.»

Pēc stundas es kļuvu nemierīgs. «Oto, ja viņš paliek, tad taču tas nozīmē, ka draud briesmas,» es sacīju. «Kādēļ viņš to citādi darītu…»

«Man liekas, viņš paliek drošības dēļ,» Kesters atbildēja. «Pata viņam ļoti patīk. Viņš man to pastāstīja, kad iebraucām ciemā. Viņš ārstējis jau tās māti…»

«Vai tad viņa ari…»

«Nezinu,» Kesters ātri atteica, «var jau būt arī kaut kas cits. Vai iesim gulēt?»

«Ej vien, Oto. Es tomēr gribētu vēlreiz — tikai tā iztālēm …»

«Labi. Es iešu līdzi.»

«Es tev ko teikšu, Oto. Es ļoti labprāt gulētu ārā, laiks ir tik silts. Neliecies traucēties. Esmu to pēdējā laikā jau bieži darījis.»

«Ir taču slapjš.»

«Tas nekas. Es uzcelšu Kārļa jumtu un pasēdēšu mašīnā.»

«Labi. Es arī labprāt reiz gulētu ārā.»

Es jutu, ka netikšu no viņa vaļā. Mēs salikām kopā pāris segu un spilvenu un gājām atpakaļ pie Kārļa. Atraisījām sprādzes un nolaidām priekšējo sēdekļu atzveltnes atpakaļ. Tā gluži labi varēja gulēt. «Labāk nekā dažkārt karalaukā,» Kesters teica.

7*

195

Gaišais loga plankums spīdēja cauri miglai. Pāris reižu redzēju profesora ēnu tā priekšā. Mēs izsmēķējām tukšu

veselu cigarešu kārbiņu. Tad gaismu nogrieza, un dega vēl tikai mazā naktsgalda spuldze. «Paldies dievam,» es sacīju.

Uz mašīnas jumta krita lietus lāses. Pūta viegls vējš. Metās vēsi. «Oto, tu vari ņemt arī manu segu,» es teicu. «Nē, lai paliek, man ir diezgan silti.» «Lielisks puisis šis Jafē, vai ne?» «Lielisks. Man liekas, ļoti spējīgs.» «Katrā ziņā.»

Es uztrūkos no nemierīga pusmiega. Āra bija salta un pelēka krēsla. Kesters jau bija nomodā. «Vai tu negulēji, Oto?»

«Tomēr.»

Es izkāpu no mašīnas un pa dārza ceļu aizzagos līdz logam. Mazā naktsgalda spuldze vēl arvien dega. Es redzēju, kā Pata aizvērtām acīm gulēja gultā. Vienu mirkli baidījos, ka viņa varētu būt mirusi. Bet tad redzēju, ka pakustējās viņas labā roka. Viņa bija ļoti bāla. Bet viņa vairs neasiņoja. Tagad viņa atkal sakustējās. Tai pašā mirklī Jafē, kas gulēja otrā gultā, atvēra acis. Es ātri atkāpos. Biju apmierināts; viņš to uzmanīja.

«Es domāju, mēs tagad pazudīsim no šejienes,» es teicu Kesteram. «Lai viņš neredz, ka esam to kontrolējuši.»

«Vai iekšā viss kārtībā?» Oto jautāja.

«Jā, cik nu var redzēt. Šim profesoram ir īstais miegs. Guļ lielgabalu ugunī, bet pamostas, tiklīdz pele sāk grabināties gar maizes somu.»

«Mēs varētu iet peldēties,» Kesters teica, «te brīnišķīgs gaiss.» Viņš izstaipījās.

«Ej tu,» es teicu.

«Nāc līdzi,» viņš atbildēja.

Pelēkā debess saplaismoja. Izplūda oranžsārtas svītras. Apvāršņa malā pacēlās mākoņu aizkars, un aiz tā parādījās ļoti dzidra, ābolzaļa debess.

Mēs ielēcām ūdenī un peldējām. Odens mirdzēja pelēks un sarkans.

Tad mēs gājām atpakaļ. Millera jaunkundze jau bija piecēlusies. Viņa dārzā grieza pētersīļus. Viņa sarāvās, kad es to uzrunāju. Samulsis mēģināju viņai ieskaidrot, ka vakar laikam būšu drusku par daudz lamājies. Viņa sāka raudāt. «Nabaga kundzīte. Viņa ir tik skaista un vēl tik jauna.»

«Viņa nodzīvos simts gadus,» es īgni teicu, jo viņa raudāja tā, it kā Patai būtu jāmirst. Pata nemirs. Dzestrais rīts, vējš, gaišā, viļņu atspirdzinātā dzīvība runāja manī: Pata nevarēja mirt. Viņa varēja mirt tikai tad, ja es pazaudētu drosmi. Te stāvēja Kesters, mans biedrs; te stāvēju es, Patas biedrs, — vispirms mums bija jāmirst. Kamēr mēs būsim dzīvi, mēs viņu izglābsim. Tā vienmēr bija. Kamēr Kesters bija dzīvs, es nevarēju mirt. Un, kamēr mēs abi bijām dzīvi, Pata nevarēja mirt.

«Cilvēkam jābūt pazemīgam pret likteni,» vecā jaunkundze pamācīja un drusku pārmetoši paskatījās manī ar savu brūno, krunkaino cepta ābola seju. Laikam viņa ar to domāja manu lamāšanos.

«Pazemīgam?» es vaicāju. «Kādēļ pazemīgam? Tas taču neko nelīdz. Dzīvē viss jāsamaksā, divkārši un trīskārši. Kādēļ tad jābūt pazemīgam!»

«Tomēr, tomēr — tā ir labāk.»

«Pazemīgam,» es domāju. «Ko tas līdzēja? Cīnīties, cīnīties, tas bija vienīgais šai kautiņa, kurā beidzot taču bija jākrīt. Cīnīties par to mazumiņu, ko mīlēja. Pazemīgs varēja tapt septiņdesmit gadu vecumā.»

Kesters parunāja dažus vārdus ar viņu. Viņa tūliņ atkal pasmaidīja un jautāja, ko viņš vēloties pusdienā.

«Redzi,» Oto teica, «tā ir vecuma dāvana. Asaras un smaidi — viss ātri mainās. Bez atskabargām. To arī mums derētu iemācīties,» viņš domīgi noteica.

Mēs staigājām ap māju. «Laba katra minūte, ko viņa pavada miegā,» es sacīju. Mes atkal iegājām dārzā. Millera jaunkundze bija pagatavojusi brokastis. Mēs dzērām karstu, melnu kafiju. Uzlēca saule. Tūliņ kļuva silts. Koku lapas dzirkstīja gaismā un valgmē. No juras varēja dzirdēt kaiju kliedzienus. Millera jaunkundze nolika uz galda rožu pušķi. «To mēs viņai vēlāk ienesīsim,» tā teica. Rozes uzvēdīja dārza un bērnības smaržu. «Zini ko, Oto,» es sacīju, «man ir tāda sajūta, it kā es pats būtu bijis slims. Mēs tomēr vairs neesam tādi kā agrāk. Man vajadzētu būt mierīgākam. Apdomīgākam. Jo mierīgāk izturas, jo labāk var palīdzēt.»

«Vienmēr tas nav iespējams, Robi. Man arī reizēm tā bijis. Jo ilgāk cilvēks dzīvo, jo nervozāks tas kļūst. Tas ir kā baņķierim, kas cieš arvien jaunus zaudējumus.»

Tad atvērās durvis. Iznāca Jafē pidžamā. «Labi, labi,» viņš pamāja, redzēdams, ka es gandrīz apgāzu kafijas galdu, «cik nu labi iespējams.»

«Vai varu ieiet?»

«Vēl ne. Tagad tur ir kalpone. Viņa mazgājas un apkopj as.»

Es viņam ielēju kafiju. Viņš saulē mirkšķināja acis un pagriezās pret Ķesteru. «Īstenībā man vajadzētu jums pateikties. Tā es vismaz uz vienu dienu esmu ticis laukā.»

«To taču jūs varētu darīt biežāk,» Kesters teica. «Vakarā izbraukt un nākamā vakarā būt atkal mājās.»

«Varētu, varētu,» Jafē atbildēja. «Vai esat jau ievērojuši, ka mēs dzīvojam pašsaplosīšanās laikā? Ka daudzas lietas, ko varētu darīt, tomēr nedara; nezinu, kādēļ? Darbs mūsu laikos kļuvis par tik milzīgi svarīgu lietu — jo tik daudziem cilvēkiem tā nav, — ka tas nomāc visu citu. Cik te jaukil Kopš pāris gadiem neesmu neko tādu redzējis. Man ir divi automobiļi, desmit istabu dzīvoklis un naudas diezgan — kas man no tā tiek! Kas tas ir pret šo vasaras rītu dabā! Darbs — drūma mānija — mūžam ar ilūziju, ka vēlāk kādreiz būs citādi. Nekad nebūs citādi. Komiski, ko cilvēks dara ar savu dzīvi.»

«Man liekas, ārsts ir viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas zina, kādēļ dzīvo,» es teicu. «Ko tad lai saka grāmatvedis?»

«Mīļais draugs,» Jafē atbildēja, «ir maldīgi domāt, ka visiem cilvēkiem vienādas spējas just.»

«Pareizi,» Kesters teica, «bet cilvēki savus amatus nav dabūjuši pēc savām jušanas spējām.»

«Arī pareizi,» Jafē atbildēja. «Sarežģīti jautājumi.» Viņš pamāja man ar galvu. «Nu varat, — bet mierīgi, neaiztikt, neļaut runāt.»

Viņa gulēja spilvenos, bez spēka, kā nosista. Viņas seja bija zaudējusi krāsu, zem acīm gulēja zilas, dziļas ēnas un lūpas bija bālas. Tikai acis bija lielas un mirdzošas. Pārāk lielas un pārāk mirdzošas.

Es pacēlu viņas roku. Tā bija vēsa un gurdena. «Pat, veco zēn,» es samulsis biklu un gribēju apsēsties pie viņas, bet tad pie loga ieraudzīju kalpones uzblīdušo seju, kas ziņkārīgi raudzījās uz mani. «Ejiet nu ārā,» es īgni teicu.

«Man taču jāaizvelk aizkari,» viņa atbildēja.

«Labi, tad dariet to un ejiet ārā.»

Viņa aizvilka logam priekšā dzeltenos aizkarus. Bet vēl arvien negāja projām. Viņa lēni sāka aizkarus saspraust ar adatām. «Klausieties,» es teicu, «te nav nekāda teātra izrāde. Tūliņ pazūdiet.»

Viņa spītīgi pagriezās atpakaļ. «Vispirms man liek aizspraust un tad atkal neļauj.»

«Vai tu viņai tā teici?» es jautāju Patai.

Viņa pamāja ar galvu.

«Vai āra gaisma tevi traucē?» es jautāju.

Viņa papurināja galvu. «Labāk būs, ja tu mani šodien neredzēsi gaismā .,.»

«Pat!» es izbijies teicu. «Tu vēl nedrīksti runāt. Bet ja tas vienīgais iemesls…»

Es atvēru durvis, un kalpone beidzot nozuda. Nācu atpakaļ. Nu es vairs nebiju samulsis. Biju pat priecīgs par kalponi. Tā man bija palīdzējusi tikt pāri pirmajam acumirklim. Tas tomēr bija nejauki — redzēt Patu tā guļam.

Es apsēdos pie gultas. «Pat,» es sacīju, «drīz tu atkal būsi vesela …»

Viņa kustināja lūpas. «Jau rīt…»

«Rīt vēl ne, bet pēc dažām dienām. Tad tu drīkstēsi celties, un mēs brauksim mājās. Mtims nevajadzēja braukt šurp, šeit gaiss tev daudz par asu…»

«Kādēļ ne,» viņa čukstēja, «es taču neesmu slima, Robij .Tas bija tikai nelaimes gadījums.»

Es paskatījos viņā. «Vai tad viņa tiešām nezināja, ka bija slima? Vai arī negribēja to zināt?» Viņas acis nemierīgi klejoja šurp un turp. «Tev nav jābaidās…» viņa čukstēja.

Es tūliņ nesapratu, ko viņa domāja un kādēļ gribēja mani pārliecināt, ka tieši man nav jābaidās. Es tikai redzēju, ka viņa bija uztraukta, viņas acīm bija savāda moku un lūguma izteiksme. Un pēkšņi man kaut kas ienāca prātā. Sapratu, ko viņa gribēja teikt. Viņa domāja, ka baidos no viņas, no viņas slimības.

«Ak dievs, Pat,» es sacīju, «varbūt tas ir iemesls, kādēļ tu man agrāk nekā noteikta nestāstīji?»

Viņa neatbildēja, bet es redzēju, ka tā bija.

«Nolādēts,» es teicu, «par ko tu mani īsti turi?»

Es noliecos pār viņu. «Pagūli vienu mirkli mierā, bet nekusties.» Es viņu noskūpstīju. Viņas lūpas bija sausas un karstas.

Atkal sasliedamies, es redzēju, ka viņa raudāja. Viņa raudāja klusi, vaļējām acīm, un viņas seja nekustējās, Asaras plūstin plūda.

«Dieva dēļ, Pat…»

«Es taču esmu laimīga,» viņa teica.

Es stāvēju un raudzījos viņā. Tas bija tikai viens vārds, bet tāds vārds, kādu es vēl nekad nebiju dzirdējis. Es biju pazinis sievietes, bet arvien tās bija bijušas tikai paviršas satikšanās, dēkas, reizēm kāda raiba stunda, kāds vientuļš vakars, bēgšana no sevis paša, no izmisuma, no tukšuma. Es arī cita nekā nebiju vēlējies, jo biju mācījies, ka ne uz ko citu nevarēja paļauties kā vien uz sevi pašu un labi ja uz kādu biedru. Tagad nu pēkšņi redzēju, ka es varēju kādam cilvēkam kaut kas būt, vienkārši tādēļ, ka dzīvoju, un ka tas bija laimīgs, kad biju pie tā. Ja to tā izsaka, tas izklausās ļoti vienkārši, bet, ja par to padomā, tas ir kaut kas milzīgs, kam nemaz nav gala. Tas ir kaut kas tāds, kas cilvēku var pilnīgi saplosīt un pārveidot. Tā ir mīlestība un tomēr kaut kas cits. Kaut kas tāds, kam var dzīvot. Mīlestībai vien vīrietis nevar dzīvot. Cilvēkam gan.

Es gribēju kaut ko teikt, bet nespēju. Ir grūti atrast vārdus, ja reiz tiešām grib kaut ko pateikt. Un, pat ja zina īstos vārdus, ir kauns tos teikt. Visi šie vārdi vēl pieder agrākiem gadsimtiem. Mūsu laiks vēl nav atradis vārdus savām jūtām. Mūsu laiks var būt tikai bravurīgs, — viss cits ir neīsts.

«Pat,» es teicu, «vecais lāga zēn…»

Tai mirklī ienāca Jafē. Viņš tūliņ pārredzēja situāciju. «Lielisks panakums,» viņš norūca, «apmēram tā jau domāju.»

Gribēju viņam kaut ko atbildēt, bet viņš mani vienkārši izsvieda ārā.

XVII

Tas bija pēc divām nedēļām. Pata bija tiktāl atspirgusi, ka varējām ceļot atpakaļ. Bijām sakravājuši mantas un gaidījām Gotfrīdu Lencu. Viņš bija solījis aizvest atpakaļ auto. Mēs ar Patu gribējām braukt ar vilcienu.

Bija silta, pienbalta diena. Mākoņi nekustīgi kā vate stāvēja pie debesīm, karstais gaiss virmoja pār kāpām, un jūra kā svins gulēja gaišajā, vizošajā miglā.

Gotfrīds ieradās pēc pusdienas. Es jau iztālēm redzēju viņa gaišmataino galvu spīdam pāri žogiem. Tikai, kad viņš iegriezās Millera jaunkundzes vasarnīcas gatvē, es pamanīju, ka viņš nebija viens, — aiz viņa iznira sacīkšu braucēja imitācija miniatūrā — milzīga rūtaina cepure ar atpakaļ pagrieztu nagu, varenas putekļu brilles, balts virsvalks un divas milzīgas, rubīnsārti mirdzošas ausis,

«Ak dievs, tas taču Jups!» es brīnījos.

«Pats personīgi, Lokampa kungs!» Jups smīnēdams atbildēja.

«Un tādā ietērpā! Kas ar tevi noticis?»

«To taču tu redzi,» Lenčs jautri paskaidroja un kratīja man roku. «Viņš izglītojas par sacīkšu braucēju. Kopš astoņām dienām viņš pie manis ņem braukšanas stundas. Nu viņš lūdzās, lai šodien ņemu to līdzi. Tā viņam laba izdevība izmēģināt spējas pirmajā tālbraucienā.»

«Gan es tikšu galā, Lokampa kungs!» Jups dedzīgi apliecināja.

«Un kā vēl viņš tiks galā!» Gotfrīds smaidīja. «Tādu vajāšanas māniju es vēl neesmu redzējis! Jau pirmajā apmācības dienā viņš mēģināja ar mūsu veco, labo taksīti tikt garām kādam mersedesam ar kompresoru. Sasodīts mazs velnēns!»

Jups svīda aiz laimes un lūdzoši uzlūkoja Lencu. «Domāju drusku pacienāt to uzpūtīgo putnu, Lenca kungs! Gribēju to paķert pagriezienā kā Ķestera kungs.»

Man nāca smiekli. «Tu gan labi sāc, Jup.»

Gotfrīds ar tēvišķīgu lepnumu noraudzījās savā skolniekā. «Vispirms paķer somas un aizved tās uz piestātni.»

«Viens pats?» Jups gandrīz eksplodēja aiz sasprindzinājuma. «Lenca kungs, vai drīkstu to gabaliņu līdz stacijai aizbraukt viens?»

Gotfrīds pamāja ar galvu, un Jups drāzās mājā iekšā.

Mēs nodevām somas. Tad braucām pēc Patas un aizvedām to uz piestātni. Vēl bija stundas ceturksnis laika, kad piebraucām. Perons bija tukšs. Tur stāvēja tikai dažas piena kannas.

«Sāciet braukt,» es teicu. «Citādi pārāk vēlu būsiet mājās.»

Jups pie stūres aizvainots paskatījās uz mani.

«Tādas piezīmes tev nepatīk, ko?» Lenčs viņam jautāja.

Jups saslējās. «Lokampa kungs,» viņš pārmezdams teica, «esmu visu sīki aplēsis. Astoņos mēs noteikti būsim darbnīcā.»

«Ļoti pareizi!» Lenčs viņam uzsita uz pleca. «Saderi ar viņu, Jup. Uz pudeli zeltera.»

«Uz zelteri ne,» Jups atbildēja, «bet ar cigarešu kārbiņu tūliņ varu riskēt.»

Viņš izaicinādams paskatījās uz mani.

«Vai zini, ka ceļš diezgan slikts?» jautāju.

«Viss ierēķināts, Lokampa kungs!»

«Un vai par līkumiem esi domājis?»

«Līkumi man nav nekas. Man nav nervu.»

«Labi, Jup,» nopietni teicu. «Tad es derības pieņemu. Bet Lenca kungs nedrīkst braukt.»

Jups pielika roku pie krūtīm. «Goda vārds!»

«Labi, labi. Bet saki, — ko tu tur tik cieši turi rokā?»

«Savu hronometru. Gribu ceļā uzņemt laiku. Gribas redzēt, ko tā kulba spēj.»

Lenčs smaidīja. «Jā, bērni, Jups ir pirmklasīgi apbruņojies. Man liekas, vecajam, labajam sitroenam jau dreb visi virzuļi bailēs no viņa.»

Jups nelikās dzirdam ironiju. Viņš satraukumā raustīja cepuri. «Nu, tad brauksim, Lenca kungs, vai ne? Derības paliek derības!»

«Protams, tu mazais kompresori Uz redzēšanos, Pat! Uz tikšanos, Robi!» Gotfrīds iekāpa mašīnā. «Tā, Jup, un tagad parādi dāmai, kā startē kavalieris un nākamais pasaules meistars!»

Jups uzvilka sacīkšu brilles uz acīm, pamāja ar roku kā pieaudzis cilvēks un ar pirmo ātrumu lepni aizlaida pār apaļo akmeņu bruģi uz šoseju.

Mēsar Patu vēl brīdi sēdējām uz sola stacijas priekšā. Karstā, baltā saule plati gulēja uz koka sētas, kas iežogoja peronu. Smaržoja pēc sveķiem un sāls. Pata atlieca galvu atpakaļ un aizvēra acis. Viņa sēdēja mierīgi, seju pret sauli pagriezusi.

«Vai esi nogurusi?» es jautāju.

Viņa purināja galvu. «Nē, Robij».

«Tur nāk vilciens,» es teicu.

Lokomotīve smagi piebrauca klāt, melna, maza un niecīga drebošā, lielā tāluma priekšā. Mēs iekāpām. Vilcienā bija maz braucēju. Tas sprauslādams sāka kustēties. Lokomotīves dūmi biezi un melni palika gaisā stāvot. Ainava lēni slīdēja garām — ciems ar brūnajiem salmu jumtiem, pļavas ar govīm un zirgiem, mežs un tad mierīga un ļoti miegaina ieplakā aiz kāpām Millera jaunkundzes māja.

Pata stāvēja man blakus pie loga un skatījās turp. Ceļš kādā līkumā pieveda tuvāk, un skaidri varēja redzēt mūsu istabas logus. Tie stāvēja vaļā, un tajos saulē bija izliktas baltās gultas drēbes.

«Tur ir Millera jaunkundze,» Pata sacīja.

«Jā, tiešām.»

Viņa stāvēja pie namdurvīm un māja ar roku. Pata izņēma savu kabatas lakatiņu un ļāva tam plīvot logā.

«To viņa neredzēs,» es teicu. «Tas ir par mazu un par plānu. Še ņem manu.»

Viņa paņēma un māja ar to. Millera jaunkundze sparīgi māja pretī.

Vilciens pamazām izbrauca klajumā. Māja nogrima, un kāpas palika aiz muguras. Aiz meža melnās svītras vēl šad un tad uz brīdi pazibēja jūra. Tā spīdēja kā glūnīga, pagurusi acs. Tad nāca lauku maigais, zeltainais zaļums un vārpu mīkstajā vējā aizstiepās līdz apvārsnim.

Pata atdeva manu kabatas lakatiņu un atsēdās stūrī. Es atvēru logu. «Garām!» es domāju. «Paldies dievam, garām! Tas bija tikai sapnis! Ļauns, nolādēts sapnis!»

īsi pirms sešiem iebraucām pilsētā. Es pasaucu taksi un iekrāvu somas. Tad braucām uz Patas dzīvokli. «Vai uznāksi līdzi augšā?» viņa jautāja.

«Protams.»

Uzvedu viņu augšā, tad atkal braucu lejā, lai kopā ar šoferi uznestu somas. Kad atnācu atpakaļ, Pata vēl stāvēja priekšnamā. Viņa runāja ar pulkvežleitnantu fon Haki un viņa kundzi.

Iegājām viņas istabā. Arā bija gaišs, agrs vakars. Uz galda stāvēja stikla vāze ar bāli sārtām rozēm. Pata piegāja pie loga un paskatījās ārā. Tad viņa pagriezās atpakaļ. «Cik ilgi mēs īsti bijām projām, Robij?»

«Tieši astoņpadsmit dienas.»

«Astoņpadsmit dienas. Man liekas — daudz ilgāk.»

«Man ari. Bet izbraukumos vienmēr tā mēdz būt.»

Viņa papurinaja galvu. «Tā es nedomāju…»

Viņa atvēra balkona durvis un izgāja ārā. Tur, pie sienas atsliets, stāvēja saliekams, balts atpūtas krēsls. Viņa to pievilka sev klāt un klusēdama tajā noskatijās.

Kad viņa atkal ienāca, viņas seja bija pārvērtusies un acis tumšas.

«Redzi, šīs rozes,» es teicu. «Tās ir no Ķestera. Te viņa vizītkarte.» '

Viņa paņēma vizītkarti un tad atkal to nolika uz galda. Viņa paskatījās uz rozēm, bet es redzēju, ka viņa tās tikko ievēroja. Viņas domas vēl kavējās pie atpūtas krēsla. Viņa bija domājusi, ka jau tam izbēgusi, bet nu tas varbūt atkal kļūs par viņas dzīves daļu.

Es atstāju viņu mierā un vairs nerunāju. Nebija nozīmes censties viņas domas novērst uz citu pusi. Viņai vajadzēja tikt ar to galā, un bija labāk, ja tas notika tūliņ, kamēr es biju klāt. Ar vārdiem to varēja vienīgi atlikt, bet reiz tas tomēr nāktu, un varbūt tad būtu vēl daudz grūtāk.

Viņa brīdi pastāvēja pie galda, galvu noliekusi un rokas atbalstījusi. Tad viņa pacēla galvu un uzlūkoja mani. Es nekā neteicu. Viņa lēni apgāja galdam apkārt un uzlika man rokas uz pleciem.

«Veco zēn,» teicu.

Viņa atspiedās pie manis. Es viņu stingri turēju rokās. «Nu mēs ķersimies pie šīs lietas, vai ne?»

Viņa pamāja ar galvu. Tad viņa atglauda matus. «Tas bija tikai acumirklis, Robij.»

«Protams.»

Pie durvīm klauvēja. Nāca kalpone ar tējas ratiņiem. «Tas labi,» Pata teica.

«Vai vēlies tēju?» es jautāju.

«Nē, kafiju. Labu, stipru kafiju.»

Es paliku vēl pusstundu. Tad viņai sāka mākties virsū nogurums. Es to redzēju viņas acīs. «Tev derētu drusku atgulties,» ieteicu.

«Un ko tu darīsi?» «Es iešu uz mājām un arī drusku pagulēšu. Pēc divām stundām atkal atnākšu, un mēs iesim ēst.»

«Vai tu esi noguris?» viņa šaubīdamas jautāja.

«Jā, drusku. Vilcienā bija karsts. Vēlāk man arī jāaiziet uz darbnīcu.»

Viņa vairāk nekā nejautāja. Viņa bija ļoti nogurusi un acīm redzami sakrita. Es viņu apguldīju un apsedzu. Viņa tūliņ aizmiga. Noliku rozes viņas tuvumā un pieliku klāt arī Ķestera vizītkarti, lai viņai pamostoties tūliņ kaut kas būtu, par ko domāt. Tad gāju projām.

Ceļā apstājos pie kāda tālruņa automāta. Nolēmu tūliņ piezvanīt profesoram Jafē. No mājām tas bija grūti izdarāms. Man bija jāpatur prātā, ka visa pansija klausīsies.

Es noņēmu klausuli un pateicu klīnikas numuru. Pēc brīža Jafē pienāca pie aparāta. «Te Lokamps,» teicu un ieklepojos. «Mēs šodien pārbraucām. Kopš stundas atkal esam šeit.»

«Vai braucāt ar automobili?» Jafē jautāja.

«Nē, ar vilcienu.»

«Tā, un kā klājas?»

«Labi,» es atbildēju.

Viņš mirkli pārdomāja. «Rīt es Holmaņa jaunkundzi

izmeklēšu. Priekšpusdienā, vienpadsmitos. Vai jūs viņai to nepaziņotu?»

«Nē,» ēs teicu. «Negribu viņai teikt, ka esmu jums zvanījis. Droši vien rīt viņa pati jums piezvanīs. Varbūt tad jūs viņai to pateiktu.»

«Labi. Tad darīsim tā. Es viņai pateikšu.»

Es mehāniski pastūmu sānis biezo, taukaino tālruņa grāmatu. Tā stāvēja uz mazas koka pults. Virs tās siena bija aprakstīta tālruņa numuriem. «Vai varu rīt pēc pusdienas aiziet pie jums?» es jautāju.

Jafē neatbildēja. «Es labprāt gribētu zināt, kads viņas stāvoklis,» es teicu.

«To es jums rīt vēl nevarēšu pateikt,» Jafē atbildēja. «Man viņa vismaz nedēļu jānovēro, Bet tad es jums pateikšu skaidrību.»

«Pateicos.» Es vēl arvien skatījos uz pulti savā priekšā. Kāds tur bija kaut ko uzzīmējis. Resnu jaunavu ar lielu salmu cepuri. «Ella, tu kaza!» bija parakstīts apakšā. «Vai viņai šai laikā kaut kas īpašs jādara?» es jautāju.

«To es rit redzēšu. Bet man liekas, dzīvoklī viņai ir gluži laba kopšana.»

«Nezinu. Dzirdēju, ka tie ļaudis jaunnedēļ gribot aizceļot. Tad viņa paliks viena ar kalponi.»

«Tā? Tad es rīt arī par to parunāšu ar viņu.»

Es atkal pastūmu tālruņa grāmatu uz zīmējuma. «Vai domājat, ka viņai — ka tāda lēkme var atkārtoties?»

Jafē mirkli vilcinājās. «Iespejams tas, protams, ir,» viņš tad teica, «bet maz ticams. To es jums varēšu pateikt tikai tad, kad būšu viņu rūpīgi izmeklējis. Tad es jums piezvanīšu.»

«Jā, pateicos.»

Es nokāru klausuli. Ārā es vēl kādu brīdi pastāvēju uz ielas. Bija putekļains un spiedīgi karsts. Tad gāju mājās.

Pie durvīm saskrējos ar Zalevska kundzi. Viņa izšāvās no Bendera kundzes istabas kā lielgabala lode. Mani ieraudzījusi, viņa apstājās. «Ko, jau atpakaļ?»

«Kā redzat. Vai pa šo laiku kaut kas noticis?»

«Jums ne. Pasta arī nav. Bet Bendera kundze aizgājusi.»

«Tā? Kādēļ?»

Zalevska kundze iesprieda rokas sānos. «Tādēļ, ka visur ir nelieši. Viņa aizgāja uz kristīgo patversmi. Ar savu kaķi un divdesmit sešu marku kapitālu.»

Viņa pastāstīja, ka bērnu nams, kur Bendera kundze bija strādājusi par zīdaiņu kopēju, esot bankrotējis. Vadītājs, kāds mācītājs, bija nelaimīgi spekulējis birža. Bendera kundze bija atlaista un turklāt vēl zaudējusi par diviem mēnešiem neizmaksāto algu.

«Vai viņa jau atradusi ko jaunu?» es, nekā nedomādams, jautāju.

Zalevska kundze tikai paskatījās manī.

«Nu jā, protams, ne,» es teicu.

«Es viņai teicu, ka viņa droši var kādu laiku te palikt. Ar īres maksu nav jāsteidzas. Bet viņa negribēja.»

«Nabaga ļaudis parasti ir godigi,» es sacīju. «Kas tagad tur dzīvos?»

«Hases. Šī istaba ir lētāka par to, kas viņiem bija līdz šim.»

«Un Hases istaba?»

Viņa paraustīja plecus. «Redzēsim. Lielu cerību man nav, ka kāds naks.»

«Kad tā atbrīvosies?»

«Rīt. Hases jau pārkravājas.»

«Cik tā istaba īsti maksā?» es jautāju. Man pēkšņi bija radusies kāda ideja.

«Septiņdesmit markas.»

«Daudz par dārgu,» es teicu, tagad pavisam mundrs.

«Ar rīta kafiju, divām maizītēm un tik daudz sviesta?»

«Tieši tādēļ. Frīdas rīta kafija jums jāatskaita. Piecdesmit markas, ne feniņa vairāk.»

«Varbūt jūs gribat to īrēt?» Zalevska kundze jautāja.

«Varbūt.»

Es iegāju savā istabā un domīgi apskatīju durvis uz Hases istabu. Pata Zalevskas pansijā! Nē, to bija grūti iedomāties! Bet pēc brīža es tomēr gāju turp un pieklauvēju.

Hases kundze bija mājās. Viņa sēdēja pustukšajā istabā pie spoguļa, cepuri galvā, un pūderējās.

Es sasveicinājos ar viņu un pie tam apskatīju istabu. Tā bija lielāka, nekā biju domājis. Tikai tagad, kad daļa mēbeļu bija iznestas, to īsti varēja redzēt. Tapetes bija vienkrāsainas, gaišas un diezgan jaunas, durvis un logi svaigi krāsoti, un balkons bija ļoti liels un skaists.

«Ko viņš tagad no manis grib, to jūs gan jau būsiet dzirdējuši,» Hases kundze teica. «Es lai ejot dzīvot tās personas istabā! Tāds kauns!»

«Kauns?» es jautāju.

«Jā, kauns!» viņa uztraucās. «Jūs taču zināt, ka mēs nevarējām ciest viena otru, un tagad Hase mani spiež iet viņas istabā bez balkona un ar vienu pašu logu. Tikai tādēļ, ka tā lētāka! Varat iedomāties, kā tā savā kristīgo patversmē triumfē!»

«Es gan nedomāju, ka viņa triumfē.»

«Tomēr viņa triumfē, šī viltīgā zīdaiņu kopēja, šis klusais ūdens, kurai biezs aiz ausīm. Un tad vēl blakus šī koķete, šī Erna Bēniga! Un kaķu smaka!»

Es apjukumā pacēlu acis. Kluss ūdens ar ausīm? Tas bija savādi: cik svaigi un gleznaini kļuva cilvēka izteicieni, kad tas lamājās. Cik mūžam vienādi bija izteicieni

mīlestībā, un cik dažada un spilgta turpretī bija lāstu skala!

«Kaķi taču ir |oti tīrīgi un skaisti dzīvnieki,» es teicu. «Bez tam es nupat biju tajā istabā. Tur neož pēc kaķiem.»

«Tā?» Hases kundze naidīgi atbildēja un sakārtoja cepuri. «Jā, kāds nu kuram deguns. Bet man ne prātā nenāk tur vēl pirkstu pielikt! Lai viņš pats pārkravā mēbeles! Es kaut kur iziešu! Vismaz tik daudz es gribu iegūt no šās suņa dzīves!»

Viņa piecēlās. Viņas uzblīdusi seja tā drebēja aiz niknuma, ka pūderis bira nost. Redzēju, ka viņa bija uzkrāsojusi ļoti sarkanas lūpas un vispār ļoti uzcirtusies. Arā izejot, viņa smaržoja kā vesels parfimērijas veikals.

Apjucis noskatījos tai pakaļ. Tad vēlreiz pamatīgi apskatīju istabu. Apdomāju, kur varētu nolikt Patas mēbeles. Bet drīz es tam atmetu ar roku. Pata šeit, vienmēr šeit, pie manis — to es nemaz nevarēju iedomāties! Ja viņa būtu vesela, man tas ari nekad nebūtu prātā ienācis. Bet tagad — es atvēru durvis un acīm izmērīju balkonu. Tad tomēr papurināju galvu un gāju atpakaļ savā istabā.

Viņa vēl gulēja, kad iegāju pie viņas. Es klusi apsēdos krēslā blakus gultai, bet viņa tūlīt pamodās.

«Zēl, ka tevi uzmodināju,» teicu.

«Vai tu visu laiku biji šeit?» viņa jautāja.

«Nē. Tikko kā atkal atnācu.»

Viņa izstaipījās un atspieda galvu pret manu roku. «Tas labi. Man nepatīk, ka mani guļot novēro.»

«To es saprotu. Man arī tas nepatīk. Es nemaz nevēlējos tevi novērot. Es tikai negribēju tevi uzmodināt. Vai nevēlies vēl drusku pagulēt?»

«Nē, esmu pilnīgi izgulējusies. Es tūliņ celšos.»

Iegāju blakus istabā, kamēr viņa ģērbās. Arā lēni metās tumšs. Pretī, kādā vaļējā logā, gramofons vēkšķēja Hoenfrīdbergas maršu. Aparātu apkalpoja kāds virs ar kailu pakausi un bikšturiem. Viņš staigāja šurp un turp pa istabu un mūzikas pavadībā vingroja. Viņa kailais pakausis spīdēja pustumsā kā satraukts mēness. Es vienaldzīgi noskatījos. Jutos truls un bēdīgs.

Ienāca Pata. Viņa izskatījās brīnum skaista, gluži

spirgta un bez kādam noguruma pazīmēm. «Tu izskaties lieliski,» es pārsteigts teicu.

«Es arī jūtos labi, Robij. It kā veselu nakti būtu gulējusi. Man tas ātri mainās.»

«Jā, dievs zinai Reizēm tik ātri, ka nemaz netieku līdzi.»

Viņa atspiedās pie mana pleca un lūkojās manī. «Par ātru, Robij?»

«Nē. Vienīgi es pats esmu par gausu. Es bieži esmu mazliet par gausu, Pat.»

Viņa pasmaidīja. «Gauss ir drošs. Un drošs ir labs.»

«Es esmu tik drošs kā korķis uz ūdens,» es teicu.

Viņa purināja galvu. «Tu esi daudz drošāks, nekā tu domā. Vispār tu esi pavisam citāds, nekā pats iedomājies. Reti kādu esmu redzējusi tik maldīgās domās par sevi kā tu.»

Es atlaidu viņas plecu.

«Jā, mīļais,» viņa teica un pamāja ar galvu. «Tā tiešām ir. Un tagad nāc, iesim ēst.»

«Kur tad mēs iesim?» jautāju.

«Pie Alfonsa. Man tas viss atkal jāredz. Man ir tāda sajūta, it kā es veselu mūžību būtu bijusi projām.»

«Labi!» es sacīju. «Bet vai tev arī ir vajadzīgā ēstgriba? Tāds, kas nav pamatīgi izsalcis, pie Alfonsa nemaz nevar iet. Tādu viņš vienkārši izsviež ārā.»

Viņa smējās. «Esmu pat milzīgi izsalkusi.»

«Tad ejam!» Pēkšņi es biju ļoti priecīgs.

Ierašanās pie Alfonsa bija triumfāla. Viņš apsveicinājās ar mums, tad tūliņ nozuda un atnāca atpakaļ, apsējis Da Itu apkakli un kaklasaiti ar zaļam punktīm. Tādu godu viņš pat Vācijas ķeizaram nebūtu parādījis. Viņš arī pats bija drusku samulsis par šo nedzirdēto dekadences pazīmi.

«Nu, Alfons, ko jūs mums labu dosiet?» Pata jautāja un ar abām rokām atspiedās uz galda.

Alfonss pasmaidīja, piepūta vaigus un piemiedza acis. «Jums laime! Šodien ir vēži!»

Viņš soli atkāpās, lai novērotu iespaidu. Tas bija pirmklasīgs. «Un klāt — glāze jauna Mozeles vīna,» viņš aizgrābts čukstēja un atkāpās vēl soli. Viņš iemantoja vētrainu piekrišanu dīvainā kārtā arī no durvju puses. Proti, tur tieši tai brīdī parādījās pēdējā romantika smaidīgā galva ar izspūrušiem, dzelteniem matiem un saulē iedegušu degunu.

«Gotfrīd!» Alfonss iekliedzās. «Tu? Personīgi? Ak kungs, kāda diena. Nāc pie manām krūtīm!»

«Nu tu ko piedzīvosi,» es teicu Patai.

Abi vīri metās viens otra apkampienos. Alfonss sita Lencam pa muguru tā, ka likās, tepat blakus būtu kalve.

«Ansi,» viņš tad uzkliedza viesmīlim, «atnes Napoleonu!»

Viņš aizvilka Gotfrīdu pie letes. Viesmīlis atnesa lielu, noputējušu pudeli. Alfonss pielēja divas glāzes.

«Prozit, Gotfrīd, tu nolādētais slīmest!»

«Prozit, Alfons, vecais, labais cietumniek!»

Abi izdzēra glāzes vienā vilcienā.

«Pirmklasīgs!» Gotfrīds teica. «Konjaks, kas garšotu madonnām!»

«Tīrais kauns to tā norīt,» Alfonss apstiprināja. «Bet kā lai dzer lēnām, kad sirds priecājas! Nāc, dzersim vēl vienu!»

Viņš ielēja un pacēla glāzi. «Ak tu nolādētais, neuzticīgais delveri!»

Lenčs smējās. «Mans vecais, mīļais Alfons!»

Alfonsam acis metās valgas. «Vēl vienu, Gotfrīd,» viņš aizkustināts teica.

«Vienmēr droši!» Lenčs pasniedza savu glāzi. «No tā konjaka es atteikšos tikai tad, kad vairs nevarēšu pacelt galvu no grīdas.»

«Tie tik ir vārdi!» Alfonss ielēja trešo glāzi. _

Drusku aizelsies, Lenčs atgriezās pie galda. Viņš izvilka pulksteni. «Desmit minūtes pirms astoņiem ar sitroenu ieradāmies darbnīcā. Ko jūs par to sakāt?»

«Rekords,» Pata atbildēja. «Lai dzīvo Jups! Es arī viņam izmaksāšu cigarešu kārbiņu.»

«Un tu par to dabūsi vēžu porciju par velti!» paskaidroja Alfonss, kas uz pēdām bija sekojis Gotfrīdam. Tad viņš mums pasniedza sevišķa veida servjetes. «Tagad novelciet svārkus un apsieniet tās! Dāma taču atļaus, vai ne?»

«Man liekas, ka citādi nemaz nevar,» Pata teica.

Alfonss iepriecināts pamāja ar galvu. «Es jau zināju, ka jūs esat prātīga sieviete. Vēži jāēd omulīgi. Nebaidoties no traipiem.» Viņš smaidīja. «Jūs pati, protams, dabūsiet kaut ko elegantaku.»

Viesmīlis Ansis atnesa sniegbaltu virtuves ķiteli. Alfonss to atlocīja un palīdzēja viņai uzvilkt. «Tas jums ļoti labi piestāv,» viņš uzslavēja.

«Vareni, vareni!» viņa atbildēja un smējās.

«Priecājos, ka esat to paturējusi prātā,» Alfonss vēlīgi teica. «Tas iesilda sirdi.»

«Alfons!» Gotfrīds apsēja servjeti ap kaklu, tā ka stūri stāvēja tālu nc/st. «Pagaidām te vēl izskatās kā frizētavā.»

«Tūliņ būs citādi. Bet vispirms drusku mākslas.»

Alfonss piegāja pie gramofona. Tūliņ sāka dunēt «Tanheizera» svētceļnieku koris. Mēs klusēdami klausījāmies.

Tiklīdz pēdējā skaņa bija izskanējusi, atvērās virtuves durvis un parādījās viesmīlis Ansis ar bļodu, tik lielu kā bērnu mazgajamā vanna. Tā kūpēja un bija pilna vēžiem. Viņš elsdams to nolika uz galda. «Atnes man arī servjeti,» Alfonss teica.

«Tu arī ēdīsi pie mums, veco zēn?» Lenčs iesaucās. «Kāds pagodinājums!»

«Ja dāmai nav iebildumu?»

«Gluži pretēji, Alfons!»

Pata pavilka savu krēslu sānis, un viņš apsēdās tai blakus. «Gluži labi, ka sēžu jums blakus,» viņš, drusku samulsis, teica. «Esmu diezgan veikls lobītājs. Dāmām tā diezgan apnicīga lieta.»

Viņš tvēra bļodā un neticamā ātrumā sāka viņai sadalīt vēzi. Ar savām milzīgajām rokām viņš to darīja tik veikli un eleganti, ka viņai atlika tikai apēst gardos, uz dakšiņas pasniegtos kumosus.

«Vai garšo?» viņš jautāja.

«Lieliski!» Viņa pacēla glāzi. «Uz jūsu veselību, Alfons.»

Alfonss svinīgi saskandināja ar viņu un lēni izdzēra savu glāzi. Es paskatījos Patā. Man labāk būtu paticis, ja viņa būtu dzērusi kaut ko bez alkohola. Viņa juta manu skatienu. «Sveiks, Robij,» viņa teica.

Viņa bija brīnum skaista, gluži mirdzoša un priecīga. «Sveika, Pat,» es atbildēju un izdzēru savu glāzi.

«Vai te nav jauki?» viņa jautāja un vēl arvien uzlūkoja mani.

«Brīnišķīgi!» Es ielēju jaunu glāzi. «Prozit, Pat!»

Viņas sejai pārlaidās gaišums. «Prozit, Robij! Prozit,

Gotfrīd!»

Mēs dzērām. «Labs vīns,» Lenčs teica. «Pērnais Grahas abtsbergs,» Alfonss paskaidroja. «Priecājos, ka tu to saproti!»

Viņš izņēma no b|odas otru vēzi un sniedza Patai atvērtu spīli.

Viņa atteicās. «Tā jāēd jums pašam, Alfons. Citādi jūs nekā nedabūsiet.» «Vēlāk. Es taču esmu daudz izveicīgāks nekā citi.» «Nu labi.» Viņa paņēma spīli. Alfonss staroja priekā un rūpējās par viņu arī turpmāk. Izskatījās, it kā liels, vecs ūpis barotu mazu, baltu ligzdas cālēnu…

Beigās visi vēl izdzērām glāzi Napoleona un tad atvadījāmies no Alfonsa. Pata bija laimīga. «Bija lieliski!» viņa teica. «Es jums ļoti pateicos, Alfons. Bija tiešām brīnišķīgi!» Viņa tam sniedza roku.

Alfonss kaut ko nomurmināja un noskūpstīja viņai roku. Aiz brīnumiem par to Lencam acis gandrīz izvēlās no pieres. «Drīz nāciet atkal,» Alfonss uzaicināja. «Tu arī, Gotfrīd!»

Ārā mazs un pamests zem laternas stāvēja sitroens. «O!» Pata noteica un apstājās. Viņas sejā kaut kas nodrebēja.

«Es viņu pēc šā varoņdarba šodien nokristīju par Herkulesu!» Gotfrīds atvēra durtiņas. «Vai vēlaties, lai aizvedu jūs mājās?»

«Nē,» Pata atbildēja.

«Tā jau domāju. Kur tad brauksim?»

«Uz bāru. Vai ne, Robij?» Viņa pagriezās pret mani.

«Protams,» es teicu, «protams, mēs vēl brauksim uz bāru.»

Mēs ]oti lēnām braucām pa ielām. Bija silts un skaidrs laiks. Kafejnīcu priekšā sēdēja ļaudis. Skanēja mūzika. Pata sēdēja man blakus. Pēkšņi es vairs nesapratu, ka viņa varētu būt slima, pie tam man metās gluži karsti, bet vienu mirkli es nevarēju un nevarēju to saprast.

Bārā mēs sastapām Ferdinandu un Valentīnu. Ferdinands bija lieliskā omā. Viņš piecēlās un gāja Patai pretī. «Diāna,» viņš teica, «atgriezusies no mežiem…»

Viņa smaidīja. Viņš aplika tai roku ap pleciem. «Brūnā, drošsirdīgā medniece ar sudraba loku, ko mēs dzersim?»

Gotfrīds atstūma Ferdinanda roku. «Patētiķi nepazīst takta,» viņš teica. «Šī dāma ir divu kungu pavadībā, to tu laikam vēl neesi pamanījis, tu muļķa teļš!»

«Romantiķi ir tikai svīta, — tie nekad nav pavadoņi,» Graus nesatricināts paskaidroja.

Lenčs savilka grimasi un pagriezās pret Patu. «Nu es jums samaisīšu kaut ko sevišķu. Kolibriju kokteili. Brazīlijas specialitāte.»

Viņš piegāja pie bāra letes, sajauca dažādus šķidrumus un tad atnesa kokteili. «Kā garšo?» viņš jautāja.

«Diezgan šķidri — par spīti Brazīlijai,» Pata atbildēja.

Gotfrīds smējās. «Un tomēr tas ir ļoti stiprs. Ar rumu un «vodku» maisīts.»

Es redzēju vienā acu uzmetienā, ka tur nebija ne ruma, ne degvīna; tur bija augļu sula, citrons, tomātu sula un varbūt kāds piliens angosturas. Bezalkohola kokteilis. Bet Pata, paldies dievam, to nemanīja.

Viņa dabūja trīs lielos kolibrijus, un es redzēju, cik labi viņa jutās tādēļ, ka pret viņu neizturējās kā pret slimnieci. Pec stundas mēs visi cēlāmies, tikai Valentīns palika sēžot. Lenčs tā bija iekārtojis. Viņš novietoja Ferdinandu sitroenā un aizbrauca. Neizskatījās tā, ka mēs ar Patu aizietu agrāk par citiem. Viss bija ļoti aizkustinoši, un tomēr vienu mirkli es jutos neizsakāmi nožēlojami.

Pata pieķērās pie manas rokas. Viņa gāja man blakus saviem skaistajiem, vingrajiem soļiem, es jutu viņas rokas siltumu, redzēju laternu atspīdumu slīdam pār viņas izteiksmīgo seju, — nē, es nevarēju saprast, ka viņa bija slima, to es varēju saprast tikai, dienā, bet ne vakarā, kad dzīve bija maigāka un siltāka un tik daudzsološa…

«Vai neuznāksi vēl drusku pie manis?» es jautāju.

Viņa pamāja ar galvu.

Mūsu pansijas koridors bija gaišs. «Sasodīts,» es teicu, «kas tur notiek? Pagaidi acumirkli.»

Es atslēdzu durvis un paskatījos. Koridors bija apgaismots un tukšs kā šaura ārpilsētas iela. Bendera kundzes istabas durvis bija plaši vaļā, un arī tur dega gaisma. Hase tipināja pa priekšnamu kā maza, melna skudra, salīcis zem stāvlampas ar sārtu zīda abažūru. Viņš pārkravājās.

«Labvakar,» es sacīju. «Tik vēlu?»

Viņš pacēla bālo seju ar maigajām, tumšajām ūsām. «Es tikai pirms stundas pārnācu no kantora. Un man jau tikai vakarā laiks pārkravāties.»

«Vai tad jūsu kundzes nav mājās?»

Viņš papurināja galvu. «Viņa ir pie kādas draudzenes. Paldies dievam, viņai tagad ir kāda draudzene, ar kuru tā bieži satiekas.»

Viņš, nekā nenojauzdams apmierināts pasmaidīja un aiztipināja tālāk. Es ievedu Patu.

«Man liekas, labāk nemaz neiedegsim gaismu, vai ne?» es savā istabā jautāju.

«Tomēr, mīļais. Tikai īsu mirkli, tad tu atkal varēsi to nogriezt.»

«Tu esi nepiepildāms cilvēks,» es teicu, ātri iegremdēju spilgtā gaismā sarkano plīša greznību un steidzīgi atkal izdzēsu spuldzes.

Logi stāvēja vaļā, un no āra kokiem plūda svaigs nakts gaiss kā no meža.

«Jauki,» Pata teica un ieritinājās palodzes stūrī,

«Vai tev tiešām te patīk?»

«Jā, Robij. Te ir kā lielā parkā vasarā. Te ir brīnišķīgi.»

«Vai tu, garam ejot, redzēji blakus istabu?» es jautāju.-

«Nē, kādēļ tu ta jautā?»

«Te pa kreisi šis skaistais, lielais balkons arī pieder pie tās. Tas ir segts, un tam pretī nav namu. Ja tu tagad te dzīvotu, tev pat nevajadzētu peldkostīmu vilkt savās saules peldēs.»

«Jā, ja es te dzīvotu …»

«To tu vari,» es nevērīgi teicu. «Tu jau redzēji, šī istaba tuvākajās dienās atbrīvosies.»

Viņa paskatījās manī un pasmaidīja. «Vai tu domā, ka tas mums būtu labi? Pastāvīgi būt tik tuvu kopā?»

«Mēs nemaz nebūtu pastāvīgi kopā,» es atbildēju. «Dienu es taču nemaz neesmu mājās. Bieži vien vakaros arī ne. Bet, ja mēs tad kādreiz būtu kopā, mums nevajadzētu sēdēt restorānos vai ari tik ātri šķirties, it kā mēs būtu tikai viens pie otra ciemā aizgājuši.»

Viņa drusku sakustējās savā stūrī. «Izklausās gandrīz tā, it kā tu to jau būtu pamatīgi pārdomājis, mīļais.»

«Tā tas arī ir,» es teicu. «Es par to domāju jau visu vakaru.»

Viņa saslējās. «Vai tu tiešām runā nopietni, Robij?»

«Deviņi pērkoni, jā,» es teicu, «vai tu to vēl arvien nemani?»

Viņa brīdi klusēja. «Robij,» viņa tad sacīja, un viņas balss bija_ dziļāka nekā iepriekš, «kā tev tas tieši tagad ienācis prātā?»

«Tādēļ,» es atbildēju straujāk, nekā gribēju, jo pēkšņi izjutu, ka nu vajadzēja izšķirties daudz kam vairāk nekā istabas jautājumam vien, «tādēļ, ka šajās nedēļās redzēju, cik brīnišķīgi ir vienmēr kopā būt. Es vairs nevaru paciest šīs satikšanās uz pāris stundām! Gribu vairāk redzēt tevi savā tuvuma! Gribu, lai tu vienmēr būtu pie manis, man vairs nepatīk gudrā mīlestības slēpšanas rotaļa, tā man apriebusies, man tā nav vajadzīga, es vienkārši gribu tevi un velreiz tevi, man nekad nebūs tevis diezgan, un es vairs negribu ne vienu vienīgu minūti būt bez tevis.»

Es dzirdēju viņas elpu. Viņa sēdēja loga stūrī, rokas uz ceļiem salikusi, un klusēja. Pretī aiz kokiem lēni uzliesmoja gaismas reklāmas sarkanā vizma un meta blāvu atspulgu pāri viņas gaišajām kurpēm. Tad tā slīdēja pār viņas svārkiem un rokām. «Ja gribi, vari smieties par mani,» es teicu. •

«Smieties?» viņa atbildēja.

«Nu jā, tādēļ ka vienmēr saku: es gribu. Galu galā tev taču arī jāgrib.»

Viņa pacēla acis, «Vai zini, ka tu esi pārvērties, Robij?»

«Nē.»

«Tomēr. Tu jau pats to saki. Tu gribi. Tu vairs tik daudz nejautā. Tu vienkārši gribi.»

«Tā vēl nav nekāda liela pārvērtība. Tu tomēr vari pateikt nē, lai es gribētu kā gribēdams.»

Viņa pēkšņi noliecās pie manis. «Kādēļ gan es teiktu nē, Robij,» viņa teica ļoti siltā un maigā balsī, «es taču arī to gribu …»

Pārsteigts es viņu saņēmu ap pleciem. Viņas mati pieskārās pie manas sejas. «Vai tas tiesa, Pat?»

«Jā jel, mīļais.»

«Pie joda,» es teicu, «biju iedomājies, ka tas būs daudz grūtāk.»

Viņa purināja galvu. «Viss taču atkarīgs tikai no tevis, Robij…» «Gandrīz sāku tam ticēt,» es izbrīnījies teicu.

Viņa aplika roku man ap kaklu. «Reizēm ir ļoti labi, ka ne par ko nav jādomā. Ka viss nav pašam jādara. Ka var kādam pieslieties. Ai, mīļais, īstenībā viss ir ļoti viegli; tikai nevajag pašam to padarīt grūtu.»

Acumirkli man bija jāsakož zobi. Ka tieši viņa man to teica. «Pareizi,» es tad sacīju, «pareizi, Pat.» Nemaz nebija pareizi.

Mēs vēl kādu brīdi pastāvējām pie loga. «Tavas mantas mēs visas ņemsim līdzi,» es teicu, «lai tev šeit nekā netrūktu. Mēs iegādāsimies pat tējas ratiņus. Gan jau Frīda iemācīsies ar tiem rīkoties.»

«Mums tie ir, mīļais. Tie taču ir mani.»

«Jo labāk. Tad es jau rīt sākšu ar Frīdu trenēties.»

Viņa atspieda gaivu pret manu plecu. Jutu, ka viņa bija nogurusi. «Vai man tagad tevi aizvest mājās?» es jautāju.

«Tūliņ. Es tikai acumirkli vēl atgulšos.»

Viņa mierīgi, nerunādama gulēja gultā, it kā būtu aizmigusi. Bet viņas acis bija vaļā, un reizēm tajās pazibēja gaismas reklāmas atspīdums, kas kā krāsaina ziemeļblāzma bez trokšņa slīdēja pār sienām un griestiem. Arā viss bija apklusis. Blakus istabā reižu reizēm dzirdēju Hasi grabināmies zem savu cerību, savas laulības un laikam arī savas dzīves atliekām.

«Tev vajadzētu tūliņ palikt šeit,» es teicu.

Viņa piecēlās sēdus. «Šodien ne, mīļais…»

«Man daudz labāk patiktu, ja tu paliktu šeit…»

«Rīt…»

Viņa piecēlās un klusi staigāja pa tumšo istabu. Es domāju par to dienu, kad viņa pirmo reizi bija palikusi pie manis un rīta pelēkajā krēslā tāpat klusi bija gājusi pa istabu, lai ģērbtos. Nezinu, kas tas bija, bet tur bija kaut kas aizkustinoši pašsaprotams un gandrīz satricinošs, tas bija kā mājiens no ļoti tāliem, aizputinātiem laikiem, it kā klusa padošanās kādam likumam, ko neviens vairs nepazīst.

Viņa iznāca no tumsas atpakaļ pie manis un saņēma manu seju savās rokās. «Pie tevis bija skaisti, mīļais. Ļoti skaisti. Labi, ka tu man esi.»

Es nekā neatbildēju. Es nespēju nekā atbildēt.

Aizvedu viņu mājās un pēc tam gāju atpakaļ uz bāru. Tur bija Kesters. «Sēdies,» viņš teica. «Kā klājas?»

«Ne sevišķi labi, Oto.»

«Vai gribi dzert?»

«Ja es dzertu, man būtu jādzer daudz. To es negribu. Būs labi arī tāpat. Bet es varētu darīt kaut ko citu. Vai Gotfrīds jau aizbrauca ar taksi?»

«Nē.»

«Labi. Tad es ar to vēl pabraukšu pāris stundu.»

«Es iešu līdzi,» Kesters sacīja.

Es izbraucu mašīnu no darbnīcas un atvadījos no Ķestera. Tad braucu uz stāvvietu. Man priekšā stāvēja divas mašīnas. Vēlāk piebrauca vēl Gustavs un Tomijs, aktieris. Tad abas priekšējās mašīnas aizbrauca, un drīz pēc tam arī es dabūju vedumu. Kāda jauna meitene gribēja braukt uz «Vinetu».

«Vineta» bija populārs deju lokāls ar galda tālruņiem, cauruļu pastu un līdzīgām provinciešiem domātām lietām. Tas atradās mazliet atstatu no citiem lokāliem, kādā tumšā ielā.

Mēs apturējām. Jaunava parakņājās somiņā un pasniedza man piecdesmit marku zīmi. Es paraustīju plecus. «Diemžēl nevaru izmainīt.»

Šveicars bija pienācis klāt. «Cik jāmaksā?» jaunava jautāja.

«Viena marka septiņdesmit.»

Viņa griezās pie šveicara. «Vai jūs man to neizliktu? Nāciet līdzi, pie kases es jums atdošu.»

Šveicars atrāva durvis un gāja viņai līdzi pie kases. Tad viņš nāca atpakaļ, «še …»

Es pārskaitīju. «Te ir marka piecdesmit…»

«Nemuldi — vai tu vēl esi zaļš? Divdesmit feniņi šveicara takse par iznešanu. Lasies projām!»

Bija tādas vietas, kur šveicaram deva dzeramnaudu. Bet to deva tikai tad, ja tas apgādāja vedumu, nevis kad šoferis pats piebrauca klāt. «Tik zaļš es neesmu,» es teicu, «man jādabū viena marka septiņdesmit.»

«Tu vari dabūt pa degunu,» viņš norūca. «Cilvēk, vācies prom, es te esmu ilgāk nekā tu.»

Tie pāris graši man nebija svarīgi. Man tikai nepatika, ka mani vazā aiz deguna. «Nemuldi un izdod man atlikumu,» es teicu.

Šveicars sita tik ātri, ka es nepaguvu aizsargāties. Izvairīties, sava vietā sēdēdams, tā kā tā nevarēju. Mana galva atsitās pret stūri. Apmāts saslejos. Galva man dimdēja kā bungas un deguns pilēja. Šveicars stāvēja manā priekšā. «Vai gribi vēl vienu, tu ūdensgalva?»

Es vienā sekundē novērtēju savas izredzes. Nekā nevarēju darīt. Šis vīrs bija stiprāks par mani. Lai viņu pieveiktu, man vajadzēja to pārsteigt. Savā vietā sēžot, es nevarēju sist, tad sitienam nebija spēka. Un, kamēr es tiktu ārā no mašīnas, viņš mani trīsreiz būtu notriecis gar zemi. Paskatījos viņā. Viņš pūta man sejā savu elpu, kas oda pēc alus. «Vēl vienu vārdu, un tava sieva būs atraitne.»

Es raudzījos viņā. Viņš nekustējās. Es skatījos šai platajā, veselīgajā sejā. Gandrīz apriju to acīm. Redzēju, kur man vajadzēja sist, biju sastindzis ledū aiz niknuma. Bet nekustējos. Redzēju seju pārāk tuvu, pārāk skaidri, kā caur palielināmo stiklu, milzīgu, katru bārdas rugāju, sarkano, raupjo, poraino ādu…

Paspīdēja kāda policista ķivere. «Kas te notiek?»

Šveicars savilka pakalpīgu seju. «Nekas, uzrauga kungs.»

Viņš pavērās manī. «Nekas,» es teicu.

Viņš paskatījās uz šveicaru, tad uz mani. «Jūs taču asiņojat.»

«Es sasitos.»

Šveicars soli atkāpās. Viņa acīs bija nejauks smīns. Viņš domāja, ka man bailes viņu nodot.

«Nu tad brauciet,» policists teica.

Es piedevu gāzi un braucu atpakaļ uz stāvvietu.

«Cilvēk, kāds tu izskaties!» Gustavs izsaucās.

«Tikai deguns,» es atbildēju un pastāstīju notikušo.

«Ienāc līdzi bufetē,» Gustavs teica. «Ne velti esmu kādreiz bijis sanitāru jefreitors. Tā-ir cūcība — sist sēdošam cilvēkam.»

Viņš mani ieveda krodziņa virtuvē, lika padot ledu un pusstundu darbojās gar mani. «Tev nepaliks ne puna,» viņš paziņoja.

Tad viņš beidza. «Nu, kā ir ar galvu? Labi, vai ne? Tad nekavēsim laiku.»

Ienāca Tomijs. «Vai tas bija «Vinetas» lielais šveicars? Tas visiem pazīstams ar savu roku palaišanu. Diemžēl pats vel nekad nav dabūjis mācību.»

«Nu viņš to dabūs,» Gustavs teica.

«Jā, bet no manis,» es atbildēju.

Gustavs neapmierināts paskatījās manī. «Kamēr tu tiksi ārā no mašīnas …»

«Esmu jau visu izdomājis. Ja man neizdosies, tu katrā laikā varēsi nākt palīgā.»

«Labi.»

Es uzliku galvā Gustava cepuri, un mēs paņēmām līdz arī viņa mašīnu, lai šveicars tūliņ nemanītu, kas par lietu. Redzēt viņš ta kā tā daudz nevarēja, tam iela bija par tumšu.

Mēs piebraucām. Uz ielas vairs neredzēja neviena cilvēka. Gustavs izlēca arā ar divdesmit marku zīmi rokā. «Nolādēts, nav sīknaudas! Sveicar, vai varat samainīt? Cik tur bija, viena marka septiņdesmit? Izlieciet manā vietā.»

Viņš izlikās, ka ietu pie kases. Šveicars kraukādams tuvojās man un pasniedza vienu marku piecdesmit. Es izstiepu roku un gaidīju vēl. «Lasies projām…» viņš noņurdēja.

«Izdod atlikumu, tu suns!» es uzbrēcu.

Vienu mirkli viņš stāvēja kā pārakmeņots. «Puisi,» viņš tad klusu teica un aplaizīja lūpas, «to tu mēnešiem ilgi nožēlosi!»

Viņš atvēzējās. No šā sitiena es būtu zaudējis samaņu. Bet es biju sagatavojies, pagriezos un ātri pieliecos, un dūre visā spēkā ķēra mana iedarbināmā kloķa aso galu, ko es biju turējis paslēptu kreisajā rokā. Šveicars ierēkdamies atlēca atpakaļ un purinaja roku. Viņš šņāca aiz sāpēm kā tvaika mašīna un stāvēja gluži brīvi, bez aizsega.

Es izšāvos no mašīnas. «Vai tu mani pazīsti?» es šņācu un zvēlu viņam pa vēderu.

Viņš apvēlās. «Viens,» Gustavs sāka skaitīt, kases priekšā stāvēdams, «divi — trīs …»

Pie pieci šveicars stīvi piecēlās. Tāpat kā pirmo reizi es redzēju savā priekšā viņa seju, gluži skaidri, šo veselīgo, plato, stulbo, nekrietno seju, visu šo veselīgo, spēcīgo vīru, šo cūku, kam nekad nebūs slimas plaušas, un pēkšņi es sajutu sarkanu miglu smadzenēs un acīs, es gāzos uz priekšu un situ un situ, es visu, kas šajās dienās un nedēļās manī bija sakrājies, izgāzu šai veselajā, platajā, trulajā sejā, kamēr mani atrāva atpakaļ,,.

«Cilvēk, tu jau viņu nositīsi…» Gustavs sauca.

Es paskatījos atpakaļ. Šveicars bija atspiedies pie sienas. Tagad viņš saguba, pakrita un lēni kā milzīgs, spožs kukainis savā uniformā rāpus līda uz ieejas pusi,

«Tas tik drīz vairs citiem nesitīs,» Gustavs teica. «Bet nu laidīsimies, kamēr kāds neuznāk. Tie jau ir smagi miesas bojājumi.»

Mēs nosviedām naudu uz bruģa, iekāpām un braucām projām. «Vai tad es arī asiņoju?» jautāju. «Jeb vai tas ir šveicars?»

«Tas ir atkal tavs deguns,» Gustavs paskaidroja. «Šveicars ļoti veikli tev iemeta ar kreiso roku.»

«Nemaz nemanīju.»

Gustavs smējās.

«Vai zini,» es teicu, «man tagad ir daudz labāk.»

XVIII

Mūsu taksometrs stāvēja pie bāra. Es iegāju iekšā, lai nomainītu Lencu un dabūtu atslēgu un dokumentus.

Gotfrīds iznāca līdzi ārā. «Vai tev bija laba kase?» es jautāju.

«Vidēja,» viņš atbildēja. «Vai nu taksometru par daudz, vai arī par maz ļaužu, kas ar tiem brauc. Kā tev bija?»

«Vāji. Nostāvēju visu nakti un neieņēmu ne divdesmit marku.»

«Bēdīgi laiki,» Gotfrīds sarauca uzacis. «Nu, tad jau tev šodien nav tā jāsteidzas, ko?»

«Nē, kādēļ tu jautā?»

«Tad tu vari mani kādu gabalu paņemt līdzi.»

«Labi.» Mēs iekāpām. «Uz kurieni tu gribi braukt?» es jautāju.

«Uz Dombaznīcu.»

«Ko?» es jautāju. «Vai es neesmu pārklausījies? Man šķiet, tu teici — uz Dombaznīcu.»

«Nē, mans dēls, tu neesi pārklausījies. Dombaznīca ir pareizi.»

Es brīnīdamies paskatījos uz viņu. «Nebrīnies, bet brauc!» Gotfrīds teica:

«Nu labi.» Mēs braucām.

Dombaznīca atradās vecpilsētā pie kāda brīva laukuma, kuram visapkārt bija garīdznieku mājas. Es apturēju pie galvenās ieejas. «Tālāk,» Gotfrīds sacīja. «Pavisam apkārt.»

Viņš man lika apturēt pie kādas mazas ieejas baznīcas otrā pusē un izkāpa. «Lai tev labi klājas,» es teicu. «Man liekas, tu ej grēkus sūdzēt.»

«Nāc līdzi,» viņš atbildēja.

Es pasmējos. «Šodien ne. Es jau no rīta pielūdzu dievu. Man pietiek ar reizi dienā.»

«Nerunā muļķības, mazais! Nāc līdzi. Būšu augstsirdīgs un tev kaut ko parādīšu.»

Es viņam ziņkārīgi sekoju. Mēs iegājām pa mazajām ieejas durvīm un tūliņ nonācām krusta ejās. Tās izveidoja lielu četrstūri un sastāvēja no garām spraišļu rindām, kuri iekšpusē balstījās uz pelēkām granīta kolonnām un iežogoja kādu dārzu. Vidū pacēlās liels, laika zoba apgrauzts krusts ar Kristus tēlu. Malās bija uzstatīti akmens ciļņi ar Kristus Golgātas ceļa etapu attēliem. Katra attēla priekšā atradās vecs lūgšanas sols. Dārzs bija nekopts un slīga ziedos.

Gotfrīds rādīja dažus varenus baltu un sarkanu rožu krūmus. «To es tev gribēju parādīt! Vai tu tās pazīsti?»

Es pārsteigts apstājos. «Protams, pazīstu,» es teicu. «Tad te tu tās dabūji, tu vecais baznīcu laupītāj!»

Pata pirms nedēļas bija pārnākusi dzīvot pie Zalevska kundzes, un Lenčs tai vakarā ar Jupu bija atsūtījis milzīgu rožu klēpi. Ziedu bija tik daudz, ka Jupam divas reizes vajadzēja kāpt lejā, un ikreiz tas atgriezās ar pilnām rokām. Es jau lauzīju galvu, kur Gotfrīds tās dabūjis, jo es zināju viņa principu puķes nekad nepirkt. Pilsētas apstādījumos es tādas nekad nebiju redzējis.

«Tā tik ir ideja!» es atzinīgi teicu. «Kam tas varēja ienākt prātā!»

Gotfrīds smaidīja. «Sis dārzs ir īsta zelta bedre!» Viņš man svinīgi uzlika roku uz pleca. «Ar šo es tevi pieņemu par līdzdalībnieku! Man liekas, tu tās tagad gluži labi vari izlietot!»

«Kā tā, tieši tagad?»

«Tādēļ, ka pilsētas apstādījumi nu jau diezgan kaili. Un tie taču līdz šim bija tavas vienīgās ganības, vai ne?»

Es pamāju ar galvu.

«Bez tam,» Gotfrīds tālāk paskaidroja, «tev tagad sākas tas laiks, kad parādās starpība starp mietpilsoni un kavalieri. Mietpilsonis kļūst arvien neuzmanīgāks, jo ilgāk tas kādu sievieti pazīst. Kavalieris arvien uzmanīgāks!» Viņš plaši pamāja ar roku. «Ar to tu vari kļūt par satricinošu kavalieri!»

Es smējos. «Viss jau būtu labi, Gotfrīd,» es teicu, «Bet kas būtu, ja kādreiz pieķertu? Te grūti izbēgt, un dievbijīgi ļaudis to ātri vien uzskatītu par svētuma zaimošanu.»

«Mīļais zēn,» Lenčs atbildēja, «vai tu te kādu redzi? Kopš kara ļaudis iet uz politiskām sapulcēm, ne uz baznīcu.»

Tas bija pareizi. «Bet kā ir ar mācītājiem?» es jautāju.

«Mācītājiem puķes vienaldzīgas, citādi dārzs būtu labāk kopts. Un mīļajam dievam var būt tikai prieks par to, ka tu ar tām kādu iepriecini. Tas nepavisam nav tāds, kā tu domā. Tas ir vecs zaldāts.»

«Tev taisnība!» Es apskatīju milzīgos, vecos krūmus. «Nākamajām nedēļām es nu esmu apgādāts, Gotfrīd.»

«Ilgāk gan. Tev ir laime. Tā ir ļoti izturīga rožu šķirne, kas ilgi zied. Ar tām tu iztiksi vismaz līdz septembrim. Un pēc tam te būs asteres un krizantēmas. Nāc, es tev arī tās tūliņ parādīšu.»

Mēs izgājām cauri dārzam. Rozes reibinoši smaržoja. Bišu spieti lidoja no zieda uz ziedu kā dūcošs mākonis. «Paskaties,» es teicu un apstājos. «Kur gan tās te gadījušās? Pilsētas vidū? Te taču tuvumā nekur nav bišu stropu. Bet varbūt tu domā, ka mācītāji tos tur uz jumtiem?»

«Nē, brāli,» Lenčs atbildēja. «Tās droši vien nak no kāda zemnieku ciema. Tās tikai zina savu ceļu.» Viņš pamirkšķināja ar acīm. «Mēs ne, ko?»

Es paraustīju plecus. «Varbūt tomēr. Vismaz kādu mazu gabalu. Cik nu varam. Vai tu ne?»

«Nē. Es to arī nemaz negribu zināt. Mērķi dzīvi dara pilsonisku.»

Es paskatījos augšup uz baznīcas torni. Laistīdamies kā zaļš zīds, tas slējās zilajās debesīs, bezgalīgi vecs un mierīgs, bezdelīgu aplidots. «Cik te klusu,» es teicu.

Lenčs pamāja ar galvu. «Jā, vecais, te var manīt, ka īstenībā mums trūcis tikai laika, lai kļūtu par labiem cilvēkiem, vai ne?»

«Laika un miera,» es atbildēju. «Miera arī.» Viņš pasmējās. «Par vēlu! Nu jau ir tik tālu, ka mieru mēs vairs neizciestu. Nu tad uz priekšu! Atpakaļ troksnī!»

Es aizvedu Gotfrīdu un braucu atpakaļ uz stāvvietu. Ceļā braucu garām kapsētai. Zināju, ka Pata tagad sēž balkonā savā atpūtas krēslā, un pāris reižu ietaurējos. Bet neviens nerādījās, un es braucu tālāk. Toties gabaliņu tālāk ieraudzīju Hases kundzi tādā kā tafta uzpletnī peldam pa ielu un nozūdam aiz stūra. Braucu viņai pakaļ pajautāt, vai nevaru to kaut kur aizvest. Bet, kad nonācu krustojumā, es redzēju, ka viņa iekāpa kādā mašīnā, kas bija stāvējusi aiz stūra. Tas bija mazliet izgrabējis mersedess, divdesmit trešā gada modelis, kas tūliņ sāka ripot uz priekšu. Pie stūres sēdēja kāds vīrietis ar pīļu knābim līdzīgu degunu un uzkrītoši rūtainā uzvalkā.

Es diezgan ilgi noskatījos aizbraucējiem pakaļ. Lūk, kas iznāca, ja sieva vienmēr sēdēja mājās viena. Domīgi aizbraucu uz stāvvietu un nostājos gaidošo taksometru rindā.

Saule dedzināja jumtu. Rinda gausi kustējās uz priekšu. Es kūkoju sēdeklī un mēģināju gulēt. Bet man neizgāja no prāta Hases kundzes tēls. Tā gan bija pavisam cita lieta, bet galu galā arī Pata augu dienu bija viena.

Izkāpu un pagāju uz priekšu līdz Gustava mašīnai. «Še iedzer,» viņš mani uzaicināja un pasniedza termosa pudeli. «Brīnišķīgi vēss! Paša izgudrojums. Kafija ar ledu. Stundām ilgi paliek auksta pat vislielākajā karstumā. Jā, Gustavs ir praktisks!»

Es paņēmu krūzīti un to izdzēru. «Ja tu esi tik praktisks,» es teicu, «tad pastāsti man, kā lai sagādā sievietei nodarbošanos, ja tā ilgu laiku jāatstāj viena.»

«Tik vienkārša lieta!» Gustavs ar pārākumu noskatījās manī. «Cilvēk, Robert! Bērnu vai suni! Jautā taču man kaut ko grūtāku!»

«Suni!» es pārsteigts teicu. «Pie velna, jānudien, suni! Tur tev taisnība! Ar suni cilvēks nekad nav viens.»

Es viņam piedāvāju cigareti. «Klausies, vai tev ir kāda jēga par tādārn lietām? Tādu kranci taču tagad vajadzētu dabūt par lētu naudu.»

Gustavs pārmetoši purināja galvu. «Bet, Robert, tu laikam nemaz nezini, ar ko tev darīšana! Mans nākamais sievastēvs taču ir dobermanpinčeru biedrības otrais sekretārs! Protams, tu vari dabūt kādu kucēnu, pat par velti, pirmklasīgu asiņu. Mums tur ir kāds metiens, četri un divi, vecmāmiņa godalgotā Herta fon der Togenburga.»

Gustavs bija laimīgs cilvēks. Viņa līgavas tēvs bija ne vien dobermaņu audzētājs, bet ari viesnīcnieks, «Jaunā klostera» īpašnieks; bez tam viņa līgavai piederēja piisētava. To Gustavs lieliski prata izmantot. Pie nākamā sievastēva viņš ēda un dzēra par velti, un līgava mazgāja un gludināja viņa kreklus. Viņš sargājās precēties. Jo tad viņš būtu tas, kuram par visu vajadzētu gādāt.

Paskaidroju Gustavam, ka dobermanis nav īstais. Ka tas man par lielu un turklāt neuzticama rakstura. Gustavs tikai īsu brīdi apdomājās. Kā vecs frontes kareivis viņš bija radis ātri rīkoties, «Nāc līdzi,» viņš teica. «Iesim spekulēt. Es kaut ko zinu. Tikai nejaucies starpā, kad es runāju.»

«Labi.»

Viņš mani aizveda uz kādu mazu veikalu. Skatlogā stāvēja aļģēm aizauguši akvāriji. Kādā kastē tupēja pāris drūmu jūrascūciņu. Sānos karājās būri ar nemitīgi lēkājošiem ķivuļiem, ķauķiem un kanārijputniņiem.

Mums pretī iznāca mazs vīrs līkām kājām, brūnā, adītā vestē. Ūdeņainas acis, bāla āda, deguns kā sarkana bumba: alus un degvīna dzērājs.

«Saki, Anton, — ko dara Asta?» Gustavs jautāja.

«Otrā godalga un goda diploms Ķelnē,» Antons atbildēja.

«Nekrietnība!» Gustavs noteica. «Kādēļ ne pirmā?»

«Pirmo viņi iedevuši Udo Blankenfelsam,» Antons noņurdēja. «Lai es nemurkšķu! Par tādu izsmieklu!»

No veikala dibentelpas skanēja rējieni un smilksti. Gustavs gāja turp. Viņš atnesa divus mazus terjerus, vienu melnbaltu, otru sarkanbrūnu. Roka ar sarkanbrūno nemanāmi sakustējās. Es paskatījos uz viņu — ja.

Tas bija brīnum skaists, rotaļīgs suns. Kājas taisnas, ķermenis kvadrātveidīgs, galva četrstūraina, — gudrs un nekaunīgs. Gustavs palaida abus vaļā.

«Jocīgs mistrojums,» viņš teica un rādīja sarkanbrūno. «Kur tu to dabūji?»

Antons stāstīja, ka tas viņam esot no kādas dāmas, kura aizceļojusi uz Dienvidameriku. Gustavs sāka neticīgi smieties. Antons apvainots parādīja ciltskoku, kas snie

dzās vai līdz Noasa šķirstam. Gustavs atmeta ar roku un sāka interesēties par melnbalto. Antons par sarkanbrūno gribēja simt markas. Gustavs solīja piecas. Viņam nepatika suņa vecvectēvs. Viņš nebija apmierināts arī ar tā asti. Tāpat ausis nebija īsti pareizas. Melnbaltais — tas bija īstas sugas.

Es stāvēju stūrī un klausījos. Pēkšņi kāds saķēra manu cepuri. Pārsteigts pagriezos atpakaļ. Kaktā uz savas līksts tupēja mazs pērtiķis, drusku salīcis, dzeltenu spalvu un skumju seju. Viņarn bija melnas, apaļas acis un vecas sievas skumji savilktās lūpas. Ap vidu viņam bija apsieta ādas josta, pie kuras bija piestiprināta ķēde. Rokas bija mazas, melnas un tik līdzīgas cilvēka rokam, ka baigi metās skatoties.

Es paliku stāvot un izturējos mierīgi. Pērtiķis pa savu līksti lēni virzījās tuvāk. Pie tam viņš neatlaidīgi skatījās uz mani nevis aizdomīgām acīm, bet savādu, aizplīvurotu skatienu. Beidzot viņš uzmanīgi izstiepa roku. Es viņam pasniedzu pirkstu. Viņš parāvās atpakaļ, bet tad to saņēma. Bija savādi just vēso bērna rociņu, kā tā pieķērās pie mana pirksta. Likās, ka šajā līkajā stāvā iesprostots, mems nabaga cilvēks gribētu atbrīvoties no sava veidola. Šajās bezgala skumjajās acīs nevarēja ilgi raudzīties.

Gustavs elsdams atkal iznira no ciltskoku meža. «Nu tad norunāts, Anton, tu par to dabūsi dobermaņa sugas kucēnu no Hertas. Labākais darījums tavā mūžā!» Tad viņš pagriezās pret mani. «Vai ņemsi viņu tūliņ līdzi?»

«Cik tad tas maksā?»

«Nekā. Iemainīts pret dobermani, ko pirmīt tev dāvināju. Jā, ļauj tikai Gustavam rīkoties! Gustavs ir īsts kā zelts.»

Mēs norunājām, ka es sunim atbraukšu pakaļ vēlāk, kad būšu beidzis braukt ar taksometru.

«Vai tu ar zini, ko tu dabūji?» Gustavs man ārā jautāja. «Kaut ko pavisam retu. īru terjeru. Pirmās šķiras. Bez kādām kļūdām. Un turklāt vēl ciltskoku, dieva vārds, tajā tu nemaz nedrīksti paskatīties, citādi tev vajadzēs ikreiz iepriekš paklanīties, kad gribēsi šo kustoni uzrunāt.»

225

«Gustav,» teicu, «tu man izdarīji ļoti lielu pakalpojumu. Nāc, mēs tagad dzersim visvecāko konjaku, kādu vien varēsim atrast.»

8 — Trīs draugi

«Šodien ne!» Gustavs paziņoja. «Šodien gribu paturēt drošu roku. Vakarā iešu savā biedrībā bumbot. Apsoli man, ka kādreiz atnāksi līdzi! Tur visi pieklājīgi ļaudis, pat kāds pasta virssekretārs.»

«Es aiziešu,» sacīju. «Arī tad, ja tur nebūtu pasta virssekretāra.»

īsi pirms sešiem braucu atpakaļ uz darbnīcu. Kesters mani gaidīja. «Šodien pēc pusdienas zvanīja Jafē. Lai tu viņam piezvanot.»

Vienu mirkli man aizrāvās elpa. «Vai viņš kaut ko teica, Oto?»

«Nē, nekā sevišķa. Tikai to, ka līdz pieciem viņš būšot pieņemamajā vietā. Pēc tam Dorotejas slimnīcā. Tātad tev vajadzēs uz turieni piezvanīt.»

«Labi.»

Es iegāju kantorī. Bija karsts un smacīgs, bet man sala, un tālruņa klausule drebēja manā rokā. «Muļķības,» es sacīju un atspiedu elkoni stingri uz galda.

Pagāja labs laiks, kamēr sameklēju Jafē. «Vai jums ir laiks?» viņš jautāja.

«Jā.»

«Tad labāk atnāciet tūliņ šurp. Es te vēl būšu kādu stundu.»

Gribēju viņam vaicāt, vai ar Patu kaut kas noticis. Bet es to nespēju. «Labi,» teicu, «pēc desmit minūtēm būšu pie jums.»

Noliku klausuli un tūliņ piezvanīju uz mājām. Kalpone bija pie aparāta. Es jautāju pēc Patas. «Nezinu, vai viņa mājās,» Frīda īdzīgi atbildēja. «Es paskatīšos.»

Es gaidīju. Mana galva bija smaga un karsta. Pagāja bezgalīgi ilgs laiks. Tad dzirdēju paklusu troksni un Patas balsi. «Robij?»

Vienu mirkli aizvēru acis. «Kā klājas, Pat?»

«Labi. Es nupat sēdēju balkona un lasīju. Kādu uztraucošu grāmatu.»

«Tā, uztraucošu grāmatu,» teicu. «Tas taču jauki. Es tikai gribēju tev pateikt, ka šodien drusku vēlāk būšu mājās. Vai tu jau beidzi grāmatu lasīt?»

«Nē, esmu tikusi tikai līdz pusei. Pāris stundām vēl pietiks.»

«Tad jau sen būšu mājās. Un tagad lasi vien čakli tālāk.»

Vienu mirkli paliku sēžot. Tad piecēlos. «Oto,» jautāju, «vai varu dabūt Kārli?»

«Protams. Ja gribi, braukšu līdzi. Man te nav ko darīt.»

«Nav vajadzīgs. Nav nekas sevišķs. Es jau piezvanīju uz mājām.»

o*

22?

«Kāda gaisma,» es nodomāju, ar Kārli izšaudamies uz ielas, «kāda brīnišķīga vakara gaisma pār jumtiem! Cik pilnīga un skaista ir dzīve!»

Man vajadzēja profesoru Jafē dažas minūtes gaidīt. Kāda māsa mani ieveda mazā istabā, kur mētājās veci laikraksti. Uz palodzes stāvēja daži puķu podi ar vīteņu augiem. Tie bija vienmēr tie paši laikraksti brūnos vākos un vienmēr tie paši bēdīgie vīteņu augi; tos varēja atrast tikai ārstu uzgaidāmajās telpās un slimnīcās.

Ienāca Jafē. Viņš valkāja sniegbaltu uzsvārci, kam vēl bija redzamas gludinājuma krokas. Kad viņš apsēdās pie manis, es viņa labās piedurknes iekšpusē ieraudzīju pavisam mazu, gaiši sarkanu asins plankumiņu. Savā mūžā biju redzējis daudz asiņu, — bet šis niecīgais traips pēkšņi uz mani atstāja baigāku iespaidu nekā diezin cik daudzi asiņaini pārsēji. Mana paļāvīgā noskaņa izdzisa.

«Es jums apsolīju pateikt, kāds Holmaņa jaunkundzes veselības stāvoklis,» Jafē teica.

Es pamāju ar galvu un skatījos galdautā. Tam bija raibs plīša raksts. Es skatījos savītajos sešstūros, un man bija neprātīga iedoma, ka viss būs labi, ja tikai izturēšu un nepamirkšķināšu acis, kamēr Jafē atkal sāks runāt,

«Pirms diviem gadiem viņa sešus mēnešus bija sanatorijā. Vai jums tas zināms?»

«Nē,» es atbildēju un joprojām skatījos galdautā.

«Pēc tam viņas veselības stāvoklis bija uzlabojies. Tagad es viņu rūpīgi izmeklēju. Šoziem viņai katrā ziņā atkal jābrauc turp. Viņa nevar palikt šeit pilsētā.»

Es vēl arvien skatījos sešstūros. Tie saplūda un sāka dejot. «Kad viņai jābrauc?» jautāju.

«Rudenī. Visvēlākais oktobra beigās.»

«Tātad tā nebija nejauša, pārejoša asiņošana?»

«Nē.»

Es pacēlu acis. «Man gan nebūs jums jāsaka,» Jafē turpināja, «ka šī slimība ir gluži neaprēķināma. Pirms gada tā likās apstājusies, bija sākušies pārkaļķojumi un varēja sagaidīt, ka process paliks aizklāts. Kā slimība tagad izlauzusies, tikpat pārsteidzoši tā var atkal apstāties. Es to nesaku tikai tāpat, — tā tiešām ir. Es pats esmu pieredzējis dīvainus izveseļošanās gadījumus.»

«Pasliktināšanos ari?»

Viņš paskatījās uz mani. «To arī, protams.»

Viņš sāka man sīkāk paskaidrot. Saslimušas bija abas plaušas, labā mazāk, kreisā vairāk. Tad viņš apklusa un piezvanīja māsai. «Atnesiet manu portfeli.»

Māsa to atnesa. Jafē izņēma divus lielus uzņēmumus. Viņš novilka čaukstošās aploksnes un turēja uzņēmumus pret logu. «Ta jūs labāk varēsiet redzēt. Te mums ir rentgena uzņēmumi.»

Caurspīdīgajā, pelēkajā filmā es redzēju mugurkaula skriemeļus, plecu lāpstiņas, atslēgas kaulus, augšdelmu locītavas un ribu lēzenos lokus. Bet es redzēju kaut ko vairāk par to, — redzēju skeletu. Tumšs un spokains tas atdalījās no uzņēmuma bālajām, saplūstošajām ēnām. Es redzēju Patas skeletu. Patas skeletu.

Jafē ar pinceti zīmēja līdzi plates atsevišķās līnijas un plankumus un tos man izskaidroja. Viņš nemanīja, ka es nemaz vairs neskatījos turp. Viņu bija pārņēmis zinātnieka pētnieka gars. Beidzot viņš pagriezās pret mani. «Vai sapratāt?»

«Jā,» es teicu.

«Kas tad ir?» viņš jautāja.

«Nekas,» es atbildēju. «Es tikai lāgā nevaru uz to skatīties.»

«Ak tā.» Viņš pastūma brilles augstāk. Tad viņš iebīdīja fotogrāfijas atpakaļ aploksnēs un pētoši paskatījās manī. «Nemokieties velti ar domām.»

«To es nedaru. Bet tas ir nožēlojami un briesmīgi!

Miljoniem cilvēku ir veselil Kādēļ tieši šis viens tads nav?»

Jafē bridi klusēja.

«Uz to neviens nevar atbildēt,» viņš tad teica.

«Jā,» es atbildēju, pēkšņi briesmīgi sarūgtināts un gluži kurls aiz niknuma, «uz to neviens nevar atbildēt! Protams, ne! Uz postu un nāvi neviens nevar atbildēt! Nolādēts! Pat darīt pret to nekā nevar!»

Jafē ilgi noskatījās manī. «Atvainojiet,» sacīju. «Bet es nespēju ticēt nekādām ilūzijām. Tā ir visa nelaime.»

Viņš vēl arvien skatījās uz mani. «Vai jums vēl ir drusku laika?»

«Jā,» es teicu. «Diezgan.»

Viņš piecēlās. «Man tagad jāiet vakara vizītē. Gribētu, lai jūs nākat līdzi. Māsa jums iedos baltu uzsvārci. Pacientiem jūs tad būsiet mana asistenta vietā.»

Es nezināju, ko viņš gribēja; bet paņēmu uzsvārci, ko masa man pasniedza.

Mēs gājām pa garajiem koridoriem. Caur platajiem logiem krita sārta vakara gaisma. Tā bija maiga, klusināta, gluži nereāli lidojoša gaisma. Daži logi bija vaļā. Pa tiem ieplūda ziedošo liepu smarža.

Jafē atvēra kādas durvis. Mums pretī sitās smacīgs, smirdošs gaiss. Kāda sieviete ar brīnišķīgiem matiem veca zelta krāsā, kuros gaišiem atspulgiem vizmoja gaisma, gurdi pacēla roku. Piere bija cēla un deniņos šaura. Bet zem acīm sākās pārsējs. Tas sniedzās līdz mutei. Jafē to uzmanīgi atraisīja. Redzēju, ka sievietei vairs nebija deguna. Tā vietā viņai bija kraupaina, čūlaina, sarkana brūce ar diviem nāsu caurumiņiem. Jafē atkal uzlika pārsēju.

«Labi,» viņš laipni teica un pagriezās, lai ietu.

Viņš aizvēra durvis aiz sevis. Ārā es acumirkli apstājos un pavēros vakara maigajā gaismā. «Nāciet!» Jafē aicināja un man pa priekšu iegāja nākamajā istabā.

Mums pretī atskanēja grūta drudža slimnieka karstie gārdzieni un elšana. Tas bija kāds vīrs ar svina krāsas seju, kurā varēja redzēt savādus spilgti sarkanus plankumus. Mute bija atplesta, acis izspiedušās, un rokas nemierīgi mētājās virs segas. Šis vīrietis bija nesamaņā. Temperatūras lapa rādīja viscaur četrdesmit grādus. Kāda māsa sēdēja pie gultas un lasīja. Kad Jafē ienāca, viņa nolika grāmatu un piecēlās. Viņš paskatījās temperatūras lapā un papurināja galvu. «Abpusējs plaušu karsonis un pleirīts. Jau nedēļu viņš cīnās kā vērsis. Kritis atpakaļ. Bija jau gandrīz vesels. Par agru sācis strādāt. Sieva un četri bērni. Neglābjams.» Viņš paklausījās krūtis un aptaustīja pulsu. Māsa viņam palīdzēja. Pie tam viņai grāmata nokrita zemē. Es to pacēlu un redzēju, ka tā bija pavāru grāmata. Virs gulta saviem zirnekļa pirkstiem nemitīgi grābstīja segu. Tā bija vienīgā skaņa šai istabā. «Māsa, palieciet pa ņakti šeit,» Jafē pavēlēja.

Mēs izgājām ārā. Sārtā krēsla ārā bija kļuvusi krāsaināka. Tagad tā pildīja koridoru kā mākonis. «Nolādētā gaisma,» teicu.

«Kādēļ?» Jafē jautāja.

«Tas nesader kopā viens ar otru.»

«Tomēr,» Jafē sacīja. «Sader kopā.»

Nākamajā istabā gulēja kāda gārdzoša sieviete. Viņa bija pēcpusdienā ievesta, smagi saindējusies ar veronālu. Viņas vīrs iepriekšējā dienā bija cietis smagā nelaimē. Viņš bija lauzis mugurkaulu un kliedzot, būdams pie pilnas apziņas, pārnests mājās pie sievas. Tur viņš naktī bija miris.

«Vai viņa izcietīs?» es jautāju.

«Laikam gan.»

«Kādēļ?»

«Pēdējos gados man bijuši pieci līdzīgi gadījumi,» Jafē sacīja. «Tikai viena mēģināja otrreiz sev galu darīt. Ar gāzi. Viņa nomira. No tām citām divas atkal apprecējušās.»

Nākamajā istabā gulēja kāds vīrs, kas jau divpadsmit gadus bija paralizēts. Viņš bija dzeltens kā vasks, ar plānu, melnu bārdu un ļoti lielām, rāmām acīm. «Kā klājas?» Jafē jautāja.

Vīrietis nenoteikti sakustējās. Tad viņš rādīja uz logu. «Paskatieties, kādas debesis! Būs lietus, es jūtu.» Viņš pasmaidīja. «Lietus laikā labāk nāk miegs.» Viņa priekšā uz segas stāvēja no ādas izveidots šaha galdiņš ar iespraužamām figūrām. Blakus gulēja laikrakstu kaudze un dažas grāmatas.

Gājām tālāk. Redzēju kādu sievieti izbaiļu pilnām acīm un zilām lūpām, pilnīgi saplosītu grūtās dzemdībās; — kādu kroplu bērnu ar greizām, nespēcīgām kājām un ūdensgalvu; — kādu vīrieti bez kuņģa; — pūcei līdzīgu veceni, kas raudāja tādēļ, ka piederīgie par to nerūpējās, viņa tiem pārāk lēni mira; — kādu aklu sievieti, kas domāja, ka atkal varēs redzēt; — sifilitisku bērnu asiņainiem izsitumiem un tēvu, kas sēdēja pie viņa gultas; — sievieti, kam torīt bija noņemta otra krūts; — kādu citu, ko locekļu reimatisms bija savilcis līku; — trešo, kurai bija izoperētas olnīcas; — kādu strādnieku ar sašķaidītām nierēm; tā tas gāja tālāk, istabu pēc istabas, un ikvienā bija tas pats — vaidoši, krampjos savilkti ķermeņi, nekustīgi, gandrīz izdzisuši stāvi, kamols, kurā bezgalīgā virknē bija savilcies kopā posts, bailes, padevība, sāpes, izmisums, cerības, nelaime; — un ikreiz, kad kādas durvis bija aizvērušās, koridorā pēkšņi atkal atmirdzēja nereālā vakara sārtā gaisma, arvien no jauna pēc istabu šausmām šis maigā, zeltaini pelēkā spožuma mākonis, par kuru nevarēja pateikt, vai tas bija briesmīgs izsmiekls vai pārcilvēcisks mierinājums.

Jafē apstājās pie operāciju zāles ieejas. Caur durvju blāvstikla rūtīm lauzās spilgta gaisma. Divas māsas iestūma zemus ratiņus. Uz tiem gulēja kāda sieviete. Es sastapu viņas skatienu. Viņa mani nemaz neredzēja. Viņa skatījās kaut kur, kādā nenoteicamā tālumā. Bet es satrūkos no šīm acīm, tik daudz tajās bija drosmes un savaldīšanās, un miera.

Profesora seja pēkšņi bija kļuvusi gurda. «Nezinu, vai tas bija pareizi,» viņš teica, «bet jūs ar vārdiem mierināt nebūtu bijis nekādas nozīmes. Jūs man nebūtu ticējis. Jūs tagad redzējāt, ka daudzi no šiem cilvēkiem grūtāk slimi nekā Pata Holmane. Dažiem no tiem nav vairs nekā, tikai cerība. Bet lielākā tiesa slimību pārcieš. Atkal izveseļojas. To es jums gribēju parādīt.»

Es palocīju galvu. «Bija pareizi,» es teicu.

«Pirms deviņiem gadiem nomira mana sieva. Viņai bija divdesmit pieci gadi. Nekad nebija slimojusi. Ar gripu.» Vienu mirkli viņš klusēja. «Vai saprotat, kādēļ jums to saku?»

Es atkal palocīju galvu.

«Nekā nevar iepriekš zināt. Uz nāvi slimais var nodzīvot ilgāk par veselo. Dzīve ir savāda lieta.» Viņa seja tagad bija ļoti grumbaina. Pienāca kada māsa un viņam kaut ko pačukstēja. Viņš saslējās un pamāja uz operāciju zāles pusi. «Man tagad jāiet tur. Neizrādiet Patai, ka jums ir rūpes. Tas ir vissvarīgākais. Vai jūs to varat?»

«Jā,» es teicu.

Viņš man pasniedza roku un māsai līdzi ātri iegāja pa stikla durvīm kaļķu baltumā apgaismotā zālē.

Es lēni kāpu lejā pa daudzajām kāpnēm. Jo zemāk nokāpu, jo tumšāks kļuva, un pirmajā stāvā jau dega elektriskā gaisma. Kad pēc tam izgāju uz ielas, redzēju, ka no apvāršņa vēlreiz kā dziļā elpas vilcienā pacēlās sārtā vakara blāzma. Tūliņ pēc tam tā izdzisa un kļuva pelēka.

Brīdi es sēdēju mašīnā un skatījos tālē. Tad saņēmos un braucu atpakaļ uz darbnīcu. Kesters mani gaidīja pie vārtiem. Es iebraucu mašīnu pagalmā un kāpu ārā. «Vai tu to jau zināji?» jautāju.

«Jā,» viņš atbildēja. «Bet Jafē pats gribēja tev to pateikt.»

Es pamāju ar galvu.

Kesters paskatījās manī.

«Oto,» es teicu. «Neesmu bērns un zinu, ka vēl nekas nav zaudēts. Bet varbūt man tomēr šovakar būs grūti noturēties un nekā nepateikt, ja ar Patu palikšu viens. Rīt es varēšu. Tad būšu tam ticis pāri. Vai šodien kaut kur neaiziesim visi kopā?»

«Protams, Robi. Es jau par to domāju un paziņoju Gotfrīdam.»

«Tad dod man vēlreiz Kārli. Aizbraukšu uz mājām un vispirms paņemšu līdzi Patu, tad pēc stundas atbraukšu pēc jums.»

«Labi.»

Es braucu. Nikolaja ielā man ienāca prātā, ka biju aizmirsis suni. Apgriezu un braucu atpakaļ pēc tā.

Veikalā bija tumšs, bet durvis stāvēja vaļā. Antons sēdēja veikala dibentelpā uz saliekamās kareivja gultas. Rokā viņam bija pudele. «Gustavs mani piemuļķojis,» viņš teica un oda kā vesels degvīna brūzis.

Terjers skrēja man pretī, apošņāja mani un laizīja man roku. Viņa acis zaļi mirdzēja slīpajā gaisma, kas krita no ielas. Antons piecēlās. Viņš grīļojās un pēkšņi sāka raudāt. «Manu sunīt, nu tu arī aizej — visi aiziet —» Tilda mirusi — Minna aizgājusi — sakiet, mister, — kādēļ mēs īsti dzīvojam?»

Tā tikai man vēl trūka! Mazā, drūmā elektriskā spuldzīte, ko viņš tagad uzgrieza, akvāriju puves smaka, bruņurupuču un putnu klusā čabināšanās un šis mazais, uzpūstais vīrs šai veikalā. «Resnie, tie gan zina, — bet sakiet, mister: kādēļ dzīvo tādi kā mēs? Kādēļ dzīvojam mēs, bēdu pinčeri, mans kungs?» Pērtiķis žēli ievaidējās un kā traks sāka lēkāt šurp un turp pa savu stieni. Viņa lielā ēna uz sienas lēkāja līdzi. «Koko,» šņukstēja mazais vīrelis, kas viens pats bija sēdējis tumsā un dzēris, «nāc, mans vienīgais!» Viņš tam pasniedza pudeli. Pērtiķis to satvēra.

«Jūs nogalināt šo dzīvnieku, ja dodat tam dzert,» es teicu.

«Un kaut arī tā, mister,» viņš šļupstēja. «Pāris gadu ilgāk pie ķēdes vai mazāk — tas taču vienalga — viss vienalga — kungs.,.»

Es paņēmu suni, kas silti spiedās man klāt, un gāju projām. Vijīgi, slaidām, maigām kustībām tas skrēja man līdzi uz automobili.

Pārbraucu mājās un uzmanīgi, suni saitē vezdams, uzkāpu augšā. Koridorā apstājos un paskatījos spogulī. Mana seja bija tāda pati kā parasti. Pieklauvēju pie Patas durvīm, drusku pavēru tās un ielaidu suni.

Pats paliku ārā, turēju saiti rokā un gaidīju. Bet Patas balss vietā negaidot izdzirdu Zalevska kundzes basu. «Dievs debesīs!»

Atvilku elpu un paskatījos iekšā. Man bija bailes tikai no pirmās minūtes vienatnē ar Patu. Tagad viss bija viegli; Zalevska kundze bija vairogs, uz kuru varēja paļauties.

Viņa majestātiski sēdēja pie galda, ar kafijas tasi blakus, kārtis mistiskā kārtībā savā priekšā izklājusi. Pata mirdzošām acīm sēdēja viņai blakus un ļāva sev zīlēt nākotni. «Labvakar,» es teicu, pēkšņi ļoti priecīgs.

«Tur viņš nāk,» Zalevska kundze cienīgi paziņoja, «pa īso ce|u vakara stundā un viņam blakus melnmatains kungs ap mājas stūri.»

Suns izrāvās un riedams caur manām kājām iedrāzās istabā.

«Ak dievs!» Pata iesaucās. «Tas taču īru terjers!»

«Visu cienību!» es teicu. «Pirms pāris stundām es to vēl nezināju.»

Viņa noliecās lejup, un suns strauji lēca tai pretī. «Kā tad viņu sauc, Robij?»

«Man nav ne jausmas. Droši vien par Konjaku vai Viskiju vai tamlīdzīgi, pēc viņa pēdējā īpašnieka gaumes.»

«Vai viņš pieder mums?»

«Cik nu viena dzīva būtne var otrai piederēt, jā.»

Viņa bija gluži bez elpas aiz prieka. «Robij, sauksim viņu par Billiju! Manai mātei jaunības gados arī tāds bijis. Viņa man par to bieži stāstīja. Tam arī bijis Billijs vārdā!»

«Tad jau mana izvēle bijusi tiešām laimīga,» es teicu.

«Vai viņš ir tīrīgs?» jautāja Zalevska kundze.

«Viņam ir ciltskoks kā firstam,» es atbildēju. «Un firsti ir tīrīgi.»

«Ne tad, kad tie mazi. Cik viņš vecs?»

«Astoņi mēneši. Tas ir tikpat, cik cilvēkam sešpadsmit gadi.»

«Viņš neizskatās tīrīgs,» Zalevska kundze nosprieda.

«Viņš tikai jānomazgā, tas viss.»

Pata piecēlās un aplika roku Zalevska kundzei ap pieciem. Es pārsteigts paskatījos uz viņu. «Es vienmēr esmu vēlējusies suni,» viņa teica. «Mēs taču varam to paturetg vai ne? Jums taču nekas nav pretī?»

Pirmo reizi, kopš viņu pazinu, Zalevska kundze izskatījās samulsusi. «Nu tad — manis dēj,» viņa atbildēja, «To jau arī kārtis rādīja. Pārsteigums mājā caur kādu kungu.»

«Vai kārtis rādīja arī to, ka mēs šovakar iziesim?» jautāju.

Pata smējās., «Tik tālu mēs vēl netikām, Robij. Mēs bijām tikai pie tevis.»

Zalevska kundze piecēlās un savāca savas kārtis. «Tam var ticēt un var neticēt, un var ticēt ačgārni kā nelaiķis Zalevskis, Viņam pīķa devītnieks kā nelaimes vēstnesis vienmēr stāvēja virs šķidrā elementa. Tādēļ viņš domāja, ka jāsargās no ūdens. Bet tas bija degvīns un Pilzenes alus.»

«Pat,» es teicu, kad Zalevska bija izgājusi, un cieši viņu apskāvu, «ir brīnišķīgi pārnākt mājās un atrast tev? šeit. Tas man arvien ir pārsteigums. Kad uzkāpju pēdējās kāpnes un slēdzu vajā durvis, man vienmēr sirds pukst uztraukumā, ka tas varētu tā nebūt.»

Viņa smaidīdama paskatījās uz mani. Viņa gandrīz nekad neatbildēja, kad es runāju par tādām lietām. Es art nebūtu varējis iedomāties un nebūtu lāgā pacietis, ja viņa man atbildētu kaut ko tamlīdzīgu; man likās, ka sievietei nav vīrietim jāsaka, ka viņa to mīl. Viņai tikai acis sāka laimē starot, un ar io viņa izteica vairāk, nekā būtu varējusi izteikt nez cik daudz vārdiem.

Es viņu ilgi turēju apskautu, es jutu viņas ādas siltumu un viņas matu vieglo smaržu, — es viņu turēju rokas, un pasaulē bez viņas nekā vairs nebija, tumsa atkāpās, viņa bija, viņa dzīvoja, viņa elpoja, un nekas nebija zaudēts.

«Vai mēs tiešām iziesim, Robij?» viņa jautāja tuvu pie manas sejas.

«Pat visi kopā,» es atbildēju, «Kesters un Lenčs ari. Kārlis jau stāv pie durvīm.»

«Un Billijs?»

«Billijs, protams, nāks līdzi. Ko mēs citādi iesāksim ar vakariņu atliekām! Bet varbūt tu jau esi paēdusi?»

«Nē, vēl ne. Es gaidīju tevi.»

«Bet tev nevajag mani gaidīt. Nekad. Ir briesmīgi kaut ko gaidīt.»

Viņa papurināja galvu. «Robij, to tu nesaproti. Briesmīgi ir tikai tad, ja nav neviena, ko gaidīt.»

Viņa uzgrieza gaismu pie spoguļa. «Bet nu man jāsāk ģērbties, citādi laikā nebūšu gatava. Vai tu ari ģērbsies?»

«Vēlāk,» teicu, «es jau ātri būšu gatavs. Ļauj man vēl drusku palikt šeit.»

Pasaucu suni pie sevis un apsēdos krēslā pie loga. Man patika tā klusu sēdēt un skatīties, kā Pata ģērbās. Nekad es tik skaidri nesajutu mūžam svešā noslēpumu sievietē kā pie šās klusās staigāšanas spoguļa priekšā, pie šās domīgās apskates un pārbaudes, šās pilnīgās iegremdēšanās, šās ieslīdēšanas atpakaļ neapzinīgajā dzimuma instinktā. Es lāgā nevarēju iedomāties sievieti, kas pļāpādama un smiedamās ģērbjas; un, ja viņa to darīja, tad zaudēja noslēpumu un mūžam neaptveramā neizskaidrojamo burvību. Es Patā mīlēju viņas maigās un tomēr vijīgās kustības spoguļa priekšā; bija brīnum jauki noskatīties, kā viņa lika rokas pie matiem vai uzmanīgi un saudzīgi kā bultu pacēla pret deniņiem uzacu krāsojamo zīmuli. Tad viņā bija kaut kas no stirnas un no slaidas panteras un ari kaut kas no amazones pirms cīņas. Viņa aizmirsa visu ap sevi; viņas seja bija nopietna un sasprindzināta, viņa to uzmanīgi un mierīgi turēja pretī savam atspulgam, un, kamēr viņa tam pieliecās gluži tuvu klāt, likās, ka tas nemaz vairs nebūtu viņas atspulgs, ka tur cauri īstenības mijkrēslim un gadu tūkstošiem divas sievietes ar mūžsenu, zinošu skatienu droši un pārbaudot raudzītos viena otrai acīs.

Svaigā vakara vēsma plūda no kapsētas pa vaļējo logu istabā. Es klusi sēdēju sava vietā, nebiju aizmirsis nekā no pēcpusdienā pieredzētā, es visu vēi skaidri atcerējos, — bet, kad paskatījos uz Patu, tad atskārtu, kā drūmās skumjas, kas mani nospieda ka akmens slogs, arvien no jauna applūdināja neprātīga cerība, kā tā mainījās un savādi sajaucās kopā ar to visu, kā viens pārvērtās otrā, bēdas, cerības, šis vējš, šis vakars un skaistā jaunava starp mirdzošajiem spoguļiem un spuldzēm, jā, vienu mirkli man bija savāda sajūta, ka tikai tā ir īstenība un ļoti dziļā nozīmē dzīve, un varbūt pat laime: mīlestība ar tik dziļu grūtsirdību, bailēm un klusu izpratni.

XIX

Es stāvēju auto stāvvietā un gaidīju. Gustavs piebrauca ar savu mašīnu un nostājās aiz manis. «Ko dara kucēns, Robert?» viņš jautāja»

«Tam klājas lieliski,» atbildēju.

«Un tev?»

Es īdzīgi atmetu ar roku. «Man arī klātos lieliski, ja es vairāk pelnītu. Iedomājies, šodien divi vedumi par veseliem piecdesmit feniņiem katrs.»

Viņš pamāja ar galvu. «Kļūst arvien ļaunāk. Viss kļūst arvien ļaunāk. Kas tikai vēl būs!»

«Un pie tam man tik ļoti vajag naudas!» teicu. «Tieši tagad! Daudz naudas.»

Gustavs pakasīja zodu. «Daudz naudas!» Tad viņš paskatījās manī. «Godīgi nekur nevar daudz dabūt, Robert. Tikai ar spekulācijām. Kā būtu ar totalizatoru? Šodien ir sacīkstes. Es zinu kādu pirmklasīgu veikalu. Tur es nesen laimēju divdesmitastoņkārtīgi uz Aīdu.»

«Man vienalga, kas. Galvenais, ka ir izredzes.»

«Vai tu jau kādreiz esi spēlējis?»

«Nē.»

«Tad tev ir bērna roka! Tur var kaut kas iznākt.» Viņš paskatījās pulkstenī. «Vai iesim? Vēl ir laiks.»

«Labi!» Kopš gadījuma ar suni man bija liela paļāvība uz Gustavu.

Derību birojs atradās diezgan lielā telpā. Labajā pusē bija atdalīts cigāru veikals, kreisajā atradās totalizators. Skatlogs bija pilns zaļiem un sārtiem sporta laikrakstiem un ar rakstāmmašīnu rakstītiem sacīkšu paziņojumiem. Gar vienu sienu stiepās pults ar rakstāmlietām. Aiz tās stāvēja trīs nevaldāmi satraukti vīri. Viens kliedza tālrunī, otrs skraidīja šurp un turp ar papīriem rokās, un trešais ar pakausī atstumtu katliņu, resnu, melnu, sakošļātu Brazīlijas cigāru starp zobiem valstīdams, bez svārkiem, uzlocītām krekla piedurknēm stāvēja aiz kādas pults un atzīmēja likmes. Viņa krekls bija spilgti mēļas krāsas.

Man par brīnumu telpā valdīja liela rosība. Gandrīz visi bija mazi ļaudis: amatnieki, strādnieki, zemāki ierēdņi, dažas staigules un suteneri. Tūliņ pie durvīm mūs apturēja kāds vīrs netīrās, pelēkās getrās, pelēku katliņu galvā un noplukušos, pelēkos vizītsvārkos. «Fon Bīlings. Vai kungi vēlas tipus [2] ? pilnīgi droši!»

«Uz mēnesi,» atbildēja Gustavs, kas šajā veikalā ieguva pavisam citu seju.

«Tikai piecdesmit feniņus,» Bīlings neatlaidās. «Personīgi pazīstu treneri. No agrākiem laikiem,» viņš piebilda, manīdams manu skatienu.

Gustavs jau pētīja sacīkšu lapas. «Cikos pienāks pteja?» viņš sauca uz letes pusi.

«Piecos,» atsaucās aģents.

«Filomena, gatavais draņķis,» Gustavs norūca. «Drošs zirgs tālos skrējienos.» Viņš jau svīda aiz satraukuma. «Kurš nākamais?» viņš jautāja.

«Hopegartens,» kāds teica viņam blakus.

Gustavs pētīja tālāk. «Iesākumam liksim divus skanošos uz Tristanu, uzvara,» viņš man paziņoja.

«Vai tev ir kāda jēga par to?» jautāju.

«Jēga?» Gustavs atjautāja. «Es pazīstu katru zirga nagu.»

«Un tad jūs liekat uz Tristanu?» kāds teica mums blakus. «Cilvēk, Čaklā Līzīte vienīgā izredze! Es pazīstu Džoniju Bernsu personīgi.»

«Un es esmu pats Čaklās Līzītes staļļa īpašnieks,» Gustavs atbildēja. «Es zinu vēl labāk.»

Viņš uzsauca vīram pie pults mūsu likmes Dabūjām zīmi un apsēdāmies priekšā veikalā, kur stāvēja daži galdi un krēsli. Ap mums gaisā lidoja daždažādi vārdi. Daži strādnieki novērtēja Nicas sacīkšu zirgus, divi pasta pavadoņi pētīja Parīzes laika ziņas, un kāds kučieris lielījās, ka kādreiz esot bijis rikšotāju sacīkšu braucējs. Tikai kāds resns vīrs ar stāviem matiem vienaldzīgi sēdēja pie galda un ēda maizīti pēc maizītes. Divi citi bija atspiedušies pie sienas un kāri noskatījās. Viņiem abiem bija biļetes rokā, bet viņu sejas tik iekritušas, it kā viņi vairākas dienas nebūtu ēduši.

Zvanīja tālrunis. Visi ieklausījās. Palīgs izsauca vārdus. Par Tristanu nekas nebija dzirdams. «Nolādēts,» Gustavs teica un pietvīka gluži sarkans, «pienācis Zālamans. Kas to būtu domājis, varbūt jūs?» viņš īgni jautāja Čaklajai Līzītei. «Jūs arī palikāt nodaļā; bez tam piedalījās…»

Fon Bīlings iznira mūsu vidū. «Kungi, ja jūs būtu klausījuši mani… Es jums teiktu: Zālamans! tikai Zālamans! Vai vēlaties nākamām sacīkstēm…»

Gustavs nemaz neklausījās. Viņš bija nomierinājies un iesācis lietpratīgu sarunu ar čaklo Līzīti. «Vai jūs kaut ko saprotat no zirgiem?» Bilings man jautāja.

«Nekā,» atbildēju.

«Tad lieciet! Lieciet! Bet tikai šodien,» viņš čukstēdams piebilda, «un citreiz vairs nekad. Klausiet mani. Lieciet — gluži vienalga — uz Karali Liru vai Sudrabkodi — varbūt arī uz «L'heure bleue» [3] . es nekā negribu nopelnīt. Tikai iedodiet man drusku, ja iaimējat.» Viņa zods drebēja spēlmaņa kaislībā. Es šo likumu pazinu jau no pokera: iesācēji bieži laimēja. «Labi,» es teicu, «uz ko?»

«Kā vēlaties — kā vēlaties…»

«L'heure bleue neskan slikti,» es sacīju, «nu, tad desmit markas uz L'heure bleue.»

«Vai tu esi traks?» Gustavs jautāja.

«Nē,» atbildēju.

«Veselus desmit uz tā kraķa, ko sen jau vajadzēja samalt desās?»

Čaklā Līzīte, ko Gustavs vēl nesen bija nosaucis par ādu dīrātāju, pilnā kaklā piebalsoja: «Tāds absurds! Viņš liek uz L'heure bleue! Tā taču ir govs, ne zirgs, mans kungs! Maija Sapnis to noķers uz divām kājām, ja gribēs! Uzvara!»

Bīlings lūdzoši paskatījās uz mani un meta man ar roku. «Uzvara,» es teicu.

«Aprakts,» Čaklā Līzīte nicīgi noņurdēja.

«Cilvēk!» Arī Gustavs paskatījās uz mani ar tādām acīm, it kā es būtu pārvērties hotentotā. «Jāliek uz Džipsiju II, to taču zina pat zīdainis mātes miesās.»

«Es palikšu pie savas L'heure bleue,» es teicu. Tagad vēl grozīt lēmumu -būtu bijis pret visiem laimes mekletāju likumiem.

Vīrs ar mēļo kreklu man pasniedza zīmīti. Gustavs un Čaklā Līzīte noskatījās manī tā, it kā es būtu saslimis ar buboņu mēri. Viņi acīm redzami atvirzījās no manis un spiedās pie pults, lai tur ar savstarpēju izsmieklu, kurā tomēr slēpās lietpratēju cienība vienam pret otru, liktu uz Džipsiju II un Maija Sapni.

Tai mirklī kāds apvēlās. Tas bija viens no kalsnajiem cilvēkiem, kas bija stāvējuši priekšā pie galdiem. Viņš noslīdēja gar sienu un smagi atsitas pret grīdu. Abi pasta pavadoņi to pacēla un novietoja uz krēsla. Viņa sēja bija pelēki bāla. Mute bija vaļā.

«Vai dieviņ!» iesaucās kāda no staigulēm, tukla melnmate ar gludiem matiem un zemu pieri. «Atnesiet jel glāzi ūdens!»

Brīnījos, cik maz cilvēku interesējās par paģībušo. Lielākā tiesa tikai nevērīgi paskatījās, tad atkal pievērsās derībām. «Tas gadās ik brīdi,» Gustavs teica. «Bezdarbnieki. Katru feniņu nospēlē totalizatorā. Vienmēr tīko lielās naudas, tūkstoš pret desmit.»

Kučieris iznāca no cigāru nodaļas ar glāzi ūdens. Melnmatainā staigule iemērca tajā kabatas lakatiņu un apslapināja ar to vīrietim pieri un deniņus. Viņš nopūtās un pēkšņi atvēra acis. Izskatījās baigi, kā tās pēkšņi un klusi atkal paradijās pilnīgi izdzisušajā sejā, — ta, it kā caur sastingušas, pelēki bālas maskas spraugu ziņkārīgi un salti lūkotos cita, nepazīstama būtne.

Sieviete paņēma glāzi ar ūdeni tin deva vīram dzert. Pie tam viņa to turēja kā bērnu. Tad viņa paņēma vienaldzīgajam ēdējam ar stāvajiem matiem maizīti no galda. «Ed nu — bet lēni, lēni — nenokod man pirkstus; tā, un tagad atkal uzdzer ūdeni…»

Vīrs pie galda greizi noskatījās pakaļ savai maizītei, taču nekā neteica. Otrs pamazām atguva sejas krāsu. Viņš vēl brīdi ēda, tad grīļodamies piecēlās. Sieviete aizveda viņu līdz durvīm. Tad viņa pameta ātru skatienu atpakaļ un attaisīja somiņu. «Se — un pazūdi, labāk paēd, nevis spēlē.»

Viens no suteneriem, kas visu laiku bija viņai pagriezis muguru, apgriezās apkārt. Viņam bija plēsīga putna seja, atkārušās ausis, lakkurpes kājās un sporta cepure galvā.

«Ko tu viņam iedevi?» viņš jautāja.

«Dažus grašus.»

Viņš iebelza tai ar elkoni pa krūtīm. «Būs jau nu gan bijis vairāk! Citreiz prasi man.»

«Nekavējies ilgi, Edi,» sacīja otrs. Staigule izņēma savu pūdera kārbiņu un nokrāsoja lūpas. «Tā tak bija,» sacīja Edis. Staigule nekā neatbildēja.

Tālrunis zvanīja. Es vēroju Edi un neklausījos paziņojumā. «To sauc par cūkas laimi!» es pēkšņi dzirdēju Gustavu iesaucamies. «Kungi, tā jau vairs nav cūka, bet milzu zīdītāja ar divdesmit sivēniem!» Viņš uzsita man uz pleca. «Dieva vīrs, tu esi izvilcis simt astoņdesmit skanošos! Tava govs ar jocīgo vārdu pienākusi pirmā!»

«Ko, vai tiešām?» es jautāju.

Vīrs ar sakošļāto Brazīlijas cigāru un spilgtās krāsas kreklu skābi pamāja ar galvu un paņēma manu zirnīti. «Kas jums deva šo tipu?»

«Es,» Bīlings steidzīgi teica ar briesmīgi padevīgu, gaidu pilnu smaidu un klanīdamies spiedās uz priekšu. «Es, ja atļaujat, mani sakari…»

«Ej nu, cilvēk…» Šefs nemaz nepaskatījās viņā un izmaksāja man naudu. Vienu mirkli visā telpā iestājas pilnīgs klusums. Visi skatījās. Pat vienaldzīgais ēdējs pacēla galvu.

Iebāzu naudas zīmes kabatā. «Pārtraukt!» Bīlings čukstēja. «Beigt!» Viņam bija sarkani plankumi sejā. Es viņam iespiedu rokā desmit markas.

Gustavs smaidīja un piegrūda man ar elkoni. «Nu redzi, ko es tev teicu! Klausi tikai Gustavam, tad grābsi naudu siekiem!»

Es sargājos bijušajam sanitāru jefreitorain atgādināt Džipsiju II. Tas viņam laikam tūliņ pašam ienāca prātā. «Iesim nu,» viņš teica, «šodien nav īstā diena māksliniekiem.»

Pie durvīm mani kāds saķēra aiz piedurknes. Tā bija Čaklā Līzīte. «Ko jūs ieteiktu Maslovska piemiņas sacīkstē?» viņš jautāja ar ziņkāri un cienību.

«Tikai «Ak eglīte»,» es atbildēju un kopā ar Gustavu gāju uz tuvāko bufeti iedzert uz L'heure bleue veselību.

Pēc stundas biju atkal pazaudējis trīsdesmit markas. Es tomēr nevarēju noturēties pretī kārdinājumam. Bet tad es beidzu. Projām ejot, Bīlings man iespieda rokā kādu zīmīti. «Ja jums kādreiz kā vajag! Vai jūsu paziņām. Man ir pārstāvība.» Tā bija mājas kino reklāma. «Es palīdzu pārdot arī valkātas drēbes,» viņš man vēl nosauca pakaļ. «Par skaidru naudu!»

Septiņos braucu atpakaļ uz darbnīcu. Kārlis stāvēja pagalmā un rūca. «Labi, ka tu pārbrauci, Robi,» Kesters iesaucās, «mēs nupat gribējām to izmēģināti Kāp iekšā!»

Visa firma stāvēja gaidu pilnā gatavībā. Oto bija Kārlim šo un to uzlabojis un pārveidojis, jo gribēja pēc divām nedēļām ar to startēt kalnu brauciena sacīkstēs. Nu vajadzēja notikt pirmajam mēģinājuma braucienam.

Mēs iekāpām. Jups sēdēja Kesteram blakus ar savām varenajām sacīkšu brillēm uz acīm. Viņam būtu lūzusi sirds, ja nebūtu ņemts līdzi. Mēs ar Lencu sēdāinies aizmugurē.

Kārlis aizdrāzās. Mēs sasniedzām garo ārpilsētas šoseju un palielinājām ātrumu līdz simt četrdesmit kilometriem. Mēs ar Lencu noliecāmies cieši pie priekšējo sēdekļu atzveltnēm; bija tāds vējš, ka likās, noraus galvu. Papeles abās ceļa malās zibēja garām, riepas svilpa, un brīnišķīgais motora troksnis gāja caur kauliem kā mežonīgs brīvības kliedziens.

Pēc stundas ceturkšņa mēs savā priekšā ieraudzījām kādu melnu punktu, kas ātri auga lielāks. Tā bija diezgan smaga mašīna apmēram ar astoņdesmit līdz simt kilometru ātrumu. Mašīna neturējās visai stingri uz ceļa, bet svaidījās šurp un turp. Ceļš bija diezgan šaurs. Tādēļ Kesters samazināja tempu. Kad bijām piebraukuši simt metru atstatumā un gribējām taurēt, mēs pēkšņi ieraudzījām pa kādu sānceļu no labās puses tuvojamies motociklistu, kas tūliņ pēc tam nozuda aiz kāda žoga netālu no ceļu krustojuma. «Nolādēts! Tur kaut kas būs!» Lenčs iesaucās.

Tai pašā mirklī mēs ieraudzījām motociklistu iznirstam uz ceļa divdesmit metrus mašīnai priekšā. Viņš laikam bija par zemu novērtējis tās ātrumu un tādēļ nu mēģināja ar līkumu vēl tikt tai garām. Mašīna spēji traucās pa kreisi, lai pagrieztu ceļu, bet arī motocikls tai brīdī pārsviedās ceļa kreisajā pusē. Auto atkal strauji pagrieza pa labi un ar dubļu sargu skāra motociklu, kas apsviedās. Braucējs krita pār galvu uz ceļa. Auto svaidījās, nespēja noturēties taisnā virzienā, apgāza ceļa rādītāju, nolauza kādu laternu un ar milzīgu brīkšķi atsitās pret koku.

Tas viss notika nedaudzās sekundēs. Nākamajā acumirklī mēs ar savu arvien vēl lielo ātrumu bijām klāt, riepas nošvirkstēja, Kesters izdzina Kārli kā zirgu starp motociklistu, motociklu un šķērsām sagriezto, kūpošo auto, pa kreisi viņš gandrīz skāra notriektā roku un pa labi mašīnas pakaļgalu, tad motors ierēcās, Kārlis atkal pagriezās taisni, bremzes iekaucās, un viss apklusa. «Veikli, Oto,» teica Lenčs.

Mēs skrējām atpakaļ un atrāvām auto durvis. Motors vēl darbojās. Kesters tvēra pie slēdžu dēļa un izrāva atslēgu. Motora elšana apklusa, un mēs izdzirdējām vaidus.

Visas smagā limuzīna rūtis bija saplīsušas. Iekštelpas pustumsā ieraudzījām kādas sievietes asinīm pārplūdušo seju. Viņai blakus kāds vīrietis bija iespiests starp stūri un sēdekli. Mēs vispirms izcēlām sievieti un nolikām to uz ceļa. Viņas seja bija viscaur sagraizīta, tajā vēl bija dažas stikla lauskas, bet asinis tecēja mierīgi. Ļaunāk bija ar labo roku. Baltās kostīmjakas piedurkne bija gaiši sarkana un stipri pilēja. Lenčs to pārgrieza. Izšļācās asiņu strūkla, tad tās pulsēja tālāk. Bija skarta dzīsla. Lenčs savija savu kabatas lakatiņu saitē. «Atbrīvojiet vīru, es šeit tikšu galā,» viņš teica. «Mums ātri jābrauc uz tuvāko slimnīcu.»

Lai dabūtu vīrieti ārā, vajadzēja atskrūvēt sēdekļa atzveltni. Par laimi mums bija klāt pietiekami daudz darba rīku, un tas veicās diezgan ātri. Ari vīrietis asiņoja un, kā likās, bija lauzis dažas ribas. Kad mēs viņam palīdzējām izkāpt, viņš iekliedzās un pakrita. Arī celim bija kāda vaina. Bet tur mēs acumirklī nekā nevarējām līdzēt.

Kesters atpakaļgājienā piebrauca Kārli tuvu pie nelaimes vietas. Sievietei aiz bailēm uznāca histērija, kad viņa redzēja to tik tuvu piebraucam, lai gan viņš brauca soļu gaitā. Mēs atliecām viena priekšējā sēdekļa atzveltni un tā varējām noguldīt vīrieti. Sievieti novietojām sēdeklī. Es nostājos viņai blakus uz kāpšļa, Lenčs tāpat no otras puses pieturēja vīrieti. «Paliec šeit un uzmani mašīnu, Jup,» Lenčs teica.

«Kur tad palicis motociklists?» es jautāju.

«Aizlaidās, kamēr mēs strādājām,» Jups paskaidroja.

Mēs lēni sākām braukt. Nākamā ciema tuvumā bija kāda maza sanatorija. Garām braucot, mēs to bieži bijām redzējuši. Tā balta un zema stāvēja kādā pakalnā. Cik mēs zinājām, tā bija privāta vājprātīgo iestāde viegli slimiem, bagātiem pacientiem, bet droši vien tur bija ārsts un pārsienamā istaba.

Alēs uzbraucām pakalnā un piezvanījām. Iznāca kāda ļoti glīta māsa. Asinis ieraudzījusi, viņa nobālēja un ieskrēja atpakaļ. Tūliņ pēc tam iznāca otra, krietni vecāka. «Ļoti žēl,» viņa tūliņ teica, «mēs neesam iekārtojušies nelaimes gadījumiem. Jums jābrauc uz Firhovas slimnīcu. Tas nav tālu.»

«Līdz Firhovai ir gandrīz stundas brauciens,» Kesters atbildēja.

Māsa noraidoši paskatījās uz viņu. «Mēs nemaz neesam iekārtojušies tādām lietām. Arī ārsta nav…»

«Tad jūs pārkāpjat likumu,» Lenčs teica. «Tādās privātās dziedniecības iestādēs kā jūsējā pastāvīgi jābūt ārstam. Vai jūs man atļautu izlietot jūsu tālruni? Es gribētu piezvanīt policijas iecirknim un dienas avīzes redakcijai …»

Māsa kļuva domīga. «Man liekas, jūs varat būt mierīga,» Kesters vēsi teica. «Par jūsu darbu_ taču labi samaksās. Vispirms mums vajag nestuvju. Ārstu jūs taču varēsiet sameklēt…»

Viņa arvien vēl vilcinājās. «Likums paredz, ka nestuvēm jābūt,» Lenčs paskaidroja, «tāpat pārsienamiem materiāliem pietiekamā daudzumā…»

«Jā, jā,» viņa steidzīgi atbildēja, acīm redzot, Lenca plašo zināšanu pārvarēta, «tūlīt es kādu atsūtīšu…»

Viņa nozuda. «Ko tu neteiksi,» es sacīju.

«To tu vari piedzīvot arī pilsētas slimnīcā,» Gotfrīds vienaldzīgi atbildēja. «Vispirms nauda, tad birokrātija, pēc tam palīdzība.»

Mēs gājām atpakaļ pie mašīnas un palīdzējām sievietei izkāpt. Viņa nekā neteica, tikai skatījās uz savām rokām. Mēs to ievedām mazā ordinācijas istabā apakšstāvā. Un tad bija klāt arī nestuves vīrietim. Mēs viņu pacēlām. Viņš vaidēja. «Acumirkli…»

Mēs paskatījāmies viņā. Viņš aizvēra acis. «Es nevēlos, ka to dabū zināt,» viņš ar pūlēm izteica.

«Jūs nebijāt vainīgs,» Kesters atbildēja. «Mēs redzējām visu nelaimes norisi un labprāt iesim jums par lieciniekiem.»

«Tā es nedomāju,» vīrietis teica. «Man ir citi iemesli, kuru dēļ es negribētu, ka tas kļūst zināms. Jūs saprotat…» Viņš paskatījās uz durvīm, pa kurām bija iegājusi sieviete.

«Tad jūs šeit esat īstajā vietā,» Lenčs sacīja. «Tā ir privāta iestāde. Vēl tikai jūsu mašīnai būtu jāpazūd, iekams policija to ierauga.»

Vīrs atbalstījās uz elkoņa. «Vai jūs man to vēl neizdarītu? Piezvaniet kādai remonta darbnīcai. Un atstājiet man, lūdzu, savu adresil Es gribētu — esmu jums daudz pateicības parādā…»

Kesters atmeta ar roku. «Tomēr,» vīrs sacīja, «es labprāt gribētu zināt…»

«Gluži vienkārši,» Lenčs atbildēja. «Mums pašiem ir remonta darbnīca, un mēs esam tieši tādu mašīnu speciālisti kā jūsējā. Ja jūs piekrītat, mēs to tūliņ ņemsim līdzi un savedīsim kārtībā. Ar to būs līdzēts jums un zināmā mērā arī mums.»

«Labprāt,» vīrs teica. «Te būs mana adrese — es tad pats aizbraukšu mašīnai pakaļ. Vai kādu aizsūtīšu.»

Kesters iebāza vizītkarti kabatā, un mēs ienesām vīrieti iekšā. Pa to laiku bija atnācis ārsts, jauns cilvēks. Viņš bija nomazgājis asinis no sievietes sejas, un tagad varēja redzēt dziļās brūces. Sieviete atbalstījās uz veselās rokas un ieplestām acīm skatījās kāda trauka spožajā niķelī uz pārsienamā galda. «Ak,» viņa klusi izdvesa un šausmu pilnām acīm atkrita atpakaļ.

Mēs aizbraucām uz ciemu un taujājām pēc kādas darbnīcas. Tur mēs no kalēja aizņēmāmies velkamo ierīci un trosi un solījām kalējam par lietošanu divdesmit markas. Bet viņš bija aizdomu pilns un gribēja mašīnu redzēt. Paņēmām viņu līdzi un braucām atpakaļ.

Jups stāvēja ceļa vidū un māja ar roku. Bet mēs arī bez viņa jau redzējām, kas tur notika. Ceļmalā stāvēja vecs, augstmalains mersedess, un četri vīri gatavojās aizvilkt bojāto mašīnu. «Mēs nākam pēdējā brīdī,» Kesters teica.

«Tie ir brāji Fogti,» kalējs atbildēja. «Bīstama banda. Dzīvo tepat pretī. Kas tiem reiz rokās, to viņi vairs neatdod.»

«Redzēsim,» Kesters sacīja.

«Ķestera kungs, es viņiem jau visu paskaidroju,» Jups čukstēja. «Negodīga konkurence. Grib dabūt mašīnu savai darbnīcai.»

«Labi, Jup. Palieciet pagaidām šeit.»

Kesters piegāja pie lielākā no četriem vīriem un sāka ar to runāt. Viņš paskaidroja, ka mašīna pieder rnurns. «Vai tev nav kiat kāds sitamais?» es jautāju Lencam.

«Tikai atslēgu saišķis, un tas man pašam vajadzīgs. Paņem mazo angļu atslēgu.»

«Labāk ne,» es teicu, «tas varētu novest pie smagiem miesas bojājumiem. Zēl, ka man kājās tik vieglas kurpes. Citādi speršana būtu vislabākais.»

«Vai jūs piedalīsieties?» Lenčs jautāja kalējam. «Tad mēs būsim četri pret četriem.»

«Es sargāšos to darīt! Citādi viņi rīt izdemolēs manu māju. Es palikšu stingri neitrāls.»

«Arī pareizi,» Gotfrīds teica.

«Es piedalīšos,» Jūps paziņoja.

«Pamēģini tikai!» sacīju. «Stāvi un skaties, vai kāds nenāk, vairāk nekā.»

Kalējs atkāpās gabalu nost, lai vēl skaidrāk parādītu savu stingro neitralitāti.

«Nemels nu niekus!» es tūliņ dzirdēju lielāko no brāļiem Pogtiem uzsaucam Kesteram. «Kas pirmais brauc, pirmais maļ! Darīts! Un tagad vācieties prom!»

Kesters vēlreiz paskaidroja, ka mašīna pieder mums. Viņš dzīrās Fogtu aizvest uz sanatoriju, lai tas tur varētu apjautāties. Viņš nicīgi vīpsnāja. Mēs ar Lencu piegājām tuvāk klāt. «Jūs laikam arī gribat tikt slimnīcā, ko?» Fogts jautāja. Kesters neatbildēja, bet gāja pie mašīnas. Trīs pārējie Fogti saslējās. Nu viņi stāvēja cieši blakus. «Padodiet trosi,» Kesters teica mums. «Cilvēk,» atbildēja vecākais Fogts. Viņš bija galvas tiesu lielāks p.ar Ķesteru. «Man ļoti žēl,» Kesters sacīja, «bet mēs ņemsim mašīnu līdzi,» Mēs ar Lencu lēnā gaitā piegājām vēl tuvāk klāt, rokas kabatās turēdami. Kesters noliecās pie mašīnas. Tai pašā mirklī Fogts viņu ar kāju paspēra sānis. Oto to bija gaidījis; tai pašā sekundē viņš saķēra kāju un parāva Fogtu gar zemi. Tad viņš uzlēca kājās un deva nākamajam brālim, kas tai brīdī pacēla auto ceļamo stieni, tādu triecienu pa vēderu, ka tas streipuļodams arī apvēlās. Nākamajā acumirklī mēs ar Lencu metamies uz abiem pārējiem. Es tūliņ dabūju sitienu sejā. Tas nebija bīstams, bet man sāka asiņot deguns* man misējās nākamais sitiens, roka aizslīdēja gar pretinieka taukaino zodu, es dabūju otru sitienu pa aci un tik nelaimīgi klupu, ka Fogts ar sitienu pa vēderu dabūja mani pie zemes. Viņš piespieda mani pie asfalta un sagrāba manu kaklu. Es savilku muskuļus, lai viņš mani nedabūtu žņaugt, un mēģināju liekties un velties, lai varētu viņu ar kājām atgrūst vai arī iespert viņam pa vēderu. Bet Lenčs ar savu Fogtu bija uzkrituši man uz kājām, un es tās nespēju atbrīvot. Par spīti savilktajiem kakla muskuļiem man bija grūti elpot, jo pa asiņojošo degunu es nedabūju gaisu. Pamazām viss ap mani sāka grīļoties, Fogta seja drebēja manu acu priekšā kā galerts, un man rēgojās melnas ēnas ap galvu. Ar pēdējo skatienu pēkšņi ieraudzīju sev blakus Jupu; viņš bija notupies grāvī, mierīgi un uzmanīgi vēroja manas kustības un kādā klusuma mirklī, kas tam likās izdevīgs, ar veserīti iesita Fogtarn pa elkoni. Pēc otrā sitiena Fogts palaida mani vaļā un, zemē gulēdams, nikni ķēra Jupu, kas atkāpās pusmetru atpakaļ un gluži mierīgi deva tam pamatīgu trešo sitienu pa pirkstiem un tad vēl vienu pa galvu. Es tiku augšā, uzzvēlos Fogtam virsū un sāku savukārt žņaugt viņu. Tai pašā mirklī atskanēja dzīvniecisks kliedziens un tad vaidi: «Laid vaļā — laid vaļā!»

Tas bija vecākais Fogts. Kesters tam bija atlauzis roku atpakaļ. Fogts bija pakritis uz galvas, Kesters ar celi uzmeties tam uz muguras un grieza roku uz augšu. Tai pašā laikā viņš piepalīdzēja ar celi. Fogts rēca, bet Kesters zināja, ka viņam tas bija pamatīgi jāapstrādā, ja gribējām, lai mums būtu miers. Vienā rāviena viņš izmežģīja tam roku un tikai tad palaida vaļā. Fogts brīdi palika guļot. Es paskatījos apkārt. Viens no brāļiem vēl stāvēja kājās, bet vecākā brāļa kliedzieni to bija paralizējuši. «Pazūdiet no šejienes, citādi mēs sāksim vēlreiz,» Kesters viņam teica.

Atvadoties no sava Fogta, es vēlreiz triecu tā galvu pret bruģi un tad palaidu vajā. Lenčs jau stāvēja Kesteram blakus. Viņa svārki bija saplēsti. Viņam no mutes kaktiņa tecēja asinis. Lenca cīņa vēl nebija galā, jo viņa Fogts gan asiņoja, taču stāvēja kājās. Vecākā brāļa neveiksme bija visu izšķīrusi. Neviens vairs neiedrošinājās kaut ko iebilst. Viņi palīdzēja vecākajam piecelties un gāja pie savas mašīnas. Neievainotais vēlreiz atgriezās pie mums pēc ceļamā stieņa. Viņš šķielēja uz Ķesteru, it kā tas būtu pats velns. Tad mersedess grabēdams aizbrauca.

Pēkšņi kalējs atkal bija klāt. «Tiem nu pietiek,» viņš teica. «Tas viņiem sen nebija gadījies. Vecākais jau ir sēdējis par slepkavību.»

Viņam neviens neatbildēja. Kesters piepeši nopurinājās. «Cūcība,» viņš teica. Tad viņš pagriezās atpakaļ. «Sāksim!»

«Esmu jau klāt,» Jups atbildēja un pievilka trosi.

«Panāc šurp,» es sacīju. «No šīs dienas tu esi apakšvirsnieks un drīksti sākt smēķēt cigārus.»

Mēs pacēlām mašīnu un ar trosi piesējām to pie Kārļa. «Vai tu domā, ka tas viņam nekaitēs?» jautāju Kesteram. «Kārlis taču ir sacīkšu zirgs un nevis nastu ēzelis.»

Viņš purināja galvu. «Nav jau tālu. Un ceļš līdzens.»

Lenčs sēdās bojātajā mašīnā, un mēs lēni sākām braukt. Es spiedu kabatas lakatiņu pie deguna un vēroju vakarīgos laukus un rietošo sauli. Visapkārt bija varens, ne ar ko nesatricināms miers, un varēja just, ka dabai bija gluži vienalga, ko pasaulē darīja šis ļaunais skudru pūznis, ko sauca par cilvēci. Daudz svarīgāk bija, ka mākoņi tagad pamazām kļuva par zelta kalniem, ka mēļās mijkrēšļa ēnas klusi slīdēja šurp no apvāršņa, ka cīruļi no bezgalīgā debess plašuma atgriezās savās tīrumu vagās un ka lēnām iestājās nakts.

Mēs iebraucām savā pagalmā. Lenčs izkāpa no vraka un svinīgi noņēma cepuri tā priekšā. «Esi sveicināts, svēlītais! Tu gan še esi ieradies bēdīga iemesla dēļ, bet mums tu, ar mīlas pilnām acīm pavirši vērtējot, atnesīsi trīs līdz pusceturta tūkstoša marku. Un tagad dodiet man lielu glāzi ķiršu ūdens un ziepju gabalu, — man jātiek vaļā no Fogtu ģimenes!»

Mēs visi izdzērām pa glāzei, tad tūliņ ķērāmies klāt, lai cik iespējams pamatīgi izjauktu bojāto mašīnu. Jo reizēm ar to vēl nepietika, ka īpašnieks nodeva mašīnu remontā; bieži vēlāk atnāca kāds no apdrošināšanas sabiedrības, lai mašīnu nodotu citur, kādā no darbnīcām, ar kurām sabiedrībai bija līgumi. Tādēļ, jo tālāk tikām, jo drošāki varēja būt. Montāžas izdevumi tad jau bija tik lieli, ka lētāk iznāca mašīnu atstāt pie mums.

Bija tumšs, kad beidzām. «Vai tu šovakar vēl brauksi ar taksi?» es jautāju Lencam.

«Izslēgts,» Gotfrīds atbildēja. «Naudas pelnīšana nekādā ziņā nav jāpārspīlē. Sai dienai man pilnīgi pietiek ar šo ieguvumu.»

«Man ne,» teicu. «Ja tu nebrauc, tad es no vienpadsmitiem līdz diviem apbraukāšu naktslokālus.»

«Lai nu paliek,» Gotfrīds smaidīja. «Labāk paskaties spogulī. Pēdējā laikā tev tīrā nelaime ar degunu. Ar tādu lopu burkānu tu nedabūsi neviena pasažiera. Ej vien mājās un uzliec degunam kompreses.»

Viņam bija taisnība. Ar tādu degunu es tiešām nevarēju strādāt. Tādēļ drīz atvadījos un gāju mājās. Ceļā satiku Hasi un pēdējo gabalu gāju ar to kopā. Viņš izskatījās noputējis un nožēlojams. «Jūs izskatāties vājāks,» teicu.

Viņš pamāja ar galvu un pastāstīja man, ka vakaros viņš vairs kārtīgi neēdot. Viņa sieva gandrīz katru dienu esot pie jāunajiem paziņām, ko tā atradusi, un arvien tikai vēlu pārnākot mājās. Viņš priecājoties,_ ka tai esot laika kavēklis, bet vakaros viņam neesot nekādas patikas sev vienam kaut ko gatavot. Viņš arī nejūtot lielu izsalkumu; tam viņš esot pārāk noguris.

Es iesānis paskatījos viņā, kamēr viņš sagumis sojoja man blakus. Varbūt viņš tiešām ticēja tam, ko teica, bet tomēr bija žēl to klausīties. Sī laulība un šī klusā, pieticīgā dzīve tikai tādēļ aizgāja bojā, ka trūka drusku drošības, drusku naudas. Es domāju par to, ka tādu cilvēku bija miljoniem un ka visiem trūka tikai drusku drošības un drusku naudas. Esamība bija briesmīgā kārtā sarukusi līdz nožēlojamai cīņai par kailu eksistenci. Es domāju par šāsdienas kautiņu, domāju par to, ko pēdējās nedēļās biju pieredzējis, domāju par visu, ko jau biju darījis, tad domāju par Patu un pēkšņi izjutu, ka tur nekas nevarēja iznākt. Plaisa bija pārāk liela, dzīve bija kļuvusi pārāk draņķīga laimei, šī laime nevarēja būt pastāvīga, tai vairs neticēja, tas bija klusuma mirklis, bet ne miera osta.

Mēs uzkāpām augšā un atslēdzām durvis. Priekšnamā Hase apstājas. «Nu tad uz redzēšanos…»

«Ēdiet šovakar kaut ko,» es teicu.

Viņš ar vāju smaidu papurināja galvu, it kā gribētu lūgt piedošanu, un iegāja savā tukšajā, tumšajā istabā. Es noskatījos viņam pakaļ. Tad gāju tālāk pa koridoru. Pēkšņi izdzirdu klusu dziedāšanu. Apstājos un ieklausījos. Tas nebija Ernas Bēnigas gramofons, kā sākumā domāju; tā bija Patas balss. Viņa bija viena savā istabā un dziedāja. Paskatījos uz durvīm, aiz kurām bija nozudis Hase, atkal pieliecos un ieklausījos, un tad es pēkšņi saspiedu rokas kopā, — sasodīts, kaut arī tas tūkstoškārt būtu tikai klusuma brīdis un ne miera osta, kaut arī tūkstoškārt tas būtu tik tālu, ka tam nevarēja ticēt, — tieši tādēļ, ka tam nevarēja ticēt, tieši tādēļ tā atkal un atkal pārsteidzoši un neatvairāmi bija laime!

Pata mani nedzirdēja nākam. Viņa sēdēja uz grīdas spoguļa priekša un pielaikoja cepuri, kādu mazu, melnu cepuri. Viņai blakus uz grīdsegas atradās spuldze. Istaba bija siltas, brūni zeltainas krēslas pilna, un tikai viņas seja bija gaismas apstarota. Viņa bija pievilkusi klāt krēslu, no kura nokarājās gabals zīda. Šķēres gulēja uz krēsla un zibēja.

Es mierīgi paliku pie durvīm stāvot un noskatījos, cik cik nopietni viņa darbojās ar cepuri. Viņai patika sēdēt uz grīdas, un reizēm es to vakaros jau biju atradis aizmigušu kādā istabas stūrī uz grīdas ar grāmatu un suni blakus.

Suns arī tagad gulēja viņai blakus un sāka ņurdēt. Pata pacēla acis un spogulī ieraudzīja mani. Viņa pasmaidīja, un man likās, ka ar to pasaulē viss kļūtu gaišāks. Es izgāju cauri istabai, nometos ceļos aiz viņas un pēc visiem šas dienas netīrumiem pieliku muti pie siltā, maigā kakla, kas bija manā priekšā.

Viņa pacēla melno cepuri. «Mīļais, es to pārtaisīju. Vai tev tā patīk?»

«Tā ir ļoti jauka cepure,» apgalvoju.

«Bet tu jau nemaz neskaties! Es mugurpusē nogriezu malu un priekšpusē atliecu uz augšu.»

«Es to gluži labi redzu,» teicu, paslēpdams seju viņas matos, «šī cepure Parīzes drēbniekiem liktu nobālēt aiz skaudības, ja viņi to redzētu.»

«Bet Robij!» Viņa smiedamās mani atstūma. «Tu taču nekā nesaproti. Vai tu vispār kādreiz redzi, ko es valkāju?»

«Es redzu katru sīkumu,» atbildēju un apsēdos viņai blakus uz grīdas, gan drusku ēnā sava deguna dēļ.

«Tā? Kāds tērps man bija vakar?»

«Vakar?» Es lūkoju atcerēties. Tiešām to nezināju.

«Tā jau domāju, mīļais! Tu par mani vispār gandrīz nekā nezini.»

«Pareizi,» teicu, «bet tieši tā ir visskaistāk. Jo vairāk viens par otru zina, jo mazāk saprotas. Un, jo tuvāk cilvēki viens otru pazīst, jo svešāki tie kļūst. Paraugies uz Hases ģimeni; viņi zina viens par otru visu un derdzas viens otram vairāk nekā vissvešākie cilvēki.»

Viņa uzlika mazo, melno cepuri un pielaikoja to spoguļa priekšā. «Tas, ko tu saki, Robij, tā ir tikai pa pusei.»

«Tā tas ir ar katru patiesību,» es atbildēju. «Tālāk mēs nekad netiksim. Tādēļ taču mēs esam cilvēki. Un jau tā darām diezgan muļķību ar savām puspatiesībām. Ar pilnām mēs nemaz nevarētu dzīvot.»

Viņa noņēma cepuri un to nolika. Tad viņa pagriezās un ieraudzīja manu degunu. «Kas tad tas?» viņa izbijusies vaicāja,

«Nav nekas bīstams. Tā tikai izskatās. Zem mašīnas strādājot, man kaut kas uzkrita uz sejas.»

Viņa neticīgi paskatījās uz mani. «Kas zina, kur tu atkal esi bijis! Tu jau man nekad nekā nesaki. Es par tevi zinu tikpat maz kā tu par mani.»

«Tā ari ir labāk,» es teicu.

Viņa atnesa bļodiņu ar ūdeni un dvieli un uzlika man kompresi. Tad viņa vēlreiz apskatīja manu seju. «Izskatas pēc sitiena. Kakls tev arī saskrambāts. Mīļais, tev droši vien bijusi kāda dēka.»

«Lielākā dēka šodien man vēl tikai būs,» es teicu.

Viņa pārsteigta paskatījās. «Tik vēlu, Robij? Ko tu vēl darīsi?»

«Es palikšu šeit!» atbildēju, aizmetu kompresi un satvēru viņu rokās. «Es visu vakaru palikšu šeit, kopā ar tevi!»

XX

Augusts bija silts un skaidrs, un arī septembrī laiks vēl bija gandrīz vasarīgs; bet tad septembra beigās sāka līt, mākoņi dienām ilgi karājās zemu pār pilsētu, jumti lāsoja, sākās vētras, un, kad kādu svētdienas rītu pamodos un piegāju pie loga, es kapsētas kokos ieraudzīju sēra dzeltenus plankumus un pirmos kailos zarus.

Brīdi paliku pie loga stāvot. Bija savādi šajos mēnešos, kopš bijām pārbraukuši no jūrmalas, es vienmēr, katru stundu, biju zinājis, ka Patai rudenī jābrauc projām, bet es to biju zinājis tā, kā zina daudz ko: ka gadi paiet, ka cilvēks noveco un ka nevar mūžīgi dzīvot. Tagadne bija bijusi stiprāka, tā vienmēr bija atspiedusi pie malas visas domas, un, kamēr Pata bija bijusi pie manis, kamēr koki vēl bija stāvējuši zaļās lapotnes tērpā, tikmēr tādi vārdi kā rudens un aiziešana, un atvadīšanās nekas vairāk nebija bijuši kā bālas ēnas apvāršņa malā, kas tikai vēl dziļāk lika izjust tuvības un kopbūtnes laimi.

Skatījos ārā uz mitro, pielijušo kapsētu un uz kapu pieminekļiem, ko klāja netīras, brūnas lapas. Kā bāls zvērs migla naktī bija izsūkusi zaļo sulu no koku lapām, vāri tās karājās pie zariem, katra vēja brāzma, kas skrēja cauri, norāva jaunas un aizdzina sev pa priekšu, — un it kā asas, griezīgas sāpes es pēkšņi pirmo reizi sajutu, ka drīz pienāks šķiršanās, ka tā kļūs par īstenību, tādu pašu īstenību kā rudens, kas bija iezadzies ārā koku galotnēs un tur atstājis savas dzeltenās pēdas.

Ieklausījos blakus istabā. Pata vēl gulēja. Piegāju pie durvīm un brīdi paliku tur stāvam. Viņa gulēja mierīgi un neklepoja. Vienu mirkli mani pārņēma spēja cerība, — es iedomājos, ka Jafē šodien vai rīt, vai nākamās dienās piezvanīs, lai man pateiktu, ka viņai nav jābrauc, — bet tad atcerējos naktis, kad biju dzirdējis viņas elpas kluso čīkstēšanu, šos vienādos, klusos švirkstus, kas atskanēja un noklusa kā ļoti tāla, smalka zāģa troksnis,-— un cerība izdzisa tikpat ātri, kā bija uzliesmojusi.

Es atkal piegāju pie loga un skatījos ārā lietū. Tad apsēdos pie rakstāmgalda un sāku skaitīt savu naudu. Es aplēsu, cik ilgi Patai ar to pietiktu, bet drīz mani pārņēma tādas skumjas, ka es to atkal ieslēdzu.

Paskatījos pulkstenī. Bija īsi pirms septiņiem. Vēl vismaz divas stundas laika, iekams Pata pamodīsies. Es ātri saģērbos, lai vēl drusku izbrauktu. Tas bija labāk nekā palikt istabā vienam ar savām domām.

Aizgāju uz garāžu, paņēmu taksometru un lēni braucu pa ielām. Tajās redzēju maz ļaužu. Strādnieku rajonos garās rindās kailas un nemīlīgas stāvēja īres mājas kā vecas, nožēlojamas staigules lietū. Fasādes bija apdrupušas un netīras, nespodrie logi skumji raudzījās rītā, un atlupušais sienu apmetums daudzās vietās rādīja dziļus, dzelteni pelēkus robus, it kā tas būtu trumu sagrauzts.

Es šķērsoju vecpilsētu un braucu uz Dombaznīcu. Atstāju mašīnu pie mazās ieejas un izkāpu. Caur smagajām ozola durvīm dzirdēju klusinātas ērģeļu skaņas. Bija tieši rīta mesas laiks, un es pēc ērģelēm dzirdēju, ka tikko bija sākusies upurēšana, — tātad vēl bija jāpaiet vismaz divdesmit minūtēm, iekams mesa būs beigusies un ļaudis nāks ārā.

Es iegāju krusta dārzā. Tas gulēja pelēkā gaismā. Rožu krūmi pilēja lietū, bet lielum lielajai daļai vēl bija ziedi. Mans lietusmētelis bija diezgan plats, un es labi varēju zem tā paslēpt ziedus, kurus nogriezu. Lai gan bija svētdiena, neviens nestaigāja garām, un es nekavēts aiznesu pirmo rožu klēpi līdz mašīnai. Tad gāju atpakaļ pēc otra. Kad biju to paslēpis zem mēteļa, izdzirdu kādu nākam pa krusta eju. Es piespiedu rožu pušķi ar roku un apstājos pie kādas Golgātas sāpju ceļa skulptūras, it kā lūgšanu skaitīdams.

Soļi nāca tuvāk, taču tie neaizgāja garām, bet apstājās. Man metās karsti. Es, ļoti iedziļinājies, skatījos akmens tēlā, pārmetu krustu un lēni gāju pie nākamās skulptūras, kas bija drusku tālāk no krusta ejas. Soļi man sekoja un atkal apstājās. Nezināju, ko darīt. Tūliņ tālāk iet es vairs nevarēju, man vajadzēja pagaidīt vismaz tik ilgi, kamēr desmit reizes noskaita «Ave, Maria» un tēvreizi; citādi es tūliņ būtu sevi nodevis. Tādēļ paliku stavam un, lai redzētu, kas tur īsti ir, uzmanīgi ar pārmetošu seju paskatījos atpakaļ, it kā pielūgsmē iztraucēts.

Es ieraudzīju kāda mācītāja laipno, apaļo seju un atviegloti uzelpoju. Jau uzskatīju sevi par glābtu, jo zināju, ka viņš mani lūgšanā netraucēs, bet tad pamanīju, ka nelaimīgā kārtā biju apstājies pie pēdējās Golgātas sāpju ceļa skulptūras. Lai es lūgtu cik lēni lūgdams, pāris minūtēs man vajadzēja beigt, un tieši to viņš laikam arī gaidīja. Nebija nekādas nozīmes lietu vēl vilkt garumā. Tādēļ lēni un vienaldzīgi gāju uz izeju.

«Labrīt,» mācītājs teica. «Lai slavēts Jēzus Kristus!»

«Mūžīgi mūžam, āmen!» es atbildēju. Tas bija katoļu baznīcas sveiciens.

«Reti gadās, ka kāds jau tik agri nāk šurp,» viņš laipni teica un uzlūkoja mani gaišām, zilām bērna acīm.

Es kaut ko nomurmināju.

«Diemžēl tas tagad reti gadās,» viņš, mazliet noskumis, turpināja. «Sevišķi vīriešus tagad gandrīz vairs neredz krusta ceļā lūdzot. Tādēļ priecājos par jums un tādēļ arī jūs uzrunāju. Jums droši vien ir kāds sevišķs lūgums, ja esat nācis tik agri un tādā laikā…»

«Jā, kaut tu ietu tālāk,» es nodomāju un atvieglināts pamāju ar galvu. Līdz šim viņš, kā likās, par puķēm nekā nenojauta. Nu vēl tik vajadzēja ātri tikt no viņa vaļā, lai viņš nekļūtu uzmanīgs.

Viņš atkal man uzsmaidīja. «Es eju lasīt mesu. Tad es savā lūgšanā pieminēšu arī jūsu lūgumu.»

«Pateicos,» es pārsteigts un samulsis sacīju.

«Vai tas ir lūgums par kāda mirušā dvēseles pestīšanu?» viņš jautāja.

Es vienu mirkli apjucis skatījos viņā, un manas puķes sāka slīdēt lejup. «Nē,» tad ātri teicu un stingri piespiedu roku pie mēteja.

Viņš, nekā nenojauzdams, pētoši raudzījās man sejā ar savām skaidrajām acīm. Laikam viņš gaidīja, ka es pateikšu, par ko esmu lūdzis. Bet man acumirklī nekas labs neienāca prātā, un es arī negribēju viņam melot vairāk, kā bija vajadzīgs. Tādēļ klusēju.

«Nu tad es izlūgšos kādam svešiniekam palīdzību nelaimē,» viņš beidzot teica.

«Jā,» es atbildēju, «ja vēlaties to darīt. Es jums ļoti pateicos.»

Viņš smaidīdams atmeta ar roku. «Jums nav man jāpateicas. Mēs visi esam dieva rokā.» Viņš vēl mirkli mani uzlūkoja, galvu mazliet ieslīpi pieliecis, un man likās, ka viņa vaibstiem pārskrietu kāda ēna. «Tikai esiet paļāvīgs,» viņš teica. «Debesu tēvs palīdz. Viņš palīdz vienmēr, arī tad, ja mēs to dažreiz nesaprotam.»

Tad viņš man pamāja ar galvu un aizgāja tālāk.

Es noskatījos viņam pakaļ, kamēr dzirdēju aizveramies aiz viņa durvis. «Jā,» es domāju, «ja tik vienkārši būtu! Viņš palīdz, viņš vienmēr palīdz. Bet vai viņš palīdzēja arī Bernhardam Vīzēm, kad tas ar lodi vēderā kliegdams gulēja Otulas mežā, vai viņš palīdzēja Kačinskim, kas krita Handzemā un atstāja slimu sievu un bērnu, ko tas vēl nebija redzējis, vai viņš palīdzēja Milleram un Lēram, un Kemeriham, vai viņš palīdzēja mazajam Frīdmanim un Jirgensam, un Bergeram, un miljoniem citu? Nolādēts, mazliet par daudz asiņu bija izliets par šādu ticību debesu tēvam!»

Es pārvedu puķes mājā, tad aizbraucu mašīnu darbnīcā un nācu atpakaļ. No virtuves tagad plūda tikko uzvārītas kafijas smarža, un es dzirdēju Frīdu ar traukiem rīkojamies. Tas bija savādi, bet kafijas smarža man radīja jautrāku noskaņu. To es zināju no kara, — cilvēku nekad nespēja mierināt lielās, augstās lietas, — vienmēr tās bija niecīgās, sīkās.

Tikko biju aizslēdzis koridora durvis, Hase izšāvās no savas istabas. Viņa seja bija dzeltena un uztūkuši, acis iekritušas un sarkanas, un izskatījās tā, it kā viņš būtu gulējis uzvalkā. Mani ieraugot, viņa vaibstos atspoguļojas bezgalīga vilšanās.

«Ak tā, jūs tas esat,» viņš nomurmināja.

Es izbrīnījies paskatījos viņā. «Vai jūs tik agri jau kādu gaidījāt?»

«Jā,» viņš klusi teica, «sievu. Viņa vēl nav pārnākusi. Vai jūs viņu neredzējāt?»

Papurināju galvu. «Es tikai stundu biju izgājis.»

Viņš pamāja ar galvu. «Es tikai domāju, — varēja gadīties, ka jus to būtu redzējuši.»

Es paraustīju plecus. «Droši vien viņa pārnāks vēlāk. Vai jūs nepiezvanījāt?»

Viņš mazliet bikli paskatījās uz mani. «Viņa vakar aizgāja pie saviem paziņām. Es nezinu, kur tieši viņi dzīvo.»

«Vai tad jūs nezināt vārdu? Tad taču var pieprasīt ziņu birojā.»

«To es jau mēģināju. Ziņu birojā tāda vārda nepazīst.»

Viņam bija nopērta suņa skatiens. «Viņa vienmēr bija tik noslēpumaina ar šiem ļaudīm, un, ja kādreiz jautāju, viņa tūliņ noskaitās. Tad es vairs nejautāju. Biju priecīgs, ka viņai bija kāds laika kavēklis. Viņa vienmēr teica, ka es laikam arī to viņai nenovēlot.»

«Varbūt viņa vēl pārnāks,» es teicu. «Esmu pat pārliecināts, ka viņa drīz pārnāks. Vai jūs drošības dēļ piezvanījāt ātrās palīdzības punktiem un policijai?»

Viņš pamāja ar galvu. «Visur. Tur nekas nebija zināms.»

«Nu lūk,» es teicu, «tad taču jums vēl nav iemesla uztraukties. Varbūt viņa vakarā nejutās gluži labi un kaut kur palika pa nakti. Tas taču bieži gadās. Droši vien viņa pēc vienas vai divām stundām atkal būs mājās.»

«Jūs tā domājat?»

Virtuves durvis atvērās, un parādījās Frīda ar paplāti. «Kam jūs to nesat?» es jautāju.

«Holmaņa jaunkundzei,» viņa atbildēja drusku aizkaitināta, mani ieraugot. «Vai tad viņa jau piecēlusies?»

«Jādomā gan,» Frīda atcirta, «citādi taču viņa nebūtu zvanījusi pēc azaida.»

«Dievs lai jus svēti, Frīda,» sacīju. «Rītos jūs reizēm

' esat īsta veldze. Vai jus varētu parvaret sevi un tūliņ atnest arī manu kafiju?»

Viņa kaut ko noņurdēja un aizgāja pa gaiteni, nicīgi grozīdama mugurpusi. To viņa prata. Viņa bija vienīgā būtne, kurai es biju redzējis tik izteiksmīgas mugurdaļas kustības.

Hase bija gaidījis. Man pēkšņi sametās kauns, kad pagriezos un viņu atkal tik padevīgu un klusu ieraudzīju sev blakus. «Pēc stundas vai divām stundām jūs droši būsiet brīvs no savām rūpēm,» teicu un sniedzu viņam roku.

Viņš to nesaņēma, bet savādi paskatījās uz mani. «Vai mēs nevarētu viņu meklēt?» viņš klusi vaicāja, «Bet jūs taču nezināt, kur viņa ir.» «Varbūt tomēr varētu viņu meklēt,» viņš atkārtoja. «Ja mēs ņemtu jūsu mašīnu, protams, es visu samaksātu,» viņš ātri turpināja.

«Par to nav ko runāt,» es atbildēju. «Bet nav taču nekādu izredžu. Kur lai mēs braucam? Šai laikā viņa taču nebūs uz ielas.»

«Es nezinu,» viņš arvien vēl tikpat klusi teica. «Tikai domāju, ka varētu viņu meklēt.»

Frīda nāca atpakaļ ar tukšo paplāti. «Man tagad jāiet,» es sacīju. «Un man liekas, ka jūs velti raizējaties. Es tomēr jums labprāt pakalpotu, bet Holmaņa jaunkundze drīz aizceļos, un es gribētu šo svētdienu vēl pavadīt ar viņu kopā. Varbūt tā ir viņas pēdējā svētdiena pilsētā. To taču jūs sapratīsiet?» Viņš pamāja ar galvu.

Man bija viņa žēl, kā viņš tur stāvēja, bet es biju nepacietīgs, es steidzos pie Patas. «Ja jūs tomēr gribat tūl iņ braukt, varat taču apakša paņemt kadu taksometru,» es turpināju, «bet to jums neieteiktu. Labāk vēl drusku

9 — Trīs draugi 257

pagaidiet, — tad es varēšu piezvanīt savam draugam Lencam un jus varesiet braukt ar viņu.»

Man bija tāda sajuta, ka viņš nemaz neklausījās. «Jūs viņu šorīt neredzējāt?» viņš tad pēkšņi jautāja.

«Nē,» es izbrīnījies atbildēju. «Citādi es taču jums to tūliņ būtu pateicis.»

Viņš atkal pamāja ar galvu un gluži apmāts, ne vārda neteicis, iegaja atpakaļ savā istabā.

Pata jau_ bija bijusi manā istabā un atradusi rozes. Kad es iegāju, viņa smējās. «Robij,» viņa teica, «es taču esmu diezgan naiva. Frīdai vajadzēja man paskaidrot, ka svaigām rozēm agrā svētdienas rītā un šai laikā, bez šaubām, esot kāds sakars ar zādzību. Viņa man arī paziņoja, ka šī šķirne tuvākajos puķu veikalos neesot dabūjama.»

«Domā, kā gribi,» es atbildēju. «Galvenais, ka tās tev dara prieku.»

«Tagad vēl vairāk nekā parasti, mīļais. Tu taču tās esi ieguvis briesmās!»

«Un vēl kādās briesmās!» Es atcerējos mācītāju. «Bet kādēļ tu jau tik agri esi piecēlusies?»

«Es nevarēju ilgāk gulēt. Un tad arī sapņoju. Nekā jauka.»

Es uzmanīgi paskatījos viņā. Viņa izskatījās nogurusi, un viņai bija ēnas zem acīm. «No kura laika tu sapņo par tādām lietām?» es vaicāju. «Domāju, ka tā līdz šim bija mana specialitāte.»

Viņa papurināja galvu. «Vai redzēji, ka ārā jau rudens?»

«Pie mums to sauc par atvasaru,» atbildēju. «Rozes taču vēl zied. Līst, tas viss, ko es redzu.»

«Līst,» viņa atkārtoja. «Līst jau pārāk ilgi, mīļais. Reizēm naktī, kad pamostos, man liekas, ka esmu gluži aprakta zem lielā lietus.»

«Tev naktī jānāk pie manis,» teicu. «Tad tev vairs nebūs tādu domu. Gluži pretēji, ir jauki kopā būt, kad ir tumšs un kad ārā līst.»

«Varbūt,» viņa atbildēja un atspiedās pie manis.

«Man gluži labi patīk, ka svētdienā līst,» teicu. «Tad labāk var just, cik mums labi. Mēs esam kopā, mums ir

j.llla, skaista istaba un vesela brīva diena priekšā, — man liekas, tas ir diezgan daudz.»

Viņas seja noskaidrojās. «Jā, mums ir labi, vai ne?»

< Man liekas, ka mums ir neizsakāmi labi. Kad atceros ftgrākos laikus, — ak dievs! Nekad nebūtu domājis, ka 111.111 vel kādreiz būs tik labi.»

«Ir jauki, ka tu to saki. Tad es tam tūliņ ticu. Tev

tas jasaka biežāk.»

«Vai es to nesaku diezgan bieži?»

«Nē.»

«Varbūt,» sacīju. «Man liekas, es neesmu visai maigs. Nezinu kādēļ, bet es vienkārši nevaru tāds būt. Pie tam t s ļoti labprāt tāds būtu.»

«Tev nav jāpūlas, mīļais, es arī tāpat .tevi saprotu. Tikai reizēm, tad tomēr patīk to arī dzirdēt.»

«Turpmāk es tev to teikšu ik dienas. Arī tad, ja tas man liksies aušīgi.»

«Ai, aušīgi,» viņa atbildēja. «Mīlestībā nemaz nav aušības.»

«Paldies dievam, ne,» teicu. «Citādi būtu briesmīgi, kas ar cilvēkiem notiktu.»

Mēs kopā paēdām azaidu, tad Pata atkal gāja gulēt. Jafē tā bija noteicis. «Vai tu paliksi šeit?» viņa jautāja

no segas apakšas.

«Ja tu gribi,» sacīju.

«Es gribu gan, bet tādēļ tev nav …»

Es apsēdos pie viņas gultas. «Tā es nedomāju. Tikai atceros, agrāk tev nepatika, ka es tevi redzēju guļot.»

«Agrāk, ja, bet tagad man reizēm bailes vienai…»

«Man arī kādreiz tā bija,» es teicu. «Lazaretē, pēc kādas operācijas. Toreiz baidījos naktī gulēt. Es vienmēr paliku nomodā un lasīju vai kaut ko domāju, un tikai tad, kad svīda gaisma, iemigu. Bet tas atkal pāriet.»

Viņa uzlika savu seju uz manas rokas. «Ir bailes, ka vairs nepamodīsies, Robij…»

«Jā,» sacīju, «bet pamostas, un viss pāriet. To tu redzi pie manis. Mēs vienmēr atgriežamies — kaut arī ne tieši tai pašā vietā.»

9*

259

«Tā ir tā lieta,» viņa atbildēja jau drusku miegaini, puspievērtām acīm. «Tādēļ es arī baidos. Bet tu mani sargāsi, vai ne?»

«Es sargāšu,» atteicu un noglāstīju viņas pieri un matus, kas arī likās noguruši. «Es taču esmu vecs, modrš kareivis.»

Viņa sāka dziļāk elpot un pagriezās drusku uz sāniem. Pēc mirkļa viņa jau bija cieši iemigusi.

Es apsēdos pie loga un atkal skatījos ārā lietū. Tas tagad pelēkām brāzmām trauca gar rūtīm, un māja šķita kā kāda maza sala miglainajā bezgalībā. Biju nemierīgs, jo reti gadijās, ka Pata jau agrā rītā bija mazdūšīga un skumja. Bet tad iedomājos, ka viņa vēl pirms dažām dienām bija bijusi spirgta un priecīga un ka varbūt viss būs citādi, kad viņa atkal pamodīsies. Zināju, ka viņa daudz domāja par savu slimību, un Jafē man arī bija teicis, ka viņas stāvoklis neesot uzlabojies, — bet es savā mūžā biju redzējis tik daudz mirušu, ka katra slimība man vēl arvien bija dzīvība un cerība. Zināju, ka varēja mirt no ievainojuma, un tajā ziņā man bija lieli piedzīvojumi, bet tieši tādēļ man bija grūti ticēt, ka arī slimība, pie kuras cilvēks ārēji taču palika vesels, varēja būt bīstama. Ar to es vienmēr ātri tiku pāri šādām mazdūšības lēkmēm.

Pie durvīm klusi klauvēja. Es gāju un atvēru. Arā stāvēja Hase. Es pieliku pirkstu pie mutes un izgāju koridorā.

«Piedodiet,» viņš murmināja.

«Ienāciet pie manis,» teicu un atvēru savas istabas durvis. Hase palika uz sliekšņa stāvot. Viņa seja šķita mazāka sarāvusies. Tā bija balta kā krīts. «Es tikai gribēju jums pateikt, ka mumsvairs nav jābrauc,» viņš sacīja, gandrīz nepakustinādams lūpas.

«Nāciet vien iekšā,» aicināju. «Holmaņa jaunkundze guļ, man ir laiks.»

Viņam bija kada vēstule rokā, un viņš atgādināja cilvēku, ko ķēris šāviens, bet kas vēl domā, ka tas bijis tikai sitiens. «Vislabak būs, ja jūs pats to izlasīsiet,» viņš teica un iedeva man vēstuli.

«Vai jūs jau padzērāt kafiju?» jautāju.

Viņš papurināja galvu. «Izlasiet vēstuli..,»

«.Jā, bet pa to laiku jūs varat drusku Iedzert…»

I s izgāju ārā un pateicu Frīdai, kas jādara. Tad izlasīju vēstuli. Tā bija no Hases kundzes un saturēja tikai nedaudzas rindas. Viņa tam paziņoja, ka vēl kaut ko vēloties no savas dzīves. Tādēļ viņa vairs nenākšot atpakaļ. I sot kāds, kas viņu saprotot labāk nekā Hase. Viņam neesot nozīmes kaut ko iesākt; viņa nekādā gadījumā nenākšot atpakaļ. Tā jau arī viņam būšot labāk. Viņam tad vairs nevajadzēšot raizēties, vai ar algu varēs iztikt vai ne. Daļu no savām drēbēm viņa paņēmusi līdzi; pēc cilam viņa pie gadījuma atsūtīšot.

Tā bija skaidra un lietišķa vēstule. Es to salocīju un atdevu Hasem. Viņš skatījās manī, it kā viss būtu atkarīgs no manis. «Ko tur lai dara?» viņš jautāja.

«Vispirms izdzeriet šo tasi un ēdiet kaut ko,» es teicu. «Tam nav nekādas nozīmes, ka jūs skraidāt apkārt un mokāt sevi, Vēlāk mēs padomāsim. Jums jāmēģina pilnīgi nomierināties, tad jūs nāksiet pie labākā slēdziena.»

Viņš paklausīgi izdzēra tasi tukšu. Viņa roka drebēja, un ieēst viņš nekā nevarēja. «Ko lai dara?» viņš vēlreiz jautāja.

«Nekā,» sacīju. «Jānogaida.»

Viņš sakustējās. «Ko tad jūs gribētu darīt?» jautāju.

«Es nezinu. Es to nevaru saprast.»

Es klusēju. Bija grūti viņam kaut ko teikt. Viņu varēja tikai nomierināt, ar visu pārējo viņam pašam bija jātiek galā. Sievu viņš, domājams, vairs nemīlēja; bet viņš bija pie tās pieradis, un grāmatvedim pieradums varēja būt vairāk nekā mīlestība.

Pēc brīža viņš sāka runāt kaut ko juceklīgu, kas rādīja tikai to, kā viņš svārstījās. Tad viņš sāka sev pārmest. Pret sievu viņš nebilda ne vārda. Tikai mēģināja sev pierādīt, ka pats bijis vainīgs.

«Hase,» teicu, «tās ir muļķības, ko jūs runājat, šajās lietās nav ne vainas, ne nevainības. Sieva aizgājusi no jums, ne jūs no viņas. Jums nekas nav sev jāpārmet.»

«Tomēr,» viņš atbildēja un skatījās uz savām rokām. «Es ar to netiku galā.»

«Ko?»

«Es ar to netiku galā. Tā ir vaina, ja netiek galā.»

Izbrīnījies noraudzījos uz rnazo, nožēlojamo stāvu sarkanajā plīša krēslā. «Hase,» tad mierīgi teicu. «Tas var būt vienīgi iemesls, bet ne vaina. Bez tam jūs taču līdz šim gluži labi varējāt nopelnīt iztiku sev un viņai.»

Viņš sparīgi pakratīja galvu. «Nē, nē, es sievu padarīju traku ar savām mūžīgajām bailēm no uzteikšanas, un es arī nevarēju! Ko gan e3 varēju viņai sniegt! Nekā…»

Viņš nogrima trulās domās. Es piecēlos un dabūju konjaka pudeli. «Iedzersim drusku,» teicu. «Vēl taču nekas nav zaudēts.»

Viņš pacēla galvu.

«Vēl nekas nav zaudēts,» atkārtoju. «Cilvēks tikai tad zaudēts, kad tas miris.» s

Viņš steigšus pamāja ar galvu un satvēra glāzi. Bet tad viņš to atkal nolika nedzēris. «Vakar mani paaugstināja par kantora priekšnieku,» viņš klusi teica. «Tagad esmu virsgrāmatvedis un kantora priekšnieks. Prokūrists man to vaksr vakarā pateica. Mani paaugstināja tādēļ, ka pēdējos mēnešos es vienmēr strādāju virsstundas. Apvienoja divus kantorus. Otrs kantora priekšnieks ir atlaists. Manu algu paaugstināja par piecdesmit markām.» Pēkšņi viņš izmisis paskatījās manī. «Vai domājat, ka viņa būtu palikusi, ja to zinātu?»

«Nē,» es teicu.

«Piecdesmit markas vairāk. Tās es būtu varējis atdot viņai. Viņa vienmēr būtu varējusi sev kaut ko nopirkt. Un man taču ir krājkasē tūkstoš divi simti marku! Kam nu esmu tās krājis? Gribēju, lai viņai būtu kaut kas, ja mums reiz klātos grūti. Un nu viņa aizgājusi tādēļ, ka viņas dēļ esmu krājis naudu.»

Viņš atkal truli skatījās uz priekšu. «Hase,» sacīju, «man šķiet, tam visam ir daudz mazāka nozīme, nekā jūs domājat. Jums nemaz nevajadzētu par to lauzīt gaivu. Jums tikai jāpārcieš pāris nākamo dienu. Tad jūs labāk zināsiet, ko gribat darīt. Varbūt jūsu kundze šovakar vai rīt atkal pārnāks. Viņa taču to pārdomā tāpat kā jūs.»

«Viņa nepārnāks,» viņš atbildēja.

«To jūs nevarat zināt.»

«Ja varētu viņai pateikt, ka tagad man lielāka alga tin ka mēs ņemsim atvaļinājumu un par iekrāto naudu dosimies ceļojumā …»

«To visu jūs viņai varēsiet pateikt. Tik vienkārši jau nevar izšķirties.»

Man bija brīnums, ka viņš nemaz nedomāja par to, ka bija taču vēl otrs vīrietis. Bet laikam viņš vēl nebija tik tālu ticis; viņš domāja tikai par to, ka sieva aizgājusi, un viss cits vēl bija aiz tā kā neskaidrs miglas mākonis. Labprāt būtu viņam teicis, ka pēc dažām nedēļām viņš varbūt pat priecāsies, ka viņa aizgājusi, bet man likās, ka viņa tagadējā apjukuma stāvoklī tā būtu bijusi lieka rupjība. Aizskartām jūtām patiesība arvien ir rupja un gandrīz neciešama.

Es vēl kādu brīdi ar viņu runājos — tikai tādēļ, lai viņš varētu runāt. Es nepanācu nekā — viņš vienmēr griezās vienā lokā, bet man palika tāds iespaids, ka viņš drusku nomierinājās. Viņš izdzēra arī glāzi konjaka. Tad izdzirdu, ka Pata mani blakus istabā sauca.

«Acumirkli!» es teicu un piecēlos.

«Jā,» viņš atbildēja kā paklausīgs zēns un arī piecēlās.

«Palieciet vien, es tūliņ nākšu atpakaļ.»

«Piedodiet…»

«Es tūliņ nākšu atpakaļ,» sacīju un iegāju pie Patas.

Viņa sēdēja gultā un izskatījās spirgta un vesela. «Robij, es brīnišķīgi izgulējos! Droši vien ir jau pusdienas

laiks.»

«Tu gulēji tieši vienu stundu,» teicu un parādīju viņai

pulksteni.

Viņa paskatījās rādītājos. «Jo labāk, tad mums vēl ļoti daudz laika. Es tūliņ celšos.»

«Labi. Pēc desmit minūtēm es atkal ienākšu.»

«Vai kāds ir pie tevis?»

«Hase,» es sacīju. «Bet tas nebūs ilgi.»

Iegāju atpakaļ, bet Hases tur vairs nebija. Es atvēru koridora durvis, bet gaitenis arī bija tukšs. Izgāju koridorā un pieklauvēju pie viņa durvīm. Viņš neatbildēja. Atvēru durvis un ieraudzīju viņu pie skapja stāvam. Dažas atvilktnes bija pavilktas.

«Hase,» es teicu, «iedzeriet miega zāles, liecieties gultā un vispirms kārtīgi izgulieties. Jūs tagad esat uztraukts.»

Viņš lēni pagriezās pret mani. «Vienmēr viens, katru vakarul Vienmēr sēdēt tā kā vakar, pamēģiniet to iedomāties …»

Es viņam teicu, ka ilgi tas droši vien tā nebūs un ka ir daudz cilvēku, kuriem vakari jāpavada vieniem. Viņš nekā noteikta neatbildēja. Es viņam vēlreiz sacīju, lai iet gulēt, varbūt viss vēl atrisināsies gluži vienkārši un sieva vakarā atkal būs mājās. Viņš pamāja ar galvu un pasniedza man roku.

«Vakarā vēlreiz ienākšu,» es apsolīju un gāju ārā. Biju priecīgs, ka tiku projām.

Pata bija nolikusi avīzi sev priekšā. «Šorīt mēs varētu aiziet uz muzeju, Robij,» viņa ieminējās.

«Uz muzeju?» es jautāju.

«Jā. Tur ir persiešu paklāju izstāde. Tu droši vien sen neesi bijis muzejā?»

«Nekad!» atbildēju. «Ko es tur darītu?»

«Tev taisnība,» viņa atteica un smējās.

«Tas nekas.» Es piecēlos. «Lietainā laikā cilvēks gluži labi var kaut ko darīt savas izglītības labā.»

Mēs saģērbāmies un gājām. Gaiss ārā bija brīnišķīgs. Tas smaržoja pēc meža un valgmes. Kad gājām garām «Internacionālei», es pa vaļējām durvīm redzēju Rozi pie letes sēžam. Viņai priekšā uz galda bija šokolādes tase, jo šodien bija svētdiena. Uz galda gulēja mazs sainītis. Droši vien viņa vēlāk kā vienmēr gribēja izbraukt pie sava bērna. Sen nebiju bijis «Internacionālē», un man likās savādi, ka Roze tur sēdēja tikpat vienaldzīgi kā vienmēr. Man tik daudz kas bija mainījies, un es domāju, ka arī visur citur tam tā jābūt.

Mēs nonācām pie muzeja. Biju domājis, ka būsim gandrīz vienīgie, bet sev par lielu pārsteigumu ieraudzīju lielu pulku ļaužu. Jautāju sargam, kas tur notiek.

«Nekas,» viņš atbildēja, «ta tas ir vienmēr tajās dienās, kad ieeja brīva.»

«Redzi nu,» Pata teica. «Ir taču daudz ļaužu, kas interesējas par tādām lietām.»

Sargs atstūma cepuri pakausī. «Tā gan nav, cienīgā. Tic gandrīz visi ir bezdarbnieki. Tie nenāk mākslas dēļ, bet tāpēc, ka tiem nekā nav ko darīt. Un te viņi vismaz var kaut ko apskatīt.»

«Tādu izskaidrojumu es daudz labāk saprotu,» teicu.

«Tagad jau vēl nav nekas,» sargs atbildēja. «Jums vajadzēja atnākt ziemu! Tad viss stāvgrūdām pilns. Siltuma dēļ.»

Iegājām zālē, kur karājās paklāji. Tā bija klusa, nomaļa telpa. Caur augstajiem logiem varēja ieskatīties dārzā, kur stāvēja milzīga platāna. Tā bija gluži dzeltena, un arī gaisma telpā no tās ieguva klusinātu, dzeltenu nokrāsu.

Paklāji izskatījās brīnišķīgi. Tur bija divi ar dzīvnieku motīviem no sešpadsmitā gadsimta, daži Ispahanas paklāji un pāris lašu krāsas zīda poļu paklāju ar smaragda zaļām apmalēm. Vecums un saule to krāsām bija piešķīrusi maigu patīnu, tā ka tie atgādināja lielas, pasakainas pasteļa gleznas. Tie telpai piešķīra tādu bezlaika noskaņu un harmoniju, kāda ar gleznām nekad nav panākama. Logs ar platānas rudenīgo lapotni un pērļu pelēkajām debesīm aiz tās tā iekļāvās istabas ainā, it kā arī tas būtu vecs paklājs.

Mēs kādu brīdi palikām, tad iegājām atpakaļ muzeja pārējās zālēs. Tikmēr bija saradušies vēl vairāk ļaužu, un tagad skaidri varēja redzēt, ka īstenībā tie šeit neiederējās. Bālām sejām un apvalkātos uzvalkos, rokas uz muguras salikuši, viņi mazliet bailīgi staigāja pa telpām, un viņu acis skatīja pavisam kaut ko citu, nevis renesanses gleznas un klusās antīkās marmora figūras. Daudzi sēdēja uz sarkanajiem, mīkstajiem soliem, kas bija nolikti visapkārt. Viņi sēdēja gurdi, tādā stāvoklī, it kā būtu gatavi tūliņ piecelties, ja kāds nāktu un dzītu projām. Viņos skatoties, varēja manīt, ka mīksti soli viņiem bija gluži neparasta lieta, ka viņi lāgā nesaprata, ka uz tiem varēja atpūsties un par to nebija jāmaksā nauda. Viņi bija pieraduši, ka viņiem par velti nekā nedeva.

Visās telpās bija ļoti klusu un par spīti apmeklētāju daudzumam nedzirdēja gandrīz ne vārda; un tomēr man likās, ka es noraudzītos milzīgā cīņā — tādu cilvēku klusajā cīņā, kas gan notriekti zemē, bet vēl negrib padoties. Viņi bija izstumti no sava darba, savu centienu, savu arodu loka, — tagad viņi nāca klusajās mākslas telpās, lai nepadotos sastingumam un izmisumam. Viņi domāja par maizi, vienmēr tikai par maizi un nodarbošanos; bet viņi nāca šurp, lai dažas stundas izbēgtu no šīm domām, — un starp skaidrajām romiešu galvām un neiznīcīgajiem, jaukajiem, baltajiem grieķu sieviešu tēliem viņi staigāja apkārt, gausi kājas vilkdami, salīkušiem pleciem kā cilvēki, kam nav mērķa, — satricinošs kontrasts, bēdīga aina, kas rādīja, ko cilvēce gadu tūkstošos varējusi un ko nav varējusi sasniegt: — mūžīgu mākslas darbu virsotnes, bet ne maizi visiem saviem brāļiem.

Pēcpusdienā aizgājām uz kino. Kad iznācām ārā, debesis bija noskaidrojušās. Tās bija ābolu zaļas un ļoti skaidras. Ielās un veikalos jau dega gaisma. Mēs lēni gājām mājās un iedami skatījāmies skatlogos.

Kāda liela kažokādu veikala gaišo logu priekšā es apstājos. Vakaros jau bija vēss, un logos bija izstādīti lieli sudrablapsu saiņi un silti kažoki ziemai. Es paskatījos Patā; viņa vēl arvien valkāja savu īso kažoka jaku un īstenībā bija pārāk viegli ģērbusies.

«Ja es tagad būtu filmas varonis, es ieietu iekšā un izmeklētu tev kažoku,» teicu.

Viņa pasmaidīja. «Kuru tad?»

«Tur to.» Es rādīju to, kas izskatījās vissiltākais.

Viņa pasmējās. «Tev ir laba gaume, Robij. Tas ir ļoti skaists Kanādas ūdeles kažoks.»

«Vai tu to vēlētos?»

Viņa paskatījās manī. «Mīļais, vai zini, cik tāds kažoks maksā?»

«Nē,» es atteicu, «to es nemaz negribu zināt. Labāk gribu domāt, ka varu tev dāvināt visu, ko vien vēlos. Kādēļ tam tā jābūt, ka tikai citi to var?»

Viņa uzmanīgi paskatījās manī. «Bet es nemaz negribu tādu kažoku, Robij.»

«Gribi gan,» atbildēju, «un tu to dabūsi! Ne vārda vairāk par to. Rīt liksim atsūtīt.»

Viņa pasmaidīja. «Pateicos, mīļais,» viņa teica un noskūpstīja mani turpat ielas vidū. «Un tagad tava kārta.» Viņa apstājās pie kāda kungu modes veikala. «So fraku!

Tā tev vajadzīga pie mana ūdeles kažoka. Un šo cilindru lu arī dabūsi. Kāds gan tu izskatīsies cilindrā?»

«Pēc skursteņslauķa.» Es apskatīju fraku. Tā stāvēja logā, kas bija izklāts ar zaļu samtu. Es paskatījos vēlreiz, uzmanīgāk. Tas bija tas pats veikals, kur es pavasarī biju pircis kaklasaiti pēc tam, kad pirmo reizi biju pavadījis vakaru kopā ar Patu un kad biju piedzēries. Pēkšņi man kaut kas aizžņaudza kaklu, nezinu, kādēļ. Pavasarī — tad es vēl nekā nezināju.

Es satvēru Patas šauro roku un vienu mirkli pieliku to sev pie vaiga. «Tev vēl kā vajag pie tā,» es tad sacīju, «tāds kažoks vien ir tikpat kā auto bez motora. Divus trīs vakara tērpus …»

«Vakara tērpus,» viņa atbildēja un apstājās pie lielajiem skatlogiem, «vakara tērpus, tas tiesa, — tos man būtu grūtāk atraidīt…»

Mēs izmeklejām trīs brīnišķīgus tērpus. Es redzēju, kā šī rotaļa Patu atdzīvināja. Viņa tai pilnīgi nodevās, jo vakara tērpi bija viņas vājība. Mēs tūliņ izmeklējām arī citas lietas, kas tur piederējās klāt, un viņa kļuva arvien dzīvāka. Viņas acis mirdzēja. Es stāvēju viņai blakus un klausījos viņā, un smejos, un domāju: «Kāds lāsts ir mīlēt sievieti un būt nabagam.» — «Nāc,» es beidzot teicu Lmisuma pārgalvībā. «Ja reiz ko dara, tad dara līdz galam!» Es viņu pievilku pie kāda dārglietu veikala. «Tur to smaragda aproci! Un klāt tos abus gredzenus un auskarus! Nerunāsim vairs par to. Smaragdi tev ir īstie akmeņi.»

«Bet tad tev jāņem tur tas platīna pulkstenis un pērles virskreklam.»

«Un tev viss veikals! Citādi es nemaz nerunāju…»

Viņa smējās un, dziļi elpodama, atspiedās pie manis. «Diezgan, mīļais, diezgan! Nu vēl nopirksim pāris somu un iesim uz ceļojumu biroju, tad sakravāsim savas mantas un dosimies projām no šās pilsētas un šā rudens, un šā lietus.»

«Jā,» es domāju, «ak dievs, jā, un tad tu drīz būsi vesela!» «Uz kurieni?» jautāju. «Uz Ēģipti? Vai vēl tālāk? Uz Indiju un Ķīnu?»

«Turp, kur saule, mīļais, kaut kur saulē un dienvidos, un siltumā. Kur palmu alejas un klintis, un balti nami pie jūras, un agaves. Bet varbūt arī tur līst. Varbūt visur līst.» «Tad mēs vienkārši brauksim tālāk,» es teicu, «kamēr kaut kur nelīs. Taisni uz tropiem un Dienvidjūru.»

Mēs stāvējām pie Hamburgas—Amerikas līnijas ceļojumu biroja gaišajiem logiem. Vidū bija uzstatīts tvaikoņa modelis. Tas peldēja pa ziliem papes viļņiem, un aiz ta vareni slējās augšup Menhetenas debesskrāpju palielināta fotogrāfija. Pie logiem karājās lielas, krāsainas kartes ar sarkaniem, iezīmētiem maršrutiem.

«Uz Ameriku mēs ari brauksim,» Pata teica. «Uz Kentukiju un Teksasu, un Ņujorku, un Sanfrancisko, un Havaju. Un tad caur Dienvidameriku tālāk. Pa Meksiku un Panamas kanālu uz Buenosairesu. Un tad caur Riodežaneiro atpakaļ.»

«Jā …»

Viņa starojošām acīm paskatījās uz mani.

«Es tur nekad neesmu bijis,» sacīju. «Es toreiz tikai mānījos.»

«To es zinu,» viņa atbildēja.

«Tu to zini?»

«Bet Robij! Protams, to zinu. Es to tūliņ zināju.»

«Es toreiz biju pustraks. Nedrošs un aušīgs, un traks. Tādēļ es mānījos.»

«Un tagad?»

«Tagad vēl vairāk,» teicu. «To taču tu redzi.» Es rādīju tvaikoni skatlogā. «Sasodīts, ka nevar braukt līdzi.»

Viņa pasmaidīja un ielika savu roku manējā. «Ai mīļais, kādēļ mēs neesam bagāti? Mēs tik lieliski zinātu, ko darīt ar naudu! Ir taču tik daudz bagātu cilvēku, kas nekā labāka nezina kā tikai ik dienas iet savos kantoros vai savās bankās.»

«Tādēļ jau viņi ir bagāti,» es teicu. «Ja mēs tādi būtu, mēs droši vien tādi ilgi nepaliktu.»

«Tā man arī liekas. Mēs droši vien naudu atkal kaut kā pazaudētu.»

«Varbūt mums arī nekas netiktu aiz bailēm to pazaudēt. Mūsu laikos bagātība nav nekas cits kā amats. Un tas nemaz nav tik vienkāršs.»

«Nabaga bagātnieki!» Pata sacīja. «Tad jau labāk iedomāsimies, ka esam tādi jau bijuši un atkal visu pazaudējuši. Tu vienkārši pirms nedēļas bankrotēji, un tev vajadzēja visu pārdot — mūsu namu un manas rotas, un musu automobiļus. Ko tu par to saki?»

«Tas ir pat ļoti laikmetīgi,» es atbildēju.

Viņa smējās. «Tad nāc! Mēs, abi bankrotējušie, tagad iesim savā pansijas istabiņā un stāstīsim viens otram stāstus par pagājušiem labākiem laikiem.»

«Tā ir laba ideja.»

Mēs lēni gājām tālāk pa vakarīgajām ielām. Uzliesmoja arvien vairāk uguņu, un, kad bijām pie kapsētas, mēs zaļajās debesīs redzējām aizlidojam kādu lidmašīnu ar gaišām kabīnēm. Tā vientuļa un skaista lidoja skaidrajās, augstajas, vientuļajās debesīs kā brīnišķīgs ilgu putns vecā pasakā. Mēs stāvējām un noskatījāmies, kamēr tā pazuda.

Mēs tikai kādu pusstundu bijām mājās, kad kāds pieklauvēja pie manas istabas durvīm. Domāju, ka tas atkal būs Hase, un gāju ielaist. Bet tā bija Zalevska kundze. Viņa izskatījās satraukta. «Nāciet ātri šurp,» viņa čukstēja.

«Kas noticis?»

«Hase.»

Es paskatījos uz viņu. Viņa paraustīja plecus. «Viņš ieslēdzies un neatbild.»

«Acumirkli.»

Iegāju atpakaļ un teicu Patai, lai viņa drusku atpūšas; es tikmēr iešu parunāties ar Hasi.

«Labi, Robij. Es jau atkal esmu nogurusi.»

Gāju Zalevska kundzei līdzi pa koridoru. Pie Hases durvīm jau stāvēja gandrīz visa pansija: Erna Bēniga raibajā pūķu kirnono, sarkaniem matiem, pirms divām nedēļām tie viņai vēl bija bijuši linu balti; — pastmarku krājējs rēķinu padomnieks kareiviska piegriezuma istabas svārkos; — Orlovs, bāls un mierīgs, tikko pārnācis no pēcpusdienas tējas ar dejām; — Džordžijs, kas nervozi klauvēja un klusinātā balsī sauca Hasi; — un beidzot Frīda, aiz uztraukuma, bailēm un ziņkārības šķielēdama.

«Cik ilgi tu jau klauvē, Džordžij?» es jautāju.

«Vairāk nekā stundas ceturksni,» Frīda tūdaļ iejaucās, sarkanu, pietvīkušu seju, «un mājās viņš ir, viņš nemaz nav ārā gājis jau kopš pusdienas, viņš tikai pastavlgi skraidīja apkārt, mūžīgi šurp un turp, un tad viss

apklusa …»

«Atslēga ielikta no iekšpuses,» Džordžijs teica. «Durvis aizslēgtas.»

Es paskatijos uz Zalevska kundzi. «Mums jāizgrūž atslēga ārā un jāatslēdz durvis. Vai jums ir vēl otra atslēga?»

«Atnesīšu atslēgu saišķi,» Frīda neparasti pakalpīgi teica. «Varbūt kāda derēs.»

Es liku padot stieples gabalu, pagriezu atslēgu taisni un izgrūdu to ārā. Tā skanēdama nokrita otrā pusē uz grīdas. Frīda iekliedzās un aizklāja seju ar rokām,

«Vācieties pēc iespējas tālāk projām,» es viņai pavēlēju un izmēģināju atslēgas. Viena derēja. Es atslēdzu un atvēru durvis.

Istaba bija pustumsā, un pirmajā mirklī neviens nebija redzams. Abas gultas spīdēja pelēki baltas, krēsli bija tukši, skapja durvis aizvērtas.

«Tur viņš stāv!» Frīda, kas atkal bija pienākusi klāt, čukstēja pār manu plecu. Viņas sipolainā elpa karsti iesitās man sejā. «Tur dibenā pie loga.»

«Nē,» teica Orlovs, kas ātri bija pagājis dažus soļus istabā un tagad nāca atpakaļ. Viņš piegrūda man ar elkoni, satvēra durvju rokturi un pievilka tās ciet. Tad viņš pagriezās pret citiem. «Būs labāk, ja jūs iesiet projām. Varbūt nav labi redzēt tādus skatus.»

Viņš runāja lēni savā cietajā, krieviskajā vācu valodā un palika pie durvīm stāvot.

«Ak dievs!» Zalevska kundze nomurmināja un atkāpās. Arī Erna Bēniga dažus soļus atkāpās. Tikai Frīda mēģināja spiesties uz priekšu un satvert durvju rokturi. Orlovs viņu atstūma nost. «Tiešām, labāk būs …» viņš vēlreiz teica.

«Kungs!» rēķinu padomnieks pēkšņi iešņācās un saslējās. «Ko jūs atļaujaties! Jūs esat ārzemnieks!»

Orlovs mierīgi paskatījās uz viņu. «Ārzemnieks…» viņš teica, «ārzemnieks — tas nu vienalga. Tam te vairs nav nozīmes …»

«Ko, beigts?» Frīda čukstēja.

«Zalevska kundze,» es sacīju, «man arī liekas, labāk būs, ja tikai jūs paliksiet šeit un varbūt mēs ar Orlovu.»

«Zvaniet tūliņ ārstam,» Orlovs teica.

Džordžijs jau nocēla klausuli. Tas viss bija ildzis tikai piecas sekundes. «Es palikšu!» rēķinu padomnieks paziņoja, pietvīcis kā tītars. «Kā vācu vīram man tiesības …»

Orlovs paraustīja plecus un atkal atvēra durvis. Tad viņš uzgrieza elektrisko gaismu. Sievietes iekliedzās un traucās atpakaļ. Hase ar melnu mēli starp zobiem un zili melnu seju karājās pie loga.

«Pārgriezt cilpu,» es iesaucos.

«Nav nozīmes,» Orlovs teica lēni, skarbi un skumji. «Es pazīstu — šī seja — miris — jau kopš pāris stundām …»

«Vismaz mēģināsim …»

«Labāk ne — vispirms atsauksim policiju.»

Tai pašā mirklī zvanīja pie durvīm. Bija ieradies ārsts, kas dzīvoja tepat blakus. Viņš tikai pameta skatienu uz tievo, aizlauzto ķermeni. «Tur vairs nekas nav darāms,» viņš teica. «Bet mums tomēr jāmēģina mākslīgā elpināšana. Piezvaniet tūliņ policijai un padodiet man nazi.»

Hase bija pakāries resnā sārta zīda auklā. Tā bija no viņa sievas rītatērpa, un viņš to ļoti veikli bija piestiprinājis pie kāda āķa loga augšā. Aukla bija ieberzēta ar ziepēm. Viņš laikam bija stāvējis uz palodzes un tad ļāvis kājām no tās noslīdēt. Viņa rokas bija krampjaini savilkušās, un seja izskatījās briesmīga, šai acumirklī tas šķita savādi, bet es ievēroju, ka viņš bija ģērbies citā uzvalkā nekā šorīt. Tas bija viņa labākais ķemmdziju drēbes uzvalks, ko es pazinu. Viņš bija arī noskuvies un uzvilcis tīru veļu. Uz galda viņš pedantiskā kārtībā bija nolicis savu pasi, krājkases grāmatiņu, tāpat arī četras desmitmarku zīmes un drusku sudraba naudas. Blakus bija divas vēstules — viena sievai un otra policijai. Blakus sievai adresētajai vēstulei vēl bija sudraba cigarešu etvija un laulības gredzens.

Viņš bija ilgi pārdomājis un visu iepriekš nokārtojis, jo istaba bija pilnīgā kārtībā, un, kad pamatīgāk apskatījāmies, mēs uz kumodes atradām vēl drusku naudas un zīmīti ar vārdiem: «īres atlikums par šo mēnesi.» Viņš to bija nolicis atsevišķi, it kā gribēdams rādīt, ka tam nebija nekāda sakara ar viņa nāvi.

Atskanēja zvans, un ienāca divi ierēdņi civilā. Ārsts, kas tikmēr bija pārgriezis cilpu un noņēmis ķermeni, piecēlās. «Miris,» viņš teica, «pašnāvība, bez šaubām.»

Ierēdņi nekā neatbildēja. Viņi uzmanīgi apskatīja visu istabu, iepriekš aiztaisījuši durvis. Viņi izņēma no kādas skapja atvilktnes dažas vēstules un salīdzināja rokrakstu ar atstāto vēstuļu uzrakstiem. Jaunākais no abiem pamāja ar galvu. «Vai kāds zina iemeslu?»

Es pastāstīju, kas man bija zināms. Viņš atkal pamāja ar galvu un pierakstīja manu vārdu un adresi. «Vai varam likt viņu aizvest?» jautāja ārsts.

«Es izsaucu ātrās palīdzības automobili,» jaunākais ierēdnis atbildēja. «Tas tūliņ būs klāt.»

Mēs gaidījām. Istabā viss bija klusu. Ārsts bija nometies uz grīdas blakus Hasem. Viņš bija tam atpogājis drēbes un pārmaiņus ar dvieli berzēja krūtis, mēģinādams to atdzīvināt. Varēja dzirdēt tikai svilpienus un gārdzienus, kad gaiss plūda nedzīvajās plaušās un ārā no tām.

«Šonedēļ divpadsmitais,» jaunākais ierēdnis teica.

«Aiz tā paša iemesla?» jautāju.

«Nē. Gandrīz visi bezdarba dēļ. Divas ģimenes, viena ar trim bērniem. Protams, ar gāzi. Ģimenes gandrīz vienmēr lieto gāzi.»

Nesēji ienāca ar nestuvēm. Frīda ielavījās reizē ar tiem. Viņa dīvainā ziņkārē skatījās uz Hases nožēlojamo ķermeni. Viņai bija sarkani plankumi sejā, un viņa svīda. «Ko jūs te meklējat?» vecākais ierēdnis rupji jautāja.

Viņa sarāvās un atkāpās. «Man taču jānodod liecība,» viņa stostījās.

«Ārā!» ierēdnis uzkliedza.

Nesēji apklāja Hasi ar segu un iznesa to ārā. Tad aizgāja arī abi ierēdņi. Viņi paņēma līdzi dokumentus. «Viņš deponējis naudu apbedīšanai,» jaunākais teica. «Mēs to nodosim pienācīgā vietā. Ja sieva atnāk, lūdzu, pasakiet, lai viņa ierodas iecirkņa kriminālpolicijā. Viņš tai novēlējis savu naudu. Vai citas lietas pagaidām var palikt šeit?»

Zalevska kundze pamāja ar galvu. «Šī istaba taču vairs nav izdodama.»

«Labi.»

Ierēdnis sveicināja un aizgāja. Mēs arī izgājām ārā.

Orlovs aizslēdza durvis un nodeva atslēgu Zalevska kundzei. «Labāk būtu, ja par šo lietu pēc iespējas mazāk runātu,» es teicu.

«Es arī tā domāju,» Zalevska kundze piekrita.

«Es domāju galvenā kārtā par jums, Frīda,» piebildu.

Frīda pamodās kā no miega. Viņas acis spīdēja. Viņa neatbildēja.

«Ja jūs kaut vienu vārdu teiksiet Holmaņa jaunkundzei,» es teicu, «tad lai dievs jums žēlīgs!»

«To es pati zinu,» viņa spītīgi atbildēja. «Nabaga dāma taču ir tik ļoti slima!»

Viņas acis dzirkstīja. Man bija jāsavaldās, lai nedotu viņai pļauku.

«Nabaga Hase!» Zalevska kundze teica.

Koridorā bija gluži tumšs. «Jūs bijāt diezgan rupjš pret grāfu Orlovu,» es teicu rēķinu padomniekam, «Vai jūs neatvainotos?»

Vecais dīvaini paskatījās manī. Tad viņš izgrūda: «Vācu vīrs nekad neatvainojas! Aziātam jau nu nekādā ziņā!» — un ar troksni aizsita savas istabas durvis.

«Kas tam pastmarku ērzelim noticis?» izbrīnījies jautāju. «Viņš taču vienmer bija lens kā jērs.»

«Kopš pāris mēnešiem viņš skrien uz katru vēlēšanu sapulci,» Džordžijs atbildēja no tumsas.

«Ak tā!»

Orlovs un Erna Bēniga jau bija aizgājuši. Zalevska kundze pēkšņi sāka raudāt. «Neņemiet to pārāk pie sirds,» es teicu. «Tur taču nekā vairs nevar darīt.»

«Tas ir pārāk briesmīgi,» viņa šņukstēja. «Man jāmeklē cits dzīvoklis, es tam nekad netikšu pāri!»

«Gan jau tiksiet,» es viņu mierināju. «Kādreiz tā redzēju pāris simt cilvēku. Ar gāzi saindētus angļus. Un tomēr esmu ticis tam pāri.»

Devu Džordžijam roku un iegāju savā istabā. Bija tumšs. Iekams uzgriezu gaismu, es neviļus paskatījos uz logu. Tad ieklausījos, ko Pata darīja. Viņa gulēja. Piegāju pie skapja, izņēmu konjaka pudeli un pielēju glāzi. Tas bija labs konjaks, un bija labi, ka man tas bija. Es noliku pudeli uz galda. Pēdējo glāzi no tās bija dzēris Hase. Domāju par to, ka labāk būtu bijis, ja es viņu nebūtu atstājis vienu. Biju nomākts, bet nevarēju sev nekā pārmest. Biju tik daudz pārdzīvojis, ka zināju: vai nu sev jāpārmet viss, ko dara, vai arī nekas. Tā bija Hases nelaime, ka viņam tas bija gadījies svētdienā. Darbdienā viņš būtu aizgājis uz kantori un varbūt vēl tiktu tam pāri.

Izdzēru vēl glāzi konjaka. Nebija nozīmes par to domāt. Nevarēja taču zināt, kas pašu vēl sagaidīja. Neviens cilvēks nezināja, vai kādreiz vēl neuzskatīs par laimīgu to, ko tagad nožēloja.

Dzirdēju, ka Pata sakustējās, un iegāju viņas istabā. Viņa skatījās man pretī. «Es tiešām nezinu, kas man noticis, Robij,» viņa sacīja. «Es atkal esmu gulējusi cietā miegā.»

«Tas taču labi,» atbildēju.

«Nē.» Viņa atbalstījās uz elkoņa. «Es negribu tik daudz gulēt.»

«Kādēļ ne? Es dažreiz vēlos vienā laidā nogulēt nākamos piecdesmit gadus.»

«Bet tu taču nevēlies pēc tam pamosties piecdesmit gadus vecāks!»

«To es nezinu. To var pateikt tikai pēc tam.»

«Vai esi noskumis?» viņa jautāja.

«Nē,» es teicu. «Gluži pretēji. Nupat nolēmu, ka mēs ģērbsimies un iesim paēst brīnišķīgas vakariņas. Visu, kas tev labi garšo. Un turklāt mēs drusku piedzersimies.»

«Tas labi,» viņa atbildēja. «Vai tas arī pieder pie mūsu lielā bankrota?»

«Jā,» sacīju, «tas arī vēl pieder tur klāt.»

XXI

Oktobra vidū Jafē mani aicināja pie sevis. Pulkstenis bija desmit rītā, bet laiks bija tik apmācies, ka klīnikā vēl dega gaisma. Tā sajaucās ar āra miglas krēslu blāvā, slimīgā mijkrēslī.

Jafē sēdēja viens savā lielajā pieņemamajā istabā. Man ieejot, viņš pacēla kailo, apspīdēto galvu. Viņš īgni rādīja lielo logu, pret kuru sitās lietus. «Ko jūs sakāt par šo riebīgo laiku?»

Es paraustīju plecus. «Cerams, ka tas drīz pāries.»

«Tas nepāries.»

Viņš skatījās uz mani un klusēja. Tad paņēma no rakstamgalda zīmuli, apskatīja, uzsita ar to uz galda virsmas un atkal nolika atpakaļ.

«Varu iedomāties, kādēļ jūs mani saucāt,» es leicu.

Jafē kaut ko nomurmināja.

Es mirkli pagaidīju. Tad teicu: «Patai laikam nu drīz jābrauc,..»

«Jā…»

Jafē īgni skatījās uz priekšu. «Biju domājis, ka viņa varēs palikt līdz oktobra beigām. Bet tādā laikā…» Viņš atkal satvēra sudraba zīmuli.

Vējš meta švirkstošu lietus brāzmu logā. Tas izklausījās kā tāla ložmetēju uguns. «Ka jūs domājat, kad viņai jāaizceļo?» jautāju.

Viņš pēkšņi paskatījās uz augšu, man acīs. «Rīt,» viņš teica.

Vienu mirkli es nejutu pamatu zem kājām. Gaiss bija kā vate un ķērās man plaušās. Tad tas pārgāja, un es jautāju cik mierīgi varēdams, bet mana balss skanēja no tālienes, it kā jautātu kāds cits: «Vai tad stāvoklis pēkšņi kļuvis daudz ļaunāks?»

Jafē sparīgi papurināja galvu un piecēlās. «Ja tas tik ātri mainītos, tad taču viņa nemaz nevarētu braukt,» viņš nelaipni paskaidroja. «Tikai — tā ir labāk. Tādā laikā katru dienu draud briesmas. Saaukstēšanās un tamlīdzīgi …»

Viņš paņēma no rakstāmgalda pāris vēstuļu. «Esmu jau visu sagatavojis. Jums tikai jābrauc turp. Sanatorijas galveno ārstu es pazīstu no studiju laikiem. Tas ir

ļoti spējīgs. Es to sīki informēju.»

Viņš man iedeva vēstules. Es tās paņēmu, bet nebāzu kabatā. Viņš paskatījās uz mani, tad apstājās man priekšā un uzlika roku uz manas rokas. Tā bija viegla kā putna spārns, es to nemaz nejutu. «Grūti,» viņš klusi teica balsī, kas bija pārvērtusies, «es zinu. Tādēļ arī gaidīju, cik ilgi vien bija iespejams.»

«Nav grūti…» es atbildēju.

Viņš atmeta ar roku. «Lai nu paliek…»

«Nē,» teicu, «tā es nedomāju. Es tikai gribētu zināt: vai viņa pārbrauks?»

Jafē mirkli klusēja. Viņa tumšās, šaurās acis spīdēja nespodrajā, dzeltenajā gaismā. «Kādēļ jūs to tagad gribat zināt?» viņš pēc brīža jautāja.

«Tādēļ, ka citādi būtu labāk, ja viņa nebrauktu,» es teicu.

Viņš ātri pacēla acis. «Ko jūs runājat?»

«Citādi būtu labāk, ja viņa paliktu šeit.»

Viņš izbrīnījies raudzījās manī. «Vai jūs arī zināt, ko tas noteikti nozīmētu?» viņš tad klusu un skarbi jautāja.

«Jā,» es teicu, «tas nozīmētu, ka viņa nemirs vientuļa. Un, ko tas nozīmē, to es arī zinu.»

Jafē savilka plecus, it kā tam saltu. Tad viņš lēni piegāja pie loga un lūkojās ārā lietū. Kad viņš pagriezās atpakaļ, viņa seja bija kā maska. Viņš nostājās tuvu man priekšā. «Cik jums gadu?» viņš jautāja.

«Trīsdesmit,» es atbildēju. Nesapratu, ko viņš gribēja.

«Trīsdesmit,» viņš atkārtoja savādā noskaņā, it kā runātu pats ar sevi un nemaz nebūtu dzirdējis, ko teicu. «Trīsdesmit, ak dievs!» Viņš piegāja pie rakstāmgalda un tur apstājās, mazs un savādi tāls, gluži pazudis pie milzīgā, spožā galda. «Man drīz būs sešdesmit,» viņš teica, mani neskatīdamies, «bet es to nevarētu. Es vienmēr mēģinātu visu, visu pēdējo, kaut arī noteikti zinātu, ka tam nav nozīmes.»

Es klusēju. Jafē stāvēja, it kā būtu aizmirsis visu ap sevi. Tad viņš sakustējās, un viņa seja pazaudēja savādo izteiksmi. Viņš pasmaidīja. «Es noteikti domāju, ka viņa tur augšā pārcietīs ziemu.»

«Tikai ziemu?» es jautāju.

«Es ceru, ka pavasarī viņa tad atkal varēs braukt lejā.»

«Cerēt,» es teicu, «ko nozīmē cerēt?»

«Visu,» Jafē atbildēja. «Vienmēr visu. Vairāk neko tagad nevaru jums pateikt. Viss pārējais ir iespējamības. Jāredz, kā būs augšā. Bet es noteikti ceru, ka pavasarī viņa varēs atgriezties.»

«Noteikti?»

«Jā.» Viņš apgāja apkārt rakstāmgaldam un ar kāju tik spēcīgi aizspēra kādu vaļēju atvilktni, ka nošķindēja glāzes. «Cilvēk, man taču pašam sāp sirds, ka viņai jābrauc projām!» viņš nomurmināja.

Ienāca kāda māsa. Jafē pamāja, lai tā iet ārā, Viņa tomēr palika, maza, četrstūraina, ar buldoga seju zem sirmiem matiem.

«Vēlāki» Jafē norūca. «Ienāciet vēlāki»

Māsa īgni pagriezās atpakaļ. Arā ejot, vīna nogrieza elektrisko gaismu. Pelēka un duļķaina lielajā telpā pēkšņi Ienāca diena. Profesora seja pēkšņi bija kļuvusi gluži bāla. «Veca ragana!» viņš teica. «Jau kopš divdesmit gadiem gribu to padzīt. Viņa tikai ir pārāk centīga.» Tad viņš pagriezās pret mani. «Nu?»

«Mēs brauksim šovakar,» sacīju.

«šovakar?»

«Jā. Ja tam tā jābūt, tad labāk šodien nekā rīt. Es viņu aizvedīšu. Uz pāris dienām jau varu tikt projām no šejienes.»

Viņš pamāja ar galvu un sniedza man roku.

Es gāju ārā. Ceļš līdz durvīm man likās ļoti tāls.

Arā es apstājos. Pamanīju, ka vēl turu rokā vēstules. Lietus lāses krita uz papīra. Es noslaucīju vēstules un iebāzu tās krūšu kabatā. Tad paskatījos apkārt. Kāds autobuss apturēja tieši manā priekšā. Tas bija stāvgrūdām pilns, un ļaužu pūlis spiedās ārā. Divas jaunietes melnos, spīdīgos lietusmēteļos saskatījās ar kasieri un smējās. Viņš bija jauns, un baltie zobi zibēja viņa brūnajā sejā. «Tas taču nevar būt,» es domāju, «tas taču nevar tā būt! Tik daudz dzīvības, un Patai jābrauc projām!»

Autobuss zvanīdams aizbrauca. Tā riteņi šļāca ūdens šaltis uz ietves. Es gāju tālāk pateikt visu Kesteram un apgādāt biļetes.

Pusdienā pārnācu mājās. Biju visu nokārtojis un arī sanatorijai jau telegrafējis. «Pat,» teicu, vēl durvīs stāvēdams, «vai vari līdz vakaram visu sakravāt?» «Vai man jābrauc?» «Jā,» atbildēju. «Jā, Pat.» «Vienai?»

«Nē. Mēs brauksim kopā. Es tevi aizvedīšu.»

Viņas seja atguva krāsu. «Kad man jābūt gatavai?» viņa jautāja.

«Vilciens iet šovakar desmitos.»

«Un tu tagad vēl iesi projām?»

«Nē. Palikšu te, kamēr būs jābrauc.»

Viņa dziji elpoja. «Tad tas ir gluži vienkārši, Robij,» viņa teica. «Vai sāksim tūliņ?»

«Mums vēl laika diezgan.»

«Es labāk gribētu tūliņ sākt. Tad ātrāk beigsim.»

«Labi.»

Es ātri sakravāju dažas lietas, ko gribēju ņernt līdzi, un pusstundas laikā biju gatavs. Tad iegāju pie Zalevska kundzes un pateicu tai, ka mēs vakarā aizceļosim. Es ar viņu norunāju, ka istaba atbrīvosies pirmajā novembrī, ja viņa to nevarētu izīrēt jau agrāk. Viņa gribēja sākt garu sarunu, bet es ātri iznācu ārā.

Pata bija nometusies pie savas somas. Visapkārt karājās viņas tērpi, uz gultas bija izlikta ve]a, un pašlaik viņa ietina kurpes. Atcerējos, ka biju viņu redzējis tepat, ceļos nometušos, kad viņa bija ienākusi šai istabā un visu izkravājusi, un man likās, ka tas būtu bijis bezgalīgi sen un tomēr tikai vakar.

Viņa pacēla acis. «Vai tu ņemsi līdzi arī sudraba tērpu?»

Viņa palocīja galvu. «Bet ko mēs darīsim ar visām citām lietām, Robij? Ar mēbelēm?»

«Es jau runāju ar Zalevska kundzi. Cik varēšu, novietošu savā istabā. Pārējās nodosim kādai ekspedīcijas firmai glabāšanā. Un tad atkal pārvedīsim, kad tu pārbrauksi.»

«Kad es pārbraukšu,» viņa teica.

«Jā,» es atbildēju, «pavasarī, kad tu pārbrauksi, saulē brūna nodegusi.»

Palīdzēju viņai kravāties, un pēcpusdienā, kad ārā jau metās tumšs, mēs bijām pabeiguši. Tas bija savādi: mēbeles visas vēl stāvēja tai pašā vietā, tikai atvilktnes un skapji bija iztukšoti, un tomēr istaba pēkšņi likās kaila un drūma.

Pata apsēdās gultā. Viņa izskatījās nogurusi. «Vai man uzgriezt gaismu?» jautāju.

Viņa papurināja galvu. «Atstāj vēl bridi tāpat.»

Es apsēdos viņai blakus. «Vai gribi cigareti?» vaicāju.

«Nē, Robij. Tikai drusku tā pasēdēt.»

Es piecēlos un piegāju pie loga. Ārā lietū nemierīgi dega laternas. Vējš purināja kokus. Lejā lēni garām gāja Roze. Viņas augstie zābaki spīdēja. Viņa nesa zem rokas kādu saini un bija ceļā uz «Internacionāli». Droši vien viņai bija līdzi adīklis, viņa gribēja mazajai kaut ko izadīt no vilnas. Viņai sekoja Fricija un Mariona, abas jaunos, baltos, cieši pieguļošos lietusmēteļos, un pēc brīža viņām zagšus sekoja Mimija, noplīsusi un pagurusi.

Es pagriezos atpakaļ. Bija jau tik tumšs, ka es Patu vairs nevarēju redzēt. Dzirdēju tikai viņu elpojam. Lēni un nespodri aiz kapsētas kokiem sāka kāpt augšup gaismas reklāmas. Cigarešu reklāmas sarkanie, mirdzošie burti kā krāsaina ordeņa lenta aizstiepās pār namu jumtiem, zilie un smaragda zaļie vīna firmu loki sāka dzirkstīt, un atspīdēja veļas reklāmas gaišās kontūras. Tās gaisma meta caur logu nespodru, izplūdušu atspulgu uz sienām un griestiem. Tas klejoja šurp un turp, un pēkšņi istaba šķita kā mazs, pazudis nirēja kupols jūras dzelmē, un visapkart šalca lietus viļņi, un no liela tāluma vēl ielauzās vāja raibās pasaules atvizma.

Pulkstenis bija astoņi vakarā. Ārā atskanēja auto taure. «Tas ir Gotfrīds ar taksometru,» es teicu, «viņš mūs grib vest vakariņās.»

Piecēlos, piegāju pie loga un saucu lejup, ka mēs nākam. Tad uzgriezu mazo galda spuldzi un iegāju savā istabā. Tā man likās sasodīti sveša. Paņēmu ruma pudeli un ātri izdzēru glāzi. Tad apsēdos krēslā un skatījos tapetēs. Pēc brīža atkal piecēlos un piegāju pie mazgājamā galda sasukāt matus. To es aizmirsu, spogulī pēkšņi ieraudzījis savu seju. Es to aplūkoju vēsi un ziņkārīgi. Savilku lūpas un pasmīnēju par to. Seja ziņkārīgi un bāli ņirdza pretī. «Tu,» es teicu bez balss. Tad gāju atpakaļ pie Patas.

«Vai iesim, veco zēn?» jautāju.

«Jā,» viņa teica, «bet es vēl drusku ieiešu tavā istabā.»

«Kādēļ,» vaicāju. «Vecā būda…»

«Paliec šeit,» viņa sacīja. «Es tūliņ nakšu atpakaļ.»

Es brīdi pagaidīju, tad gāju iekšā. Viņa stāvēja istabas vidū un satrūkās, mani ieraudzījusi. Tādu es viņu vēl nekad nebiju redzējis. Pata bija gluži kā izdzisusi. Tas bija tikai vienu mirkli, tad viņa atkal pasmaidīja. «Nāc,» viņa teica. «Tagad iesim.»

Pie virtuves mūs gaidīja Zalevska kundze. Viņas sirmas sprogas viļņoja, un uz melnā zīda tērpa viņa valkāja saktu ar nelaiķa Zalevska attēlu. «Drosmi!» es čukstēju Patai. «Viņa tevi apkamps.»

Nākamajā mirklī Pata jau pazuda pie milzīgajām krūtīm. Varenā seja virs viņas raustījās. Vēl nedaudzas sekundes, un Pata būtu noslīcināta; kad Zalevska māte raudāja, viņas acīs bija šifona trauku spiediens.

«Atvainojiet,» teicu, «mums jāsteidzas! īr pēdējais laiks!»

«Pēdējais laiks?» Zalevska kundze man uzmeta iznīcinošu skatienu. «Vilciens atiet tikai pēc divām stundām! Līdz tam jūs nabaga bērnu laikam gribat vēl piedzirdīt!»

Patai bija jāsmejas. «Nē, Zalevska kundze. Mums vēl jāatvadās no citiem.»

Zalevska māte neticīgi pakratīja galvu. «Jūs šai jaunajā cilvēkā redzat zelta podu, Holmaņa jaunkundze. Bet viņš labākajā gadījumā ir tikai apzeltīta degvīna pudele.»

«Jauks salīdzinājums,» es teicu.

«Mans bērns…» Zalevska kundzi atkal pārņēma aizkustinājums. «Brauciet drīz atpakaļ! Jūsu istaba jūs vienmēr gaidīs. Un, kaut tur dzīvotu pats ķeizars, es viņam uzteikšu, kad jūs nāksiet atpakaļ!»

«Pateicos, Zalevska kundze,» Pata teica. «Ļoti pateicos par visu. Arī par kāršu likšanu. Es visu iegaumēšu.»

«Tas jauki. Un atpūtieties labi un pilnīgi izveseļojieties!»

«Jā,» Pata atbildēja, «es mēģināšu. Uz redzēšanos, Zalevska kundze. Uz redzēšanos, Frīda.»

Mēs gājām projām. Koridora durvis aizvērās aiz mums. Kāpņu telpā bija pustumsa; dažas elektriskās spuldzītes bija izdegušas. Pata klusēja, maigi un klusi pa kāpnēm lejā kāpdama. Man bija tāda sajūta, it kā būtu beidzies atvaļinājums un mēs tagad pelēkā rītā ietu uz staciju, lai brauktu uz fronti.

Lenčs atvēra taksometra durvis. «Uzmanīgi!» viņš

teica.

Mašīna bija pilna rozēm. Uz sēdekļiem gulēja divi milzīgi baltu un sarkanu ziedu krūmi. Es tūliņ redzēju, no kurienes tie nāca, — no Dombaznīcas dārza. «Pēdējās,» (iotfrīds pašapmierināts paziņoja. «Maksāja zināmas pulēs. Ilgāku laiku vajadzēja par tām debatēt ar kādu mācītāju.»

«Vai tas nebija tāds ar gaišām, zilām bērna acīm?» es jautāju.

«Ā, tad tu tas esi bijis, brāli!» Gotfrīds atbildēja. «Tad viņš man stāstījis par tevi! Viņš bija briesmīgi vīlies, kad redzēja, kā tas bija ar lūgšanām krusta ceļā. Viņš jau domājis, ka vīriešu dievbijība sākot atkal pieņemties.»

«Vai tad viņš tev ļāva ar rozēm aiziet?» es jautāju.

«Ar viņu varēja runāt. Beigās viņš man pat palīdzēja plūkt,» Gotfrīda deguns raustījās.

Pata smējās. «Vai tas tiesa?»

Gotfrīds pasmaidīja. «Protams. Izskatījās brīnišķīgi, kā garīgais kungs pustumsā lēca pēc augstākajiem zariem. Viņš izrādīja īstu sportista garu. Stāstīja, ka agrāk ģimnāzijā bijis labs futbolists. Labējais centra uzbrucējs, ja nemaldos.»

«Tad tu esi mācītāju pavedinājis uz zādzību,» teicu. «Tas maksā pāris simt gadu ellē. Bet kur Oto?»

«Viņš jau ir pie Alfonsa. Mēs taču ēdīsim pie Alfonsa?»

«Jā, protams,» Pata teica.

«Nu tad uz priekšu!»

Alfonss mūs mieloja ar speķotu zaķi, sarkanajiem kāpostiem un ceptiem āboliem.

Beigās Alfonss ar savu gramofonu vēl nospēlēja Donas kazaku kori. Tā bija kāda ļoti klusa dziesma, kurā koris tikai klusi dūca kā tālas ērģeles, kamēr viena vientuļa, dzidra balss skanēja pāri visām citām. Man likās, ka bez trokšņa atvērtos durvis un kāds vecs, paguris vīrs ienāktu iekšā, klusēdams apsēstos pie galda un klausītos savas jaunības dziesmu.

«Bērni,» Alfonss teica, kad koris bija kļuvis arvien klusāks un klusāks un beidzot izskanējis kā vāja nopūta, «bērni, vai zināt, par ko man vienmēr jādomā, kad dzirdu šo dziesmu? Par Ipru 1917. gadā, Gotfrīd, toreiz martā, par to vakaru ar Bertelsmani…»

«Jā,» Lenčs teica, «es to vēl atceros, Alfons. Tas bija tas vakars ar ķiršu kokiem…»

Alfonss pamāja ar galvu.

Kesters piecēlās. «Man liekas, ir laiks.» Viņš paskatījās pulkstenī. «Jā, mums jābrauc.»

«Vēl glāzi konjaka,» Alfonss ierosināja. «No īstā Napoleona! Es taču to speciāli jums vien atnesu!»

Mēs iedzērām konjaku, tad dzīrāmies iet.

«Uz redzēšanos, Alfons!» Pata teica. «Es vienmēr tik labprāt esmu nākusi šurp.» Viņa tam deva roku.

Alfonss pietvīka. Viņš stingri saņēma tās roku savās abās ķetnās. «Nu tad, ja kādreiz kas gadās, tikai paziņojiet.» Viņš izskatījās pagalam samulsis. «Jūs taču tagad piederat pie mums. Nekad nebūtu domājis, ka sieviete var piederēt tur klāt.»

«Pateicos,» Pata teica, «pateicos, Alfons. Jūs man nekā jaukāka nebūtu varējis pateikt. Uz redzēšanos un visu labu.»

«Uz redzēšanos! Drīz!»

Kesters ar Lencu mūs veda uz staciju. Mūsu mājas priekšā brīdi apturējām, un es novedu suni lejā. Somas Jups jau bija aizvedis uz staciju.

Mēs piebraucām tieši īstā laikā. Tikko bijām iekāpuši, vilciens devās projām. Kad lokomotīve sāka vilkt, Gotfrīds tvēra kabatā un pa logu pasniedza man ietītu pudeli. «Še, Robi, ņem to. Ceļā tas vienmēr noder.»

«Pateicos,» es sacīju, «izdzeriet to šovakar paši, zēni. Man jau ir līdzi.»

«Ņem vien ari to,» Lenčs atbildēja, «par daudz jau nekad nevar būt!» Viņš gāja blakus ejošam vilcienam un pasvieda man pudeli. «Uz redzēšanos, Pat!» viņš iesaucās. «Kad bankrotēsim, mēs visi brauksim augšā pie jums. Oto par slēpotāju, es par deju skolotāju, Robis par klavieru spēlētāju. Tad mēs ar jums nodibināsim trupu un staigāsim no vienas viesnīcas uz otru!»

Vilciens sāka iet ātrāk, un Gotfrīds palika iepakaļ. Pata bija izliekusies pa logu un māja ar roku, kamēr stacija pazuda aiz ceļa līkuma. Tad viņa pagriezās atpakaļ. Viņa bija ļoti bāla, un viņas acis valgi mirdzēja. Es viņu apskāvu. «Nāc,» teicu, «iedzersim drusku. Tu turējies lieliski.»

«Bet es nemaz nejūtos lieliski,» viņa atbildēja un mēģināja smaidit.

«Es arī ne,» sacīju. «Tādēļ jau mēs dzersim.»

Es atkorķēju pudeli un ielēju viņai kausiņu konjaka. «Labs?» jautāju.

Viņa pamāja ar galvu un atspiedās pie mana pleca. «Ai, mīļais, kāda tam visam nozīme?»

«Tu nedrīksti raudāt,» es teicu. «Biju lepns, ka tu šodien visu dienu neraudāji.»

«Es jau nemaz neraudu,» viņa atbildēja un papurināja galvu, un asaras ritēja pār viņas šauro seju.

«Nāc iedzer vēl drusku,» es teicu un turēju viņu cieši. «Tas ir tikai pirmais brīdis, gan pēc tam būs labāk.»

Viņa palocīja galvu. «Jā, Robij. Tev nav par to jāraizējas. Tūliņ tas pāries, un būtu labāk, ja tu to nemaz neredzētu. Ļauj man te pāris minūšu pasēdēt vienai, tad jau tikšu galā ar to.»

«Kādēļ? Visu dienu tu biji tik drošsirdīga, tad jau tagad vari mierīgi izraudāties, cik vien gribi.»

«Es nemaz nebiju drošsirdīga. Tu tikai to nemanīji.»

«Varbūt,» es atteicu, «bet tieši tādēļ.»

Viņa mēģinaja smaidīt. «Kādēļ tā, Robij?»

«Tādēļ, ka nepadodas.» Es glāstīju viņas matus. «Kamēr cilvēks nepadodas, viņš ir kaut kas vairāk par likteni. Tas ir vecs kareivju likums.»

«Man tā nemaz nav drosme, mīļais,» viņa ^nomurmināja. «Man tās ir vienkārši bailes. Nožēlojamas bailes no lielajām, pēdējām bailēm.»

«Tā jau ir drosme, Pat.»

Viņa atspiedās pie manis. «Ai, Robij, tu taču nemaz nezini, kas ir bailes.»

«Tomēr zinu gan,» es atteicu.

Atvērās durvis. Konduktors pieprasīja biļetes. Es viņam tās pasniedzu. «Vai guļamvagona biļete ir dāmai?» viņš jautāja. Es pamāju ar galvu.

«Tad jums jāiet guļamvagonā,» viņš Patai teica. «Biļete citām kupejām nav derīga.» «Labi.»

«Un suns jānodod bagāžas vagonā,» viņš paskaidroja. «Suņu nodaļa ir bagāžas vagonā.»

«Labi,» sacīju. «Kur ir guļamvagons?»

«Trešais vagons pa labi. Bagāžas vagons ir pašā priekšā.»

Viņš aizgāja. Viņam pie krūtīm šūpojās mazs lukturītis. Izskatījās, it kā viņš staigātu pa kalnraktuvju šahtām.

«Nu tad iesim turp, Pat,» teicu. «Gan jau Billiju iedabūšu pie tevis. Tam bagāžas vagonā nav ko meklēt.»

Es nebiju sev ņēmis vietu guļamvagonā. Man tas nebija nekas — nakti pavadīt kādā kupejas stūrī. Bez tam tā iznāca lētāk.

Jups Patas mantas jau bija novietojis guļamvagonā. Kupeja bija glīta, maza, ar mahagonija koku izsista telpa. Patai bija apakšējā gulta. Pajautāju konduktoram, vai arī augšējā aizņemta.

«Jā,» viņš atbildēja, «no Frankfurtes.»

«Kad mēs būsim Frankfurtē?»

«Pustrijos.»

Es viņam iedevu dzeramnaudu, un viņš aizgāja atpakaļ savā vagona stūrī. «Pēc pusstundas būšu ar suni atpakaļ pie tevis,» es teicu Patai.

> «Bet tas taču nav iespējams; konduktors paliks vagonā.»

«Gan jau man izdosies. Tikai neaizslēdz durvis.»

Gāju atpakaļ garām konduktoram, kas paskatījās uz mani. Nākamajā stacijā es ar suni izkāpu un pa platformu pagāju guļamvagonam garām līdz nākamajam vagonam. Tur es pagaidīju, kamēr konduktors izkāpa papļāpāties ar vilciena vadītāju. Tad es atkal iekāpu, izgāju cauri vagoniem līdz guļamvagona kupejām un, neviena nemanīts, ierados pie Patas.

Viņa bija uzvilkusi mīkstu, baltu mēteli un izskatījās ļoti skaista. Viņas acis mirdzēja. «Nu esmu tam pilnīgi tikusi pāri, Robij,» viņa teica.

«Tas labi. Bet vai neiesi gulēt? Šeit ir ļoti šauri. Tad es tev apsēdīšos blakus.»

«Jā, bet…» viņa vilcinājās un rādīja augšējo gultu. «Ja nu durvīs pēkšņi parādītos kritušu meiteņu aizsardzības biedrības priekšniece,t .» «Līdz Frankfurtei vēl talu,» es teicu. «Gan jau uzma nīšos. Es neaizmigšu.»

īsi pirms Frankfurtes iegāju atpakaļ savā kupejā. Apsēdos stūrī pie loga un mēģināju gulēt. Bet Frankfurte iekāpa kāds virs ar roņa ūsām, kas tūliņ izkravāja savu somu un sāka ēst. Viņš ēda tik intensīvi, ka es nevarēju gulēt. Mielasts ilga gandrīz veselu stundu. Tad ronis noslaucīja ūsas, izstiepās visā garumā un sāka koncertu, kādu es vēl nekad nebiju dzirdējis. Tā nebija vienkārša krākšana; tās bija kaucošas nopūtas, kas jaucās ar joņainiem vaidiem un gari vilktiem rēcieniem. Es šajās skaņās nevarēju saklausīt nekādas sistēmas, tik daudzveidīgas tās bija. Par laimi vīrs pussešos izkāpa.

Kad pamodos, ārā viss bija balts. Sniga lielām pārslām, un kupeja grima savādā nereālā mijkrēslī. Mēs jau braucām caur kalniem. Pulkstenis bija gandrīz deviņi. Es izstaipījos un tad gāju mazgāties un skūties. Kad ienācu atpakaļ, Pata stāvēja manā kupejā. Viņa izskatījās spirgta.

«Vai labi izgulējies?» jautāju.

Viņa palocīja galvu.

«Un kāda bija vecā spiritiste tavā kupejā?»

«Jauna un skaista. Viņu sauc — Helga Gūtmane, un viņa brauc uz to pašu sanatoriju, kur es.»

«Tiešām?»

«Jā, Robij. Bet tu neesi labi izgulējies, to tūliņ var

redzēt. Tev jāēd kārtīgas brokastis.»

«Kafiju,» sacīju. «Kafiju un drusku ķirša.»

Mēs iegājām restorāna vagonā. Es pēkšņi biju labā omā. Nekas vairs nelikās tik ļauns kā iepriekšējā vakarā.

Helga Gūtmane tur jau sēdēja. Tā bija slaida, ņipra meitene, dienvidnieces tips. «Savādi,» es teicu, «ka tas ta sagadījies ar to pašu sanatoriju.»

«Nemaz nav tik savādi,» viņa atbildēja.

Es paskatījos uz viņu. Viņa smējās. «Ap šo laiku taču visi gājputni sāk pulcēties. Tur…» viņa rādīja restorāna vagona stūrī, «viss tas galds arī brauc uz to pašu pusi.»

«Kā jūs to zināt?» jautāju.

«Es viņus visus pazīstu no pagājušā gada. Tur augšā taču visi pazīst cits citu.»

Viesmīlis pienāca un atnesa kafiju. «Atnesiet man vēl labi lielu glāzi ķirša,» es teicu. Man vajadzēja kaut ko iedzert. Pēkšņi viss bija tik vienkārši. Tur sēdēja ļaudis un brauca uz sanatoriju, pat otru reizi, un likās, viņiem tas nebija nekas vairāk kā atpūtas ceļojums. Bija muļķīgi tik ļoti baidīties. Pata pārbrauks, tāpat kā visi šie ļaudis pārbraukuši. Es nedomāju par to, ka visi šie ļaudis tagad atkal brauca turp; — pietika zināt, ka varēja pārbraukt un atkal veselu gadu dzīvot tāpat kā agrāk. Gada laikā daudz kas varēja notikt. Mūsu pagātne mums bija mācījusi domāt īsiem laika sprīžiem.

Mēs nonācām galā vēlā pēcpusdienā. Laiks bija pilnīgi noskaidrojies, saule zeltaini spīdēja pār sniega laukiem, un debess bija tik zila, kādu mēs nedēļām ilgi nebijām redzējuši. Piestātnē gaidīja ļaužu pūlis. Tie sveicināja un māja, un atbraucēji māja pretī no vilciena. Helgu Gūtrnani sagaidīja smejoša, gaišmataina sieviete un divi vīrieši gaišos sporta uzvalkos. Viņa bija gluži satraukta un nemierīga, it kā pēc ilgas prombūtnes būtu pārbraukusi mājās. «Uz redzēšanos vēlāk augšā!» viņa uzsauca mums un kopā ar draugiem iekāpa kamanās.

Ļaudis ātri izklīda, un pēc dažām minūtēm mēs vieni stāvējām peronā. Kāds nesējs pienāca klāt. «Uz kādu viesnīcu?» viņš jautāja.

«Uz Valfrīdenas sanatoriju,» es atbildēju.

Viņš pamāja ar galvu un pasauca kādu vedēju. Viņi par abiem sakrāva somas gaiši zilās kamanās, kurās bija iejūgti divi sirmji. Zirgiem bija raibi spalvu pušķi uz galvām, un elpas garaiņi ietina viņu purnus it kā perlamutra krāsas mākonī.

Mēs iekāpām. «Vai brauksiet augšā ar gaisa dzelzceļu vai ar kamanām?» kučieris jautāja.

«Cik ilgi jābrauc kamanās?»

«Pusstundu.»

«Tad ar kamanām.»

Kučieris paklakšķināja ar mēli, un mēs braucām. Ceļš veda ārā no ciema un tad līču loču augšup. Sanatorija atradās pakalnā augšpus ciema. Tā bija gara, balta ēka ar garām logu rindām. Katra loga priekšā bija balkons. Uz jumta vieglajā vējā plīvoja karogs. Biju iedomājies, ka tā būs ierīkota kā slimnīca, bet vismaz apakšstāvā tā daudz vairāk līdzinājās viesnīcai. Zālē kurējās kamīns, un daudzi mazi galdi bija klāti tējas traukiem.

Mēs pieteicāmies kantorī. Sulainis ienesa mūsu bagāžu, un kāda vecāka dāma mums paziņoja, ka Patai būšot 79. istaba. Jautāju, vai es arī uz dažām dienām nevarētu dabūt istabu.

Viņa papurināja galvu. «Sanatorijā ne. Bet otrā mājā gan.»

«Kur ir otrā māja?»

«Tepat blakus.»

«Labi,» es teicu, «tad dodiet man tur istabu un lieciet aiznest manu bagāžu turp.»

Mēs ar pilnīgi klusu liftu uzbraucām otrajā stāvā. Augšā telpas gan vairāk atgādināja slimnīcu. Ļoti ērti iekārtotu slimnīcu, bet tomēr slimnīcu. Balti gaiteņi, baltas durvis, — visur mirdzēja stikls, niķelis un spodrība. Mūs sagaidīja kāda vecāka māsa. «Holmaņa jaunkundze?»

«Jā,» Pata teica, «79. istaba, vai ne?»

Vecākā māsa pamāja ar galvu, gāja pa priekšu un atvēra kādas durvis. «Tā ir jūsu istaba.»

Tā bija gaiša, vidēji liela telpa, kurā pa platu logu spīdēja vakara saule. Uz galda stāvēja dzeltenu un sarkanu asteru pušķis, un ārā izpletās mirdzošie sniega lauki, kuros ciems bija ietinies kā lielā, mīkstā segā.

«Vai tev patīk?» es jautāju Patai.

Viņa mirkli uzlūkoja mani. «Jā,» viņa tad teica.

Sulainis ienesa somas. «Kad man jāiet uz izmeklēšanu?» Pata jautāja māsai.

«Rīt pirms pusdienas. Šovakar vislabāk ejiet agri gulēt, lai labi atpūstos.»

Pata novilka mēteli un nolika to baltajā gultā, virs kuras bija piesprausta jauna temperatūras lapa. «Vai istabā nav tālruņa?» jautāju.

«Kontakts ir,» māsa teica. «Var ienest aparātu.»

«Vai man vēl kas jādara?» Pata vaicāja.

Māsa papurināja galvu. «Šodien ne. To noteiks tikai rit pēc izmeklēšanas. Izmeklēšana būs desmitos. Es jūs

aizvedīšu.» «

«Pateicos, māsa,» Pata sacīja.

Māsa aizgāja. Sulainis vēl gaidīja pie durvīm. Iedevu tam dzeramnaudu, un viņš arī aizgāja. Istabā pēkšņi iestājās dziļš klusums. Pata stāvēja pie loga un raudzījās ārā. Viņas galva bija gluži tumša pret āra mirdzumu,

«Vai tu esi nogurusi?» vaicāju.

Viņa pagriezās. «Nē.»

«Tu tāda izskaties,» es teicu.

«Esmu citādi nogurusi, Robij. Bet tam jau vēl laika

diezgan.»

«Vai gribi pārģērbties?» jautāju. «Vai arī vēl uz kādu stundu nokāpsim lejā? Man liekas, būs labāk, ja vēlreiz nokāpsim lejā.»

«Jā,» viņa teica. «Tā būs labāk.»

Mēs nobraucām ar kluso liftu apakšstāvā un apsēdāmies zālē pie kāda no mazajiem galdiem. Pēc brīža ienāca Helga Gūtmane ar saviem draugiem. Viņi apsēdās pie mums. Helga Gūtmane bija satraukta un pārlieku jautra, bet es priecājos, ka viņa bija šeit un ka Patai jau radušies daži paziņas. Pirmajai dienai arvien bija grūti tikt pāri.

XXII

Pēc nedēļas braucu atpakaļ. No stacijas tūliņ gāju uz darbnīcu. Bija vakars, kad nonācu tur, vēl arvien lija, un man likās, ka pagājis gads, kopš biju aizvedis Patu.

Kesters ar Lencu sēdēja kantorī. «Tu nāc īstā laikā,» Gotfrīds teica.

«Kas tad noticis?» jautāju.

«Ļauj taču viņam vispirms ienākt,» Kesters sacīja.

Es apsēdos pie viņiem. «Kā Patai klājas?» Oto vaicāja.

«Labi. Cik nu labi iespējams. Bet nu sakiet, — kas te noticis?»

Bija gadījusies ķibele ar bojāto mašīnu. Mēs to izlabotu pirms divām nedēļām bijām nodevuši īpašniekam. Vakar Kesters gājis pēc naudas. Bet vīrs, kam mašīna piederēja, pa to laiku bija bankrotējis, un mašīna ieskaitīta ūtrupējamās mantās.

«Tas vēl nav tik ļauni,» es teicu. «Mums taču darīšana tikai ar apdrošināšanas sabiedrību.»

«Tā mēs arī domājām,» Lenčs sausi atteica. «Bet mašīna nav apdrošināta.»

«Nolādēts! Oto, vai tas tiesa?»

Kesters pamāja ar galvu. «Tikai šodien to dabūju zināt.»

«Un mēs vēl to brāli glābām kā žēlsirdīgās māsas un kāvāmies tā grausta dēļ,» Lenčs rūca, «lai tagacl varētu ierakstīt skurstenī četri tūkstoši marku.»

«Kas to varēja zināt,» es teicu.

Lenčs sāka smieties. «Tas ir pārāk stulbi!»

«Oto, ko nu darīsim?» jautāju.

«Es pieteicu mūsu prasību izpārdošanas valdei. Bet baidos, ka nekas liels tur neiznāks.»

«Mums būs jātaisa tā būda ciet, tas tur iznāks,» Gotfrīds teica. «Finansu valde jau arī sāk dumpoties nodokļu

dēļ.»

«Tas var gan būt,» Kesters piekrita.

Lenčs piecēlās. «Vienaldzība un laba stāja grūtās situācijās pušķo kareivi.» Viņš piegāja pie skapja un paņēma konjaku.

«Ar šo konjaku mēs varam turēties pat kā varoņi,» es teicu. «Ja nemaldos, tā ir mūsu pēdējā labā pudele.»

«Varonīga stāja, zēn,» Lenčs mani norāja, «tā der grūtiem laikiem. Bet mēs dzīvojam izmisuma laikā. Tad vienīgā pieklājīgā stāja ir humors.» Viņš izdzēra savu glāzi. «Tā, un tagad sēdīšos mūsu vecajā Rosinantē un braukšu pelnīt sīknaudu.»

Viņš pārgāja pāri tumšajam pagalmam un aizbrauca ar taksometru. Mes ar Ķesteru vēl brīdi palikām sēžot. «Nelaime, Oto,» es žēlojos. «Pēdējā laikā mums ārkārtīgi nelaimējas.»

289

«Esmu pieradinājies nedomāt vairāk, nekā tieši vajadzīgs,» Kesters atbildēja. «Tas jau tā ir diezgan daudz. Kā bija augšā?»

10—Trīs draugi

«Ja nebūtu šās slimības, tur ir paradīze, sniegs un saule.»

Viņš pacēla galvu. «Sniegs un saule. Izklausās drusku neticami, vai ne?»

«Jā. Sasodīti neticami. Tur augšā viss liekas neticami.»

Viņš paskatījās manī. «Ko tu šovakar darīsi?»

Es paraustīju plecus. «Vispirms aizvedīšu mājā savu ceļa somu.»

«Man vēl kādu stundu jāiziet. Vai vēlāk atnāksi uz bāru?»

«Katrā ziņā,» atteicu. «Ko citu lai daru?»

Paņēmu stacijā savu somu un pārvedu to mājās. Durvis vēru cik klusi varēdams, jo nevēlējos ne ar vienu runāt. Man izdevās tikt cauri, nekrītot Zalevska kundzes rokās. Brīdi pasēdēju savā istabā. Uz galda vēstules un laikraksti. Vēstulēs bija tikai prospekti. Nebija neviena, kas man rakstītu. «Tagad man būs kāds,» es nodomāju.

Pēc kāda laika piecēlos, nomazgājos un pārģērbos. Somu neizkravāju, — gribēju, lai man vēlāk, kad viens pārnākšu mājās, vēl kas būtu ko darīt. Es arī negāju Patas istabā, kaut arī zināju, ka tur neviens nedzīvoja. Klusi izzagos cauri koridoram un atviegloti uzelpoju, kad tiku ārā.

Iegāju kafejnīcā «Internacionāle» paēst vakariņas. Viesmīlis Aloizs apsveicinājās ar mani pie durvīm. «Atkal reiz mūsu pusē?»

«Jā,» es teicu. «Galu galā katrs atgriežas.»

Roze ar citām draudzenēm sēdēja ap lielo galdu. Viņas tur bija gandrīz visas, tas bija laiks starp pirmo un otro patruļu. «Ak dievs, Roberts,» Roze iesaucās. «Neparasts viesis.»

«Nejautā tik daudz,» es teicu. «Galvenais, ka atkal esmu šeit.»

«Kā tā? Vai tagad tu atkal nāksi biežāk?»

«Laikam gan.»

«Nebēdājies daudz,» viņa teica un paskatījās manī. «Viss paiet.»

«Pareizi,» es pievienojos. «Tā ir visdrošākā patiesība pasaulē.»

«Skaidrs,» Roze bija vienis prātis. «Lilija arī var par to uzdziedāt savu dziesmiņu.»

«Lilija?» Tikai tagad ieraudzīju to sēžam blakus Rozei. «Ko tad tu te dari? Tu taču esi precējusies, un tev vajadzētu sēdēt mājās, savā instalācijas veikalā.»

Lilija neatbildēja. «Instalācijas veikalā,» Roze ar izsmieklu teica. «Kamēr viņai vēl bija nauda, viss gāja kā pa sviestu, Lilija šur, Lilija tur, kas agrāk bijis, tas nebija nekas. Brīnišķīgā dzīve ilga tieši pusgadu! Kad pēdējais feniņš bija no viņas izspiests, smalkajam kundziņam, par kādu tas bija kļuvis ar viņas naudu, staigule par sievu vairs nederēja.» Viņa iešņācās. «Pēkšņi izrādījās, ka viņš, protams, nekā nav zinājis! Bija ārkārtīgi pārsteigts, ka viņai tāda pagātne! Tik pārsteigts, ka izmantoja to par šķiršanās iemeslu. Bet nauda, protams, pagalam.»

«Cik tad tās bija?» jautāju.

«Četri tūkstoši marku, tas nav nekāds sīkums. Kā tev šķiet, ar cik neģēļiem viņai par to vajadzēja kopā gulēt!»

«Četri tūkstoši marku,» es nopūtos. «Jau atkal. Liekas, tagad tāds laiks, kad visi zaudē četri tūkstoši marku.»

Roze, nekā nesaprazdama, paskatījās manī. «Labāk uzspēlē kaut ko,» viņa vēlējās, «lai rodas labāks garastāvoklis.»

«Labi, — ja nu mēs visi atkal esam šeit.»

10*

291

Apsēdos pie klavierēm un nospēlēju dažus grāvējus. Spēlēdams domāju, ka ar Patas naudu sanatorijai pietiks ne ilgāk kā līdz janvāra beigām un ka man nu vajadzēja vairāk pelnīt nekā līdz šim. Es mehāniski situ taustiņus un sev blakus sofā redzēju Rozi jūsmīgi klausāmies un tālāk bālo, lielās vilšanās pārakmeņoto Lilijas seju, kas bija saltāka un nedzīvāka nekā nāve.

Skaļš kliedziens mani pamodināja no domām. Roze bija uztrūkusies no saviem sapņiem. Viņa stāvēja aiz galda, cepure noslīdējusi šķībi, acis plaši ieplestas, un

lēni, viņai nemanot, kafija no viņas apgāztās tases lija pāri galdam uz viņas vaļējās somiņas. «Artur!» viņa stostījās. «Artur, vai tiešām tu tas esi?»

Es beidzu spēlēt. Bija ienācis kāds vīrietis, kalsens, gļēvām kustībām, atpakaļ atstumtu katliņu galvā. Viņam bija dzeltena, neveselīga sejas krāsa, liels deguns un pārāk tnaza, olveidīga galva.

«Artur,» Roze vel arvien stomījās. «Tu?»

«Nu kas tad cits?» Arturs noņurdēja.

«Ak dievs, no kurienes tu nāc?»

«No kurienes lai nāku? No ielas, pa durvīm.»

Pēc tik ilga laika pārnākdams, Arturs nebija sevišķi laipns. Es ziņkārīgi noskatījos viņā. Tad tas riu bija Rozes teiksmainais elks, viņas bērna tēvs. Viņš izskatījās pēc tāda, kas tikko iznācis no cietuma. Es viņā arī nevarēju saskatīt nekā tāda, kas būtu devis kādu pieturas punktu Rozes neprātīgajai mīlestībai. Bet varbūt tieši tas bija šās mīlestības iemesls. Bija savādi, uz ko iekrita šīs dimantcietās vīriešu pazinējas.

Nevienam atļauju nelūdzis, Arturs paķēra pilnu alus glāzi, kas Rozes tuvumā stāvēja uz galda, un to izdzēra. Viņa tievā, dzīslainā kakla Ādama ābols pie tam cilājās augšup un lejup kā lifts. Roze ar mirdzošām acīm raudzījās viņā.

«Vai gribi vēl vienu?» viņa jautāja.

«Protams,» Arturs norūca. «Bet lielāku.»

«Aloiz!» Roze laimīga pamāja viesmīlim. «Viņš grib vēl alu!»

«To es redzu,» Aloizs vienaldzīgi atbildēja un ielēja.

«Un mazā! Artur, tu nemaz vēl neesi redzējis mazo Elvīru!»

«Tu!» Arturs pirmo reizi atdzīvojās. Viņš aizsargādamies pacēla roku krūšu augstumā. «Ar to tu man neuzbāzies! Man tur nav nekādas daļas. Es gribēju tev palīdzēt tikt no tā vaļā. Un tu arī būtu tikusi, ja man nebūtu…» Viņš iegrima drūmās domās. «Tagad tas, protams, maksās un maksās.»

«Tik ļauni jau nav, Artur. Un tā taču ir meitene.»

«Arī maksā,» Arturs teica un iemeta otru glāzi alus. «Varbūt atradīsies kāda traka, bagāta vecene, kas to pie* ņems par audžubērnu. Protams, par labu atlīdzību. Tas būtu vienīgais.»

Viņš pamodās no pārdomām. «Vai tev ir nauda klāt?»

Roze pakalpīgi paķēra ar kafiju aplijušo somiņu. «Tikai piecas markas, Artur, es taču nezināju, ka tu nāksi, bet mājās man ir vairāk.»

Arturs kā turku pašā ļāva sudrabam ieslīdēt vestes kabatā. «Tu jau arī nevari nekā nopelnīt, te uz sofas sēdēdama,» viņš īgni noņurdēja.

«Es jau eju, Artur. Bet vēl jau nekā nav. Vakariņu laiks.»

«Sīklopi arī dod mēslus.»

«Es jau eju.»

«Nu tad,» Arturs piesita pie katliņa. «Es pienākšu atkal tā ap divpadsmitiem.»

Viņš, šļaugani kustēdamies, izgāja ārā. Roze svētlaimīgi noraudzījās viņam pakaļ. Viņš nepaskatījās atpakaļ un atstāja durvis aiz sevis vaļā. «Kamielis,» Aloizs norūca un aizvēra durvis.

Roze lepni paskatījās uz mums. «Vai viņš nav brīnišķīgs? To nekas nepadarīs mīkstu. Bet kur gan viņš visu šo laiku bijis?»

«To taču tu vari redzēt no viņa izskata,» Valija atbildēja. «Drošajā numurā. Riebeklis ar ozollapām un šķēpiem!»

«Tu viņu nepazīsti…»

«Man pietiek tāpat,» Valija teica.

«To tu nesaproti.» Roze piecēlās. «Tas ir īsts vīrietis. Nevis kāds čīkstulis. Nu tad es iešu. Sveiki, bērni!»

Atjaunota un spārnota viņa izlīgoja ārā. Nu viņai atkal bija kāds, kuram viņa drīkstēja atdot savu naudu, lai viņš to nodzertu un piedevām vēl viņu nopērtu. Viņa bija laimīga.

Pusstundu vēlāk aizgāja arī pārējās. Tikai Lilija ar savu akmens seju palika sēžot. Es vēl kaut ko nobungoju uz klavierēm, tad apēdu sviestmaizi un arī nozudu. Ilgi nebija izturams tā vienatnē ar Liliju.

Es klaiņoju pa mitrajām, tumšajām ielām. Pie kapsētas bija nostājusies pestīšanas armijas nodaļa. Viņi ar bazūnēm un trompetēm dziedāja par debesu Jeruzalemi. Es apstājos. Pēkšņi man bija tāda sajūta, ka vairs neizcietīšu viens, bez Patas. Es ilgi raudzījos bāli vizošajos kapu akmeņos, sev teicu, ka pirms gada es taču biju bijis vēl daudz vientuļāks, ka toreiz es vēl nemaz nebiju pazinis Patu un ka tagad viņa taču bija, kaut arī ne pie manis, bet tas viss nekā nelīdzēja, — es pēkšņi biju satriekts un apjucis. Beidzot uzkāpu savā istabā paskatīties, vai varbūt nav pienākusi vēstule no viņas. Tas bija gluži aušīgi, jo vēl taču nekas nevarēja būt un arī nebija nekā, — bet es tomēr uzkāpu augšā.

Atkal projām ejot, pie durvīm satiku Orlovu. Viņš bija ģērbies smokingā zem vaļēja mēteļa un gāja uz savu restorānu dejot. Es viņam jautāju, vai viņš šai laikā nav kaut ko dzirdējis par Hases kundzi.

«Nē,» viņš teica. «Viņa vēl nav te bijusi. Arī policijā viņa nav bijusi. Ir ari labāk, ka viņa nenāk šurp.»

Mēs reizē gājām pa ielu.

Tieši tai brīdī, kad bijām nonākuši pie tās viesnīcas, kur viņš strādāja, kāda darna izkāpa no buika un, priecīgi iekliegdamās, steidzās tam klāt. Viņa bija diezgan resna un eleganta, ar tadas četrdesmit gadus vecas blondīnes izbālējušo seju, kas nekad nav pazinusi rūpes un domas. «Piedodiet,» Orlovs teica ar tikko manāmu skatienu, «darbs. ► >»

Viņš paklanījās gaišmatei un noskūpstīja tai roku.

Bārā bija Valentīns, Kesters un Ferdinands Graus. Lenčs atnāca drusku vēlāk. Es apsēdos pie viņiem un pasūtīju sev puspudeli ruma. Arvien vēl jutos sasodīti nelabi.

Ferdinands sēdēja savā stūrī plats un drukns, ar iekritušu seju un gluži skaidrām, zilām acīm. Viņš jau bija diezgan daudz dzēris. «Nu, mazo Robi,» viņš sacīja un uzsita man uz pleca, «kas ir ar tevi?»

«Nekas, Ferdinand,» es atbildēju, «tieši tas jau ir visļaunākais.»

Viņš brīdi lūkojās uz mani. «Nekas?» viņš tad teica. «Nekas? Tas ir daudz! Nekas ir spogulis, kurā pazīst pasauli.»

«Bravo!» Lenčs iesaucās. «Nedzirdēti oriģināli, Ferdinand!»

«Paliec mierā, Gotfrīd.» Ferdinands pagrieza savu vareno galvu pret viņu. «Tāds romantiķis kā tu ir tikai patētisks lēkātājs dzīves malā. Viņš to vienmēr pārprot un tā rada savas sensācijas. Ko tu zini par neko, tu vieglā

svara cilvēk?»

«Diezgan, lai gribētu_ vienmēr palikt vieglajā svarā,» Lenčs paziņoja. «Pieklājīgi cilvēki jūt cienību pret šo neko, Ferdinand. Viņi nerakņājas tajā kā kurmji.»

Graus stīvi paskatījās uz viņu. «Prozit,» Gotfrīds sacīja.

«Prozit,» atteica Ferdinands. «Prozit, tu korķi!»

Viņi izdzēra savas glāzes tukšas. «Es labprāt gribētu būt korķis,» teicu un arī izdzēru savu glāzi. «Tāds, kas visu dara pareizi un kam viss izdodas. Vismaz kādu laiku.»

«Atkritēji» Ferdinands tā atgāzās savā krēslā, ka tas nokrakšķēja. «Vai gribi kļūt par dezertieri? Nodot brālību?»

«Nē,» teicu, «es nekā negribu nodot. Bet es gribētu, kaut mums vienmēr viss neizjuktu.»

Ferdinands noliecās uz priekšu. Viņa lielā, satrauktā seja raustījās. «Tādēļ jau tu piederi pie ordeņa, brāli, — pie nesekmīgo, nespējīgo ordeņa ar viņu ilgām bez mērķa, ar ilgam, kas neka neienes, ar viņu mīlestību bez nākotnes, viņu izmisumu bez saprāta.» Viņš smaidīja. «Pie tās slepenās brālības, kas labāk iet bojā nekā taisa karjeru, kas labāk nospēlē, sadrumstalo, pazaudē dzīvi nekā ar nolūku vilto vai aizmirst neaizsniedzamo tēlu, to tēlu, brāli, ko tā nes sirdī, neizdzēšami ierakstītu tajās stundās un dienās, un naktīs, kad nebija nekā cita kā tikai kailā dzīvība un kailā nāve.»

Viņš pacēla glāzi un māja Fredam pie bāra. «Dod man dzert!»

Freds atnesa pudeli. «Vai vēlaties, lai vēl uzgriežu gramofonu?» viņš jautāja.

«Nē,» Lenčs teica. «Svied savu gramofonu ārā un atnes lielākas glāzes. Un tad izdzēs pusi gaismas, noliec te pāris pudeļu un pazūdi savā kantora istabā.»

Freds pamāja ar galvu un nogrieza griestu spuldzes. Dega vairs tikai mazās spuldzes ar pergamenta abažūriern no vecām pasaules kartēm. Lenčs pildīja glāzes.

«Prozit, zēni! Uz to, ka mēs dzīvojam! Uz to, ka elpojam! Uz to, ka dzīvi izjūtam tik spraigi, ka vairs nezinām, ko ar to iesākt!»

«Tā ir,» Ferdinands teica. «Tikai nelaimīgais zina, kas ir laime. Laimīgs ir vienīgi dzīves izjūtas manekens. Viņš to tikai izrāda, viņam pašam tas nav. Uguns nespīd gaisma; gaisma spīd tikai tumsā. Dzersim uz tumsu! Kas reiz bijis negaisa, tam elektriskā mašīna bijusi nebijusi. Lai nolādēts negaiss! Lai svētīta mūsu drusciņa dzīvības! Un, tā kā mēs to mīlam, neliksim to uz procentiem! Nodzīvosim to! Dzeriet, zēni! Ir zvaigznes, kas vēl ik nakti mirdz, lai gan tās sašķīdušas jau pirms desmittūkstoš gaismas gadiem! Dzeriet, kamēr vēl laiks! Lai dzīvo nelaime! Lai dzīvo tumsa!»

Viņš pielēja pilnu tējas glāzi konjaka un to izdzēra.

Rums klauvēja man deniņos. Es klusi piecēlos un iegāju pie Freda kantorī. Viņš gulēja. Es viņu pamodināju un liku viņam pieteikt sarunu ar sanatoriju.

«Varat pagaidīt,» viņš teica. «Šajā laikā ātri dabū savienojumu.»

Pēc piecām minūtēm tālrunis zvanīja un sanatorija atbildēja. «Es vēlos runāt ar Holmaņa jaunkundzi,» sacīju.

«Acumirkli, es savienoju ar nodaļu.»

Atbildēja vecākā māsa. «Holmaņa jaunkundze jau guļ.»

«Vai viņas istabā nav talruņa?»

«Nē.»

«Vai nevarat viņu pamodināt?»

Balss vilcinājās. «Nē. Viņa šodien arī nedrīkst celties.»

«Vai kaut kas noticis?»

«Nē. Viņai tikai tuvākajās dienās jāpaliek gultā.»

«Vai tiešām nekas nav noticis?»

«Nē, nē, sākumā tā vienmēr ir. Viņai jāpaliek gultā un pamazām jāpierod.»

Es pakāru klausuli. «Jau par vēlu, ko?» Freds jautāja.

«Kā tu to domā?» teicu.

Viņš man rādīja savu pulksteni. «Iet jau uz divpadsmitiem.» «Jā,» sacīju. «Man nemaz nevajadzēja zvanīt.»

Es gāju atpakaļ un dzēru tālāk.

Divos mēs cēlāmies. Lenčs ar taksometru aizveda Valentīnu un Ferdinandu mājās. «Nāc,» Kesters mani aicināja un palaida Kārļa motoru.

«Tos pāris soļus es taču varu aiziet kājām, Oto.»

Viņš paskatījās uz mani. «Izbrauksim vēl drusku āra.»

«Labi.» Es iekāpu.

«Brauc tu,» Kesters teica.

«Vai tev prāts, Oto. Es nevaru braukt, esmu piedzēris.»

«Brauc vien! Uz manu atbildību.»

«Tu redzēsi,» sacīju un sēdos pie stūres.

Motors rūca. Stūre drebēja manā rokā. Ielas šūpojās man garām, nami līgojās, un laternas stāvēja slīpi lietū. «Tas neiet, Oto,» teicu. «Es kaut kur iedrāzīšos.»

«Drāzies iekšā,» viņš atbildēja.

Es paskatījos viņā. Viņa seja bija skaidra, spraiga un apvaldīta. Viņš vēroja ceļu mūsu priekšā. Es atspiedu muguru pret sēdekļa atzveltni un stingrāk satvēru stūri. Sakodu zobus un piemiedzu acis. Iela pamazām kļuva skaidrāka.

«Uz kurieni, Oto?» jautāju.

«Tālāk. Ārā.»

Mēs sasniedzām tālsatiksmes ielu, kas veda ārā no pilsētas, un izbraucām uz šosejas. «Lielos starmešus,» Kesters teica.

Betona ceļš gaiši pelēks atspīdēja mūsu priekšā. Vēl tikai drusku lija, bet pilieni sitās man sejā kā krusas graudi. Vējš nāca smagām brāzmām, mākoņi karājās zemu, virs meža tie bija saplosīti, un sudrabs lāsoja cauri. Migla manās acīs izklīda. Motora krākšana caur manām rokām sitās manā ķermenī. Es jutu mašīnu un tās spēku. Cilindru eksplozijas satricināja manas galvas trulo sastingumu. Virzuļi kā sūkņi dzina manas asinis. Es saņēmos. Mašīna aizšāvās pa ceļu.

«Ātrāk!» Kesters pavēlēja.

Riepas sāka svilpt. Koki un telegrāfa stabi dūkdami lidoja garām. Kāds ciems rībēdams aizskrēja gar ceļa malu. Es tagad biju gluži skaidrs.

«Vairāk gāzes,» Kesters teica.

«Vai tad vēl varēšu to noturēt? Ceļš mitrs.»

«Gan jau manīsi. Līkuma priekšā pārslēgt uz trešo ātrumu un ar gāzi apkārt.»

Motors iekaucās. Gaiss kā pātagām sitās man sejā. Es saliecos aiz vēja aizsargruts. Un pēkšņi ieslīdēju mašīnas rūkoņā, mašīna un ķermenis kļuva viens, viens vienīgs sasprindzinājums, augsta vibrācija, es jutu riteņus zem savām kājām, jutu zemi, ceļu, ātrumu, kaut kas pēkšņi sagriezās taisni, nakts kauca un krāca, tā iztrieca no manis visu citu, manas lūpas sakniebās, rokas kļuva par dzelzs spīlēm, un es biju vairs tikai trauksme un neprāts, reizē ir negudrs, ir ļoti, ļoti uzmanīgs.

Kādā līkumā mašīnas pakaļgals sāka svaidīties. Es griezu stūri uz otru pusi — vienreiz, divreiz un piedevu gāzi. Vienu mirkli mašīna karājās gaisā kā balons, tad tā atkal atrada ceļu.

«Labi,» Kesters teica.

«Tās bija slapjas lapas,» atbildēju un jutu siltumu un atraisījumu, kas plūst pār miesu pēc katrām briesmām.

Kesters pamāja ar galvu; «Tas ir visnejaukākais mežu līkumos rudenī. Vai gribi cigareti?»

«Jā,» atbildēju.

Mēs apturējām un smēķējām. «Nu varam griezt atpakaļ,» Kesters tad teica.

Es pārbraucu atpakaļ pilsētā un izkāpu. «Labi bija, ka mēs izbraucām, Oto. Tagad esmu ticis tam pāri.»

«Nākamreiz es tev parādīšu kādu citu pagriezienu tehniku,» viņš sacīja. «Apsviešanos ar bremzi. Bet to var darīt tikai tad, kad ceļi sausāki.»

«Labi, Oto. Labu nakti!»

«Labu nakti, Robi!»

Kārlis aizdrāzās. Es iegāju mājā. Biju ļoti noguris, bet gluži mierīgs, un mani vairs nenomāca bēdas.

XXIII

Novembra sākumā pārdevām sitroenu. Naudas pietika, lai vēl kādu laiku turētu darbnīcu, bet mūsu stāvoklis ķļuva ar katru nedēļu ļaunāks. Ļaudis ziemu savas mašīnas novietoja garāžā, lai taupītu benzīnu un nodokļus, un remonta darbi gadījās arvien retāk. Mēs gan izlīdzējāmies ar taksometru, bet trim cilvēkiem peļņa bija pārāk maza, un tādēļ kļuvu gluži priecīgs, kad «Internacionāles» saimnieks mani aicināja, sākot ar decembri, atkal ik vakarus spēlēt klavieres. Pēdējā laikā viņam laimējies: lopu tirgoņu biedrība bija nolēmusi savas iknedēļas sanāksmes noturēt «Internacionāles» dibenistaba, lopu tirgoņiem bija sekojusi zirgu tirgoņu biedrība un beidzot arī kremācijas biedrība uz vispārderīgiern pamatiem. Tā es varēju taksometru atstāt Lencam un Kesteram, un arī citādi man tas bija gluži pa prātam, — es tā kā tā bieži nezināju, kā lai pavadu vakarus.

Pata man kārtīgi rakstīja. Es gaidīju viņas vēstules, bet nevarēju iedomāties, kā viņa dzīvoja, un reizēm, tumšajās, dubļainajās decembra nedēļās, kad pat pusdienā neredzēja īstas gaismas, man likās, ka viņa man jau sen izslīdējusi no rokām un ka visam beigas. Likās pagājis bezgalīgi ilgs laiks, kopš viņa bija projām, un es nevarēju iedomāties, ka viņa kādreiz pārbrauks. Tad nāca vakari ar smeldzīgām, neprātīgām ilgām, kad nekas vairs nelīdzēja un kad varēju tikai sēdēt pie staigulēm, lopu tirgoņiem un dzert līdz ritam.

Saimnieks bija dabūjis atļauju «Internacionāli» turēt vaļā arī ziemas svētku vakarā. Bija paredzēti lieli svētki visu biedrību vecpuišiem. Lopu tirgoņu biedrības priekšnieks, cūku tirgonis Stefans Grīgoleits šim nolūkam ziedoja divus piena sivēnus un labu skaitu cūku kāju. Viņš bija kopš diviem gadiem atraitnis un mīkstas dabas cilvēks; tādēļ viņš gribēja ziemas svētkus pavadīt sabiedrībā.

Saimnieks nopirka četrus metrus garu egli, ko nostatīja blakus letei. Roze, autoritāte visās mājības un omulības lietās, uzņēmās egli izrotāt. Mariona un jūtelīgais Kiki, kas savas iedabas dēļ arī kaut ko saprata no skaistuma, viņai palīdzēja. Pusdienā visi trīs ķērās pie darba. Viņi izlietoja milzum daudz krāsainu spīguļu, sveču un eņģeļmatu, bet par to egle beigās arī izskatījās krāšņa. Kā .sevišķu uzmanības pierādījumu Grigoleitain tajā vel pakāra labu skaitu marcipāna sivēniņu.

Pēcpusdienā biju atkritis gultā, lai vēl pāris stundu pagulētu. Kad pamodos, bija jau tumšs. Man vajadzēja mirkli apdomāties, vai bija vakars vai rīts. Biju sapņojis, bet nezināju vairs, par ko. Biju bijis tālu projām, un man vēl likās, ka aiz manis aizvērtos kādas melnas durvis. Tad pamanīju, ka kāds klauvēja.

«Kas tur ir?» atsaucos.

«Es, Lokampa kungs.»

Es pazinu Zalevska kundzes balsi. «Nāciet iekšā,» iesaucos. «Durvis vaļā.»

Rokturis iečīkstējās, un es ieraudzīju Zalevska kundzi stāvam durvju četrstūrī pret dzelteno koridora gaismu. «Hases kundze atnākusi,» tā čukstēja. «Nāciet ātri. Es viņai to nevaru pateikt.»

Es nekustējos. Man vispirms vajadzēja atgūties. «Sūtiet viņu uz policiju,» tad atbildēju.

«Lokampa kungs!» Zalevska kundze pacēla rokas. «Neviena nav mājās. Jums jāpalīdz. Jūs taču esat kristīgs cilvēks.»

Tā stāvēja kā dejojoša, melna ēna gaišajā durvju četrstūrī. «Beidziet,» īgni teicu. «Es tūliņ nākšu.»

Es apģērbos un izgāju ārā. Zalevska kundze mani gaidīja. «Vai viņa jau kaut ko zina?» jautāju.

Tā papurināja galvu un spieda kabatas lakatiņu pie lūpām.

«Kur tad viņa ir?»

«Savā agrākajā istabā.»

Virtuves priekšā, aiz uztraukuma svīzdama, stāvēja Frīda. «Viņai ir cepure vienās gārņa spalvās un dimantu sakta,» viņa čukstēja.

«Pielūkojiet, lai šī sasodītā virtuves žagata neklausās,» es teicu Zaievska kundzei un gāju iekšā.

Hases kundze stāvēja pie loga. Man ieejot, viņa strauji apsviedās. Acīm redzot, viņa bija gaidījusi kādu citu. Tas bija idiotiski, bet mans skatiens vispirms krita uz cepuri un saktu, lai gan nemaz negribēju uz tām skatīties. Frīdai bija taisnība; cepure bija krāšņa. Sakta mazāk. Vispār Hases kundze bija stipri uzcirtusies, kā cilvēks, kas grib otram rādīt, ka tam klājas labi. Visumā viņa neizskatījās slikti, katrā ziņā labāk nekā visu gadu, kamēr te bija dzīvojusi.

«Hase laikam vēl svētvakarā strādā, ko?» viņa dzēlīgi jautāja.

«Nē,» atbildēju.

«Kur tad viņš ir? Atvaļinājumā?»

Viņa pienāca tuvāk, gurnos šūpodamās. Saodu viņas pārāk stipro smaržu. «Ko jūs vēl gribat no viņa?» jautāju.

«Gribu nokārtot savas lietas. Norēķināties. Galu galā man taču ari te kāda daļa pieder.»

«Tas jums vairs nav jādara,» teicu. «Tagad jums pieder viss.»

Viņa pārsteigta skatījās uz mani.

«Viņš ir miris,» sacīju.

Es labprāt būtu viņai to citādi pateicis. Iepriekš sagatavojot un ne tik pēkšņi. Bet es nezināju, kā lai to Iesāku. Bez tam galva man vēl bija neskaidra no pēcpusdienas miega; tā miega, no kura pamostoties cilvēks ir tuvu pašnāvībai.

Hases kundze stāvēja istabas vidū, un savādā kārtā tai brīdī, kad viņai to pateicu, es gluži skaidri redzēju, ka viņa neķur neatsistos, ja tagad kristu. Tas bija savādi, bet es tiešām nekā cita neredzēju un arī nedomāju ne par ko citu.

Taču viņa nekrita. Viņa palika stāvot un skatījās uz mani. «Tā,» viņa teica, «tā …» Tikai viņas gārņa cepures spalvas drebēja. Un pēkšņi, iekams paguvu ievērot, kas notika, es redzēju, kā šī uzpostā, pūderētā sieviete pēkšņi kļuva veca. Bija tā, it kā laiks kristu pār viņu kā pērkona lietus, katra sekunde kā vesels gads; spraigums salūza, triumfs izdzisa, seja kļuva bāla un gļēva. Krunkas iegrauzās kā tārpi, un, kad viņa ar nedrošu, meklējošu kustību satvēra krēsla atzveltni un apsēdās, it kā baidīdamās kaut ko salauzt, tad bija tā, it kā tas vairs nebūtu tas pats cilvēks, — tik nogurusi, sakritusi un veca viņa izskatījās.

«Kas vīram bija?» viņa jautāja, lūpas nepakustinādama.

«Tas notika pēkšņi,» teicu.

Viņa neklausījās. Skatījās tikai uz savām rokām. «Ko nu lai daru,» viņa murmināja, «ko nu lai daru?»

Es brīdi pagaidīju. Es jutos nejēdzīgi. «Jums taču ir kāds, pie kā jūs varat iet,» es beidzot teicu. «Labāk būs, ja jūs nepaliksiet šeit. Jūs taču pati negribējāt te palikt…»

«Tagad taču viss ir citādi,» viņa atbildēja, acis nepaceldama. «Ko lai tagad daru …»

«Jums taču ir kāds, kas jūs gaida. Ejiet pie tā un izrunājieties ar viņu par visu. Un tad pēc ziemas svētkiem aizejiet uz policijas iecirkni. Tur glabājas viņa lietas, ari bankas papīri. Jums tur jāierodas un jāsaņem nauda.»

«Nauda, nauda,» viņš truli murmināja. «Kāda

nauda?»

«Diezgan daudz. Apmēram tūkstoš divi simti marku.»

Viņa pacēla galvu. Viņas acīm pēkšņi bija ārprāta izteiksme. «Nē!» viņa ķērca. «Tas nav tiesa!»

Es neatbildēju. «Sakiet, ka tas nav tiesa,» viņa čukstēja.

«Varbūt tas nav tiesa. Bet varbūt viņš tiešām to slepeni krājis nebaltām dienām.»

Viņa piecēlās. Pēkšņi viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Viņas kustības bija savādi saraustītas un mehāniskas. Viņa piebāza savu seju gluži klāt manējai. «Jā, tas ir tiesa!» viņa šņāca. «Es jūtu, ka tas tiesa! Sis nelietis! Ak, šis nelietis! Liek man izdarīt to visu, un tad tas atklājas! Bet es to ņemšu un izsviedīšu, visu vienā vakarā, es to izsviedīšu uz ielas, lai nekas vairs pari nepaliek! Nekas! Itin nekas!»

Es klusēju. Man pietika. Viņa bija tikusi pāri sākumam, viņa zināja, ka Hase bija miris, ar pārējo viņai nu pašai bija jātiek galā. Droši vien viņa vēlreiz dabūs triecienu, kad dzirdēs, ka viņš pakaries, bet tā bija viņas pašas darīšana. Viņas dēļ Hasi vairs nevarēja atdzīvināt.

Nu viņa raudāja. Viņa pārplūda asarām. Viņa raudāja smalki un gauži, kā bērns. Tas ilga labu brīdi. Es daudz būtu devis, ja varētu smēķēt cigareti. Nevarēju noskatīties, kad kāds raudāja.

Beidzot viņa apklusa. Viņa noslaucīja seju, mehāniski izņēma pūdera kārbiņu un nopūderējās, spogulī neskatīdamās. Tad viņa atkal nolika sudraba kārbiņu, bet aizmirsa aiztaisīt somiņu. «Ēs vairs nekā nezinu,» viņa teica aizlūzušā balsī, «es vairs nekā nezinu. Laikam viņš bija labs vīrs.»

«Tāds viņš bija.»

Es viņai vēl pateicu policijas iecirkņa adresi un to, ka šodien tas jau slēgts. Domāju, ka labāk būs, ja viņa tūliņ neies turp. Šai dienai pietika.

Kad viņa bija aizgājusi, Zalevska kundze iznāca no salona. «Vai tad bez manis te nav neviena cilvēka?» jautāju, pats uz sevi noskaities.

«Tikai Džordžija kungs. Ko viņa teica?»

«Nekā.»

«Jo labāk.»

«Kā to ņem. Reizem ari nav labāk.»

«Man viņas nav žēl,» Zalevska kundze enerģiski atteica. «It nemaz.»

«Līdzjūtība ir visnederīgākā lieta pasaulē,» es īgni sacīju. «Tā ir ļaunā prieka otra puse, to taču jums vajadzēja zināt. Cik pulkstenis?»

«Bez ceturkšņa septiņi.»

«Septiņos gribu piezvanīt Holmaņa jaunkundzei. Bet tā, lai neviens neklausās. Vai to varēs?»

«Te taču neviena nav, atskaitot Džordžija kungu. Frīdu es jau aizsūtīju projām. Ja gribat, varat apsēsties virtuvē. Vads tik tālu sniedz.»

«Labi.»

Pieklauvēju pie Džordžija durvīm. Sen nebiju pie viņa bijis. Viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda un izskatījās pagalam nonīcis. Viņam visapkārt gulēja saplēstu papīru kaudze. «Labvakar, Džordžij!» sveicināju. «Ko tu tur dari?»

«Uzņemu inventāru,» viņš atbildēja ar gurdu smaidu. «Laba nodarbošanās ziemas svētku vakarā.»

Es pieliecos un pacēlu kādu papīra lapu. Tās bija lekciju burtnīcas ar ķīmijas formulām. «Kādēļ?» jautāju.

«Tarn vairs nav nekādas nozīmes, Robi.»

Viņš izskatījās visai izdēdējis. Ausis bija kā no vaska, «Ko tu šodien ēdi?» vaicāju.

Viņš atmeta ar roku. «Tas taču vienalga. Tas jau nav tas. Ēdiens ne. Bet es vienkārši vairs nevaru turpināt. Man tas jāmet pie malas.»

«Vai tik ļauni?»

«Jā,» viņš teica.

«Džordžij,» es mierīgi sacīju, «paskaties uz mani. Vai tev neliekas, ka arī es reiz gribēju būt kaut kas cits nekā klavieru spēlētājs prieka mājā — kafejnīcā «Internacionāle».»

Viņš lauzīja rokas. «Zinu, Robi. Bet man nekas nelīdz. Man tas bija viss. Tagad es saprotu, ka tam nav nekādas nozīmes. Ka nekam nav nozīmes. Kādēļ cilvēks īsti dzīvo?»

Man bija jāsmejas, lai cik nožēlojams viņš tur sēdēja un lai cik rūgta nopietnība tā viņam bija. «Tu mazais ēzeli,» teicu, «tas nu gan ir atklājums! Vai domā, ka tu esi vienīgais, kas zina šo grandiozo gudrību? Protams, nav nozīmes. Cilvēks arī nedzīvo kaut kādai nozīmei. Tik vienkārši tas nu nav. Nāc ģērbies. Tu nāksi man līdzi uz «Internacionāli». Mēs tur svinēsim šo dienu, kad tu esi kļuvis par vīru. Līdz šim tu biji skolas puika. Pēc pusstundas ienakšu pie tevis.»

«Nē,» viņš sacīja.

Viņš bija sasodīti nolaidies. «Tomēr,» es teicu, «tu man darīsi šo prieku. Negribu šovakar būt viens.»

Viņš šaubīdamies paskatījās uz mani. «Manis dēļ,» viņš tad gurdeni atbildēja. «Galu galā taču viss vienalga.»

«Nu redzi,» teicu. «Iesākumam jau gluži laba devīze.»

Septiņos pieteicu sarunu ar Patu. No septiņiem bija lētais tarifs, un es varēju divreiz tik ilgi runāt. Apsēdos priekšistabā uz galda un gaidīju. Virtuvē negribēju iet. Tur vēl oda pēc zaļām pupām, un ar to es Patu negribēju saistīt pat tālruņa sarunā.

Savienojumu dabūju pēc stundas ceturkšņa. Pata tūliņ bija pie aparāta. Kad izdzirdēju viņas silto, zerno, mazliet gauso balsi sev tik tuvu, es tā uztraucos, ka tikko varēju parunāt. Tās bija tādas trīsas, asiņu šalkas, pret kurām es pie labākās gribas nekā nevarēju darīt. «Ak dievs, Pat,» es teicu, «vai tiešām tu tur esi?»

Viņa smējās. «Kur tu esi, Robij? Kantorī?»

«Nē, es sēžu pie Zalevska kundzes uz galda. Kā tev klājas?» «Labi, mīļais.»

«Vai tu esi piecēlusies?»

«Jā. Es sēžu uz palodzes savā istabā, un man mugurā ir baltais peldu mētelis. Arā snieg.»

Pēkšņi es viņu skaidri redzēju savā priekšā. Redzēju sniega pārslas virpuļojam, redzēju šauro, tumšo galvu, laisnos, drusku uz priekšu salīkušos plecus, bronzas krasas ādu… «Ak dievs, Pat,» sacīju, «nolādētā nauda! Citādi es tūliņ sēstos lidmašīnā un vēl šovakar būtu pie tevis.»

«Ai, mīļais…»

Viņa apklusa. Es klausījos vadu klusajā dūkoņā. «Vai tu vēl tur esi, Pat?»

«Jā, Robij. Bet tu nedrīksti tā runāt. Man apreiba galva.»

«Man arī sasodīti reibst galva,» teicu. «Pastāsti, ko tu tur augšā īsti dari!»

Viņa sāka runāt, bet es drīz vairs neklausījos vārdos, ko viņa teica. Es klausījos tikai viņas balsī, un, kamēr tā sēdēju tumšajā priekšistabā starp mežacūku galvām un \ irtuvi ar zaļajām pupām, man likās, ka atvērtos durvis un ieplūstu siltuma un spožuma vilnis, glāsmains un krāsains, sapņu un ilgu, un jaunības pilns. Es atspiedu kājas pret galdu, atbalstīju galvu rokā, redzēju mežacūkas galvu un apdauzītās virtuves durvis, bet es tur nekā nevarēju darīt, — pēkšņi atkal bija vasara, vējš, vakars pār vārpu druvām un meža ceļu zaļā gaisma.

Balss apklusa. Es dziļi elpoju. «Ir jauki ar tevi runāt, Pat. Un ko tu šovakar darīsi?»

«Šovakar te ir mazi svētki. Sākas astoņos. Es jau ģērbjos.»

«Ko tu vilksi? Sudraba tērpu?»

«Jā, Robij. Sudraba tērpu, kurā tu mani nesi pa koridoru.»

«Un ar ko tu iesi?»

«Ne ar vienu. Tas taču tepat sanatorijā. Lejā zālē. Tur visi pazīstami.»

«Tev būs grūti mani nepievilt,» teicu, «ja tu iesi sudraba tērpā.»

Viņa smējās. «Tajā jau nu nekādā ziņā es to nevarētu. Tas man modina atmiņas.»

«Man arī. Esmu redzējis, kādu iespaidu tas atstāj. Bet es nemaz negribu to tik sīki zināt. Tu vari mani pievilt, tikai negribu to zināt. Vēlāk, kad pārbrauksi, tas tev būs kā sapnis, aizmirsts un izbijis.»

«Ai, Robij,» viņa lēni teica, un viņas balss skanēja dziļāk nekā parasti. «Es nevaru tevi pievilt. Es pārāk daudz domāju par tevi, lai to varētu. Tu nezini, kā tas šeit, augšā, ir. Starojošs, skaists cietums. Cilvēks izklaidējas, cik nu var, tas viss. Kad atceros tavu istabu, tad reizēm nezinu, ko lai daru, tad eju uz staciju un skatos uz vilcieniem, kas pienāk no lejas, un domāju, ka esmu tuvāk pie tevis, iekāpdama kādā kupejā vai izlikdamās, ka kādu sagaidu.»

Es sakodu zobus. Nekad vēl nebiju dzirdējis viņu tā runājam. Viņa vienmēr bija bijusi bikla, un viņas jūtas daudz vairāk bija izpaudušās kādā kustībā, kāda skatienā nekā vārdos.

«Es lūkošu, vai nevarēšu tevi kādreiz apciemot, Pat,» sacīju.

«Tiešām, Robij?»

«Jā, varbūt janvāra beigās.»

Zināju, ka tas bija tikpat kā neiespējami, jo, sākot ar februāri, mums bija jāgādā nauda ari sanatorijai. Bet es tomēr to teicu, lai viņai būtu kaut kas, par ko domāt. Vēlāk nebūtu grūti to atlikt uz citu reizi, un tā beidzot pienāktu diena, kad viņa atkal varētu braukt lejā.

«Dzīvo sveika, Pat,» es teicu. «Lai tev labi klājas. Esi jautra, tad es arī būšu jautrs. Esi jautra šovakar.»

«Jā, Robij, šodien esmu laimīga.»

Es aizgāju pie Džordžija un devos ar viņu uz kafejnīcu «Internacionāle». Veco, piekvēpušo būdu tikko varēja pazīt. Svētku egle dega, un tās siltā gaisma atspoguļojās visās pudelēs, glāzēs un bufetes niķelī un varā. Sievietes vakara tērpos, neīstām rotām apkārušās, gaidīdamas sēdēja ap kādu galdu.

Tieši astoņos iemaršēja lopu tirgoņu apvienības vīru koris. Pie durvīm viņi nostājās pa balsīm: pa labi pirinais tenors, pašā kreisajā pusē otrais bass. Stdaiis Cii Il/oleits, atraitnisun cūku tirgonis, izvilka kamertoni, uzdeva balsis, un sākās četrbalsīgā dziesmiņa:

Svētā nakts, ak izlej tū debess mieru sirsniņā,

Jauku spirdzināšanu — ceļiniekam tvīkšanā.

Zvaigznes jau mirdz tik spoži — smaidiet uz man' tik koši,

Uz jums t;s droši skrietu — augšup tur.

«Aizkustinoši,» Roze teica un slaucīja acis.

Izskanēja otrs pants. Nodimdēja vareni aplausi. Koris pateikdamies paklanījās. Stefans Grigoleits noslaucīja sviedrus no pieres. «Bēthovens paliek Bēthovens,» viņš paskaidroja. Neviens nekā neiebilda. Stefans iebāza mutautiņu kabatā. «Un nu pie ieročiem!»

Ēdamgalds bija klāts lielajā biedrības istabā. Vidū sudraba bļodās virs mazām spirta lampiņām brūni un vilinoši gozējās abi piena sivēni. Tiem bija citroni zobos, mazas, degošas eglītes uz muguras, un tic ne par ko vairs

nebrīnījās.

Aloizs parādījās par jaunu nokrāsotā frakā, saimnieka dāvanā. Viņš atnesa pusduci krūku ar šteinhegeru un ielēja. Viņam līdzi nāca Poters no kremācijas biedrības, kurš šodien vēl bija vadījis kāda līķa sadedzināšanu. «Miers virs zemes!» viņš svinīgi teica, sniedza Rozei roku un apsēdās tai blakus.

Stefans Grigoleits, kas Džordžiju tūliņ bija lūdzis citiem līdzi pie galda, piecēlās un teica īsāko un labāko runu savā mūžā. Viņš augstu pacēla savu glāzi ar mirdzošo kadiķu ogu degvīnu, starojošām acīm paskatījās apkārt un uzsauca: «Prozit!» Tad viņš atkal apsēdās, un Aloizs iestiepa cūkas kājas, skābus kāpostus un sausus kartupeļus. Saimnieks nāca ar lieliem, zeltaini dzelteniem Pilzenes alus kausiem.

«Ēd lēnām, Džordžij,» teicu. «Tev vispirms jāpierod pie treknās gaļas.»

«Man vispār pie visa jāpierod,» viņš atbildēja un paskatījās uz mani.

«Tas ies ātri,» sacīju. «Tikai nedrīkst salīdzināt. Tad vienmēr iet labi.»

Viņš pamāja ar galvu un atkal noliecās pār šķīvi.

Pēkšņi mūsu galda galā izcēlās ķilda. Bija dzirdama Potera ķērcošā balss. Viņš bija gribējis sadzert ar savu viesi — cigāru tirgoni Bušu, bet Bušs bija atteicies aiz tā iemesla, ka viņš negribot dzert, lai vairāk varētu ieēst.

«Blēņas,» Poters skaitās. «Pie ēšanas taču jādzer! I<as dzer, tas var vēl vairāk apēst.»

«Muļķības!» norūca Bušs, kalsens, garš vīrs ar plakanu degunu un raga brillēm.

Poters pietrūkās kājās. «Muļķības? Un tu man to saki, tu skursteni tāds?»

«Mierā!» iesaucās Stefans Grigoleits. «Neķildojieties ziemas svētku vakarā!»

Viņš lika paskaidrot, kas noticis, un sprieda Zālamana tiesu. Vajadzēja izmēģināt. Abu sacensoņu priekšā nolika vairākus vienādi lielus šķīvjus ar gaļu, kartupeļiem un kāpostiem. Tās bija milzīgas porcijas. Poters drīkstēja piedzert klāt, ko vien gribēja, Bušam vajadzēja palikt sausā. Lai būtu vēl interesantāk, uz abiem slēdza derības. Grigoleits uzņēmās totalizatora lomu.

Poters visapkārt sev nostatīja alus glāžu vainagu, kuram pa starpām kā dimanti mirdzēja mazas glāzes ar šteinhegeru. Derības slēdza trīs pret vienu viņa labā. Tad Grigoleits abiem deva starta zīmi.

Bušs ēda nikni, zemu noliecies pār šķīvi. Poters cīnījās atklātā, taisnā stāvoklī. Pie katra malka, ko viņš dzēra, viņš Bušam uzsauca gaviļu pilnu «prozit», uz ko tas atbildēja ar naidīgu skatienu.

«Man kļūst nelabi,» Džordžijs man teica.

«Nāc līdzi ārā.»

Es viņu ievedu mazgājamā telpā un apsēdos priekšistabā viņu pagaidīt. Sveču saldais aromāts jaucās kopā ar degošu egļu skuju sprēgāšanu un smaržu. Un pēkšņi man likās, ka es dzirdētu vieglus, mīļus soļus, ka justu siltu elpu un redzētu divas acis tuvu sev priekšā…

«Nolādēts,» sacīju un piecēlos. «Kas ar mani noticis?»

Tai pašā mirkli izdzirdu varenus rēcienus. «Poters!

Bravo, Aloizius!» Kremācija bija uzvarējusi.

Dibenistabā kūpēja cigāri, tur jau pasniedza konjaku. Es vēl arvien sēdēju pie bufetes. Sievietes iznāca priekšā un dedzīgi sačukstējās.

«Kas jums ir?» es jautāju.

«Mums taču vēl nāk dāvanu pasniegšana,» Madona atbildēja.

«Ak tā.» Es atspiedu galvu pie letes un domāju, ko gan Pata tagad darīja. Iedomājos sanatorijas zāli, degošo kamīnu un Patu kādā loga nišā ar Helgu Gūtmani un vēl kādiem ļaudīm. Tas viss bija jau tik briesmīgi sen. Reizēm es domāju, ka varētu kādu rītu pamosties un ka tad garām būtu viss, kas agrāk bijis, — aizmirsts, nogrimis, noslīcis. Nekas nebija drošs — pat ne atmiņas.

Atskanēja zvans. Sievietes kā izbiedētu vistu bars aizskrēja biljarda istabā. Tur stāvēja Roze ar zvanu. Viņa māja man, lai arī eju turp.

Uz biljarda galda zem mazas eglītes stāvēja labs skaits ar zīda papīru apsegtu šķīvju. Uz katra bija zīmīte ar kādu vārdu, apakšā sainītis ar dāvanām, ko draudzenes pasniedza cita citai. Roze to visu bija noorganizējusi. Katra draudzene viņai bija nodevusi citām domātos dāvanu sainīšus, un viņa tos visus bija salikusi uz šķīvjiem.

Sievietes satrauktas sačukstējās, steidzīgas kā bērni, ilgodamās pēc iespējas ātrāk redzēt, ko katra dabūs. «Vai tu savu šķīvi negribi redzēt?» Roze jautāja.

«Kādu šķīvi?»

«Savu. Tev taču arī ir dāvanas.»

Tiešām, tur jau bija mans vārds, divās krāsās, sarkanā un melnā, pat apaļrakstā uzrakstīts. Āboli, rieksti, apelsīni, no Rozes pašadīts puloveris, no saimnieces spilgti zaļa kaklasaite, no skaistās Valijas ādas josta, no viesmīļa Aloiza puspudele ruma, no Marionas, Līnas un Mimijas kopā pusducis kabatas lakatiņu un no saimnieka divas pudeles konjaka.

«Bērni,» teicu, «bērni, to nu gan es negaidīju.»

«Pārsteigums?» Roze iesaucās.

«Ārkārtīgs!»

Es stāvēju gluži apkaunots un patiesi biju aizkustināts līdz sirds dziļumiem. «Bērni,» teicu. «Vai zināt, kad es pēdējo reizi saņēmu dāvanas? Es vairs nezinu. Tas būs bijis pirms kara. Bet nu man nav nekā, ko dot jums pretī.»

Visām bija liels prieks par to, ka es tik lieliski biju pārsteigts. «Par to, ka tu mums vienmēr kaut ko uzspēlē,» Līna teica un nosarka.

«Jā, tu mums kaut ko uzspēlēsi, tā būs tava dāvana,» Roze paziņoja.

«Ko vien vēlaties,» sacīju. «Visu, ko vien vēlaties.»

«Par jaunību,» Mariona iesaucās.

«Nē, kaut ko jautru,» iebilda Kiki. Taču citi viņam nepiekrita. Viņu jau neņēma par pilnu.

Es sēdos pie klavierēm un sāku. Visi dziedāja līdzi:

Skaistā jaunība man kā dziesma skan, — Ai, cik tālu viss, kas reiz bija rnan…

Saimniece izslēdza elektrību. Spīdēja vēl tikai sveču gaisma. Alus krāns klusi čurkstēja kā tāls meža avots, un plakanpēdis Aloizs dibentelpā šaudījās šurp un turp kā melns Pans. Es sāku otru pantu. Meičas mirdzošām acīm un labsirdīgām sīkpilsoņu sievu sejām stāvēja ap klavierēm; un, lūk, kāds jau raudāja un šņaukājās! Kiki, saldsērīgais Kiki no Lukenvaldes.

Klusi atvērās lielās biedrības istabas durvis. Melodiski dūkdams, zosu gājienā ienāca koris un nostājās aiz meičām, Grigoleits ar savu melno Brazīlijas cigāru priekšgalā.

Dzīvē daudz bij man, kad es aizgāju, Viss bija tukšs un salts, kad es pārnācu…

Klusi izskanēja jauktais koris. «Skaisti,» teica Līna. Roze aizdedzināja brīnumsvecītes. Tās šņāca un meta

dzirksteles. «Tā, un tagad kaut ko jautru!» viņa irsam ..

«Jāiepriecina Kiki.» «Mani arī,» piebilda Stefans Grigoleits.

Vienpadsmitos atnāca Kesters ar Lencu. Mēs ar bālo Džordžiju apsēdāmies pie viena galda bufetes tuvumā. Džordžijs dabūja pāris šķēļu sausas maizes, lai atgūtu labsajūtu. Drīz pec tam Lenčs bija nozudis lopu tirgoņu drūzmā. Pēc stundas ceturkšņa mēs to ieraudzījām ar Grigoleitu iznirstam pie letes. Abi saķērās rokās un sadzēra tubrālību. «Stefans!» Grigoleits teica.

«Gotfrīds!» Lenčs atbildēja, un abi izmeta konjaka

glāzes.

«Gotfrīd, rīt es tev aizsūtīšu asins un aknu desu sārni. Kārtībā?»

«Vislabākajā kārtībā!» Lenčs viņam uzsita uz pleca. «Vecais, labais Stefan!»

Stefans staroja. «Tu tik jauki proti smieties,» viņš sajūsmināts teica. «Man patīk cilvēki, kas labi prot smieties. Es ātri kļūstu dumjš, tā mana nelaime.»

«Mana arī,» Lenčs atbildēja, «tādēļ jau es smējos. Nāc, Robi, iedzet tu arī uz bezgalīgajiem pasaules smiekliem!»

Gāju pie viņiem. «Kas tam mazajam kait?» Stefans jautāja un rādija uz Džordžiju. «Tas jau izskatās briesmīgi bēdīgs.»

«To viegli iepriecināt,» teicu. «Viņam tikai vajag darba.»

«Liela māksla,» Stefans atbildēja. «Tagadējos laikos.» «Viņš ar mieru darīt visu.»

«Tagadējos laikos visi ar mieru darīt visu.» Stefans kļuva skaidrāks.

«Tam zēnam vajag septiņdesmit piecas markas mēnesī.»

«Muļķības. Ar to viņš nevar iztikt.» «Viņš ar to iztiks,» Lenčs sacīja.

«Gotfrīd,» Grigoleits atbildēja, «es esmu vecs žūpa. Labi. Bet darbs ir nopietna lieta. To nevar šodien dot un rīt atkal atņemt. Tas ir ļaunāk nekā ļaut apprecēties un rīt atkal atņemt sievu. Bet, ja tas zēns ir godīgs un var iztikt ar septiņdesmit piecām markām, tad viņam ir laime. Viņš var otrdien astoņos atnākt pie manis. Man vajag kāda, kas kārto biedrības lietas un tā tālāk. Bez tam viņš šad un tad var dabūt kādu saini gaļas produktu. Viņš izskatās tāds panīcis.»

«Vai tas ir vīra vārds?» Lenčs jautāja.

«Tas ir Stefana Grigoleita vārds.»

«Džordžij,» es saucu, «panāc šurp.»

Viņš sāka drebēt, kad viņam to pastāstījām. Es gāju atpakaļ pie Ķestera. «Klausies, Oto,» teicu. «Ja tu savu dzīvi varētu vēlreiz sākt no gala, vai tu to gribētu?»

«Tieši tāpat, kā bija?»

«Jā.»

«Nē,» Kesters teica.

«Es arī ne,» atbildēju.

XXIV

Tas bija pēc trim nedēļām kādā saltā janvāra vakarā. Sēdēju «Internacionālē» un spēlēju ar saimnieku acīti. Lokāls bija tukšsJ pat staigules nebija atnākušas. Pilsēta bija nemierīga. Arā ik mirkli garām maršēja kolonnas; citas ar skaļiem militāriem maršiem, citas ar internacionāli, un tad atkal klusi, gari gājieni, kuriem pa priekšu nesa plakātus ar prasībām pēc darba un maizes. Daudzie soļi uz ielas bruģa skanēja kā milzīga, nepielūdzama pulksteņa tikšķi. Pēcpusdienā starp streikotājiem un policiju jau bija notikusi sadursme, kurā divpadsmit cilvēki ievainoti, un visa policija jau vairākas stundas bija trauksmes stāvoklī. Ielās spalgi skanēja triecienkomandu automobiļu svilpieni.

«Nav miera,» saimnieks teica un parādīja sešpadsmit. «Kopš kara vairs nav bijis mierā. Un toreiz taču mēs visi nekā cita negribējām kā mieru. Traka pasaule.»

Es parādīju septiņpadsmit un pievācu laimestu. «Pasaule nav traka,» sacīju. «Tikai cilvēki.»

Aloizs, kas stāvēja aiz saimnieka krēsla un skatījās spēlē, iebilda: «Traki viņi nav. Tikai mantkārīgi. Cits citam neko nenovēl. Un, tā kā visa ir par daudz, lielākai tiesai nav nekā. Viss atkarīgs tikai no sadalījuma.»

«Skaidrs,» teicu un «pasēju» ar divām kārtīm. «Bet tas tā ir jau vairākus tūkstošus gadu.»

Saimnieks atklāja kārtis. Viņam bija piecpadsmit, un viņš šaubīdamies skatījās uz mani. Tad viņš pirka klāt — dūzi un bija pagalam. Es parādīju savas kārtis. Man bija tikai divpadsmit acis, un viņš jau ar piecpadsmit būtu laimējis. «Sasodīts, nu es beigšu,» viņš lādējās. «Tāda iekrišanai Domāju, ka jums vismaz astoņpadsmit.»

Aloizs smējās. «Tā spēlē kājnieki!»

Es pievācu naudu. Saimnieks nožāvājās un paskatījās pulkstenī. «Drīz būs vienpadsmit. Man liekas, būs jābeidz. Neviens vairs nenāks.»

«Tur vēl viens nāk,» Aloizs teica.

Atvērās durvis. Tas bija Kesters. «Vai ārā kaut kas jauns, Oto?»

Viņš pamāja ar galvu. «Kauja Borusijas zālē. Divi smagi ievainoti, pāris duču vieglāk ievainotu un apmēram simts arestētu. Divas apšaudīšanās pilsētas ziemeļos. Viens policists nošauts. Nezinu, cik ievainotu. Nu, un tagad jau laikam tikai sāksies, kad lielās sapulces būs beigušās. Vai tu te esi galā?»

«Jā,» sacīju. «Mēs tikko gribējām beigt.»

«Tad nāc līdzi.»

Es paskatījos uz saimnieku. Viņš pamāja ar galvu. «Nu tad — sveiki,» teicu.

«Sveiki,» saimnieks laiski atbildēja. «Piesargieties.»

Mēs izgājām ārā. Ielās smaržoja pēc sniega. Skrejlapas gulēja uz ielas kā lieli, beigti balti tauriņi. «Gotfrīda nav,» Kesters teica. «Viņš ir kādā no šīm sapulcēm. Esmu dzirdējis, ka tās gribot izjaukt, un domāju, ka tur vēl šis un tas notiks. Būtu ļoti labi, ja mēs viņu vēl pirms beigām varētu atrast. Viņš jau nav tieši vismierīgākais.»

«Vai tu zini, kur viņš ir?» jautāju.

«Noteikti nezinu. Bet droši vien viņš ir kādā no trim galvenajām sapulcēm. Mums jabrauc paskatīties. Gotfrīds ar savu gaišo matu cekulu taču viegli pazīstams.»

«Labi.»

Mēs iekāpām un joņojām ar Kārli uz pirmās sapulces vietu.

Uz ielas slavēja smagais auto ar policistiem. Bruņu cepuru siksnas bija nola'istas. Karabīņu stobri nespodri spīdēja laternu gaismā. Logos karājās raibi karogi. Ieejas priekšā drūzmējas uniformās ģērbušos ļaužu pulks. Gandrīz visi bija ļoti jauni.

Mēs nopirkām divas biļetes, atraidījām brošūras, ziedojumu bundžas un biedru anketas un gājām zālē iekšā. Tā bija stāvgrūdām pilna un labi apgaismota, lai tūliņ varētu atrast jaucējus un traucētājus. Mēs palikām pie ieejas, un Kesters, kam bija ļoti asa redze, pārskatīja rindas.

Uz paugstinājuma stāvēja kāds spēcīgs neliela auguma vīrs un runāja. Viņam bija pilnskanīga krūšu balss, ko bez pūlēm varēja saprast pat vistālākajos kaktos. Tā bija balss, kas pārliecināja arī tad, ja daudz neklausījās, ko tā teica. Un, ko tā teica, bija viegli saprotams. Virs staigāja pa skatuvi nepiespiesti, vieglām roku kustībām, šad un tad viņš iedzēra malku ūdens un pateica kādu joku. Bet tad viņš pēkšņi apstājās, pagriezās taisni pret publiku un pārvērstā, spalgā balsī, kas ķēra klausītājus kā pātaga, izkliedza patiesību pēc patiesības, ko katrs zināja, — par trūkumu, par badu, par bezdarbu, arvien kāpinādams iespaidu un aizraudams līdzi klausītājus, līdz beidzot lika atskanēt varenam kliedzienam: «Tas vairs nevar tā turpināties! Tam jākļūst citādi!»

Publika piekrizdama trakoja, tā aplaudēja un kliedza, it kā ar to viss jau būtu kļuvis citādi. Vīrs uz skatuves nogaidīja. Viņa seja spīdēja. Un tad tas nāca — plaši, pārliecinoši, neatvairāmi, solījums pec solījuma, solījumi lija kā lietus, pār daudzajām galvām pacēlās paradīze, burvīgi krāšņa un skaista. Tā bija loterija, kurā visām lozēm krita galvenie laimesti un kurā katrs varēja atrast savu privāto laimi un savas privātās tiesības un apmierināt savu privāto atriebības kāri.

Es paskatījos uz klausītājiem. Tie bija da/.adu arodu ļaudis: grāmatveži, sīki amatnieki, ierēdni, kads skaits strādnieku un daudz sieviešu. Tagad viņi sēdēja kaislajā zālē, atgāzušies vai uz priekšu saliekušies, rindu pie rindas, seju pie sejas, vardu straume lija tiem pāri, un bija savādi: lai viņi bija cik dažādi, visām sejām bija vienāda sapņaina izteiksme, ilgu pilni, miegaini skatieni kavējas kādas miglainas fatamorgānas tālumā, tajos bija tukšums un reizē pārlieku lietas gaidas, kas izdzēsa visu — kritiku, šaubas, iebildumus un jautājumus, ikdienu, tagadni, īstenību. Tas tur augšā zināja visu; viņam bija atbilde uz katru jautājumu, palīdzība katrai vajadzībai. Bija labi viņam uzticēties. Bija labi, ka atradās kads, kas domaja par visiem. Bija labi ticēt.

Kesters man piegrūda ar elkoni. Lenca te nebija. Viņš pamāja ar galvu uz izeju. Es pamāju pretī, un mēs gājām ārā. Durvju sargi drūmi un aizdomīgi noskatījās mums pakaļ. Priekštelpā stāvēja orķestris, gatavs iemaršēt zālē. Aiz tā karogu un nozīmju mežs.

«Veikli, vai ne?» Kesters ārā jautāja.

«Pirmklasīgi. To es varu novērtēt kā bijušais reklāmas nodaļas vadītājs.»

Mēs braucam pāris ielu tālāk. Tur bija otra politiska sapulce. Citi karogi, citas uniformas, cita zāle; bet citādi viss tas pats. Sejas tā pati nenoteiktu cerību un ticīga tukšuma izteiksme. Balti klāts prezidija galds šķērsām priekšā krēslu rindām. Pie ta sēdēja partijas sekretāri, valde, dažas dedzīgas vecmeitas. Runātājs, ierēdņa tips, bija vājāks neka iepriekšējais. Viņš runāja kancelejas valodā, sniedza skaitļus, pierādījumus, viss, ko viņš teica, bija pareizi. Un tomēr viņš tā nepārliecināja kā otrs, kas vispār nekā nepierādīja, bet tikai apgalvoja. Partijas sekretāri gurdi kūkoja pie prezidija galda; viņiem jau bija simtiem tādu sapulču aiz muguras.

«Nāc,» Kesters pec brīža teica. «Te viņa arī nav. Starp citu, es to ari negaidīju.»

Mēs braucām tālāk. Gaiss bija vēss un svaigs pēc smacīgās dvingas pārpildītajās zālēs. Mašīna aizšāvās pa ielām. Mēs braucām garām kanālam. Laternas meta eļļaini dzeltenu atspulgu uz tumšā ūdens, kas klusi skalojās gar betonētājiem krastiem. Kāda liellaiva melna un lēna peldēja garām. Velkonis bija pacēlis sarkanas un zaļas signālugunis. Kāds suns rēja pār ūdeni, tad kāds vīrs aizgāja gaismai priekšā un nozuda lūkā, kas vienu mirkli atmirdzēja kā zelts. Aiz kanāla, gaiši apstaroti, stāvēja pilsētas rietumu nami. Kāda tilta loks sniedzas pāri no tiem uz otru krastu. Pa to nemitīgi traucās šurp un turp automobili, autobusi un tramvaji. Tilts izskatījās kā mirdzoša, raiba čūska pār kūtro, melno ūdeni.

«Es domāju, atstāsim mašīnu šeit un iesim pēdējo gabalu kājām,» Kesters pēc brīža teica. «Tad mūs tā neievēros.»

Mēs apturējām Kārli zem laternas kāda kroga priekšā. Kad izkāpām, mums garām paskrēja balts kaķis. Dažas staigules ar priekšautiem stāvēja drusku tālāk pie kādiem vārtiem un apklusa, kad gājām garām. Kādā nama stūri atspiedies snauda leijerkastnieks. Veca sieva rakņājās atkritumos ielas malā.

Mēs nonācām pie kādas milzīgas, netīras dzīvokļu kazarmas ar vairākiem sētas namiem, pagalmiem un pasāžām. Apakšstāvā atradās veikali, maiznīca un lupatu un vecu dzelžu pieņemšanas punkts. Pirmās pasāžas priekšā uz ielas stāvēja divi smagie automobiļi ar policistiem.

Pirmajā pagalmā kādā stūrī no šauriem dēļiem bija uzcelta novietne, pie kuras karājās dažas lielas zvaigžņu kartes. Uz maza paaugstinājuma pie papīriem apkrauta galda stāvēja kāds vīrs ar turbānu galvā. Virs viņa galvas karājās uzraksts: «Astroloģija, hiromantija, nākotnes zīlniecība, — jūsu horoskops par 50 feniņiem.» Tam apkārt drūzmējās ļaužu pūlis. Karbīda lampas spilgtā gaisma krita viņa dzeltenajā, grumbainajā sejā. Viņš runāja ar skatītājiem, kas klusēdami raudzījās viņā ar to pašu klīstošo, tālo, brīnumu gaidītāju skatienu kā pirms brīža klausītāji sapulcēs ar karogiem un orķestriem.

«Oto,» es teicu Kesteram, kas gāja man pa priekšu, «tagad zinu, ko ļaudis grib. Viņi nemaz negrib politiku. Viņi grib reliģijas aizvietojumu.»

Viņš paskatījās atpakaļ. «Protams. Viņi atkal grib kaut kam ticēt. Vienalga kam. Tādēļ tie arī ir tik fanātiski.»

Mēs nonācām otrajā pagalmā, aiz kura atradās sapulces telpa. Visi logi bija gaiši. Pēkšņi mēs no iekšas izdzirdējām troksni. Tai pašā mirklī no tumšas blakus ieejas grupa jaunu cilvēku vēja jakās kā pēc norunas metās pāri pagalmam, cieši gar logiem uz sapulces telpas dur vīm. Priekšējais tās atrāva vaļā, un viņi iebruka iekšā.

«Trieciengrupa,» Kesters teica. «Nāc te pie sienas, aiz alus mucām.»

Zālē sākās kliegšana un trakošana. Nākamajā mirklī izbira loga stikli un kāds izlidoja ārā. Tūliņ pēc tam atsprāga durvis, ļaužu drūzma vēlas ārā, pirmie krita, pārējie klupa tiem pāri. Kāda sieviete spalgi sauca palīgā un izskrēja ārā pa vārtiem. Sekoja otrs pulks ar krēslu kājām un alus glāzēm, nikni cits citā ieķērušies. Kāds milzīgs namdaris izlēca malā, nostājās mazliet ārpusē u i ikreiz, kad sev priekšā ieraudzīja kāda pretinieka galvu, viņš pacēla savu garo roku un ietrieca to atpakaļ burzmā. Viņš to darīja gluži mierīgi, it kā skaldītu malku.

Atvēlās jauns kamols, un mēs pēkšņi trīs metrus sey priekšā ieraudzījām Gotfrīda dzelteno cekulu kāda trakojoša ūsaiņa rokās.

Kesters saliecās un nozuda burzmā. Pāris sekunžu vēlāk ūsainis palaida Gotfrīdu vaļā, ārkārtīgi pārsteigtu seju pasvieda rokas gaisā un kā ar visām saknēm izrauts koks iekrita atpakaļ burzmā. Tūliņ pēc tam ieraudzīju Ķesteru, kas vilka Lencu aiz apkakles līdzi.

Lenčs pretojās. «Laid mani vēl tikai vienu mirkli, Oto,» viņš elsa.

«Muļķības,» Kesters iesaucās, «tūliņ nāks policija! Skrien tur uz augšu!»

Mēs skrējām pāri pagalmam uz tumšās sānu ieejas pusi. Nebija ne mirkli par agru. Tai pašā momentā pagalmā atskanēja spalgi svilpieni, atspīdēja policistu melnās cepures, un policija aizsprostoja pagalmu. Mēs skrējām augšā pa kāpnēm, lai mūs neaizvestu līdzi uz sardzes telpām. Pa kādu gaiteņa logu redzējām, kas tālāk notika. Policija strādāja lieliski. Tā noslēdza izejas, iedzina ķīli drūzmā, izklīdināja kaušļu pulkus un tūliņ sāka notvertos transportēt projām. Pašu pirmo — apjukušo namdari, kas velti mēģināja kaut ko ieskaidrot.

Aiz mums pavērās kādas durvis. Kāda sieviete kreklā, kailām, tievām kājām, ar sveci rokā pabāza galvu ārā. «Vai tu tas esi?» viņa īgni jautāja.

«Nē,» teica Lenčs, kas jau bija atguvies. Sieviete aizcirta durvis. Lenčs tās apgaismoja ar savu kabatas lukturīti. Tas bija mūrnieks Gerhards Peške, ko te gaidīja pārnākam.

Lejā viss apklusa. Policija aizbrauca, un pagalms kļuva tukšs. Mēs vēl drusku pagaidījām, tad kāpām lejā pa kāpnēm. Aiz kādām durvīm raudāja bērns. Tas klusi un žēli raudāja tumsā. «Viņam taisnība,» Gotfrīds sacīja. «Viņš jau iepriekš raud.»

Mēs gājām caur priekšējo pagalmu. Astrologs pamests stāvēja pie savām zvaigžņu kartēm. «Vai vēlaties horoskopu, kungi?» viņš iesaucās. «Vai nākotni no rokas?»

«Lai iet,» Gotfrīds teica un sniedza tam roku.

Vīrs to kādu brīdi pētīja. «Jums ir sirds slimība,» viņš tad kategoriski noteica. «Jūsu jūtas stipri attīstītas, jūsu prāta līnija ļoti īsa, toties jums ir muzikālas dāvanas. Jūs daudz sapņojat, bet nederat par laulātu vīru. Tomēr es šeit redzu trīs bērnus. Jūs esat diplomātiskas dabas, jūs tiecaties uz noslēgtību un sasniegsiet apmēram astoņdesmit gadu vecumu.»

«Pareizi,» Gotfrīds paziņoja. «To jau mana mātes jaunkundze arī vienmēr teica: «Kas ļauns, tas ilgi dzīvo.» Morāle ir cilvēku izgudrojums, nevis dzīves konsekvence.»

Viņš samaksāja vīram, un mēs gājām tālāk, iela bija tukša. Melns kaķis aizskrēja mums pa priekšu. Lenčs rādija turp. «Nu mums īstenībā vajadzētu griezties atpakaļ.»

«Ko nu,» sacīju, «mēs nesen redzējām baltu kaķi, tas izlīdzinās.»

Mēs gājām pa ielu tālāk. Otrā pusē daži nāca mums pretī. Tie bija četri jauni puiši. Vienam bija kājās jaunas, gaiši dzeltenas ādas getras, citiem tādi kā kareivju zābaki. Viņi apstajās un noskatījās uz mums. «Tas ir viņš!» pēkšņi iesaucās tas ar getrām un šķērsām skrēja pāri ielai pie mums. Nākamajā mirklī sprāga divi šāvieni, puisis atlēca nost, un visi četri aizskrēja, cik ātri vien varēja. Es redzēju, kā Kesters sagatavojās lēcienam, bet tad ar savādu kustību pagriezās atpakaļ, izstiepa rokas, izgrūda apslāpētu sāpju kliedzienu un mēģināja uztvert Gotfrīdu Lencu, kas smagi nokrita uz bruģa.

Vienu mirkli es domāju, ka viņš tikai pakritis, tad ieraudzīju asinis. Kesters viņam atrāva svārkus, pārplēsa kreklu, — izplūda biezas asinis. Es spiedu tām pretī kabatas lakatiņu. «Paliec šeit, es skriešu pēc mašīnas,» Kesters iesaucās un aizskrēja.

«Gotfrīd,» teicu, «vai tu mani dzirdi?»

Viņa seja kļuva pelēka. Acis bija pusvirus. Plaksti nekustējās. Es turēju ar vienu roku viņa galvu, ar otru spiedu kabatas lakatiņu uz ievainojuma vietas. Es nometos ceļos viņam blakus, gribēju dzirdēt viņa gardzienus, viņa elpu, bet nedzirdēju nekā, viss bija klusu, bezgalīgā iela, bezgalīgie nami, bezgalīgā nakts, — es tikai dzirdēju, kā klusi pilēja asinis uz bruģa, un zināju, ka tā jau kādreiz bija bijis un ka tas nevarēja būt tiesa.

Atjoņoja Kesters. Viņš norāva kreisā sēdekļa atzveltni atpakaļ. Mēs uzmanīgi pacēlām Gotfrīdu un nolikām to uz abiem sēdekļiem. Es ielēcu mašīnā, un Kesters saka braukt. Mēs braucam uz tuvāko pirmās palīdzības punktu. Kesters uzmanīgi nobremzēja. «Paskaties, vai tur ir ārsts. Citādi mums jābrauc tālāk.»

Es ieskrēju iekšā. Kāds sanitārs nāca man pretī. «Vai te ir ārsts?»

«Jā. Vai jūs kādu atvedāt?»

«Jā. Nāciet līclzi! Nestuves!»

Mēs iecēlām Gotfrīdu nestuvēs un ienesām iekšā. Ārsts jau stāvēja gatavībā, svārkus nometis. «Surp!» Viņš rādīja kādu zemu galdu. Mes uzlikām nestuves uz tā. Ārsts pavilka spuldzi lejā, tuvāk ķermenim. «Kas viņam ir?»

«Ievainots ar lodi.»

Viņš paņēma vates vīšķi, noslaucīja asinis, pataustīja Gotfrīda pulsu, paklausījās un tad saslējās. «Te vairs nekas nav līdzams.»

Kesters stīvi paskatījās viņā. «Šāviens taču ķēris pašos sānos. Tas taču nevar būt bīstams!»

«Ir divi šāvieni,» ārsts teica.

Viņš atkal noslaucīja asinis. Mēs pieliecāmies. Tad mēs ieraudzījām, ka slīpi zem stipri asiņojošās brūces bija vēl otra — mazs, tumšs caurums sirds apkārtnē.

«Viņš ir miris gandrīz acumirklī,» ārsts sacīja.

Kesters saslējās. Viņš paskatījās Gotfrīdā. Ārsts apklāja brūces tamponiem un uzlipināja plākstera sloksnes. «Vai gribat nomazgāties?» viņš man jautāja.

«Nē,» atteicu.

Gotfrīda seja tagad bija dzeltena un iekritusi. Mute bija savilkta drusku šķībi, acis puspievērtas, viena vairāk nekā otra. Viņš raudzījās uz mums. Viņš pastāvīgi raudzījās uz mums.

«Kā tas notika?» ārsts jautāja.

Neviens neatbildēja. Gotfrīds raudzījās uz mums. Viņš nemitīgi raudzījās uz mums.

«Viņš var palikt šeit,» ārsts teica.

Kesters sakustējās. «Nē,» viņš atbildēja. «Mēs viņu ņemsim līdzi!»

«Tas nav iespējams,» ārsts sacīja. «Mums jāpiezvana policijai. Kriminālpolicijai arī. Nekavējoties jādara viss, lai atrastu vainīgo.»

«Vainīgo?» Kesters uzlūkoja ārstu, it kā to nesaprastu. «Labi,» viņš tad sacīja, «es braukšu un atvedīšu policiju.»

«Jūs varat piezvanīt. Tad viņi ātrāk būs šeit.»

Kesters lēni papurināja galvu. «Nē. Es atvedīšu.»

Viņš izgāja arā, un es dzirdēju, ka ierūcās Kārļa motors. Ārsts man pastūma krēslu. «Vai jūs tomēr rieapsēdīsieties?»

«Pateicos,» es teicu un paliku stāvot. Spilgtā gaisma vēl arvien krita uz Gotfrīda asiņainajām krūtīm. Ārsts pastūma spuldzi drusku augstāk. «Kā tas gadījās?» viņš vēlreiz jautāja.

«Nezinu. Laikam viņu noturēja par kādu citu.»

«Vai viņš bija karā?» ārsts jautāja.

Es pamāju ar galvu.

«To var redzēt no rētām,» viņš teica. «Un no sašautās rokas. Viņš vairākas reizes bijis ievainots.»

«Jā. Četras reizes.»

«Neģēlība,» sanitārs teica. «Tie taču visi ir pienapuikas, kas toreiz vēl gulēja autiņos.»

Es nekā neatbildēju. Gotfrīds raudzījās manī. Joprojām raudzījās manī.

Pagāja ilgs laiks_, kamēr Kesters atkal atbrauca. Viņš bija viens. Ārsts nolika avīzi, ko bija lasījis. «Vai ierēdņi atbrauca?» viņš jautāja.

Kesters palika stāvot. Viņš nebija dzirdējis, ko ārsts teica. «Vai policija atbrauca?» ārsts vēlreiz jautāja.

«Jā,» Kesters atbildēja. «Policija. Mums jāpiezvana, lai tā atbrauc.»

Ārsts paskatījās viņā, bet nekā neteica un piegāja pie tālruņa.

Pēc dažām minūtēm atnāca divi ierēdņi. Viņi apsēdas pie galda, un viens no tiem pierakstīja ziņas par Gotfrīdu. Es nezinu, bet man likās vājprātīgi teikt, kā viņu sauca un kad viņš bija dzimis un kur dzīvoja, tagad, kad viņš bija miris. Es stingi skatījos uz melno zīmuļa smaili, ko ierēdnis šad tad ar lūpām apslapināja, un mehāniski atbildēju.

Otrs ierēdnis sāka rakstīt protokolu. Kesters sniedza vajadzīgās ziņas. «Vai varat aptuveni pateikt, kāds slepkava izskatījās?» ierēdnis jautāja.

«Nē,» Kesters atbildēja. «To es neievēroju.»

Es paskatījos uz viņu. Domāju par dzeltenajām ādas getrām un formas tērpiem.

«Vai nezināt, pie kādas politiskas partijas viņš piederēja? Vai neredzējāt zīmotnes vai uniformu?»

«Nē,» Kesters teica. «Pirms šāvieniem es nekā neredzēju. Un pēc tam rūpējos tikai par…» viņš mirkli apklusa, «…par savu biedru.»

«Vai jūs piederat pie kādas politiskas partijas?»

«Nē.»

«Es domāju tādēļ, ka jūs teicāt, viņš esot jūsu

biedrs…»

«Viņš ir mans kara biedrs,» Kesters teica.

Ierēdnis pagriezās pret mani. «Vai jūs varat aprakstīt slepkavu?»

Kesters stingri paskatījās uz mani. «Nē,» atbildēju. «Es arī neko neredzēju.»

«Savādi,» ierēdnis sacīja.

«Mēs sarunājāmies un nekā neievērojām. Un tad tas notika arī ļoti ātri.»

Ierēdnis nopūtās. «Maz izredžu, ka mēs tos neliešus

noķersim.»

11 —Trīs draugi 321

Viņš pabeidza rakstīt protokolu. «Vai varam viņu ņemt līdzi?» Kesters jautāfa.

«Patiesībā…» Ierēdnis uzlūkoja ārstu. «Nāves cēlonis nepārprotami konstatēts?»

Ārsts pamāja ar galvu. «Es jau izrakstīju zīmi.»

«Un kur ir lode? Lode rnan jāņem līdzi.»

«Abas lodes palikušas ķermenī. Man vajadzētu,,.» Ārsts vilcinājās.

«Man vajadzīgas abas lodes,» ierēdnis teica. «Man jāredz, vai tās no viena ieroča.»

«Jā,» Kesters atbildēja uz ārsta skatienu.

Sanitārs pabīdīja nestuves taisni un pavilka spuldzi lejup. Ārsts paņēma savus instrumentus un ielaida pinceti brūcēs. Pirmo lodi viņš ātri atrada; tā nebija visai dziļi. Pie otras viņam vajadzēja griezt. Viņš savilka gumijas cimdus uz augšu un satvēra klamburus un nazi. Kesters ātri piegāja pie nestuvēm un aizspieda Gotfrīda acis, kas vēl arvien bija pusvirus. Es novērsos, dzirdēdams naža kluso šņirkstēšanu. Vienu mirkli gribēju lēkt klāt un atgrūst ārstu nost, jo man likās, ka Gotfrīds tikai zaudējis samaņu un ka ārsts viņu nu tikai īsti nogalina, bet tad es atkal visu sapratu. Mēs bijām redzējuši diezgan mirušo, lai to saprastu.

«Te tā ir,» ārsts teica un saslējās. Viņš noslaucīja lodi un pasniedza to ierēdnim.

«Tā ir tāda pati. No tā paša ieroča, vai ne?»

Kesters pieliecās un uzmanīgi apskatīja mazās, tumši spīdīgās lodes, kas ripoja šurp un turp ierēdņa rokā. «Jā,» viņš sacīja.

Ierēdnis tās ietina papīrā un iebāza kabatā. «īstenībā tas gan nav atļauts,» viņš tad teica. «Bet, ja gribat viņu ņemt līdzi uz mājām, — viss taču skaidrs, vai ne, ārsta kungs?» Ārsts pamāja ar galvu. «Jūs taču esat arī tiesas ārsts,» ierēdnis turpināja. «Nu tad — ja gribat — jums tikai jāpagaida, — var būt, ka rīt vēl ierodas komisija,,,»

«Zinu,» Kesters teica. «Mēs visu atstāsim tāpat, kā ir.»

Ierēdņi aizgāja.

Ārsts atkal bija apklājis un aizlipinājis Gotfrīda brūces. «Kā jūs to darīsiet?» viņš vaicāja. «Jūs varat nestuves ņemt līdzi. Jums tikai tās rit atkal jāatsūta šurp.»

«Jā, pateicos,» Kesters teica. «Nāc, Robi.»

«Varu jums palīdzēt,» sanitārs teica.

Es papurināju galvu. «Gan iztiksim.»

Mēs paņēmām nestuves, iznesām tās ārā un nolikām uz abiem kreisās puses sēdekļiem, kas ar nolaisto atzveltni bija vienā līmenī. Sanitārs un ārsts iznāca ārā un noskatījās. Mēs apsedzām Gotfrīdu ar viņa mēteli un braucām projām. Pēc brīža Kesters pagriezās pret mani. «Mēs vēlreiz apbraukāsim ielas. Pirmīt es to jau darīju. Bet vēl bija par agru. Varbūt viņi tagad būs iznākuši.»

Lēni sāka snigt. Kesters brauca gandrīz nedzirdami. Viņš izslēdza sajūgu un bieži arī aizdedzi. Viņš negribēja, ka to dzird, lai gan tie četri, ko mēs meklējām, nemaz nezināja, ka mums bija mašīna. Tad mēs bez trokšņa kā balts spoks slīdējām pa arvien stiprāk krītošo sniegu. Es paņēmu no darba rīkiem veseri un noliku to sev blakus, lai varētu tūliņ lēkt ārā no mašīnas un sist.

Mēs braucām pa ielu, kur tas bija noticis. Zem laternas vēl bija melnais asins plankums. Kesters izslēdza gaismu. Mēs slīdējām cieši gan ietves malu un novērojām ielu. Neviena neredzēja. Tikai no kāda apgaismota kroga dzirdējām balsis.

Pie ielu krustojuma Kesters apturēja. «Paliec šeit,» viņš teica, «es iešu paskatīties krogā.»

«Es iešu līdzi,» sacīju.

Viņš mani uzlūkoju ar skatienu, ko es pazinu no tiem

laikiem, kad viņš viens pats g'āja izlūkos. «Es to nedarīšu krogā,» viņš teica. «Tur taču tas viegli var man izbēgt. Gribu tikai redzēt, vai tas tur ir. Tad mēs to gaidīsim. Paliec tu šeit pie Gotfrīda.»

11*

323

Es pamāju ar galvu, un viņš nozuda sniegputenī. Pārslas lidoja man sejā un izkusa uz ādas. Pēkšņi es vairs nevarēju paciest, ka Gotfrīds bija apsegts, it kā viņš vairs nepiederētu pie mums, un es atvilku jjfiēteli no viņa galvas. Sniegs tagad krita arī uz viņa sejas, uz viņa acīm un mutes, bet tas nekusa. Es paņēmu kabatas lakatiņu, noslaucīju viņa seju un atkal pārsedzu ar mēteli.

Kesters nāca atpakaļ. «Nekā nebija?»

«Nē,» viņš teica.

Viņš iekāpa. «Tagad apbrauksim vēl citas tuvākās ielas. Man ir tāda sajūta, ka mēs kuru katru mirkli varam tos satikt.»

Mašīna ierēcās un tūlīt atkal apklusa. Klusi mēs slīdējām caur balto puteņa nakti no ielas ielā, līkumos es pieturēju Gotfrīdu, lai viņš nenokristu, un reižu reizēm mēs apturējām simts metrus aiz kādas dzertuves, un Kesters gariem lēcieniem skrēja atpakaļ paskatīties. Viņu bija pārņēmusi drūma, salta apmātība, viņš nedomāja vispirms aizvest Gotfrīdu, divreiz viņš to jau gribēja darīt, bet tad atkal griezās atpakaļ, jo domāja, ka tieši tai mirklī tie četri varētu būt ceļā.

Pēkšņi mēs tālu priekšā, garā, klajā ielā, ieraudzījām tumšu cilvēku grupu. Kesters tūliņ izslēdza aizdedzi, un mēs bez trokšņa, bez ugunīm zagāmies tiem klāt. Gājēji mūs nedzirdēja. Viņi sarunājās savā starpā. «Tur ir četri,» es čukstēju Kesteram.

Tai pašā mirklī mašīna ierēcās, noskrēja pēdējos divsimt metrus, pa pusei uzlēca uz trotuāra un čīkstot un svaidoties apstājās vienu metru no četriem cilvēkiem, kas iekliedzās. Kesters līdz pusei bija izliecies ārā, viņa ķermenis bija kā tērauda loks, gatavs lēkt, un viņa seja bija nepielūdzama kā nāve.

Tie bija četri nevainīgi vecāki cilvēki. Viens no tiem bija piedzēries. Viņi sāka lamāties. Kesters nekā neatbildēja. Mēs braucām tālāk. «Oto,» es teicu, «šodien mēs viņu nedabūsim rokā. Neticu, ka viņš iedrošināsies iznākt uz ielas.»

«Jā, varbūt,» viņš pēc brīža atbildēja un apgrieza mašīnu.

Braucām uz Ķestera dzīvokli. Viņa istabai bija atsevišķa ieeja, tā ka mums neviena nevajadzēja modināt. Kad izkāpām, es teicu: «Kādēļ tu negribēji policijai teikt, kāds viņš izskatījās? Tad tā mums būtu palīdzējusi meklēt. Un mēs taču viņu diezgan skaidri redzējām.»

Kesters paskatījās uz mani. «Tādēļ, ka mēs to izdarīsim vieni, bez policijas. Vai tu domā,» viņa balss bija ļoti klusa, apslāpēta un briesmīga, «ka es viņu atdošu policijai? Lai viņš dabū pāris gadu cietumā? Tu taču zini, kā beidzas visi šie procesi! Šie nelieši zina, ka tiem būs saudzīgi tiesneši! Tā nebūs! Es tev saku, un, ja policija viņu atrastu, es teiktu, ka tas nav viņš, lai dabūtu viņu atkal roka! Gotfrīds miris, un viņš dzīvos? Tā tas nebūs!»

Mēs paņēmām nestuves no sēdekļiem un caur sniegputeni un vēju nesām tās iekšā, un bija tā, it kā mēs būtu Flandrijā un nestu kritušu biedru no ierakumiem uz aizmuguri.

Mēs nopirkām šķirstu un kapa vietu draudzes kap sētā. Gotfrīds agrāk, kad par to kādreiz bijām runājuši, bieži bija teicis, ka krematorijas kareivjiem nederot. Viņš gribot gulēt zemē, uz kuras tik ilgi esot dzīvojis.

Bija skaidra, saulaina diena, kad viņu apbedīja. Mēs bijām viņam uzvilkuši veco karalauka uniformu ar granātas šķembu saplosīto piedurkni un izbalējušiem asins traipiem. Mēs paši aizvērām šķirstu un nonesām to pa kāpnēm lejā. Pavadītāju nebija daudz — Ferdinands, Valentīns, Alfonss, bāra pārzinis Freds, Džordžijs, Jups, Stosa kundze, Gustavs, Stefans Grigoleits un Roze.

Pie kapsētas vārtiem mums vajadzēja kādu brīdi gaidīt. Pirms mums bija atnākuši vēl divi sēru gājieni, kurus vajadzēja palaist garām. Viens ar melnu apbedīšanas auto, otrs ar melni un sudraboti apklātiem zirgiem un bezgalīgu sērotāju rindu, kas dzīvi sarunājās.

Mēs nocēlām šķirstu no ratiem un paši to ar virvēm nolaidām kapā. Kapracis ar to bija mierā, jo viņam bija diezgan darba pie citiem kapiem. Bijām aicinājuši arī garīdznieku. Mēs gan nezinājām, ko Gotfrīds par to būtu teicis, bet Valentīns bija iestājies par to. Mēs tikai mācītāju lūdzām neturēt runu. Viņam vienīgi bija jānolasa kāds bībeles pants.

Garīdznieks bija vecs, tuvredzīgs vīrs. Kapam tuvodamies, viņš paklupa pār kādu kukurzni un būtu iekritis bedrē, ja Kesters un Valentīns nebūtu viņu noturējuši. Bet krītot viņam izslīdēja no rokām bībele un brilles, ko viņš tai brīdī bija gribējis uzlikt. Tās iekrita kapā. Garīdznieks apjucis noskatījās tām pakaļ.

«Lai 11u paliek, mācītāja kungs,» Valentīns teica. «Mēs jums to atlīdzināsim.»

«Par grāmatu nekas,» garīdznieks klusi atbildēja. «Bet brilles man vajadzīgas.»

Valentīns nolauza zaru no kapsētas žoga. Tad viņš nometās pie kapa, un viņam izdevās brilles aizķert un izvilkt no vainagiem. Tās bija no zelta. Varbūt tādēļ mācītājs tās bija gribējis atdabūt. Bībele bija aizkritusi šķirstam gar malu; bez zārka izcelšanas un nokāpšanas kapā tā nebija ārā dabūjama. To arī garīdznieks negribēja. Viņš stavēja apjucis. «Vai gribat, lai es tā vietā saku dažus vārdus?» viņš jautāja.

«Lai nu paliek, mācītāja kungs,» Ferdinands teica. «Nu jau viņam tur lejā ir visa bībele.»

Uzmestā zeme stipri smaržoja. Kādā kukurzni locījās balts tārps. Kad zemi atkal sabērs kapā, viņš tur dzīvos tālāk, iekūņosies un nākamajā gadā izurbsies caur velēnām un iziīdīs gaismā. Bet Gotfrīds Lenčs bija miris. Viņš bija izdzisis. Mēs stāvējām pie viņa kapa, zinājām, ka viņa ķermenis, viņa rnati, viņa acis vēl bija, gan pārvērtušās, bet tomēr vēl bija un ka viņš tomēr jau bija projām un nekad vairs neatgriezīsies. To nevarēja saprast. Mūsu miesa bija silta, mūsu domas darbojās, mūsu sirdis dzina asinis pa dzīslām, mēs bijām tāpat kā agrāk, kā vēl vakar, mums pēkšņi netrūka roku, mēs nebijām kļuvuši akli vai mēmi, viss bija kā vienmēr, tūliņ mēs aiziesim, bet Gotfrīds Lenčs paliks šeit un nekad vairs nenāks mums līdzi. To nevarēja saprast.

Zemes gabali dunēdami krita uz šķirsta. Kapracis rnums bija iedevis lāpstu, un nu mēs viņu aprakām — Valentīns, Kesters, Alfonss, es, kā mēs jau bijām aprakuši dažu labu biedru. Man dunoši galvā atbalsojās veca zaldātu dziesma, veca, skumja zaldātu dziesma, ko viņš bieži bija dziedājis, — «Argonas mežs, Argonas mežs, drīz tu būsi kapsēta klusa…»

Alfonss bija atnesis vienkāršu, melnu koka krustu, tādu pašu, kādu simtiem tūkstošu stāv Francijā bezgalīgās kapu rindās. Mēs to ierakām kapa galvgalī un pakārām uz tā Gotfrīda veco bruņu cepuri.

«Nāciet,» Valentīns beidzot aizsmakušā balsī teica.

«Jā,» Kesters atbildēja. Bet palika stāvot. Mēs visi paļikām. Valentīns mūs pēc kārtas uzlūkoja. «Kādēļ?» viņš lēni teica. «Kādēļ? Nolādēts!»

Neviens neatbildēja.

Valentīns gurdi sakustējās. «Nāciet.»

Mēs gājām pa grantētiem celiņiem uz izeju. Pie vārtiem mūs jau gaidīja Freds, Džordžijs un citi. «Viņš tik brīnišķīgi prata smieties,» Stefans Grigoleits sauja, uu asaras lija pār viņa nevarīgo, dusmīgo seju.

Es paskatījos atpakaļ. Neviens nenāca mums līdzi.

XXV

Februāri mēs ar Ķesteru pēdējo reizi sēdējām savā darbnīcā. Mēs bijām to pārdevuši un tagad gaidījām ūtrupnieku, kam vajadzēja pārdot izsolē iekārtas priekšmetus un taksometru. Kesteram bija izredzes pavasarī dabūt vietu kādā mazākā automobiļu firmā par sacīkšu braucēju. Es paliku kafejnīcā «Internacionāle» un gribēju mēģināt dabūt vēl kādu darbu pa dienu, lai vairāk varētu nopelnīt.

Pagalmā pamazām sapulcējās daži cilvēki. Atnāca ūtrupnieks. «Vai tu nāksi ārā, Oto?» es jautāju.

«Kādēļ? Viss taču izlikts ārā, un viņš visu zina.»

Kesters izskatījās noguris. Tas pie viņa nebija viegli manāms, bet, ja viņu labi pazina, tad to varēja redzēt. Viņa seja tad drīzāk izskatījās spraigāka un bargāka nekā parasti. Viņš staigāja, vakaru pēc vakara, vienmēr tai pašā apkārtnē. Viņš sen zināja tā žeņķa vārdu, kas bija nošāvis Gotfrīdu. Viņš tikai nevarēja to atrast, jo tas aiz bailēm no policijas bija mainījis dzīvokli un kaut kur slēpās. Alfonss to visu bija izzinājis. Viņš arī gaidīja. Protams, varēja būt, ka tas nemaz vairs nebija pilsētā. Tas nezināja, ka Kesters un Alfonss tam dzina pēdas. Viņi gaidīja, ka tas atgriezīsies, tiklīdz jutīsies drošs.

«Iešu ārā paskatīties, Oto,» es teicu.

«Labi.»

Es izgāju pagalmā. Mūsu darba rīku soli un pārējās lietas bija nokrautas vidū. Pa labi pie sienas stāvēja taksometrs. Mēs to bijām nomazgājuši tīru. Es apskatīju polsterus un riepas, Gotfrīds to vienmēr bija saucis par mūsu krietno piena govi, Nemaz nebija tik vienkārši no tā šķirties.

Kāds man uzsita uz pleca. Es pārsteigts pagriezos. Manā priekšā stāvēja jauns, nepatīkami pašapzinīgs vīrietis mēteli ar jostu. Viņš mirkšķināja ar acīm un grieza gaisā savu bambuka spieķi. «Hallo! Mes taču esam pazīstami!»

Man radās kāda jausma. «Gvido Tiss no Augekas!»

«Nu, lūk!» jostainais pašapmierināts noteica. «Mēs jau toreiz tikāmies pie tās pašas grabažas. Jums toreiz bija līclzi kāds riebīgs tips. Daudz netrūka, ka es to būtu nosvētījis ar spieķi.»

Man neviļus saviebās seja, domājot par to, ka viņš būtu nosvētījis Ķesteru. Tīss to noturēja par smaidu un savukārt laipni parādīja savus stipri bojātos zobus. «Nu, kas bijis, bijis, Gvido nav atriebīgas dabas. Jūs jau toreiz samaksājat milzu naudu par šo vectēvu. Vai jums no tā vēl kaut kas tika?»

«Jā,» es teicu. «Mašīna ir laba.»

Tīss smējās. «Ja jūs būtu man klausījuši, jūs būtu vairāk nopelnījuši. Un es arī. Nu, kas bijis, bijis! Piedots un aizmirsts! Bet šodien mēs varētu sarunāt. Par pieci simti markām mēs šo kasti droši nosolīsim. Te taču nav neviena, kas sola. Ar mieru?»

Es sapratu. Viņš domāja, ka mēs esam mašīnu pārdevuši tālāk, un viņš nezināja, ka darbnīca piederēja mums. Gluži pretēji, viņš bija pārliecināts, ka mēs mašīnu atkal gribam pirkt.

«Vāģis vēl tagad vērts tūkstoš pieci simti marku,» es teicu. «Taksometra koncesiju nemaz neieskaitot.

«Tieši tādēļ,» Gvido dedzīgi teica. «Mēs iesim līdz pieciem simtiem, tas ir, es. Ja nosolīsim, es jums izmaksāšu trīs simti piecdesmit skaidrā uz rokas.»

«To es nevaru,» sacīju. «Man jau zināms noteikts pircējs.»

«Bet tomēr…»

Viņš gribēja izteikt jaunus priekšlikumus.

«Nav nozīmes…» Es izgāju pagalma vidū. Līdz tūkstoš divi simti viņam bija brīvas rokas, to es tagad zināju.

Ūtrupnieks sāka izsolīt mantas. Vispirms iekārtas priekšmetus. Tie daudz neienesa. Darba rīki arī ne. Tad pienāca taksometra kārta. Pirmais solījums bija trīssimt markas.

«Četri simti,» teica Gvido.

«Četri simti piecdesmit,» pēc ilgas vilcināšanās solīja kāds vīrs atslēdznieka apģērbā.

Gvido gāja lidz pieci simti. Ūtrupnieks jautāja tālāk. Vīrs atslēdznieka uzvalkā klusēja. Gvido mirkšķināja man ar acīm un pacēla četrus pirkstus. «Seši simti,» es teicu.

Gvido papurināja galvu un gāja līdz septiņi simti. Es solīju tālāk. Gvido izmisis turējās līdzi. Pie tūkstoša viņš man gandrīz lūgdamies māja ar galvu un rādīja ar pirkstiem, ka es varot vēl simtu nopelnīt. Viņš solīja tūkstoš desmit. Pie tūkstoš simta viņš pietvīka un sabozās, bet tomēr izspieda tūkstoš simt desmit. Es gāju līdz tūkstoš simt deviņdesmit un gaidīju, ka viņš solis tūkstoš divi simti. Tad gribēju beigt.

Bet Gvido nu bija noskaities. Viņš dusmojās, ka biju to pārsolījis, un pēkšņi solīja tūkstoš trīs simti. Es ātri apsvēru. Ja viņš tiešām būtu gribējis pirkt, viņš noteikti paliktu pie tūkstoš divi simti. Tagad viņš solīja, tikai gribēdams man atriebties. Pēc mūsu sarunas viņš sprieda, ka mana robeža ir tūkstoš pieci simti un ka līdz tam viņam nekādas briesmas nedraud.

«Tūkstoš trīs simti desmit,» es teicu.

«Tūkstoš četri simti,» Gvido ātri pārsolīja.

«Četri simti desmit,» es vilcinādamies atbildēju. Baidījos, ka viņš varētu solīšanu beigt.

«Tūkstoš četri simti deviņdesmit!» Gvido ar triumfu un izsmieklu paskatījās manī. Viņš domāja, ka nu tas man pamatīgi sasālījis virumu.

Es izturēju viņa skatienu un klusēju. Ūtrupnieks jautāja vienreiz, otrreiz, tad pacēla veseri. Tai mirklī, kad mašīna bija atdota viņam, triumfs Gvido sejā pārvērtās izbrīnā un neizpratnē. Apjucis viņš pienāca man klāt. «Es domāju, ka jūs gribat…»

«Nē,» es teicu.

Viņš atvilka elpu un pakasīja galvu. «Nolādēts! Būs grūti manai firmai to izskaidrot. Domāju, ka jūs iesiet līdz tūkstoš pieci simti. Lai nu kā, — šoreiz vismaz es jurns to grabažu nocēlu!»

«To jums arī vajadzēja,» sacīju.

Gvido nesaprata. Tikai Ķesteru ieraudzījis, viņš pēkšņi visu saprata un ķēra ar rokām matos. «Ak kungs, mašīna piederēja jurns? Es ēzelis, es vājprātīgais ēzelis! Iegāzts!

Apmuļķots! Ak, Gvido, kas tev nav jāpiedzīvo! Iekrist uz visvecāko triku! Nu, kas bijis, bijis. Visveiklākie puikas iekrīt tieši uz vismuļķīgākajiem trikiem! Gan jau nākamreiz to atpelnīsim!»

Viņš sēdās pie stūres un aizbrauca. Mēs noskatījāmies mašīnai pakaļ, un mums nebija visai priecīgs prāts.

Pēcpusdienā atnāca Matilde Stosa. Mums vēl vajadzēja ar to norēķināties par pēdējo mēnesi. Kesters viņai iedeva naudu un ieteica aprunāties par apkopējas vietu ar darbnīcas jauno īpašnieku. Mēs arī Jupam bijām apgādājuši darbu pie tā. Bet Matilde purināja galvu. «Nē, Ķestera kungs, es nu beigšu. Kauli paliek pārāk stīvi.»

«Ko tad jūs darīsiet?» jautāju.

«Braukšu pie savas meitas. Viņa ir Bunclavā precējusies. Vai jūs zināt Bunclavu?»

«Nē, Matilde.»

«Un Ķestera kungs?»

«Arī ne, Stosa kundze.»

«Jocīgi,» Matilde teica, «neviens cilvēks nezina Bunclavu. Esmu jau tik daudziem jautājusi. Un mana meita taču jau kopš divpadsmit gadiem tur precējusies. Ar kādu kancelejas sekretāru.»

«Tad jau būs arī Bunclava. Varat būt droša. Ja jau tur dzīvo kancelejas sekretārs.»

«Tiesa gan. Bet jocīgi tas tomēr ir, ka neviens to nezina, vai ne?»

Tam mēs piekritām. «Kādēļ tad jūs pati visu šo laiku neaizbraucāt turp?» jautāju.

Matilde smaidīja. «Tur bija tāda lieta. Bet nu man jābrauc pie bērniem. Viņiem jau ir četri. Un mazajam Eduardam arī jābrauc līdzi.»

«Man liekas, Bunclavas apkaimē ir ļoti labs šņabis,» es teicu. «Plūmju degvīns vai kaut kas tamlīdzīgs…»

Matilde atmeta ar roku. «Tā jau bija tā lieta.. Redziet, mans znots ir atturībnieks. Tie ir tādi ļaudis, kas nemaz nedzer.»

Kesters paņēma pēdējo pudeli no tukšajiem plauktiem. «Nu, Stosa kundze, tad taču mums jāiedzer kāda lāsīte uz atvadīšanos.»

«Labprāt,» Matilde teica.

Kesters nolika glāzes uz galda un ielēja. Matilde izmeta rumu ar tādu ātrumu, it kā to lietu sietā. Viņas virslūpa kāri raustījās un ūsas drebēja.

«Vēl vienu?» jautāju.

«Es nesaku nē.»

Viņa dabūja vēl lielu glāzi, tad viņa atvadījās. «Visu labu Bunclavā,» novēlēju.

«Jā, ļoti pateicos. Bet jocīgi ir, ka neviens to nezina, vai ne?»

Viņa izlīgoja ārā. Mēs vēl brīdi pakavējāmies tukšajā darbnīcā. «īstenībā mēs nu arī varētu iet,» Kesters teica.

«Jā,» es atbildēju. «Mums taču te vairs nav ko darīt.»

Aizslēdzām durvis un gājām projām. Tad aizgājām pēc Kārļa. Tas tagad stāvēja netālu kādā garāžā, mēs to nebijām pārdevuši kopā ar citām mantām. Aizbraucām uz banku un pastu, un Kesters iemaksāja naudu izpārdošanas valdei. «Es tagad iešu gulēt,» viņš teica, ārā iznācis. «Vai tu vēlāk būsi?»

«Es šodien visu vakaru esmu brīvs.»

«Labi, tad es aiziešu tā ap astoņiem.»

Mēs paēdām kādā mazā krodziņā ārpus pilsētas un tad braucām atpakaļ. Kad sasniedzām pirmās ielas, mums pārplīsa priekšējā riepa. Mēs to apmainījām. Kārlis sen nebija mazgāts, un strādājot diezgan stipri notraipījos. «Vajadzētu nomazgāt rokas, Oto,» es teicu.

Tuvumā bija kāda diezgan liela kafejnīca. Mēs iegājām un apsēdāmies pie kāda galda ieejas tuvumā. Mums par lielu brīnumu lokāls bija gandrīz pilns. Spēlēja dāmu orķestris, un valdīja liela rosība. Muzikantes valkāja raibas papīra cepures, daļa viesu bija kostīmos, papīra čūskas lidoja no galda uz galdu, baloni pacēlās gaisā, viesmīļi skraidīja apkārt ar augsti piekrautām paplātēm, un visa telpa bija pilna kustības, smieklu un trokšņa.

«Kas te notiek?» Kesters jautāja.

Kāda gaišmataina jaunava no blakus galdiņa mūs apbēra ar konfeti mākoni. «No kurienes tad jūs nākat?» viņa smējās. «Vai nezināt, ka šodien karnevāla sākums?»

«Ak tā,» es teicu. «Nu tad es iešu nomazgāt rokas.»

Man bija jāiet šķērsām cauri visai telpai, lai nokļūtu mazgājamā istabā. Brīdi mani aizkavēja daži vīrieši, kas bija piedzērušies un gribēja celt kādu sievieti uz galda, lai tā dziedātu. Sieviete ķērkdama pretojās, pie tam apgāzās galds un galdam līdzi visa galda sabiedrība. Es gaidīju, kamēr ceļš atbrīvojas; bet pēkšņi mani it kā ķēra elektrisks trieciens. Es stāvēju kā sastindzis, lokāls nogrima, trokšņa un mūzikas vairs nebija, nekā vairs nebija, tikai neskaidras, lēkājošas ēnas, bet skaidrs, ārkārtīgi skaidrs palika viens galds, viens vienīgs galds un pie šā galda kāds jauns cilvēks ar āksta cepuri šķībi galvā, ar roku kādu iereibušu jaunavu apskāvis, — stiklainas, stulbas acis, ļoti plānas lūpas, un zem galda gaiši dzeltenas, acīs krītošas, mirdzoši nospodrinātas ādas getras.

Kāds viesmīlis mani pagrūda. Es pagāju tālāk kā piedzēries un atkal apstājos. Man bija ļoti karsti, bet es drebēju pie visas miesas. Manas rokas bija nosvīdušas slapjas. Tagad redzēju arī citus pie galda sēdošos. Dzirdēju, ka tie korī izaicinošām sejām dziedāja kādu dziesmu un taktī sita ar alus glāzēm pa galdu. Atkal kāds, garām iedams, mani pagrūda. «Nestāviet ceļā, nevar tikt garām,» tas norūca.

Mehāniski gāju tālāk, atradu mazgājamās telpas, mazgāju rokas un pats to ievēroju tikai tad, kad jau gandrīz biju noberzis ādu. Tad gāju atpakaļ.

«Kas tev ir?» Kesters jautāja.

Es nevarēju atbildēt. «Vai tev kļuva nelabi?» viņš jautāja.

Papurināju galvu un paskatījos uz blakus galdu, no kura uz mums šķielēja gaišmatainā jaunava. Pēkšņi_ Kesters nobālēja. Viņa acis kļuva šauras. Viņš paliecās uz priekšu. «Jā?» viņš ļoti klusi jautāja.

«Jā,» es atbildēju.

«Kur?»

Es paskatījos tajā virzienā. • Kesters lēni piecēlās. Tas bija tā, it kā čūska saslietos stāvus. «Uzmanību,» es čukstēju. «Ne šeit, Oto.»

Viņš atmeta ar roku un lēni gāja uz priekšu. Es biju gatavs mesties viņam pakaļ. Kāda sieviete uzlika viņam galva zaļi sarkanu papīra cepuri un pieķērās viņam'pie rokas. Viņa atkrita nost, tai gan tas viņai nebija' pieskāries, un savādi noskatījās tam pakaļ. Viņš lēzenā lokā apstaigāja lokālu un nāca atpakaļ.

«Aizgājis,» viņš teica.

Es piecēlos un paskatījos pāri zālei. Kesteram bija taisnība. «Vai tu domā, ka viņš mani pazinis?» es jautāju.

Kesters paraustīja plecus. Tikai tagad viņš pamanīja galvā uzlikto papira cepuri un nogrūda to nost. «To es nesaprotu,» teicu. «Es taču mazgājamā telpā biju ne vairāk kā vienu vai divas minūtes.»

«Tu biji projām ilgāk nekā stundas ceturksni.»

«Ko?» Es vēlreiz paskatījos uz to galdu. «Citi arī aizgājuši. Pie viņiem bija kāda sieviete, tās arī vairs nav. Ja viņš būtu mani pazinis, viņš taču katrā ziņā būtu pazudis viens.»

Kesters pamāja viesmīlim. «Vai te ir vēl otra izeja?»

«Jā, tur pretī, otrā pusē, uz Hardenberga ielu.»

Kesters izvilka no kabatas naudas gabalu un iedeva to viesmīlim. «Nac,» viņš teica.

«Zēl,» gaišmatainā jaunava pie blakus galda teica un pasmaidīja. «Tik nopietni kavalieri.»

Ārā vējš mums sitās pretī. Pēc kafejnīcas karstās dvingas tas likās ledains. «Ej mājās,» Kesters teica.

«Tur bija vairāki,» es atbildēju un iekāpu viņam līdzi.

Mašīna šāvās uz priekšu. Mēs apjoņojām visas ielas ap kafejnīcu, arvien tālāk, bet nekā neredzējām. Beidzot Kesters apturēja. «Izbēga,» viņš teica. «Bet tas nekas. Tagad mēs viņu agri vai vēlu tomēr notversim.»

«Oto,» sacīju. «Mums nevajadzētu to darīt.»

Viņš paskatījās manī. «Gotfrīds ir miris,» es teicu un pats brīnījos par to, ko runāju. «Viņš no tā neatdzīvosies.»

Kesters vēl arvien skatījās uz mani. «Robi,» viņš lēni atbildēja, «es vairs nezinu, cik cilvēku esmu nogalinājis. Bet vēl atceros, kā nošāvu kādu jaunu angli. Viņa ložmetējam bija kļūme, un viņš vairs nekā nevarēja darīt. Es ar savu mašīnu biju pāris metru aiz viņa un gluži skaidri redzēju viņa izbaiļu pilno, bērnišķīgo seju ar šausmām acīs, mēs vēlāk dabūjām zināt, ka tas bijis viņa pirmais lidojums; viņš bija tikko astoņpadsmit gadus vecs, un šai izbaiļu pilnajā, nevarīgajā, glītajā bērna sejā es no dažu metru atstatuma ietriecu sava ložmetēja ložu kūli, tā ka galvaskauss pārsprāga kā vistas ola. Es šo zēnu nepazinu, un viņš man nekā ļauna nebija darījis. Toreiz pagāja ilgāks laiks nekā parasti, kamēr tam tiku pāri un samīdīju savu sirdsapziņu ar šo nolādēto: karš paliek karš. Bet es tev saku, ja es to, kas nogalināja Gotfrīdu, kas viņu nošāva kā suni bez iemesla, — ja es to arī nenogalinu, tad tas ar angli ir bijis briesmīgs noziegums, vai tu to saproti?»

«Jā,» es teicu.

«Un tagad ej mājās. Man jālūko to nokārtot. Tas ir kā mūris, kas stāv man ceļā. Es netieku tālāk, kamēr tas nav nost no ceļa.»

«Oto, es neiešu mājās. Ja tas tā ir, tad paliksim kopā.»

«Muļķības,» viņš nepacietīgi teica. «Tu man neesi vajadzīgs.» Viņš pacēla roku, redzēdams, ka es gribēju runāt. «Gan jau uzmanīšos! Es viņu satikšu vienu, bez citiem, gluži vienu! Nebīsties!»

Viņš nepacietīgi nogrūda mani no sēdekļa un aizdrāzās. Es zināju, ka viņu nekas vairs nevar atturēt. Es zināju ari, kādēļ viņš mani neņēma līdzi. Patas dēļ. Gotfrīdu viņš būtu ņēmis līdz.

Aizgāju pie Alfonsa. Viņš bija vienīgais, ar ko es varēju runāt. Gribēju ar viņu apspriesties, vai mēs nevarētu kaut ko darīt. Bet Alfonsa tur nebija. Samiegojusies meiča man pateica, ka viņš pirms stundas aizgājis uz kādu sapulci. Es apsēdos pie galda un gaidīju.

Lokāls bija tukšs. Tikai mazā spuldzīte dega virs letes. Meiča apsēdās un snauda tālāk. Es domāju par Oto un Gotfrīdu, skatījos pa logu uz ielu, ko apgaismoja mēness, lēni paceldamies pār jumtiem, domāju par kapu ar melno koka krustu un tērauda ķiveri virs tā un pēkšņi manīju, ka raudu. Es noslaucīju asaru lāses.

Pēc kāda brīža izdzirdu ātrus, klusus soļus. Durvh, kas veda pagalmā, atvērās, un ienāca Alfonss. Viņa seja spīdēja vienos sviedros.

«Es tas esmu, Alfons,» es teicu.

«Nāc šurp, ātri!»

Iegāju viņam līdzi istabā, kas atradās pa labi aiz viesu telpām. Alfonss piegāja pie skapja un izņēma divus vecus kareivju pārsēju sainīšus. «Vari mani pārsiet,» viņš teica un klusi novilka bikses.

Viņam bija skramba augšpus ceļa. «Izskatās pēc vieglas šāviena brūces,» es teicu.

«Tā arī ir,» Alfonss norūca. «Nu sāc, pārsien!»

«Alfons,» sacīju un saslējos. «Kur Oto?»

«Kā lai es zinu, kur Oto,» viņš noņurdēja un izspieda brūci.

«Vai jūs nebijāt kopā?»

«Nē.»

«Vai tu viņu neredzēji?»

«Man nav ne jausmas. Attin otru sainīti un uzliec virsū. Tā jau ir tikai skramba.»

Viņš ņurdēdams darbojās tālāk gar savu brūci. «Alfons,» es teicu, «mēs viņu — tu jau zini, to, kas Gotfrīdu, — mēs viņu šovakar redzējām, un Oto tagad dzen viņa pēdas.»

«Ko?» Viņš pēkšņi kļuva uzmanīgs. «Kur tad viņš ir? Tam taču vairs nav nekādas nozīmes! Lai viņš paliek mierā!»

«Viņš nepaliks mierā.»

Alfonss aizsvieda šķēres. «Brauc turp! Vai zini, kur viņš ir? Viņam jāpazūd. Saki viņam, ka tā lieta ar Gotfrīdu nokārtota. Es visu izzināju jau agrāk nekā jūs! Tu taču redzi! Viņš šāva, bet es viņam pasitu roku uz leju. Tad šāvu es. Kur Oto?»

«Kaut kur ap Menkes ielu.»

«Paldies dievam. Tur viņš jau sen vairs nedzīvo. Bet tomēr ved viņu projām.»

Es piegāju pie tālruņa un piezvanīju tai taksometru stāvvietai, kur parasti gaidīja Gustavs. Viņš tur bija. «Gustav,» sacīju, «va_i vari atbraukt Pļavu ielas un Belvijas laukuma stūrī? Atri! Es te gaidu.»

«Darīts. Pēc desmit minūtēm būšu klāt.»

Es nokāru klausuli un iegāju atpakaļ pie Alfonsa. Viņš vilka kājās citas bikses. «Es nezināju, ka jūs arī esat ceļā,» viņš teica. Viņa seja vēl arvien bija mitra. «Būtu bijis labāk, ja jūs būtu kaut kur sēdējuši. Alibi dēļ. Var taču gadīties, ka viņi jūs nopratina. Nekad nevar zināt…»

«Domā labāk par sevi,» aizrādīju.

«Ko nu!» Alfonss runāja ātrāk nekā parasti. «Es ar viņu biju viens. Gaidīju viņu istabā. Tas bija kādā dzīvojamā lapenē. Visapkārt neviena kaimiņa. Bez tam tā bija aizsargāšanās pret uzbrucēju. Viņš šāva tūliņ, tiklīdz nāca iekšā. Man alibi nav vajadzīgs. Varu dabūt vai duci, ja gribu.» Viņš raudzījas rnanī. Viņš sēdēja krēslā, mitro, plato seju man pievērsis, sasvīdušiem matiem, lielo muti šķibu savilcis, un viņa acis bija gandrīz neciešamas, tik daudz tajās pēkšņi bija kailu un bezcerīgu moku, sāpju un milestibas. «Nu Gotfrīdam būs miers,» viņš teica klusa un aizsmakušā balsī. «Man bija tāda sajūta, ka viņam līdz šim kapā nebija miera.»

Es mēmi stāvēju viņa priekšā. «Tagad ej,» viņš teica.

Es izgāju cauri viesistabai. Meiča vēl arvien gulēja. Viņa skaļi elpoja. Ārā mēness bija uzkāpis augstu un bija ļoti gaišs. Es gāju uz Belvijas laukumu. Namu logi mirdzēja mēnesnīcā kā sudraba spoguļi. Vējš bija norimis. Bija ļoti klusu.

Pēc dažām minūtēm atbrauca Gustavs. «Kas ir, Robert?» viņš jautāja.

«Šovakar mums nozaga mašīnu. Nupat dzirdēju, ka tā redzēta Menkes ielas apkārtnē. Vai neaizbrauksim turp?»

«Skaidrs!» Gustavs kļuva enerģisks. «Ko gan tagad visu nezog! Katru dienu pāris mašīnu. Bet parasti viņi ar tām tikai pavizinās, kamēr pietiek benzīna, un tad pamet kādā ielas stūrī.»

«Jā, tā jau laikam būs arī ar mūsējo.»

Gustavs man pastāstīja, ka viņš drīz precēšoties. Kaut kas mazs esot ceļā, un tur nekas vairs nelīdzot. Mēs braucām pa Menkes ielu un tad pa šķērsielām. «Tur jau ir!» Gustavs pēkšņi iesaucās.

Mašīna stāvēja kādā paslēptā, tumšā sānielā. Es izkāpu, paņēmu savu atslēgu un ieslēdzu aizdedzi. «Viss kārtībā, Gustav,» es teicu. «Paldies, ka atvedi mani šurp.»

«Vai neaiziesim kaut kur iedzert kādu glāzi?» viņš jautāja.

«Nē, šodien ne. Rīt. Man tūliņ jābrauc.»

Es tvēru kabatā, lai viņam samaksātu par braucienu. «Vai tu esi traks?» viņš jautāja.

«Nu tad vēlreiz pateicos, Gustav. Nekavējies manis dēļ. Uz redzešanos.»

«Kā būtu, ja mēs uzglūnētu un pamēģinātu notvert to puisi, kas nočiepis mašīnu?»

«Nē, nē, tas jau sen būs projām,» pēkšņi es biju briesmīgi nepacietīgs. «Uz redzēšanos, Gustav.»

«Vai tev vēl ir benzīns?»

«Jā, diezgan. Es jau paskatījos. Nu tad ar labu nakti.»

Viņš aizbrauca. Es brīdi pagaidīju, tad braucu viņam pakaļ, sasniedzu Menkes ielu un ar trešo ātrumu lēni braucu pa to lejup. Kad atgriezos, Kesters stāvēja uz stūra. «Ko tas nozīmē?»

«Kāp iekšā,» ātri teicu. «Tev te vairs nav jāstāv. Nupat biju pie Alfonsa. Viņš — viņš to jau saticis.»

«Un?»

«Jā,» es teicu.

Kesters klusēdams iekāpa. Viņš nesēdās pie stūres. Viņš sēdēja man blakus, drusku salīcis, un es braucu. «Vai brauksim mājās pie manis?» jautāju.

Viņš pamāja ar galvu. Es piedevu gāzi un braucu pa ielu gar kanālu. Ūdens bija viena vienīga plata sudraba svītra. Šķūņi otrā pusē gulēja melni savās ēnās, bet ielas bija gaisīgi bāli zilas, un riepas tām slīdēja pāri kā pa neredzamu sniegu. Dombaznīcas platie baroka torņi slējās augšup aiz jumtu rindām. Tie zaļi un sudraboti spīdēja pret tālu bēgošām, fosforiscējošām debesīm, kurās karājās mēness kā liela signālraķete.

«Oto, es priecājos, ka tas tā noticis,» teicu.

«Es ne,» viņš atbildēja. «Man pašam vajadzēja tikt ar viņu galā.»

Pie Zalevska kundzes vēl bija gaisma. Kad atslēdzu durvis, viņa iznāca no sava salona. «Jums pienākusi telegramma,» viņa sacīja.

«Telegramma?» izbrīnījies jautāju. Es vēl arvien domāju par šo vakaru. Tad sapratu un ieskrēju savā istabā.

Telegramma gulēja galda vidū balta kā kaļķis spilgtajā gaismā. Es atplēsu aizlipināmo strēmelīti, man aizžņaudzās krūtis, burti izplūda, bēga, nāca atpakaļ, tad atvilku elpu, viss palika klusu, un es iedevu telegrammu Kesteram. «Paldies dievainl Es jau domāju…»

Tur bija tikai trīs vārdi: «Robij, nāc drīz …»

Es atkal paņēmu papīra lapu. Atvieglinājums izgaisa. Atkal uzmācās bailes. «Kas tur varētu būt, Oto? Ak dievs, kādēļ viņa netelegrafē vairāk? Tur taču kaut kam jābūt!»

Kesters nolika telegrammu uz galda. «Kad tu pēdējo reizi saņēmi no viņas ziņas?»

«Pirms nedēļas. Nē, būs ilgāk.»

«Pieteic sarunu. Ja kaut kas būs noticis, brauksim tūliņ turp. Ar mašīnu. Vai tev ir vilcienu saraksts?»

Es pieteicu sarunu ar sanatoriju un atnesu no Zalevska kundzes salona vilcienu sarakstu. Kamēr gaidījām, Kesters to atšķīra. «Nākošais labākais tiešās satiksmes vilciens atiet tikai rīt pusdienā,» viņš teica. «Vislabāk būs, ja ņemsim mašīnu un piebrauksim tik tuvu, cik vien iespējams. Tad mēs vēl tik un tā varēsim noķert nākošo tiešās satiksmes vilcienu. Pāris stundu noteikti iegūsim. Kā tu domā?»

«Jā, katrā ziņā.» Es nevarēju iedomāties, kā pavadīšu dīkās stundas vilcienā.

Tālrunis zvanīja. Kesters ar vilcienu sarakstu iegāja manā istabā. Atbildēja sanatorija. Es jautāju pēc Patas. Pēc minūtes nodaļas māsa man pateica, ka labāk būšot, ja Pata nerunāšot pa tālruni.

«Kas viņai kait?» iekliedzos.

«Pirms dažām dienām bija maza asiņošana. Un tagad neliels drudzis.»

«Sakiet viņai, ka es braucu!» kliedzu. «Ar Ķesteru un Kārli. Mēs tūliņ izbrauksim. Vai sapratāt?»

«Ar Ķesteru un Kārli,» balss atkārtoja.

«Jā. Bet pasakiet viņai to tūliņ. Mēs tūliņ izbrauksim.»

«Es viņai to tūliņ pateikšu.»

Iegāju atpakaļ savā istabā. Manas kājas bija savādi vieglas. Kesters sēdēja pie galda un pierakstīja vilcienus. «Sakravā somu,» viņš teica. «Es aizbraukšu mājās un paņemšu arī savu. Pēc pusstundas būšu atpakaļ.»

Es noņēmu somu no skapja. Tā bija Lenca soma ar raibajām viesnīcu markām. Es ātri sakravājos un paziņoju Zalevska kundzei un «Internacionāles» saimniekam, ka rnan jāizbrauc. Tad apsēdos savā istabā pie loga gaidīt Ķesteru. Bija ļoti klusu. Es domāju par to, ka rītvakar būšu pie Patas, un pēkšņi mani pārņēma karstas, neprātīgas gaidas, kuru priekšā nobālēja viss cits — bailes, rūpes, skumjas, izmisums. Rītvakar es būšu pie viņas, — tā bija neiedomājama laime, kaut kas, kam es nemaz vairs nevarēju ticēt. Tik daudz kas bija zudis kopš tā laika.

Paņēmu somu un kāpu lejā. Viss pēkšņi bija silts un tuvs, kāpnes, priekšnama sasmakušais gaiss, asfalta saltais, spožais gumijas pelēkums, pār kuru atjoņoja Kārlis.

«Es paņēmu līdzi pāris segu,» Kesters teica. «Būs auksti. Ietinies labi.»

«Mēs brauksim pārmaiņus, vai ne?» jautāju.

«Jā. Bet pagaidām braukšu es. Es taču pēcpusdienā gulēju.»

Pusstundu vēlāk pilsēta mums bija aiz muguras, un mūs uzņēma skaidrās mēness nakts varenais klusums. Baltais ceļš aizstiepās mūsu priekšā līdz apvārsnim. Bija tik gaišs, ka varējām braukt bez starmešiem. Motors skanēja dobji kā ērģeles; tas nepārtrauca klusumu, tas padarīja to vēl jūtamāku.

«Tev vajadzētu drusku pagulēt,» Kesters teica.

Es papurināju galvu. «Nevaru, Oto.»

«Tad vismaz atlaidies guļus, lai tu rīt no rīta būtu spirgts. Mums vēl jabrauc cauri visai Vācijai.»

«Es arī tāpat atpūtīšos.»

Paliku sēžot blakus Kesteram. Mēness lēni slīdēja pār debesīm. Lauki mirdzēja kā perlamutrs. Šad un tad garām paskrēja ciemi, reizēm kāda pilsēta, samiegojusies, tukša; ielu aizas starp namu rindām bija spokainas, blāvas mēness gaismas pielietas, kas nakti pārvērta par nereālu filmu.

Rīta pusē kļuva vēss. Pļavas pēkšņi vizēja sarmā, koki kā no tērauda izlieti slējās pret debesīm, kas jau bālēja, mežos sāka šalkt vējš, un no māju dūmvadiem šur un tur sāka celties dūmi. Mēs apmainījāmies vietām, un es braucu līdz desmitiem. Tad mēs ātri paēdām azaidu kādā ceļmalas viesnīcā, un es braucu tālāk līdz divpadsmitiem. Pēc tam Kesters palika pie stūres. Gāja ātrāk, kad viņš brauca viens.

Pēcpusdienā, kad sāka mesties krēsla, mēs sasniedzām kalnus. Mums bija līdzi sniega ķēdes un lāpsta, un mēs apjautājāmies, cik tālu varēsim tikt.

«Varat mēģināt ar ķēdēm,» teica auto kluba sekretārs. «Šogad ļoti maz sniega. Es tikai noteikti nezinu, kā ir pēdējos kilometros. Var gadīties, ka jūs tur aizķeraties.»

Mēs bijām tālu tikuši vilcienam priekšā un nolēmām mēģināt braukt augšā. Laiks bija auksts, un no miglas nebija jābaidās. Mašīna gāja augšā pa līkločiem kā pulkstenis. Līdz pusei uzbraukuši, mēs uzlikām sniega ķēdes. Ceļš bija atrakts, bet daudzās vietās apledojis, un mašīna dejoja un slīdēja. Reizēm mums vajadzēja izkāpt un to stumt. Divreiz mēs iestigām, un vajadzēja atrakties ar lāpstu. Pēdējā ciemā mēs paņēmām spaini ar smiltīm, jo nu bijām ļoti augstu un baidījāmies nobraucienā no apledojušiem ceļa līkumiem. Bija pavisam satumsis, kalnu sienas stāvas un kailas pacēlās mums pāri vakara debesīs, pāreja sašaurinājās, motors rēca ar pirmo ātrumu, un mēs līkumu pēc līkuma braucām lejup. Pēkšņi starmešu gaisma noslīdēja no kraujām, tā iekrita tukšumā, kalni pašķīrās, un mēs apakšā savā priekšā ieraudzījām ciema uguņu tīklu.

Mašīna rēkdama paskrēja garām raibajiem galvenās ielas veikaliem. Gājēji, neparastā skata izbiedēti, atlēca sānis, zirgi slejās stāvus, kādas kamanas noslīdēja no ceļa, auto uzskrēja pēdējos ceļa līkumus līdz sanatorijai un apstājās galvenās ieejas priekšā. Es izlēcu ārā, it kā caur plīvuru redzēju ziņkārīgas sejas, ļaudis, kantori, liftu, tad izskrēju caur balto koridoru, atrāvu durvis un ieraudzīju Patu, kā es to simtiem reižu sapnī un ilgās biju redzējis, — viņa nāca man pretī, un es viņu turēju rokās kā dzīvību, vairāk nekā dzīvību.

«Paldies dievam,» teicu, kad biju attapies, «es domāju, ka tu gulēsi.»

Viņa papurināja galvu pie mana pleca. Tad viņa saslējās taisni, saņēma manu seju savās rokās un raudzījās manī. «Un tu esi šeit,» viņa murmināja. «Tu esi atbraucis!»

Viņa mani skūpstīja, uzmanīgi, nopietni un saudzīgi, it kā baidīdamas kaut ko salauzt. Kad sajutu viņas lūpas, es sāku drebēt. Viss bija gājis pārāk ātri, tomēr vēl nespēju to visu piinīgi aptvert. Es nemaz vēl īsti nebiju tur; es vēl biju pilns brauciena trauksmes, motora rūkoņas un ceļa. Es jutos kā cilvēks, kas no aukstuma un nakts ienāk siltā istabā, — viņš jūt sev apkārt siltumu, viņš to redz ar acīm, bet pats vēl nav sasilis.

«Mēs ātri braucām,» es teicu.

Viņa neatbildēja. Viņa arvien vēl klusēdama noraudzījās manī. Viņas nopietnajai sejai bija aizkustinoša izteiksme, viņas acis bija tuvu pie manas sejas, un likās, ka viņa tiektos meklēt un atrast kaut ko ļoti svarīgu. Es apmulsu. Uzliku rokas viņai uz pleciem un nodūru acis.

«Vai tu tagad paliksi šeit?» viņa jautāja.

Es pamāju ar galvu.

«Saki man to tūliņ. Saki, vai tu atkal brauksi projām, lai es to tūliņ zinu.»

Gribēju viņai atbildēt, ka pats vēl nezinu un ka man laikam gan pēc dažām dienām būs jābrauc projām, jo man nebija tik daudz naudas, lai varētu ilgi palikt. Bet es to nevarēju. Es to nevarēju, kamēr viņa mani tā uzlūkoja. «Jā,» es teicu, «es palikšu šeit. Tik ilgi, kamēr varēsim kopā braukt mājās.»

Viņas seja nepakustējās. Bet pēkšņi tā kļuva gaiša, kā iekšēja mirdzuma apstarota. «Ai,» viņa nomurmināja, «es to arī nebūtu izcietusi.»

Mēģināju pāri viņas pleciem ieskatīties temperatūras lapā viņas gultas galvgalī. Viņa to pamanīja, ātri norāva lapu no turētāja, saburzīja to un pasvieda zem gultas. «Tagad tam vairs nav nozīmes,» viņa teica.

Es ievēroju, kur palika saburzītais papīrs, un nolēmu vēlāk, kad viņa neredzēs, to pievākt, «Vai tu biji slima?» jautāju.

«Drusku. Bet tagad tas jau garām.»

«Ko ārsts teica?»

Viņa smējās. «Nejautā tagad par ārstu. Nejautā vispār vairs nekā. Tu esi šeit, ar to pietiek!»

Pēkšņi viņa bija pārvērtusies. Nezināju, vai tas bija tādēj, ka tik ilgi nebiju viņu redzējis, bet viņa man likās citāda nekā agrāk. Viņas kustības bija vijīgākas, viņa pati siltāka, veids, kā viņa nāca pie manis, bija citāds, viņa vairs nebija tikai skaista, jauna meitene, ko vajadzēja sargāt, bija vēl kaut kas nācis klāt, un, kamēr agrāk es bieži nebiju zinājis, vai viņa mani mīlēja, tagad es to sajutu, viņa nekā vairs neslēpa, viņa bija dzīvāka un man tuvāka nekā jebkad, dzīvāka, tuvāka un skaistāka, viņa mani vairāk aplaimoja, bet savādā kārtā arī darīja nemierīgāku.

«Pat,» es teicu. «Man ātri jānokāpj lejā. Tur ir Kesters. Mums jāuzmeklē istaba, kur dzīvot.»

«Kesters? Un kur Lenčs?»

«Lenčs,» sacīju. «Lenčs palika mājās.»

Viņa nekā nemanīja. «Vai tu vēlāk drīkstēsi nokāpt lejā?» jautāju. «Vai mums uznākt pie tevis?»

«Es drīkstu visu. Tagad es drīkstu visu. Iesim lejā un tad kaut ko iedzersim. Es noskatīšos, kā jūs dzersiet.»

«Labi. Mēs tad tevi gaidīsim lejā zālē.»

Viņa piegāja pie skapja izņemt kādu ģērbu. Es izmantoju izdevību, lai iebāztu kabatā saburzīto temperatūras lapu.

«Tātad — pēc brīža, Pat.»

«Robij!»

Viņa panāca mani un aplika man rokas ap kaklu. «Es tik daudz gribēju tev stāstīt.»

«Es tev arī, Pat. Bet nu jau mums būs laika diezgan. Mēs visu dienu kaut ko stāstīsim viens otram. Rīt. Iesākumā tas tā nevedas.»

Viņa pamāja ar galvu. «Jā, mēs izstāstīsim viens otram visu. Tad viss šis laiks, kamēr bijām vieni, vairs nebūs laiks, kad esam bijuši šķirti. Tad mēs zināsim visu viens par otru, un tad būs tā, it kā mēs vienmēr būtu bijuši kopā.»

«Mēs jau arī esam vienmēr bijuši kopā,» teicu.

Viņa smaidīja. «Es ne. Man nav tik daudz spēka. Man bija ļaunāk. Es nespēju mierināt sevi domām, kad esmu viena. Es tad esmu viena un vairāk nekā nezinu. Bez mīlestības ir vieglāk vienam būt.» Viņa vēl arvien smaidīja. Tas bija vārs smaids, kas vīdēja tikai lūpās.

«Pat,» es sacīju. «Vecais, drosmīgais zēn.» «To es sen nebiju dzirdējusi,» viņa teica, un viņas acis bija asaru pilnas.

Es nokāpu lejā pie Ķestera. Somas jau bija izkrautas. Mums bija ierādītas divas blakus istabas otrā mājā. «Paskaties,» sacīju un parādīju viņam temperatūras lapu. «Kā drudža līnija kāpj augšup un krīt lejup.»

Mēs gājām pa čirkstošo sniegu augšup pa kāpnēm. «Pajautā rīt ārstam,» Kesters teica. «No drudža līknes vien vēl nekā nevar redzēt.»

«Es redzu diezgan,» atbildēju, saburzīju lapu un atkal iebāzu to kabatā.

Mēs nomazgājāmies. Tad Kesters ienāca manā istabā. Viņš izskatījās kā tikko piecēlies. «Tev jāģērbjas, Robi,» viņš teica.

«Jā.» Es atmodos no domām un izkravāju somu.

Mēs gājām atpakaļ uz sanatoriju. Kārlis vēl stāvēja ārā. Kesters tam bija uzsedzis segu uz dzesinātāja. «Kad brauksim atpakaļ, Oto?» jautāju.

Viņš apstājās. «Domāju, es braukšu rītvakar vai parīt no rīta. Tu taču paliksi šeit…»

«Kā lai to izdaru,» izmisis atbildēju. «Man naudas pietiek labi ja desmit dienām. Un Patai par sanatoriju arī samaksāts tikai līdz piecpadsmitajam. Man jābrauc atpakaļ un japelna nauda. Šeit viņiem droši vien tik slikta klavieru spēlētāja nevajag.»

Kesters noliecās pār Kārļa dzesinātāju un pacēla segu. «Naudu es tev apgādāšu,» viņš teica, un saslējās. «Tādēļ tu mierīgi vari palikt šeit.»

«Oto, es taču zinu, cik tev atlika no visas izsolē ieņemtās naudas. Nepilnas trīssimt markas.»

«Par to es arī nerunāju. Es dabūšu citur. Neraizējies par to. Pēc astoņām dienām tā būs šeit.»

«Vai tu saņemsi mantojumu?» jautāju ar drūmu izsmieklu.

«Kaut ko tamlīdzīgu. Vari paļauties uz mani. Tu taču nevari tagad atkal braukt projām.»

«Nē,» teicu. «Es nespētu viņai to pateikt.»

Kesters atkal uzklāja segu pār Kārļa dzesinātāju. Viņš viegli noglāstīja motora pārvalku. Tad iegājām zālē un apsēdāmies pie kamīna. «Cik vēls īsti ir?» es jautāju.

Kesters paskatījās pulkstenī. «Pusseptiņi.»

«Savādi,» es noteicu. «Domāju, ka daudz vairāk.»

Pata kāpa lejā pa kāpnēm. Viņa bija uzvilkusi savu kažoka jaku un ātri nāca caur zāli sasveicināties ar Ķesteru. Tikai tagad ievēroju, cik brūna viņa bija. Viņas ādai bija iesarkana bronzas krāsa, un viņa gandrīz līdzinājās jaunai, ļoti gaišai indiānietei. Bet viņas seja bija kļuvusi vājāka, un viņas acis pārāk spoži mirdzēja.

«Vai tev drudzis?» es jautāju.

«Drusku,» viņa ātri, izvairīdamās atbildēja. «Vakaros te visiem drudzis. Tas tikai tādēļ, ka jūs esat šeit. Vai esat noguruši?»

«No kā?»

«Tad iesim bārā, jā? Tā taču pirmā reize, kad mani te augšā kāds apciemo.»

«Vai tad te ir bārs?»

«Jā, te ir mazs bārs. Vai vismaz stūris, kas pēc tāda izskatās. Tas pieder pie ārstniecības. Izvairīties no visa, kas atgādina slimnīcu. Ja nedrīkst, tā kā tā nekā nedabū.»

Bārs bija pilns. Pata ar dažiem sasveicinājās. Es ievēroju kādu itālieti. Mēs apsēdāmies pie kāda galda, kas tieši tai brīdī atbrīvojās.

«Ko tu vēlies?» jautāju.

«Ruma kokteili. Tādu, kādus mēs arvien dzērām bārā. Vai tu zini recepti?»

«Tā ir ļoti vienkārša,» teicu meitenei, kas rnūs apkalpoja. «Portvīns uz pusēm ar Jamaikas rumu.»

«Divreiz,» Pata iesaucās. «Un vienu speciālo.»

Meitene atnesa divus porto-ronko un kādu gaiši sarkanu dzērienu. «Tas man,» Pata teica. Viņa pabīdīja mums rumu. «Sveiki!»

Viņa nedzērusi nolika savu glāzi, paskatījās apkārt, tad ātri paķēra manu glāzi un to izdzēra. «Ai,» viņa izsaucās, «cik tas labs!»

«Ko tu tur pasūtīji?» es jautāju un nogaršoju aizdo mīgo, gaiši sarkano šķidrumu. Tas garšoja pēc aveņu su* las un citrona. Tur nebija ne piliena alkohola. «Gluži labs,» es teicu.

Pata paskatījās manī. «Pret slāpēm,» piebildu.

Viņa smējās. «Pasūti vēl vienu porto-ronko. Bet sev. Man to nedos.»

Pamāju meitenei. «Vienu porto-ronko un vienu speciālo,» es pasūtīju. Redzēju, ka pie galdiem dzēra diezgan daudz speciālā.

«Šodien es drīkstu, Robij, vai ne?» Pata vaicāja. «Tikai šodien! Tā kā senākos laikos. Vai ne, Kester?»

«Speciālais ir gluži labs,» es atbildēju un izdzēru otru glāzi sarkanās sulas.

«Es to ienīstu! Nabaga Robij, kas tev te jādzer.»

«Ja mēs diezgan ātri pasūtīsim, es arī vēl dabūšu rumu,» es teicu.

Pata smējās. «Vēlāk, pie vakariņām, es drīkstēšu drusku dzert. Sarkanvīnu.»

Mēs pasūtījām vēl pāris porto-ronko, tad gājām ēdamzālē. Pata bija brīnum skaista. Viņas seja mirdzēja. Mēs apsēdāmies pie kāda no mazajiem, balti klātajiem galdiem logu tuvumā. Bija silti, un lejā sniegā gulēja cierns ar savām apgaismotajām ielām.

«Kur tad Helga Gūtmane?» jautāju.

«Aizbrauca,» Pata atbildēja pēc klusuma mirkļa.

«Aizbrauca? Tik ātri?»

«Jā,» Pata teica, un es sapratu, ko viņa domāja.

Meitene atnesa tumši sarkano vīnu. Kesters pielēja pilnas glāzes. Visi galdi tagad bija aizņemti. Visur sēdēja ļaudis un tērzēja. Es jutu Patas roku uz savējās. «Mīļais,» viņa sacīja ļoti klusu un maigi. «Es vairs nevarēju izciest.»

XXVI

Es iznācu no galvenā ārsta kabineta. Kesters mani gaidīja priekštelpā. Mani ieraudzījis, viņš piecēlās. Mēs izgājām ārā un apsēdāmies uz kāda sola sanatorijas priekšā. «Ir ļauni Oto,» teicu. «Ļaunāk, nekā varēju iedomāties.»

Kāda slēpotāju grupa trokšņodama pagāja mums tuvu garām. Tās vidū bija pāris ar eļļu ieziedušos sieviešu spēcīgām, saulē iedegušām sejām un platiem, baltiem zobiem. Viņas uzsauca cita citai, ka viņām esot vilku ēstgriba. Mēs pagaidījām, kamēr slēpotāji pagāja garām. «Tādas, protams, dzīvo,» es sacīju. «Dzīvo un ir veselas kā rutki. Riebīgi!»

«Vai tu pats runāji ar gaiveno ārstu?» Kesters jautāja.

«Ja. Viņš man visu paskaidroja ļoti atturīgi, ar daudziem ierobežojumiem. Bet gala slēdziens skaidrs — viņai ir ļaunāk. Viņš gan apgalvo, ka viņai kļūstot labāk.»

«To es nesaprotu.»

«Viņš apgalvo, ja viņa būtu palikusi lejā, tad visas cerības sen būtu zaudētas. Šeit tas esot gājis lēnāk. To viņš sauc par uzlabošanos.»

Kesters ar savu kurpju papēžiem vilka svītras cietajā sniegā. Tad viņš pacēla galvu. «Tātad viņam ir cerības?»

«Ārstam vienmēr ir cerības, tas pieder pie viņa aroda. Bet man to ir sasodīti maz. Jautāju viņam, vai viņš uzlicis pneimotoraksu. Viņš teica, ka tas vairs neesot iespējams. Pirms kādiem gadiem viņai tas jau bijis. Tagad abas plaušas esot slimas. Tā ir nolādēta lieta, Oto.»

Kāda veca sieva ar izmītām gumijas kurpēm apstājās mūsu sola priekšā. Viņai bija zila iekritusi seja un izdzisušas šīfera krāsas acis, kas izskatījās kā aklas. Ap kaklu viņa bija aptinusi vecmodīgu boa. Viņa lēni pacēla lorneti un noskatījās uz mums. Tad viņa, kājas gar zemi vilkdama, aizgāja tālāk.

«Riebīgs spoks!» Es nospļāvos.

«Ko viņš bez tam vēl teica?» Kesters jautāja.

«Viņš man izskaidroja, kā tas laikam esot cēlies. Viņam jau bijuši daudzi tā paša vecuma pacienti. Tās esot kara sekas. Nepietiekams uzturs attīstības gados. Bet kāda man daļa gar visu to. Viņai jāizveseļojas.» Es paskatījos Kesterā. «Protams, viņš man teica, ka diezgan bieži esot piedzīvojis brīnumus. Tieši šai slimībā esot iespējams, ka process pēkšņi apstājas, apkaļķojas un izbeidzas pat bezcerību gadījumos. Tā Jafē arī teica. Bet es neticu brīnumiem.»

Kesters neatbildēja. Mēs klusēdami sēdējām blakus. Ko gan mēs varējām teikt? Mēs abi bijām pārāk daudz pārcietuši, lai vēl varētu ticēt mierinājumiem.

«Viņa nedrīkst nekā manīt, Robij,» Kesters beidzot sacīja.

«Protams, ne,» atbildēju.

Mēs sēdējām, kamēr iznāca Pata. Es nekā nedomāju, pat nebiju izmisis, es tikai biju gluži truls un pelēks, un nedzīvs.

«Tur viņa nāk,» Kesters teica.

«Jā,» es sacīju un piecēlos.

«Hallo!» Pata nāca tuvāk un māja ar roku. Viņa mazliet grīļojās un smējās. «Esmu drusku apreibusi. No saules. Kad esmu gulējusi saulē, es vienmēr streipuļoju kā vecs jūrnieks.»

Es paskatījos viņā, un pēkšņi viss kļuva citādi. Es vairs neticēju ārstam; es ticēju brīnumam. Viņa bija; viņa dzīvoja; viņa stāvēja manā priekšā un smējās, — viss cits nobālēja pret to.

«Kādēļ jums tādas sejas?» viņa jautāja.

«Pilsētnieku sejas, kas šai apkārtnē nemaz neiederas,» Kesters teica. «Mēs vēl nevaram pierast pie saules.»

Viņa pasmējās. «Man šodien laba diena. Bez drudža. Drīkstu iet ārā. Vai aiziesim uz ciemu un iedzersim aperitīvu?»

«Protams.»

«Tad iesim!»

«Vai labāk neņemsim kamanas?» Kesters jautāja.

«Gan jau izturēšu,» Pata teica.

«To zinu,» Kesters atteica. «Bet es tādās vēl nekad neesmu braucis. Gribētos reiz pamēģināt.»

Mēs pamājām kādam ormanim un braucām pa līkločiem lejā uz ciemu. Pie kādas kafejnīcas, kurai bija maza, saulaina terase, mēs izkāpām. Tur sēdēja daudz ļaužu, un es pazinu dažus no sanatorijas. Bārā redzētais itālietis arī bija tur. Viņu sauca — Antonio, un viņš pienāca pie galda sasveicināties ar Patu. Viņš pastāstīja, ka pāris niekkalbju pagājušajā naktī kādu pacientu, kamēr tas gulējis, ar visu gultu izstūmuši no istabas un iebīdījuši kādas vecum vecas skolotājas istabā.

«Kādēļ viņi tā darījuši?» jautāju.

«Viņš ir izveseļojies un tuvākajās dienās brauks projām,» Antonio atbildēja. «Tādus jokus dara vienmēr.»

«Tas ir palicēju slavenais karātavu humors, mīļais,» Pata teica.

«Te augšā cilvēki kļūst bērnišķīgi,» Antonio aizbildinādamies noteica.

«Izveseļojies,» es domāju, «viens izveseļojies un brauc atpakaļ.» — «Ko tu gribi dzert, Pat?» es jautāju.

«Martīni. Labu martīni.»

Sāka spēlēt kāds radioaparāts. Vīnes valšus. Tie plīvoja siltajā, saulainajā gaisā kā viegli, gaiši karogi. Viesmīlis atnesa martīni. Tie bija ļoti vēsi un vēl pērļaini dzirkstīja, kamēr iespīdēja saule. «Jauki tā sēdēt, vai ne?» Pata jautāja.

«Brīnišķīgi,» es atbildēju.

«Bet reizēm tas nemaz nav izciešams,» viņa teica.

Mēs palikām lejā uz pusdienām. Pata tā vēlējās. Pēdējā laikā viņa vienmēr bija palikusi sanatorijā un šodien pirmo reizi bija izgājusi; viņa teica, ka jūtoties divkārt veselāka, ja varot kādreiz pusdienu paēst ciemā. Antonio ēda pie mums. Pēc tam mēs atkal braucām augšā, un Pata iegāja savā istabā, jo viņai divas stundas bija jāguļ. Mēs ar Ķesteru izvilkām Kārli no garāžas un to apskatījām. Bija jāapmaina divas lauztas atsperu kārtas. Garāžas pārzinim bija darba rīki, un mēs ķērāmies pie darba. Tad iepildījām eļļu un ieziedām šasiju. Kad viss bija gatavs, to izstūmām ārā. Dubļiem notašķīts, ausis nokāris, tas stāvēja sniegā.

«Vai mēs to nenomazgāsim?» jautāju.

«Nē, ceļā ne,» Kesters teica. «Tas viņam nepatīk.»

Pata pienāca klāt. Viņa izskatījās silta un izgulējusies. Suns lēkāja viņai apkārt. «Billij!» es iesaucos. Viņš apstājās un klausījās, bet diez cik draudzīgs nebija. Viņš mani vairs nepazina un bija gluži samulsis, kad Pata viņam rādīja uz mani. «Tā iet,» es sacīju. «Paldies dievam, -ka cilvēkiem ir labāka atmiņa. Kur tad viņš vakar bija?»

Pata smējās. «Viņš visu laiku gulēja zem gultas. Viņš ir greizsirdīgs, kad mani kāds apmeklē, un tad sapīcis paslēpjas.»

«Tu izskaties brīnišķīga,» es jūsmoju.

Viņa laimīga pavērās manī. Tad viņa piegāja pie Karļa. «Man gribētos atkal sēsties tajā un kādu gabaliņu pabraukt.»

«Protams,» es teicu. «Vai ne, Oto?»

«Pats par sevi saprotams. Jums taču biezs mētelis, un te vēl ir lakatu un segu diezgan.»

Pata apsēdās priekšā, aiz vēja aizsargstikla, Kesteram blakus. Kārlis ierēcās. Izpūtēja gāze bāli zila kūpēja aukstajā gaisā. Motors vēl nebija silts. Ķēdes žvadzēdamas lēni sāka malt sniegu. Kārlis šņākdams, sprēgādams un rūkdams nolaidās lejā ciemā un tālāk pa galveno ielu kā salīcis vilks rikšotāju zirgu un zvārguļu kamanu vidū.

Mēs izbraucām ārā no ciema. Bija vēla pēcpusdiena, un sniega lauki iesarkani vizēja, zemās saules zeltīti. Daži siena šķūņi kalna nogāzē gulēja gandrīz aprakti baltajā sniegā. Pēdējie slēpotāji kā šauri komati laidās lejup ielejā. Pie tam viņi slīdēja garām sarkanajai saulei, kas vēlreiz vareni iznira aiz kraujas kā tumša uguns bumba.

«Vai jūs vakar braucāt pa šo ceļu?» Pata jautāja.

«Jā.»

Mašīna uzbrauca pirmā pakalna virsotnē. Kesters apturēja. Skats no šejienes bija varens un pārsteidzošs. Iepriekšējā dienā, caur blāvo, zilo vakaru traukdamies, mēs no tā nekā nebijām manījuši. Bijām vērojuši tikai ceļu.

Nogāzi pēc nogāzes atklājās daudzveidīgā ieleja. Tālo kalnu šķautnes asas un skaidras slējās bāli zaļajās debesīs. Tā zeltaini mirdzēja. Zeltaini lāsmoja arī sniega lauki lejpus virsotnēm. Nogāzes ar katru sekundi krāšņāk zaigoja balti sārtā vizmā, un ēnas kļuva arvien zilākas. Saule stāvēja tieši spraugā starp divām mirdzošām virsotnēm, un plašā ieleja ar savām augstienēm un nogāzēm izskatījās kā varena, mēma, mirdzoša parāde aizejoša valdnieka priekšā. Ceļa violetā lenta locījās ap pakalniem, pazuda, atkal iznira, līkumos tumša, garām ciemiem un tad taisni aizstiepās uz kalnu pāreju apvāršņa malā.

«Tik tālu no ciema nekad vēl neesmu bijusi,» Pata teica. «Vai tas ir ceļš uz mājām?»

«Jā.»

Viņa klusēja un skatījās lejup. Tad' viņa izkāpa un sargādamās pacēla roku pie acīm. Tā viņa raudzījās uz ziemeļiem, it kā jau varētu saredzēt pilsētas torņus. «Cik tālu tas ir?» viņa jautāja.

«Apmēram tūkstoš kilometru. Maijā mēs brauksim iurp. Tad Oto atbrauks mums pakaļ.»

«Maijā,» viņa atkārtoja. «Ak dievs, maijā.»

Saule lēni nogrima. Ieleja atdzīvojās; ēnas, kas līdz šim nekustīgi bija gulējušas zemes krokās, sāka klusi celties un kāpt augstāk kā zili milzu zirnekļi. Metās vēss. «Mums jābrauc atpakaļ, Pat,» es teicu.

Viņa pacēla acis, un viņas seja piepeši bija kā sakri-. tusi aiz sāpēm. Pēkšņi es redzēju, ka viņa visu zināja. Viņa zināja, ka nekad vairs netiks pāri šai nežēlīgajai kalnu grēdai apvāršņa malā, viņa to zināja un gribēja slēpt, tāpat kā mēs to gribējām noslēpt viņai, bet vienu mirkli viņa pazaudēja varu pār sevi, un visas pasaules bēdas atspoguļojās viņas acīs. «Pabrauksim vēl kādu gabalu lejup,» viņa vēlējās. «Vēl tikai mazu gabaliņu lejup.»

«Nāc,» es atbildēju, uzmetis Kesteram skatienu. Viņa iekāpa pie manis aizmugurē, es to apguldīju savā rokā un uzvilku segu līdz mūsu sejām. Mašīna lēni sāka braukt lejup, ielejā un ēnās.

«Robij, mīļais,» Pata čukstēja pie mana pleca, «tagad ir tā, it kā mēs brauktu mājās, atpakaļ mūsu dzīvē…»

«Jā,» es teicu un uzvilku segu līdz viņas matiem.

Ātri satumsa, jo zemāk mēs nonācām. Pata gulēja visa zem segām. Viņa turēja savu roku man uz krūtīm, zern krekla, es jutu viņas roku uz savas miesas, un tad viņas elpu, viņas lūpas un viņas asaras.

Uzmanīgi, lai viņa nemanītu pagriezienu, Kesters nāi kamā ciema tirgus laukumā slaidā cilpā apgrieza mašīnu un lēni brauca atpakaļ.

Saule bija nozudusi, kad mēs atkal braucām pāri augstienei, un austrumos starp augšup kāpjošiem mākoņiem bāls un skaidrs jau spīdēja mēness. Mēs braucām atpakaļ, ķēdes ar vienmuļu troksni mala sniegu, iestājās dziļš klusums, es sēdēju kā sastindzis un nekustējos, un jutu Pa tas asaras uz savas sirds, it ķā tur asiņotu brūce.

Stundu vēlāk es sēdēju zālē. Pata bija savā istabā, un Kesters bija aizgājis uz meteoroloģisko staciju apjautāties, vai nebūs sniegs. Laiks bija kļuvis miglains, mēnesim tagad bija dārzs, un vakars aiz logiem stāvēja mīksts un pelēks kā samts. Pēc kāda brīža ienāca Antonio un apsēdās pie manis.

Pāris galdu tālāk sēdēja kāda lielgabala lode sporta uzvalkā ar pārāk īsām nikerbokera biksēm. Zīdaiņa seja ar uzmestām lūpām un aukstām acīm, apaļa, sarkana galva bez matiem, spīdīga kā biljarda bumba. Viņam blakus tieva sieviete ar dziļām acu ēnām un lūdzošu, bēdu pilnu sejas izteiksmi. Lielgabala lode bija ļoti kustīga, galva pastāvīgi grozījās, sārtās, mīkstās rokas vilka lokus gaisā. «Brīnišķīgi te augšā, tiešām lieliskil Šī panorāma, šis gaiss, šī kopšana! Tev tiešām ir labi…»

«Bernhard,» sieviete klusi teica.

«Nudien, es arī vēlētos, kaut mani tā lutinātu un koptu!» Taukaini smiekli. «Nu, es tev labprāt to novēlu …»

«Ai, Bernhard,» sieviete skumji noteica.

«Ko tad, ko tad,» lielgabala lode jautri trokšņoja, «labāk taču nemaz nevar būt! Tu taču te dzīvo kā paradīzē! Kā tu domā, kā klājas tur lejā! Rīt man atkal jākāpj iekšā tai zaņķī. Vari priecāties, ka tu no tā nekā nejūti. Nu, man arī prieks redzēt, ka tev šeit klājas labi.»

«Bernhard, man neklājas labi,» sieviete teica.

«Bet, bērniņ,» Bernhards skaļi attrauca, «nesāc nu pinkšķēt! Ko tad mēs lai sakām! Vienmēr darbā, visur bankroti — nodokļi, — nu, es jau strādāju labprāt.»

Sieviete klusēja.

«Sparīgs zēns,» sacīju uz Antonio.

«Un kā vēl!» viņš atbildēja. «Viņš te ir kopš aizvakara un pārkliedz katru sievas mēģinājumu kaut ko bilst ar savu «cik tev te brīnišķīgi». Zināt, viņš nekā negrib redzēt — ne viņas bailes, ne viņas slimību, ne viņas vientulību. Droši vien viņš Berlīnē jau sen dzīvo ar otru lielgabala lodi un pienākuma dēļ ik sešus mēnešus reizi atbrauc šurp apciemot sievu, rokas berzēdams, jautrs, tikai par savām ērtībām domādams. Tikai nekā nedzirdēt! Tādus te bieži redz!»

«Cik ilgi šī sieviete ir šeit?»

«Apmēram divus gadus.»

Jaunu ļaužu pulciņš smiedamies izskrēja caur zāli. Antonio pasmējās. «Tie nāk no pasta. Viņi nosūtīja Rotām

telegrammu.»

«Kādam Rotām?»

«Tas ir kāds, kas drīz aizceļos. Viņi telegrafēja, ka gripas epidēmijas dēļ viņš nedrīkst braukt uz dzimteni, lai viņš vēl paliek šeit. Tie ir parastie joki. Tādēļ ka viņiem pašiem jāpaliek šeit, saprotat?»

Es raudzījos pa logu uz mākoņu pelēko samtu, kas klāja kalnus. «Tas taču viss nav tiesa,» domāju, «tas viss taču nav īstenība, tā taču nevar būt. Tā taču šeit ir tikai skatuve, kur drusku tēlo nāvi. Ja kāds mirst, tad tā taču ir briesmīga nopietnība.» Es būtu varējis iet šiem jauniešiem pakaļ, uzsist tiem uz pleca un teikt: «Vai nav tiesa, tā šeit ir tikai salona nāve un jūs esat tikai jautri miršanas amatieri? Pēc tam jūs piecelsieties un paklanīsieties? Tā taču nevar mirt, ar mazu drudzi un skarbu elpu, tur taču vajadzīgi šāvieni un brūces, es taču to zinu…»

«Vai jūs arī esat slims?» es jautāju Antonio.

«Protams,» viņš smaidīdams atteica.

«Tiešām lieliska kafija,» lielgabala lode turpat blakus trokšņoja, «pie mums tādas nemaz nevar dabūt. īsta leiputrija.»

Kesters nāca atpakaļ no laika ziņu biroja. «Man jābrauc, Robi,» viņš teica. «Barometrs ir krities, un laikam šonakt būs sniegs. Tad es rīt vairs netikšu pāri. Šovakar to vēl var.»

«Labi. Vai varam vēl kopā paēst?»

«Jā. Tagad es ātri sakravāšos.»

«Es iešu līdzi,» teicu.

Mēs sakravājām Ķestera lietas un nonesām tās lejā garāžā. Tad gājām atpakaļ pēc Patas. «Ja kaut kas notiek, piezvani man, Robi,» Oto sacīja.

Es pamāju ar galvu.

«Naudu tu saņemsi pēc dažām dienām. Kādam laikam pietiks. Dari visu, kas vajadzīgs.»

«Jā, Oto.» Es vilcinājos. «Mums taču mājās vēl ir paris ampulu morfija. Vai vari man tās atsūtīt?»

Viņš paskatījās manī. «Ko tu gribi ar tām darīt?»

«Es nezinu, kā te būs. Varbūt ari nevajadzēs. Man arvien vēl ir tāda kā cerība par spīti visam. Arvien, kad es viņu redzu. Kad esmu viens, tad ne. Bet es negribētu, ka viņa cieš, Oto. Ka viņa tā guļ, un nekā vairs nav kā tikai sāpes. Varbūt viņi paši te viņai tad iedos kaut ko tādu. Bet man tas būs mierinājums, ja zināšu, ka varu viņai palīdzēt.»

«Tikai tam vien, Robi?» Kesters jautāja.

«Tikai tam, Oto. Noteikti. Citādi es tev to neteiktu.»

Viņš pamāja, ar galvu. «Mēs esam divi vien palikuši,» ļ viņš lēni teica.

«Jā.»

«Labi, Robi.»

Mēs iegājām zālē, un es novedu Patu lejā. Tad mēs ātri paēdām, jo laiks arvien vairāk apmācās. Kesters izbrauca Kārli no garāžas un apstājās pie galvenās ieejas. «Dzīvo sveiks, Robi,» viņš sacīja.

«Tu arī, Oto.»

«Uz redzēšanos, Pat.» Viņš sniedza tai roku un paskatījās uz viņu. «Pavasari atbraukšu jums pretī.»

«Dzīvojiet sveiks, Kester.» Pata turēja viņa roku savējā. «Es tā priecājos, ka jūs vēl redzēju. Sveiciniet ari | Gotfrīdu Lencu no manis.»

«Jā,» Kesters teica.

Pata vēl arvien turēja viņa roku. Viņas lūpas drebēja. Un pēkšņi viņa paspēra soli uz priekšu un viņu noskūpstīja. «Dzīvojiet sveiks,» viņa nomurmināja aizsmakušā balsī.

Ķestera sejai pēkšņi pārskrēja it kā liesma. Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet tad pagriezās, iekāpa mašīnā, vienā mirklī iedarbināja motoru un, atpakaļ neskatīdamies, traucās pa līkločiem lejā. Mēs noskatījāmies viņam pakaļ. Mašīna rībēdama aizjoņoja pa galveno ielu un sāka līkumot augšup kā vientuļš.jāņtārpiņš ar bālo starmešu gaismu uz pelēkā sniega sev priekšā. Augstienē tas apstājās, un Kesters māja murns ar roku. Viņš tumšs stāvēja pret gaismu. Tad viņš nozuda, un mēs vēl ilgi dzirdējām mašīnas dūkšanu, kas kļuva arvien klusāka.

Pata stāvēja, uz priekšu saliekusies, un klausījās, kamēr vien kaut kas vēi bija dzirdams. Tad viņa pagriezās pret mani. Nu pēdējais kuģis aizbraucis, Robij.»

12Trīs draugi

«Priekšpēdējais,» es atbildēju. «Pēdējais esmu es. Un vai zini, ko esrnu nodomājis? Gribu sev meklēt citu vietu,kur izmest enkuru. Istaba blakus mājā man vairs nepatīk. Es nesaprotu, kādēļ mēs nevarētu dzīvot kopā. Mēģināšu dabūt istabu tavā tuvumā.»

i

Viņa smaidīja. «Neiespējami! Nedabūsi! Kā tu domā toļ izdarīt?»

«Vai tu priecāsies, ja man tas izdosies?»

«Kas par jautājumu!? Mīļais, tas būtu brīnišķīgi. Gan-; drīz tāpat kā pie Zalevska mātes!»

«Labi, tad ļauj man tagad kādu pusstundu pastrādāt!»

«Jauki. Es tikmēr ar Antonio spēlēšu šahu. To esmu šeit iemācījusies.»

Iegāju kantorī un paziņoju, ka palikšu ilgāku laiku unļ vēlos istabu Patas stāvā. Kāda vecāka dāma bez krūtīm sašutusi paskatījās, manī un, atsaukdamās uz iekšējās kārtības noteikumiem, noraidīja manu vēlēšanos.

«Kas izstrādājis iekšējās kārtības noteikumus?» jautāju.

«Direkcija,» dāma atbildēja un izgludināja sava ģērba krokas.

Visai negribīgi viņa man beidzot tomēr pateica, ka par izņēmumiem lemjot galvenais ārsts. «Bet viņš vairs nav šeit,» viņa piebilda. «Un vakaros viņu mājā drīkst traucēt vienīgi dienesta darīšanās.» i

«Jauki,» sacīju, «tad es viņu traucēšu dienesta darīšanās. Iekšējās kārtības lietā.» i

Galvenais ārsts dzīvoja kādā mazā mājā blakus sanatorijai. Viņš mani laipni pieņēma un tūlīt deva atļauju! «Es gan necerēju to panākt tik viegli pēc tāda iesākumā,! es teicu.

Viņš smējās. «A-ā, tad jums būs bijusi darīšana ai veco Reksrotu. Nu, es tūliņ viņai piezvanīšu.»

Es gāju atpakaļ uz kantori. Manu izaicinošo' seju ierau^ dzījusi, vecā Reksrota cienīgi nozuda. Es visu nokārtoju ar sekretāri un devu sulainim rīkojumu atnest šurp manas mantas un apgādāt man pāris pudeļu dzeramā. Tad iegāju zālē pie Patas. . I

«Vai tev izdevās?» viņa jautāja.

«Vēl ne, bet gan jau es to pēc pāris dienām panākšu.l

«Zēl.» Viņa apgāza šaha figūras un piecēlās.

«Ko mēs darīsim?» jautāju. «Vai iesim bārā?»

«Mēs vakaros bieži spēlējam kārtis,» Antonio teica. «Būs dienvidu vējš, to var just. Tad vislabākais laika kavēklis ir kāršu spēle.»

«Kāršu spēle, Pat?» es pārsteigts vaicāju. «Kādas kāršu spēles tad tu proti? Melno Peteri un pasjansu?»

«Pokeru, mīļais,» Pata paskaidroja.

Es smējos. «Tiešām, viņa prot,» Antonio teica. «Tikai viņa ir ļoti pārgalvīga. Viņa briesmīgi «blefo».»

«Es arī,» atbildēju. «Tas taču mums jāizmēģina.»

Mēs apsēdāmies kādā stūrī un sākām spēlēt. Pata tiešām diezgan labi spēlēja pokeru. Viņa «blefoja», ka putēja vien. Pēc stundas Antonio mums rādija ainavu ārā aiz loga. Sniga. Lēni, it kā vilcinādamās biezās pārslas gandrīz stāvus krita lejā. «Nemaz nav vēja,» Antonio teica. «Būs daudz sniega.»

«Kur Kesters tagad varētu būt?» Pata jautāja.

«Viņš jau ir pāri galvenajai kalnu pārejai,» es teicu. Vienu mirkli gluži skaidri acu priekšā redzēju Kārli, kā tas ar Ķesteru traucās caur balto nakti, un viss man pēkšņi likās drusku nereāls, — ka es te sēdēju, ka Kesters bija ceļā un ka Pata bija šeit. Viņa man laimīgi uzsmai> dīja, roku ar kārtīm uz galda atspiedusi. «Spēlē, Robij!»

Lielgabala lode izskrēja caur zāli, apstājās aiz mūsu galda un sāka vēlīgi vērot mūsu spēli. Laikam sieva gulēja, un viņš meklēja sabiedrību. Es noliku kārtis un indīgi skatījos uz viņu, kamēr viņš nozuda.

«Laipns tu neesi,» Pata jautri teica.

«Nē,» es atbildēju. «Nemaz negribu tāds būt.»

Mēs vēl iegājām bārā un izdzērām pāris speciālo. Tad Patai bija jāiet gulēt. Es no viņas atvadījos zālē. Viņa lēni uzkāpa pa kāpnēm augšā, paskatījās atpakaļ un ap* stājās, iekams iegriezās koridorā. Es brīdi pagaidīju, tad iegāju kantori un palūdzu savas istabas atslēgu. Mazā sekretāre smaidīja. «Septiņdesmit astotais numurs,» viņa leica.

Tā bija Patas blakus istaba. «Vai pēc Reksrota jaunkundzes ierosinājuma?» es jautāju.

«Nē, Reksrota jaunkundze ir misijas namā,» vina atbildēja.

«Misijas nami reizēm ir tīrā svētība,» sacīju un ātri uzkāpu augšā. Manas mantas jau bija izkravātas. Pusstundu vēlāk es pieklauvēju pie vidus durvīm starp abām istabām. «Kas tur ir?» P a.a iesaucas.

«Tikumības policija,» atbildēju.

Atslēga iečīkstējās, un durvis atvērās. «Tu, Robij?» Pata apjukusi stomījās.

«Es!» es teicu. «Reksrota jaunkundzes uzvarētājs! Konjaka un porto-ronko īpašnieks!» Es izvilku pudeles no sava peldu mēteļa kabatām. «Un tagad saki man tūliņ, cik vīrieši šeit jau bijuši.»

«Neviens, atskaitot futbola klubu un paplašināto filharmonijas orķestri,» Pata smiedamās atteica. «Ai, mīļais, nu atkal sākas vecie laiki!»

Viņa aizmiga pie mana pleca. Es vēl ilgi paliku nomodā. Istabas stūrī dega maza spuldzīte. Sniega pārslas klusi klauvēja pie loga, un laiks likās apstājies šai blāvajā, brūni zeltainajā krēslā. Istabā bija ļoti silts. Reizēm knikšķēja centrālās apkures caurules. Pata miegā kustējās, un segas lēni, čaukstot noslīdēja uz grīdas. «Ai,» es domāju, «mirdzošā bronzas āda! Šauro ceļgalu brīnums! Maigo krūšu noslēpums!» Es jutu viņas matus pie sava pleca un viņas rokas pulsu zern savām lūpām klauvējam. «Tev jāmirst?» es domāju. «Tu nevari mirt. Tu esi laime.»

Uzmanīgi uzvilku segu atpakaļ. Pata kaut ko nomurmināja un atkal apklusa, un miegā lēni aplika man roku ap kaklu.

XXVII

Nākamajās dienās nemitīgi sniga. Patai bija drudzis, un viņai vajadzēja palikt gultā. Daudziem sanatorijā bija drudzis.

«Tas laika iespaids,» Antonio teica. «Laiks pārāk silts un vljains. īsts drudža laiks.»

«Mīļais, izej drusku ārā,» Pata teica. «Vai tu proti slēpot?»

«Nē. Kur lai es to būtu iemācījies? Es taču nekad neesmu bijis kalnos.»

«Antonio tevi iemācīs. Viņš to labprāt darīs. Tu viņam ļoti patīc.»

«Man labāk patiktos palikt šeit.»

Viņa piecēlās gultā sēdus. Naktskrekls noslīdēja no viņas pleciem. Tie bija sasodīti šauri. Sasodīti tievs bija arī kakls. «Robij,» viņa teica, «dari to manis dēļ. Man nepatīk, ka tu te sēdi pie manas slimības gultas. Vakar un aizvakar, tas jau bija vairāk nekā diezgan.»

«Es te sēžu labprāt,» atteicu. «Nemaz neilgojos iet ārā,

sniega.»

Viņa skaļi elpoja, un es dzirdēju nevienādo elpas čīkstēšanu. «Man tai ziņā vairāk piedzīvojumu nekā tev,» viņa sacīja un atbalstījās uz elkoņiem. «Tā būs labāk mums abiem. Tu pats vēlāk redzēsi.» Viņa ar pūlēm pasmaidīja. «Pēcpusdienā un vakarā tu varēsi diezgan izsēdēties. Rītos tas mani dara nemierīgu, mīļais. Cilvēks rītos izskatās briesmīgs, ja tam ir drudzis. Vakarā ir pavisam citādi. Esmu gaisīga un aušīga, — es negribu būt neglīta, kad tu mani redzi.»

«Bet Pat…» Es piecēlos. «Nu labi, es drusku iziešu ar Antonio. Pusdienā atkal būšu atpakaļ. Ceru, ka slēpošana man nesalauzīs visus kaulus.»

«Tu ātri iemācīsies, mīļais.» Viņas seja pazaudēja baiļu pilno sasprindzinājumu. «Tu drīz vien brīnišķīgi slēposi.»

«Un tu ļoti drīz gribi mani brīnišķīgi dabūt no šejienes projām,» es teicu un viņu noskūpstīju. Viņas rokas bija mitras un karstas un viņas lūpas sausas un sasprēgājušas.

Antonio dzīvoja otrajā stāvā. Viņš man aizdeva kurpju pāri un slēpes. Tās man derēja, jo mēs bijām vienāda auguma. Gājām uz apmācības pļavu, kas atradās kādu gabalu aiz ciema. Ceļā Antonio pētīdams lūkojās manī.

«Drudzis dara nemierīgu,» viņš teica. «Tādās dienās te reizēm notiek dīvainas lietas.» Viņš nolika slēpes sniegā un piestiprināja tās pie kājām. «Visļaunākais tas, ka jāgaida un nekā nevar darīt. Tas slimos padara trakus un aizved bojā.»

«Veselos arī,» es atbildēju. «Kad jāstāv klāt un nekā nevar darīt.»

Viņš pamāja ar galvu. «Daži no mums strādā,» viņš turpināja, «daži izlasa veselas bibliotēkas. Bet daudzi atkal kļūst par palaidnīgiem skolniekiem, kas bēg no-klusajām stundām tāpat kā kādreiz no vingrošanas stundām, un, bailīgi smiedamās, slēpjas veikalos un konditorejās, ja ārsts nejauši iet garām. Slepena smēķēšana, dzeršana, aizliegtas satikšanās burvība, tenkošana un muļķīgi joki — tas viss palīdz tikt pāri tukšumam. Un patiesībai. Tā ir rotaļīga, vie'glprātīga un laikam ari varonīga nāves ignorēšana. Un kas gan cits viņiem atliek.»

«Jā,» es domāju, «kas gan cits mums visiem atliek.»

«Vai pamēģināsim?» Antonio jautāja un iesprauda slēpju nūjas sniegā.

«Jā.»

Viņš man parādīja, kā piestiprināt slēpes un kā noturēt līdzsvaru. Tas nebija grūti. Es diezgan bieži kritu, bet tad pamazām pieradu un drusku jau sāka veikties. Pēc stundas mēs beidzām. «Diezgan,» Antonio teica. «Jūs jau tā šovakar jutīsiet savus muskuļus.»

Es atsprādzēju slēpes un jutu, cik spēcīgi strāvoja manas asinis. «Tas bija labi, ka iznācām ārā, Antonio,» es sacīju.

Viņš pamāja ar galvu. «To mēs varam darīt katru priekšpusdienu. Tas izklaidē drūmas domas.»

«Vai iesim kaut ko iedzert?» jautāju.

«Varam. Dibonē pie Forstera.»^

Mēs iedzērām dibonē un gājām atpakaļ uz sanatoriju. Kantori sekretāre sacīja, ka pastnieks mani meklējis; viņš teicis, lai es aizejot uz pastu. Man esot pienākusi nauda. Paskatījos pulkstenī. Vēl bija laiks, un es gāju atpakaļ. Pastā man izmaksāja divi tūkstoši marku. Bija arīvēstule no Ķestera. Lai es nerūpējoties; viņam esot vēl vairāk. Lai tikai es atrakstot.

Es ilgi noskatījos naudas zīmēs. «Kur viņš bija dabūjis šo naudu? Un tik ātri?» Es taču zināju visus mūsu avotus. Un tad es pēkšņi sapratu. Es redzēju acu priekšā sacīkšu braucēju konfekcionāru Bolvīsu, kā viņš kāri taustīja Kārli vakarā bāra priekšā, kad bija zaudējis derības, un teica: «To mašīnu es pērku katrā laikā.» Nolādētsl Kesters bija pārdevis Kārli! Tādēļ viņam pēkšņi bija nauda! Kārli, par kuru viņš bija teicis, ka labāk atdotu savu roku nekā šo mašīnu! Kārļa vairs nebija! Viņš tagad bija uzvalku fabrikanta treknajās rokās, un Oto, kura auss to pazina kilometriem tālu, dzirdēs to kaucam pa ielām kā padzītu suni.

Iebāzu kabatā Ķestera vēstuli un mazo sainīti ar morfija ampulām. Vēl arvien neziņā stāvēju pie pasta lodziņa. Vislabāk es būtu naudu tūliņ nosūtījis atpakaļ, bet tas nebija iespējams, mums tā bija vajadzīga. Es izgludināju bankas zīmes un iebāzu tās kabatā. Tad izgāju ārā. Nolādēts, tagad man vajadzēs mest līkumu ap katru auto. Automobiļi bija draugi, bet Kārlis mums bija bijis vēl kaut kas vairāk. Biedrs! Kārlis, šoseju spoks! Mēs bijām saderējuši kopā. Kārlis un Kesters, Kārlis un Lenčs, Kārlis un Pata. Nikni un nevarīgi es minu sniegu zem kājām. Lenčs bija miris. Kārļa vairs nebija. Un Pata? Apžilbušām acīm es raudzījos debesīs, pelēkajās, bezgalīgajās tā dieva debesīs, kas bija izdomājis dzīvību un nāvi, lai par to papriecātos.

Pēcpusdienā vējš apgriezās, laiks kļuva skaidrāks un vēsāks, un vakarā Patai klājās labāk. Nākamajā rītā viņa varēja celties, un pēc dažām dienām, kad aizceļoja Rots, cilvēks, kas bija izveseļojies, viņa pat varēja aiziet līdzi uz staciju.

Rotu pavadīja vesels pulks ļaužu. Tā te bija parasts, ja kāds aizbrauca. Rots pats nebija visai jautrs. Arī viņam bija sava nelaime. Pirms diviem gadiem kāda autoritāte uz viņa jautājumu, cik ilgi viņš vēl dzīvos, bija atbildējusi, ka augstākais divus gadus, pie rūpīgas kopšanas. Drošības dēļ viņš tad bija lūdzis vēl otru ārstu, lai tas pēc sirdsapziņas sakot patiesību. Tas viņarn bija devis vēl mazāk. Pēc tam Rots bija ņēmis savu naudu, sadalījis to diviem gadiem un sācis, cik jaudas, uzdzīvot, nedomādams par savu slimību. Beidzot viņš ar grūtu asiņošanu bija atvests sanatorijā. Un te nu viņš miršanas vietā bija sācis neatturami atspirgt. Ierodoties viņš bija svēris deviņdesmit mārciņas. Tagad viņš svēra simt piecdesmit un bija tiktāl atveseļojies, ka varēja braukt atpakaļ lejā. Bet viņam vairs nebija naudas.

«Ko nu lai daru tur lejā?» viņš man jautāja un kasīja sarkanmataino pakausi, «Jūs taču nākat tieši no turienes, sakiet, — kā tur ir?»

«Sis un tas ir grozījies,» es atbildēju un aplūkoju viņa apaļo, uzblīdušo seju ar bezkrāsainajām skropstām. Viņš bija izveseļojies, lai gan ārsti jau bija zaudējuši cerības, tas bija vienīgais, ar ko viņš mani interesēja.

«Man būs jāmeklē vieta,» viņš teica. «Kā tagad ir ar tādām lietām?»

Es paraustīju plecus. Kādēļ man viņam teikt, ka viņš vietas laikam gan nedabūs. Viņš pats to diezgan drīz dabūs zināt. «Vai jums ir sakari, draugi vai kaut kas tamlīdzīgs?» jautāju.

«Draugi, — nu, jūs jau zināt.» Viņš nicīgi pasmējās. «Kad pēkšņi vairs nav naudas, tie atlec kā blusa no beigta suņa.»

«Tad būs grūti.»

Viņš sarauca pieri. «Man nav ne jausmas, kā tas būs. Man vēl ir tikai pāris simt marku. Un es nekā cita neesmu mācījies kā tikai naudu izdot. Manam profesoram tomēr būs taisnība, kaut arī citādā veidā — pēc diviem gadiem es aiziešu — tikai ar lodi.»

Mani pēkšņi pārņēma neprātīgas dusmas uz šo idiotisko pļāpu. Vai tad viņš nezināja, kas bija dzīve? Redzēju, kā man pa priekšu gāja Antonio ar Patu, redzēju, cik ļoti slimības žņaugos izdilis viņas kakls, es zināju, cik ļoti viņa gribēja dzīvot, un šai mirklī es būtu Rotu bez sirdsapziņas pārmetumiem nogalinājis, ja Pata ar to būtu kļuvusi vesela.

Vilciens aizbrauca. Rots māja ar cepuri. Palicēji viņam sauca pakaļ, ko vien iedomājās, un smējās. Kāda jaunava klupdama skrēja kādu gabalu vilcienam līdzi un spiedzošā, smalkā balsi sauca: «Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!» Tad viņa nāca atpakaļ un sāka gauži raudāt. Citiem bija apjukušas sejas. «Hallo!» iesaucās Antonio. «Kas stacijā raud, tam jāmaksā soda nauda! Vecs sanatorijas likums! Soda nauda nākamo svētku kasē!»

Viņš ar plašu žestu izstiepa roku. Citi atkal smējās. Ari meitenes nožēlojamā, smailā sejiņa smaidīja caur asarām; viņa izvilka no mēteļa kabatas nodilušu naudas maciņu.

Es vairs nevarēju noskatīties. šīs sejas visapkārt, tie taču nemaz nebija smiekli, tā bija moku pilna, liekuļota jautrība, tās bija grimases. «Nāc,» es teicu Patai un saņēmu viņu cieši zem rokas.

Mēs klusēdami gājām lejup pa ciema ielu. Pie nākamās konditorejas es apstājos un iznesu konfekšu kārbu. «Grauzdētas mandeles,» sacīju un pasniedzu viņai sainīti. «Tās taču tev garšo, vai ne?»

«Robij,» Pata teica. Viņas lūpas drebēja.

«Acumirkli,» es sacīju un ātri iegāju turpat blakus puķu veikalā. Drusku nomierinājies, es iznācu ārā ar rozēm.

«Robij,» Pata teica.

Es diezgan nožēlojami pasmaidīju. «Pat, es uz vecumdienām vēl kļūšu par kavalieri.»

Nezināju, kas mums pēkšņi bija noticis. Droši vien tas bija šā sasodītā atejošā vilciena iespaids. Kā svina krāsas ēna, kā pelēks vējš tas aizrāva visu, ko ar tādām pūlēm gribēja noturēt. Vai mēs pēkšņi nebijām tikai divi apmaldījušies bērni, kas nezināja, ko iesākt, un kas labprāt gribēja būt drošsirdīgi? «Nāc ātri, iedzersim kaut ko,» ierosināju.

Viņa pamāja ar galvu. Mēs iegājām tuvākajā kafejnīcā un apsēdāmies pie tukša galda loga tuvumā. «Ko tu vēlies, Pat?»

«Rumu,» viņa teica un paskatījās uz mani.

«Rumu,» es atkārtoju un zem galda satvēru viņas