# Triktraka partija

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele

Triktraka partija

Kuģojot pa dienvidu jūrām kuģa kapteinis izklaidē savus pasažierus stāstot dažādus notikumus par savu paziņu leitnantu Rožē, kurš Napoleona karu laikā Brestas ostā iemīlējies aktrisē Gabrielā, un pat nosargājis viņas godu piedaloties grupveda duelī, kaujā ar 60 duelantiem, pēc kuras Gabriela kļuvusi viņa mīļākā. Kad Brestas ostā piestāj holandiešu fregate franči un holandieši caurām naktīm pavada spēlējot kārtis un triktraku, un kādas spēles laikā Rožē sākumā zaudē visu, kas viņam pieder, bet pēc tam ar blēdību atspēlē 80 tūkstošus franku no holandiešu oficiera, kurš pēc zaudējuma izdara pašnāvību. Rožē sāk mocīt sidsapziņas pārmetumi, un viņš lūdz savu dienesta biedru, lai ievainojuma gadījumā, tas viņu pārmet pār bortu. kapteinis savā stāstā nonāk līdz vietai, kur Rožē saņem ievainojumu vēderā, bet tad atskan trauksme un stāsts paliek nepabeigts

«Zvaigzne» 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## TRIKTRAKA PARTIJA

Nekustīgas buras karājās, piekļāvušās mastiem; jūra bija gluda un vienmuļa kā ledus; karstums smacēja, bezvējš dzina izmisumā.

Izpriecu iespējas, ko jūras ceļojumā var piedāvāt kuģa komanda, drīz vien izsīkst. Ja cilvēki pavada kopā četrus mēnešus simt divdesmit pēdu garā koka mājā, viņi diemžēl cits citu iepazīst pārāk labi. Kad redzat nākam kapteiņa pirmo palīgu, jūs zināt, ka vispirms viņš stāstīs par Riodežaneiro, kur ir dzimis, pēc tam — par slaveno Eslingas tiltu, ko viņa acu priekšā būvējuši gvardes jūrnieki, pie kuriem viņš piederējis. Pēc divām nedēļām jūs jau zināt no galvas viņa iemīļotos izteicienus, pat viņa teikumu punktuāciju un dažādās balss intonācijas. Kaut jel reizi viņš nebūtu skumīgi apklusis, kad savā stāstā izrunājis vārdu «imperators» … «Ja jūs toreiz būtu viņu redzējis!!!» (trīs apbrīna zīmes), viņš ik reizi piebilda. Un stāsts par taurētāja zirgu, un lode, kas atsitusies lido atpakaļ un aiznes pa gaisu patronsomu, kurā ir zelts un dārglietas par septiņiem tūkstošiem pieciem simtiem franku, utt., utt.! Kapteiņa otrais palīgs ir liels politiķis; viņš ik dienu pārspriež «Constitutionnel» pēdējo numuru, ko paņēmis līdzi no Brestas; vai arī, atstājis politikas smalkumus un pievērsies literatūrai, viņš jūs iepriecina, iztirzādams pēdējo vodeviļu, kuras izrādi ir redzējis. Augstais dievs! … Flotes komisāram ir ļoti interesants stāsts. Ar kādu sajūsmu klausījāmies, kad viņš mums pirmoreiz attēloja bēgšanu no Kadiksas peldošajiem cietumiem! Bet, kad tas tika atkārtots divdesmito reizi — goda vārds, tas nebija izturams … Un kur nu vēl mičmaņi un virsnieki!.. . Atceroties viņu sarunas, man mati slienas stāvus. Kapteinis parasti ir vismazāk apnicīgais vīrs uz kuģa. Būdams despotisks pavēlnieks, viņš ir slēpti naidīgās attiecībās ar visu komandējošo sastāvu; reizēm viņš kaitina un apspiež, taču komandiera lādēšana dod zināmu prieku. Ja viņam piemīt kāds padotajiem netīkams ieradums, arī tas sagādā mazu mierinājumu, jo ir patīkami redzēt savu priekšnieku smieklīgu.

Uz kuģa, ar kuru ceļoju, virsnieki bija jaukākie cilvēki pasaulē, visi — lāga puiši, cits citu mīlēja kā brāļi, taču garlaikojās līdz nāvei. Kapteinis bija sevišķi lādzīgs, nepavisam nemēdza piekasīties (tas ir liels retums). Ik reizi, kad vajadzēja likt manīt savu neapstrīdamo varu, viņš to darīja kā nožēlo

dams. Un tomēr — cik garš man šķita ceļojums! It īpaši ilgs likās bezvējš, kurā nonācām tikai dažas dienas pirms tam, kad sasniedzām zemi …

Reiz pēc vakariņām, kuras piespiedu bezdarbības dēļ ievilcinājām, cik ilgi vispār iespējams, visi sapulcējāmies uz klāja, gaidot vienmuļo, bet aizvien majestātisko skatu — saulrietu uz jūras. Vieni smēķēja, citi divdesmito reizi pārlasīja kādu no trīsdesmit mūsu trūcīgās bibliotēkas sējumiem; visi žāvājās, līdz acīs sakāpa asaras. Mičmanis, kas sēdēja man blakus, izklaidējās nopietnībā, kas būtu krietnāka darba cienīga, mezdams pret augšējā klāja dēļiem jūrnieka dunci, kāds flotes virsniekiem piederas pie ikdienas uniformas. Tā ir tāda pati izklaidēšanās kā kura katra cita, turklāt prasa veiklību, jo asmenim jāieduras dēļos pilnīgi perpendikulāri. Es gribēju darīt tāpat kā mičmanis, bet man nebija dunča, tāpēc palūdzu, lai kapteinis aizdod savējo, taču viņš atteicās to darīt. Viņš šim ierocim bija sevišķi pieķēries un pat būtu dusmojies, redzēdams, ka ar to blēņojas. Savulaik šis duncis bija piederējis kādam drošsirdīgam virsniekam, kas pēdējā karā nelaimīgā kārtā gājis bojā … Es nojautu, ka tūlīt sekos stāsts, un netiku maldījies. Kapteinis nebija lūdzams; bet virsnieki, kas atradās mūsu tuvumā, visi kā viens jau zināja no galvas leitnanta Rožē nelaimes un piesardzīgi atkāpās. Gandrīz vārds vārdā atstāstīšu, ko uzzināju no kapteiņa.

Kad iepazinos ar Rožē, viņš bija trīs gadus vecāks par mani; viņš bija leitnants, es — mičmanis. Varat ticēt, ka tas bija viens no krietnākajiem mūsu korpusa virsniekiem, turklāt ar labu sirdi, izglītots, apdāvināts — vārdu sakot, brīnišķīgs jauneklis. Nelaimīgā kārtā viņam piemita mazliet iedomības un neuzticības pret cilvēkiem — droši vien tāpēc, ka bija dzimis ārlaulībā un baidījās, ka šis apstāklis varētu laupīt sabiedrības cieņu; taču, atklāti sakot, par vislielāko viņa netikumu jāuzskata pastāvīgā un nevaldāmā vēlēšanās itin visur būt pirmajā vietā. Tēvs, ko Rožē nekad netika redzējis, maksāja viņa vajadzībām vairāk nekā pietiekamu pabalstu, bet Rožē bija pati devība. Viss, kas piederēja viņam, piederēja arī draugiem. Kad viņš saņēma ceturkšņa sūtījumu, paziņas gāja pie viņa, izlikdamies bēdīgi un noraizējušies.

— Kas tev kaiš, biedri?— Rožē jautāja.— Izskatās, ka tavas kabatas nav sevišķi pilnas skanošā; nāc, te ir mans maks, ņem, cik vajadzīgs, un iesim abi pusdienās!

Brestā ieradās kāda ļoti glīta jauna aktrise, vārdā Gabriēla, kas tūlīt iekaroja jūrnieku un garnizona virsnieku sirdis. Viņa nebija klasiski daiļa, bet labi noaugusi, skaistām acīm, mazām kājiņām, un izskatījās pietiekami bezkaunīga; kad cilvēkam ir divdesmit līdz divdesmit pieci gadi, tas viss ļoti valdzina. Turklāt tika runāts, ka viņa esot visuntumainākā sava dzimuma pārstāve, un viņas spēle uz skatuves nebija pretrunā ar tādu apgalvojumu. Reizēm viņa tēloja apburoši, it kā būtu visaugstākās klases aktrise, bet nākamajā dienā lajā pašā lugā rādījās salta un nejūtīga, norunāja savu lomu kā bērns katķismu. Mūsu jaunos ļaudis sevišķi ieinteresēja šāds stāsts par viņu. Melsa, ka Parīzē viņu ļoti grezni uzturējis kāds senators, kas viņas dēļ esot darījis visādas neprātības. Kādu dienu šis cilvēks, būdams pie viņas, uzlicis galvā cepuri; viņa lūgusi to noņemt un pat sūdzējusies, ka viņš izturoties necienīgi. Senators nosmējies, paraustījis plecus un, ērtāk iegrozīdamies krēslā, teicis: «Man gan vismaz vajadzētu justies omulīgi pie meičas, par kuru pats maksāju.» Gabriēlas baltās rokas cirsts pamatīgs pliķis bijusi zibenīga atbilde, un senatora cepure aizlidojusi uz otru istabas galu. Sakars uzreiz ticis pilnīgi pārtraukts. Gan baņķieri, gan ģenerāļi Gabriēlai piedāvājuši bagātīgas dāvanas, taču viņa tos visus noraidījusi un kļuvusi par aktrisi, lai, kā pati teica, varētu būt neatkarīga.

Kad Rožē Gabriēlu ieraudzīja un uzzināja tās dzīves stāstu, viņš nosprieda, ka šis gadījums ir īsti viņa gaumē, un parupjā tiešumā, ko mums, jūrniekiem, mēdz pārmest, mēģināja pierādīt, cik dziļi viņu aizkustinājusi aktrises burvība. Viņš nopirka visskaistākās un visretākās puķes, kādas tobrīd Brestā varēja dabūt, izveidoja no tām pušķi ar skaistu sārtu lenti, un tās mezglā ļoti rūpīgi iesēja divdesmit piecus napoleondorus — visu, kas tobrīd viņam piederēja. Atceros, kā pavadīju viņu starpbrīdī aiz kulisēm. Viņš visai īsi uzslavēja aktrises prasmi valkāt skatuves tērpus, pasniedza puķes un lūdza atļauju apciemot viņu mājās. Tas viss tika pateikts dažos vārdos.

Kamēr Gabriēla redzēja tikai pušķi un skaisto jauno cilvēku, kas to pasniedza, viņa tam uzsmaidīja un ļoti graciozi palocījās; bet, kad puķes bija viņai rokās un varēja sajust zelta smagumu, jaunās sievietes seja pārvēr tās ātrāk nekā jūra tropu viesuļvētrā; turklāt viņa patiešām bija tikpat nikna, jo no visa spēka meta pušķi un napoleondorus manam nabaga draugam sejā, un to zīmes bija redzamas ilgāk nekā nedēļu. Atskanēja režisora zvans, Gabriēla izgāja uz skatuves un visu laiku tēloja galīgi ačgārni.

Paņēmis buķeti un zeltu, gaužām apmulsušais Rožē iegāja kafejnīcā atdot puķes (bez zelta) jaunkundzei pie letes un mēģināja atmiņas par nežēlīgo dāmu noslīcināt punšā. Tas viņam neizdevās; par spīti īgnumam, ka nevar viņai rādīties ar zilu aci, viņš neprātīgi iemīlējās untumainajā Gabriēlā. Viņš rakstīja viņai divdesmit vēstuļu dienā — un kādas vēstules! — pilnas padevības, maiguria un cieņas, tādas varētu sūtīt princesei. Pirmās tika atsūtītas atpakaļ neatvērtas; pārējās palika bez atbildes. Tomēr Rožē vēl loloja zināmas cerības, līdz pamanījām, ka apelsīnu pārdevēja teātrī ietin augļus Rožē mīlestības vēstulēs, ko Gabriēla izsmalcinātā ļaunumā viņai atdeva. Tas bija drausmīgs trieciens mūsu drauga lepnumam. Tomēr viņa kaisle nemazinājās. Viņš runāja par aktrises bildināšanu; un, kad sacījām, ka jūrniecības ministrs nemūžam nedos tam piekrišanu, viņš iesaucās, ka iešaus lodi deniņos.

Tostarp gadījās, ka virsnieki no Brestas nocietinājumu garnizona pulka gribēja, lai Gabriēla atkārto kādu vodeviļas kupleju, bet viņa tīrā untuma dēļ atteicās to darīt. Virsnieki un aktrise tiepās tik ilgi, ka galu galā karavīri ar svilpieniem piespieda aizvilkt priekškaru, bet Gabriēla paģība. Jūs jau zināt, kāds ir teātra parters garnizona pilsētās. Virsnieki tika norunājuši, ka gan nākamajā, gan turpmākajās dienās vainīgā tiks bez žēlastības izsvilpta, ka viņai neļaus tēlot nevienu lomu, iekams viņa nebūs pienācīgā padevībā publiski atzinusi savu vainu, tā izpērkot noziegumu. Rožē nebija starp minētās izrādes skatītājiem, bet jau tajā pašā vakarā uzzināja par traci, kas bija radījis apjukumu visā teātrī, kā arī par atriebības plāniem, kuri tika kaldināti nākamajai dienai. Acumirklī viņš pieņēma lēmumu.

Kad nākamajā dienā Gabriēla parādījās uz skatuves, no virsnieku sola atskanēja tādi kliedzieni un svilpieni, ka vai ausis krita ciet. Rožē, kas ar nolūku bija apsēdies pavisam tuvu dauzoņām, piecēlās un skaļi jo skaļi uzrunāja tos tik apvainojošā kārtā, ka viss niknums acumirklī vērsās pret viņu. Tad Rožē pilnīgi aukstasinīgi izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un pierakstīja tajā vārdus, kas tika izbļauti no visām pusēm; viņš būtu pieņēmis izaicinājumu no visa pulka, ja prāvs skaits jūras virsnieku aiz biedriskuma jūtām nebūtu iejaukušies un izaicinājuši lielāko daļu viņa pretinieku. Tracis bija patiešām briesmīgs.

Visam garnizonam uzlika vairākas dienas ilgu mājas arestu; bet, kad mums atdeva brīvību, notika drausmīga izrēķināšanās. Kāvāmies apmēram sešdesmit vīru. Rožē viens pats cīnījās ar trim virsniekiem pēc kārtas; vienu no tiem viņš nogalināja un divus smagi ievainoja, bet pats nedabūja ne skrambu. Man tā nelaimējās; kāds nolādēts leitnants, kādreizējais paukošanas skolotājs, pamatīgi iecirta man ar zobenu, tā ka es tik tikko nenomiru. Varu jums apgalvot, ka šis duelis vai, pareizāk sakot, kauja, bija varen iespaidīga. Jūrnieki guva lielu pārsvaru, un pulks bija spiests atstāt Brestu.

Kā jau varat iedomāties, mūsu augstākie virsnieki neaizmirsa strīda vaininieku. Divas nedē|as pie viņa durvīm stāvēja sargkareivis.

Kad arests bija atcelts, es atstāju hospitāli un gāju Rožē apciemot. Cik pārsteigts jutos, kad, ieiedams viņa dzīvoklī, ieraudzīju viņu brokastojam kopā ar Gabriēlu! Izskatījās, ka abi jau sen lieliski saprotas. Viņi teica viens otram «tu» un dzēra no vienas glāzes. Rožē stādīja mani priekšā savai mīļākajai kā labāko draugu un teica, ka esmu ticis ievainots sadursmē, kuras īstais cēlonis ir viņa. Par to saņēmu daiļavas skūpstu. Meičai bija visai kareivīgas tieksmes.

Viņi pavadīja kopā trīs patiesi laimīgus mēnešus, ne uz mirkli nešķirdamies. Šķita, ka Gabriēla neprātīgi mīl Rožē, un viņš apgalvoja, ka, pirms sastapis Gabriēlu, nemaz nav zinājis, kas ir mīlestība.

Ostā ienāca holandiešu fregate. Virsnieki sarīkoja mums pusdienas. Bagātīgi tika dzerti visādi vīni; kad novāca galdu, nevarēja saprast, ko lai dara, jo kungi ļoti slikti runāja franciski, tāpēc ķērāmies pie spēlēm. Šķita, ka holandiešiem ir daudz naudas, it īpaši kapteiņa pirmajam palīgam — viņš gribēja spēlēt uz tik lielām likmēm, ka neviens no mūsējiem netaisījās viņam par partneri. Rožē parasti nepiedalījās spēlē, taču šoreiz viņam šķita, ka nu ir jāaizstāv savas zemes gods. Tātad viņš spēlēja un piekrita visām likmēm, kādas piedāvāja holandiešu kapteiņa palīgs. Sākumā viņš vinnēja, tad — zaudēja. Pēc vairākiem vinnestiem un paspēlēm viņi šķīrās, viens otram neko nenodarījuši. Mēs savukārt sarīkojām holandiešu virsniekiem pusdienas. Atkal tika spēlēts. Rožē un kapteiņa pirmais palīgs no jauna sastapās kā pretinieki. Vārdu sakot, vairākas dienas viņi norunāja tikšanās vai nu kafejnīcā, vai uz kuģa, izmēģinādami visvisādas spēles, it īpaši triktraku, un aizvien palielinādami likmes, līdz beidzot smēlēja katru partiju uz divdesmit pieciem napoleondorie-n. Nabadzīgiem virsniekiem, tādiem kā mums, tā likās milzu summa: vairāk nekā divu mēnešu alga! Pēc nedēļas Rožē bija paspēlējis visu savu naudu un vēl trīs četrus tūkstošus franku, ko aizņēmās pa labi un pa kreisi.

Kā jau nojaušat, Rožē un Gabriēla dzīvoja kopā un naudu tērēja kopā, tas nozīmēja, ka Rožē, kas tikko bija vinnējis krietnu summu, ieguldīja kasē desmit vai divdesmit reižu vairāk nekā aktrise. Taču viņš vienmēr bija pārliecināts, ka šie līdzekļi pieder galvenokārt mīļākajai, un saviem personiskajiem izdevumiem bija paturējis tikai kādus piecdesmit napoleondorus. Tomēr viņam vajadzēja ķerties pie kopīgā krājuma, lai turpinātu spēli. Gabriēla pret to neiebilda ne vārda.

Saimniecības nauda aizgāja to pašu ceļu, ko viņa kabatas nauda. Drīz vien Rožē jau lika uz spēles savus pēdējos divdesmit piecus napoleondorus. Viņš pūlējās, cik spēja, un partija bija ilga un strīdīga. Pienāca brīdis, kad Rožē, kura rokās bija metamais radziņš, varēja vinnēt tikai vienā gadījumā — manuprāt, viņam vajadzēja uzmest seši un četri. Bija jau vēla nakts. Kāds virsnieks, kas ilgi vēroja spēli, galu galā aizmiga, sēdēdams atzveltnī. Holandietis aiz noguruma snauda; turklāt viņš tika dzēris daudz punša. Vienīgi Rožē palika modrs un pagalam izmisis. Drebēdams viņš mela kauliņus. Viņš svieda tos uz galdiņa tik spēcīgi, ka sakustināja sveci, kas nokrita uz grīdas. Holandietis vispirms pagrieza galvu uz sveces pusi, kas tikko bija uzšļakstinājusi vasku uz viņa jaunajām biksēm, pēc tam paskatījās uz kauliņiem.— Tie rādīja seši un četri. Nāves bālais Rožē saņēma savus divdesmit piecus napoleondorus. Viņi turpināja spēli. Veiksme pievērsās manam nelaimīgajam draugam, kaut arī viņš darīja muļķību pēc muļķības un lika kauliņu blakus kauliņam, it kā gribētu paspēlēt. Holandiešu virsnieks ietiepās, dubultoja un desmitkāršoja likmi: viņš zaudēja reizi pēc reizes. Viņš joprojām ir kā dzīvs manu acu priekšā — liela auguma tūļīgs gaišmatis, kura seja šķita kā no vaska veidota. Beidzot, paspēlējis četrdesmit tūkstošus franku, viņš piecēlās, samaksāja, un viņa sejā neatspoguļojās nekādas jūtas.

Rožē teica:

—  Tas, ko šovakar esam darījuši, neko nenozīmē, jūs bijāt pa pusei aizmidzis; es negribu ņemt jūsu naudu.

—  Jūs jokojat,— gausais holandietis atbildēja,— es spēlēju ļoti labi, bet kauliņi bija pret mani. Esmu pārliecināts, ka varētu jūs uzvarēt pat tad, ja dotu jums četrus punktus priekšā! Ar labu nakti!

Un viņš aizgāja.

Nākamajā dienā uzzinājām, ka holandietis, zaudējuma satriekts, savā istabā izdzēris kausu punša un iešāvis sev lodi galvā.

Rožē vinnētie četrdesmit tūkstoši franku bija nomesti uz galda, un Gabriēla tos aplūkoja ar gandarījuma pilnu smaidu.

—  Nu mēs esam varen bagāti,— viņa sacīja.— Ko iesāksim ar tādu naudu?

Rožē neatbildēja; pēc holandieša nāves viņš staigāja kā apdullis.

—  Mums jāizdomā visvisādas trakulības,— Gabriēla turpināja.— Tik viegli nākusi nauda tikpat viegli jāpalaiž. Nopirksim karieti un pakaitināsim jūrniecības prefektu un viņa sievu. Es gribu dimantus un kašmira audumus. Palūdz atvaļinājumu, brauksim uz Parīzi, te mēs nemūžam netiksim galā ar tik lielu naudu!

Viņa apklusa un pavērās Rožē, kas, galvu rokās atspiedis, stīvi vērās grīdā un nedzirdēja Gabriēlas vārdus, šķita, ka viņa prātā malas visdrūmākās domas.

—  Kas tev noticis? Rožē!— viņa iesaucās, atspiezdamās ar roku pret viņa plecu.— Manuprāt, tu esi sabozies; es nevaru izdabūt no tevis ne vārda.

—  Esmu ļoti nelaimīgs,— viņš beidzot teica, aizturēdams nopūtu.

—  Nelaimīgs! Lai Dievs man piedod, bet tu taču nekreņķē- jies par to, ka esi paplucinājis resno kungu?

Rožē pacēla galvu un drūmi pavērās viņā.

—  Kas par to,— viņa turpināja,— kas par to, ka viņš zaudējumu tik ļoti ņēma pie sirds, ka ielaida lodi pierē? Man nav žēl neveiksmīgu spēlmaņu; turklāt varam būt droši, ka viņa nauda mūsu rokās nesīs lielāku svētību nekā viņējās: viņš to būtu izšķiedis dzerdams un smēķēdams, bet mēs par to metīsimies tūkstoš trakulībās, un tās būs citas par citām spožākas.

Rožē staigāja pa istabu, noliecis galvu uz krūtīm un nolaidis plakstus pār asaru pilnajām acīm. Jums būtu viņa žēl, ja jūs viņu redzētu.

—  Vai zini,— Gabriēla teica,— ka ļaudis, kuri nepazīst tavu romantisko jūtelību, varētu iedomāties, ka esi blēdījies?

—  Un ja nu tā būtu taisnība?— viņš jautāja dobjā balsī, apstādamies viņas priekšā.

—  Ha,— viņa atbildēja,— tu neesi pietiekami gudrs, lai blēdītos spēlē.

— Jā, es blēdījos, Gabriēla! Es blēdījos kā īsts nelaimes putns, kāds patiešām esmu.

Pēc Rožē satraukuma viņa saprata, ka mīļākais runā tīru patiesību. Viņa apsēdās uz dīvāna un brīdi klusēja.

—  Man labāk patiktu,— viņa beidzot sacīja dziļa saviļņojuma pilnā balsī,— man labāk patiktu, ja tu būtu nogalinājis desmit vīru, nekā blēdījies spēlē.

Pusstundu valdīja nāves klusums. Viņi abi sēdēja uz viena dīvāna un ne reizi nepaskatījās viens uz otru. Rožē piecēlās pirmais un diezgan mierīgi novēlēja labu nakti.

—  Ar labu nakti,— viņa nelaipni un salti atteica.

Vēlāk Rožē man sacīja, ka tovakar būtu padarījis sev galu, ja nebaidītos, ka biedri nojautīs pašnāvības iemeslu. Viņš negribēja aptraipīt savu piemiņu.

Otrā dienā Gabriēla izskatījās tikpat priecīga kā parasti; varētu sacīt, ka viņa jau aizmirsusi iepriekšējā vakarā dzirdēto atzīšanos. Rožē bija kļuvis drūms, kaprīzs, īgns; viņš reti atstāja istabu, vairījās no draugiem un bieži vien augām dienām nebilda ne vārda savai mīļākajai. Es domāju, ka viņa bēdu iemesls ir cienījams, kaut arī pārmērīgs jūtīgums, un vairākkārt mēģināju viņu mierināt, taču viņš pasūtīja mani labi tālu, izrādīdams pret nelaimīgo spēles partneri pilnīgu vienaldzību. Kādu dienu viņš pat nikni uzbruka visai holandiešu tautai un pūlējās man iestāstīt, ka Holandē nevar būt neviens pats godīgs cilvēks. Tomēr viņš paslepen mēģināja ievākt kādas ziņas par holandiešu virsnieka ģimeni, bet neviens par to nekā nezināja.

Sešas nedēļas pēc nelaimīgās triktraka partijas Rožē atrada Gabriēlas istabā vēstulīti, ko bija rakstījis kāds pielūdzējs, kurš, šķiet, pateicās viņai par parādītām laipnībām. Gabriēla bija iemiesota nekārtība, un minētā vēstulīte mētājās uz kamīna. Es nezinu, vai viņa tika lauzusi uzticību, taču Rožē tā domāja, un viņa dusmas bija drausmīgas. Vienīgi mīlestība un atlikušais lepnums viņu vēl varēja saistīt pie dzīves, un visdziļākās jūtas tika gluži negaidīti satriektas! Viņš izgāza pār iedomīgo aktrisi veselu straumi lāstu, un es nesaprotu, kā viņš, būdams tik straujas dabas, atturējās no sitieniem.

—  Šis vējgrābslis, bez šaubām, jums iedeva daudz naudas,— viņš sacīja.— Vienīgi naudu jūs mīlat, un jūs neliegtu savu labvēlību mūsu visnetīrākajam matrozim, ja viņam būtu, ko par to samaksāt.

—  Kāpēc ne?— aktrise nicīgi atcirta.— Jā, es pieņemtu maksu no matroža, bet… es viņu neapzagtu.

Rožē niknumā iekliedzās. Drebēdams viņš izvilka dunci no maksts un brīdi raudzījās Gabriēlā neprātīgu skatienu, tad, sakopojis visus spēkus, nometa ieroci viņai pie kājām un aizbēga, lai nepadotos kārdinājumam, kas viņu bija apsēdis.

Tai pašā vakarā es ļoti vēlā stundā gāju garām viņa dzīvoklim un, ieraudzījis logā uguni, iegriezos aizņemties grāmatu. Atradu Rožē iegrimušu rakstīšanā. Viņš nejutās traucēts un tik tikko pamanīja manu klātbūtni istabā. Apsēdos netālu no rakstāmgalda un vēroju viņa vaibstus; tie bija tā pārvērtušies, ka es gandrīz viņu nepazinu. Piepeši ieraudzīju uz galda jau aizzīmogotu man adresētu vēstuli. Tūlīt to atvēru. Rožē man darīja zināmu, ka nolēmis padarīt sev galu un uzticēja dažādus uzdevumus. Kamēr es lasīju, viņš turpināja rakstīt, mani nemaz neievērodams; viņš atvadījās no Gabriē- las … Varat iedomāties, cik izbrīnījies jutos un ko teicu par viņa nodomu.

—  Kā, tu gribi izdarīt pašnāvību, tu, tik laimīgs cilvēks?

—  Mīļais draugs,— viņš atbildēja, aizzīmogodams vēstuli,— tu nekā nezini. Tu mani nepazīsti. Esmu blēdis. Esmu tik nicināms, ka priekameita var rnani apvainot, un es pārāk labi jūtu savu zemiskumu, lai spētu viņai iesist.

Tad viņš man izstāstīja par triktraka partiju visu, ko jūs jau zināt. Klausīdamies es biju vismaz tikpat saviļņots kā viņš; nezināju, ko sacīt, spiedu draugam rokas, acīs man sakāpa asaras, bet es nespēju parunāt. Beidzot man ienāca prātā pateikt, ka viņam nav iemesla pārmest sev apzinātu holandieša izputināšanu, jo galu galā viņš .. . noblēdījis … tikai divdesmit piecus napoleondorus.

—  Kā tad!— viņš iesaucās, un viņa balsī bija saklausāma rūgta ironija,— es esmu sīks zaglis, nevis liels zaglis. Es ar savu godkāri! Un palieku tikai sīks blēdis!

Viņš skaļi iesmējās. Es izplūdu asarās.

Piepeši atvērās durvis un ienāca sieviete, kas tūlīt metās viņa apkampienos,— tā bija Gabriēla.

—  Piedod man,— viņa iesaucās, cieši jo cieši apskaudama Rožē.— Piedod man! Es skaidri jūtu, ka mīlu vienīgi tevi. Es tevi tagad mīlu vairāk, nekā būtu mīlējusi, ja tu nebūtu izdarījis to, ko sev pārmet. Ja gribi, es zagšu …, es jau esmu zagusi… Jā, esmu zagusi… es nozagu zelta pulksteni… Ko vēl ļaunāku var izdarīt?

Rožē neticīgi papurināja galvu, bet viņa piere šķita noskaidrojamies.

—  Nē, nabaga bērns,— viņš sacīja, maigi viņu atstumdams,— man atliek vienīgi nonāvēties. Ciešanas nav izturamas. Es nespēju pretoties sāpēm, ko jūtu.

—  Labi! Ja tu, Rožē, gribi mirt, es miršu kopā ar tevi! Kāda jēga manai dzīvei bez tevis! Man drosmes netrūkst. Esmu šāvusi, un es nogalināšos gluži tāpat kā kurš katrs cits. Turklāt esmu tēlojusi traģēdijās un esmu pie tādām lietām pieradusi.

Kad Gabriēla sāka runāt, viņai acīs bija asaras, bet pēdējie vārdi viņu pašu sasmīdināja; pat Rožē ļāva pazibēt sejā smaidam.

— Tu smejies, manu virsniek,— viņa iesaucās, sizdama plaukstas un skūpstīdama,— tu nenonāvēsies!

Un viņa turpināja skūpstīt Rožē, te raudādama, te smiedamās, te lādēdamās kā matrozis, jo viņa nebija no sievietēm, kuras baidās no katra rupja vārda.

Pa to laiku es paķēru Rožē pistoles un dunci, sacīdams:

— Dārgo Rožē, tev ir mīļākā un draugs, kuri tevi mīl. Tici man, tu šajā pasaulē vēl vari piedzīvot laimi.

Es noskūpstīju viņu un gāju prom, atstādams divatā ar Gabriēlu.

Manuprāt, mēs būtu tikai aizkavējuši viņa drūmā nodoma izpildīšanu, ja viņš nebūtu saņēmis no ministra pavēli fregates kapteiņa pirmā palīga postenī kreisēt pa Indijas jūrām, iepriekš izlaužoties cauri angļu eskadrai, kas bloķēja ostu. Tas bija riskants pasākums. Es viņam iegalvoju, ka labāk ir cildeni mirt no angļu lodes nekā bez slavas un labuma tēvijai padarīt pašam sev galu. Viņš apsolīja dzīvot. No četrdesmit tūkstošiem franku viņš pusi izdalīja sakropļotajiem matrožiem vai jūrnieku atraitnēm un bērniem. Pārējo viņš atdeva Gabriēlai, kura sākumā zvērēja šo naudu izlietot tikai labiem darbiem. Nabaga meiča patiešām gribēja izpildīt solījumu, bet viņas sajūsma mēdza ātri apdzist. Vēlāk uzzināju, ka viņa dažus tūkstošus franku izdalījusi nabagiem, bet par pārējiem sapirkusi drānas.

Mēs abi ar Rožē uzkāpām uz skaistas fregates —«Galatejas»; mūsu vīri bija drosmīgi, labi apmācīti un disciplinēti, bet komandieris — muļķis, kurš iedomājās, ka ir Žans Bārts' , jo prata lādēties labāk par bocmani, turklāt kropļoja franču valodu un nekad nebija mācījies sava aroda teoriju, bet praksi zināja visai viduvēji. Tomēr sākumā liktenis bija viņam labvēlīgs. Laimīgi tikām ārā no reida, jo sacēlās vējš, kas piespieda bloķējošo eskadru izbraukt atklātā jūrā; mēs sākām kreisēšanu, pie Portugāles krastiem sadedzinādami angļu korveti un Austrumindijas sabiedrības kuģi.

Lēnām kuģojām uz Indijas jūrām, ceļā mūs kavēja vēji un kapteiņa nepareizie manevri, un viņa neveiklība palielināja kreisēšanas briesmas. Reizēm mūs trenca ienaidnieka pārspēks, reizēm paši vajājām tirdzniecības kuģus — neviena diena nepagāja bez kāda jauna piedzīvojuma. Taču nedz briesmu pilnā dzīve, nedz fregates pārraudzīšanas pūliņi, kas ietilpa viņa pienākumos, nespēja izkliedēt skumjās domas, no kurām Rožē netika vaļā ne mirkli. Viņš, kas senāk tika uzskatīts par ostas visenerģiskāko un izcilāko virsnieku, tagad aprobežojās vienīgi ar pienākuma izpildišanu. Tiklīdz sardzes laiks bija beidzies, viņš ieslēdzās savā kajītē bez grāmatām un bez papīra; augas stundas viņš zvilnēja kojā; turklāt nelaimīgais nevarēja aizmigt.

Kādu dienu, redzēdams viņa nomāktību, es saņēmos un sacīju:

—  Pie velna, dārgais, tu mokies tīro sīkumu dēļ. Tu esi noblēdījis vienam resnam holandietim divdesmit piecus napoleondorus — labi! Bet tu mokies tā, it kā būtu ieguvis vairāk nekā miljonu! Taču saki vien, vai toreiz, kad biji N. prefekta sievas mīļākais, tevi nemaz nemocīja sirdsapziņa? Taču viņa bija vairāk nekā divdesmit piecu napoleondoru vērta!

Man neatbildējis, viņš apgriezās uz sava matrača.

Es turpināju:

—  Galu galā tavam noziegumam — ja nu tu apgalvo, ka tas ir noziegums — bija godājams iemesls un uz to mudināja dvēseles cildenums.

Viņš pagrieza galvu un uzmeta man niknu skatienu.

— Jā, bet ja nu tu būtu zaudējis, kas notiktu ar Gabriēlu? Nabaga meiča būtu tevis dēļ pārdevusi pēdējo kreklu. Ja tu zaudētu, viņa nonāktu galīgā trūkumā … Tu blēdījies viņas, mīlestības dēļ. Ir cilvēki, kas mīlestības dēļ nogalina … kas nonāvējas… Tu, dārgo Rožē, esi darījis vairāk. Cilvēkiem, kādi esam mēs, vajag vairāk vīrišķības, lai … zagtu, ja nosaucam lietas īstajos vārdos, nekā nonāvētos.

—  Varbūt tagad,— kapteinis man sacīja, pārtraukdams stāstu, es jums liekos smieklīgs. Varu apgalvot, ka draudzība pret Rožē tobrīd apveltīja mani ar daiļrunību, kas nu vairs nav pa spēkam, un, velns ar ārā, toreiz es runāju no tīras sirds, un es ticēju visam, ko sacīju. Ak, toreiz biju tik jauns!

Rožē brīdi klusēja — viņš man sniedza roku.

—  Mīļais draugs,— viņš sacīja, un likās, ka tikai ar mokām piespiež sevi atbildēt,— tu iedomājies mani labāku, nekā īstenībā esmu. Es esmu gļēvs blēdis. Kad piekrāpu holandieti, domāju tikai par to, kā iegūt divdesmit piecus napoleondorus; tas ir viss. Gabriēla man nebija ne prātā, un tieši tāpēc es sevi nicinu … Lai es vērtētu savu godu zemāk par divdesmit pieciem napoleondoriem! … Kāds maziskums! … Jā, es būtu laimīgs, ja varētu sev sacīt: «Es zagu, lai paglābtu Gabriēlu no trūkuma.» Nē! … Nē! … Es nedomāju par viņu .. . Tobrīd es nejutu mīlestību … Es biju spēlmanis … Es biju zaglis … Es nozagu naudu, lai tā piederētu man … Un šis solis mani ir tā notrulinājis, tā noplicinājis, ka nu manī vairs nav nedz drosmes, nedz mīlestības… Es dzīvoju un vairs nedomāju par Gabriēlu … Es esmu beigts cilvēks.

Viņš izskatījās tik izmisis, ka gadījumā, ja viņš man būtu palūdzis pistoles, lai nonāvētos, es būtu viņam tās iedevis.

Kādā nelaimīgā piektdienā mēs ieraudzījām lielu angļu fregati —«Alcestu», kas sāka mūs vajāt. Uz tās bija piecdesmit astoņi lielgabali, bet uz mūsējās — tikai trīsdesmit astoņi. Mēs uzvilkām visas buras, lai aizbēgtu, bet ienaidnieka kuģa gaita bija ātrāka. Ik bridi attālums saruka. Kļuva skaidrs: pirms iestāsies nakts, mēs būsim spiesti pieņemt nevienlīdzīgu kauju. Mūsu kapteinis iesauca Rožē savā kajītē, kur viņi apspriedās vairāk nekā stundas ceturksni. Rožē atkal iznāca uz augšējā klāja, paņēma mani pie rokas un paveda sānis.

—  Pec divām stundām,— viņš sacīja,— sāksies kauja: tas mulla, kas knosās kā tāds sauszemes žurka, ir pilnīgi zaudējis galvu. Varētu pieņemt vienu no diviem lēmumiem: pirmais, godpilnākais, būtu ļaut ienaidniekam mums tuvoties, tad strauji uzbrukt, raidot uz tā borta kādus simt drošsirdīgus puišus; otrs lēmums, kas nav slikts, bet ir diezgan gļēvulīgs, būtu samazināt kuģa svaru, izmetot jūrā daļu lielgabalu. Tad mēs varētu piebraukt ļoti tuvu pie Āfrikas krasta, ko varam saskatīt no kreisā borta. Angļi baidītos dabūt sūci un būtu spiesti ļaut mums aizbēgt; taču mūsu brašais kapteinis nav nedz gļēvulis, nedz varonis; viņš ļaus sadragāt kuģi no attāluma ar lielgabalu šāvieniem un pēc pāris stundu ilgas cīņas godīgi padosies. Jo ļaunāk jums: jūs gaida Portsmutas peldošie cietumi. Es gan nevēlos tos redzēt.

—  Varbūt,— es sacīju,— mūsu pirmie šāvieni trāpīs ienaidnieku tik vārīgās vietās, ka tas būs spiests atsacīties no vajāšanas?

—  Paklausies, es negribu kļūt par gūstekni, labāk lai mani nogalina. Ir laiks izbeigt. Ja nelaimīgā kārtā mani tikai ievainos, apsoli, ka iemetīsi mani jūrā. Tā ir gulta, kur vajag mirt krietniem jūrniekiem, un es tāds esmu.

—  Kāds neprāts,— es iesaucos,— un kādu pienākumu tu man uzliec!

—  Tu izpildīsi laba drauga pienākumu. Pats zini, ka man jāmirst. Es atsacījos 110 pašnāvības vienīgi tāpēc, ka cerēju — mani nogalinās. Tev vajadzētu to atcerēties. Tāpēc apsoli man, ja tu mani noraidīsi, es to palūgšu bocmanim, kas mani nenoraidīs.

Brīdi padomājis, es atbildēju:

—  Apsolu izpildīt tavu vēlēšanos, ja vien tu būsi ievainots nāvīgi, bez cerības izveseļoties. Tādā gadījumā esmu ar mieru aiztaupīt tev ciešanas.

—  Mani vai nu nāvīgi ievainos, vai arī nogalinās.

Viņš man sniedza roku, ko es cieši paspiedu. Tad viņš nomierinājās, un viņa seja pat uzplaiksnīja tāda kā kareivīga jautrība.

Ap pulksten trim pēcpusdienā ienaidnieka lielgabalu lodes jau aizsniedza mūsu takelāžu. Tad nolaidām daļu buru un pagriezāmies ar bortu pret «Alcestu», atklājām uguni, uz ko angļi atbildēja ar spēcīgu pretuguni. Apmēram pēc stundu ilgas kaujas mūsu kapteinis, kas, starp citu, nedarīja neko, gribēja izmēģināt abordāžu. Bet mums jau bija daudz kritušo un ievainoto, apkalpe bija zaudējusi kaismi; turklāt mums bija sabojāts daudz takelāžas un stipri iedragāti masti. Brīdī, kad pacēlām buras, lai dotos abordāžas uzbrukumā, ar lielu brīkšķi nogāzās galvenais masts, kas tikko turējās. «Alcests» izmantoja šīs nelaimes radīto apjukumu. Angļu fregate iegriezās šķērsām mūsu pakaļgalam, turot mūs nepilna pistoles šāviena attālumā visa sava borta garumā. Tā varēja trāpīt katru punktu uz mūsu nelaimīgās fregates no priekšgala līdz pakaļgalam, turpretī mēs šādā pozīcijā varējām likt pretī vienīgi divus mazus lielgabalus. Tai brīdī atrados blakus Rožē, kas pūlējās pārcirst tauvas, kuras vēl turēja nogāzto mastu. Sajutu, ka viņš cieši spiež man roku; pagriezos un ieraudzīju draugu asiņainu guļam uz augšējā klāja. Viņš tikko bija dabūjis kartečas lādiņu vēderā.

Kapteinis pieskrēja pie viņa saukdams:

—  Ko lai dara, leitnant?

—  Vajag pienaglot karogu pie šī masta paliekas un nogremdēt kuģi.

Kapteinis tūlīt aizsteidzās, nemaz nedomādams klausīt tādam padomam.

—  Paklau,— Rožē man teica,— atceries savu solījumu!

—  Nav tik ļauni, tu vēl vari izķepuroties.

—  Met mani pāri bortam,— viņš iekliedzās, briesmīgi lādēdamies un turēdamies mana apģērba stērbelē.— Tu labi redzi, ka es vairs nevaru izglābties; met mani jūrā, es negribu noskatīties, kā mēs padosimies.

Pienāca divi matroži, lai nonestu viņu tilpnē.

—  Pie lielgabaliem, blēži!— viņš pilnā kaklā iesaucās.— Šaujiet kartečas un mērķējiet uz augšējo klāju! Un tu — ja tu nepildīsi solījumu, es tevi nolādēšu, un es tevi turēšu par lielāko gļēvuli un viszemiskāko cilvēku pasaulē!

Viņa brūce patiešām bija nāvīga. Es redzēju kapteini saucam vienu virsnieku un pavēlam nolaist mūsu karogu. — Pasniedz roku,— es sacīju Rožē. Brīdī, kad mūsu karogs tika nolaists

—  Kapteini, pie kreisā borta valis!— kāds mičmanis viņu pārtrauca, piesteigdamies pie mums.

—  Valis!— kapteinis iesaucās un aiz prieka aizmirsa turpināt stāstu.— Labi ātri nolaidiet laivu jūrā! Jollu jūrā! Visas laivas jūrā! Harpūnas, tauvas! Utt., utt.

Tā es neuzzināju, kādā nāvē miris nelaimīgais leitnants Rožē.