# Tamango

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele

Tamango

Aprakstīts tipisks vergu tirgonis, kapteinis Ledu. Viņam un viņa palīgiem pretnostatīts varonīgs nēģeru virsaitis un viņa ciltsbrāļi, un lai gan Merimē attēlo Tamango un citus nēģerus kā mežonīgus, māņticīgus, bieži vien savtīgus un nežēlīgus, tomēr viņos ir dziļi cilvēciskas īpašības, kas padara šos vergus labākus par viņu paverdzinātājiem - baltajiem. Lasītājam rodas iespaids, ka vergu tirgonis Ledu ir daudz lielāks mežonis nekā virsaitis Tamango

Zvaigzne 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## TAMANGO

1958 gadā uzņemta fraču itāļu kopražojuma filma. Dublēta PSRS.

Krasā atšķirībā no lielākās daļas jūrnieku, kuri, tāpat kā viņš, ilgi nīkuļojuši zemās dienesta pakāpēs, viņam nemaz nepiemita šis dziļais riebums pret jauninājumiem un rutīnas gars, kādu tie pārāk bieži ienesa līdzi augstākos posteņos. Kapteinis Ledū, tieši pretēji, pirmais bija ieteicis sava kuģa īpašniekam lietot skārda kastes ūdens uzglabāšanai. Uz viņa klāja roku važas un ķēdes, kuras uz nēģeru kuģiem mēdz būt lielā vairumā, bija pagatavotas pēc jaunas sistēmas un rūpīgi nolakotas, lai pasargātu tās no rūsas. Bet visvairāk goda vergu tirgotāju vidū viņam sagādāja cilvēktirdzniecībai domātas brigas būve, ko viņš pats vadīja,— ātrs burinieks, šaurs, garš kā karakuģis un tomēr spējīgs uzņemt ļoti lielu skaitu melno. Viņš to nosauca par Cerību. Viņš vēlējās, lai šaurā un saspiestā starptelpa nepārsniegtu trīs pēdu četru collu' augstumu, uzskatīdams, ka šis samērs vidēja auguma vergiem dos iespēju ērti sēdēt; un kas gan viņiem par vajadzību piecelties?

— Tikko viņi nonāks kolonijās,— Ledū sacīja,— viņiem būs jāstāv kājās pārāk daudz.

Starp kājām melnajiem, kuri sēdēja divās līdzteku rindās, muguras atslējuši pret kuģa ārsienām, palika brīva telpa, ko citos vergu kuģos lietoja tikai caurstaigāšanai. Ledū iedomājās novietot šai spraugā vēl citus nēģerus, noguldītus svērteniski pirmajiem. Tādā veidā viņš uzņēma desmit nēģeru vairāk nekā citā līdzīgas tonnāžas kuģī. Vajadzības gadījumā tur varētu iekraut vēl vairāk; bet jābūt cilvēcīgam un jāatstāj katram nēģerim vismaz piecas pēdas gara un divas pēdas plata telpa, kur apgriezties sešu vai vairāk nedēļu ilgā pārbraucienā. «Jo galu galā,» Ledū teica kuģa īpašniekam, lai attaisnotu šo liberālo rīcību, «nēģeri visumā tāpat ir cilvēki kā baltie.»

Cerība aizpeldēja no Nantes kādā piektdienā, kā māņticīgi ļaudis vēlāk ievēroja. Inspektori, kuri rūpīgi pārmeklēja brigu, neatrada sešas lielās kastes, kas bija piekrautas ar ķēdēm, roku važām un dzelžiem, kurus nezin kāpēc sauc par taisnības kārtīm. Viņi arī nemaz nebrīnījās par milzīgajiem dzeramā ūdens krājumiem, kurus veda līdzi Cerība, kas, kā bija rakstīts dokumentos, brauca tikai uz Senegālu, lai tur iepirktu kokus un ziloņkaulu. Brauciens nav garš, tas tiesa, bet galu galā mazliet vairāk piesardzības nevar kaitēt. Ja viņus pārsteigtu bezvējš, kas tad ar viņiem notiktu bez ūdens?

Cerība tātad devās ceļā kādu piektdienu, ar labu takelāžu un labi apgādāta ar visu. Ledū varbūt būtu vēlējies mazliet stingrākus mastus; tomēr, kopš viņš komandēja kuģi, viņam nav bijis par ko sūdzēties. Pārbrauciens bija laimīgs un straujš lidz Āfrikas piekrastei. Viņš noenkurojās Žoalas upē (tā es domāju) tādā brīdī, kad angļu kreiseri nemaz neuzmanīja šo piekrastes daļu. Vietējie mākleri tūlīt uzkāpa uz klāja. Mirklis bija cik vien iespējams izdevīgs; Tamango, slavens karotājs un cilvēku tirgotājs, bija nupat kā atvedis piekrastē ļoti daudz vergu, un viņš no tiem atbrīvojās par ļoti lētu cenu, kā cilvēks, kas jūt savu spēku un iespēju drīz vien atjaunot krājumus, līdzko viņa tirdzniecības prece apsīktu.

Kapteinis Ledū lika sevi izcelt krastā un apmeklēja Tamango. Viņš to atrada salmu būdā, kas steigā bija tam uzcelta, divu savu sievu un dažu palīgu un vergu vedēja sabiedrībā. Ta- mango bija izgreznojies, iai uzņemtu balto kapteini. Viņš bija uzvilcis vecus, zilus formas svārkus, kuriem vēl turējās kaprāļa uzšuves; bet uz katra pleca karājās divi zelta uzpleči, piestiprināti pie vienas pogas, un viens no tiem kuļājās priekšā, otrs aiz muguras. Tā kā viņam nebija krekla mugurā un svārki bija par īsu vīram viņa augumā, tad starp mundiera baltajiem atlokiem un Gvinejas audekla biksēm rēgojās pamatīga melnas ādas svītra, kas izskatījās kā plata josta. Liels kavalēristu zobens bija virvē pakārts pie sāniem, un rokā viņš turēja skaistu angļu ražojuma divstobreni. Tā uzcirties, afrikāņu karotājs domāja pārspējam elegancē vispilnīgāko Parīzes vai Londonas švītu.

Kapteinis Ledū kādu laiciņu vēroja viņu klusēdams, kamēr Tamango, izsliedamies kā grenadieris skatē kāda ārzemju ģenerāļa priekšā, izbaudīja iespaidu, kādu viņš iedomājās atstājam uz balto. Ledū, nopētījis viņu kā lietpratējs, pievērsās savam palīgam un sacīja:

—  Lūk, kur zellis, kuru es pārdotu vismaz par tūkstoš ekijiem, ja nogādātu viņu sveiku un veselu Martinikā.

Viņi atsēdās, un kāds matrozis, kas mazliet prata volofu valodu, uzņēmās tulka pienākumus. Pēc tam kad bija pārmīti pirmie apsveikuma vārdi, kuģa puika atnesa grozu ar degvīna pudelēm; sadzēra, un kapteinis, lai uzlabotu Tamango garastāvokli, uzdāvināja viņam jauku vara pulvera ragu, rotātu ar Napoleona attēlu reljefā. Kad dāvana bija ar pienācīgo atzinību pieņemta, viņi izgāja ārā no būdas, atsēdās ēnā degvīna pudeļu priekšā un Tamango pamāja, lai atved vergus, kas viņam bija pārdodami.

Tie parādījās garā virknē, pārguruma un baiļu saliektiem stāviem, katram no viņiem kakls bija ietverts vairāk nekā sešas pēdas garā dakšā, kuras abus galus pakausī savienoja koka nūja. Kad jāsāk virzīties, viens no vedējiem uzliek sev uz pleca pirmā verga dakšas galu; tas savukārt sev uzkrauj viņam tieši sekojošā cilvēka dakšu; cits nes trešā verga dakšu un tāpat visi pārējie. Ja jāapstājas, virknes vedējs iedur zemē dakšas roktura smailo galu, un viss gājiens apstājas. Nav grūti aptvert, ka nevar pat domāt par bēgšanu, kad pie kakla piesieta resna, sešu pēdu gara nūja.

Par katru vergu, vīrieti vai sievieti, kas devās garām, kapteinis raustīja plecus, atrada, ka vīrieši ir vārgi, sievietes pārāk vecas vai pārāk jaunas, un žēlojās par melnās rases pagrimumu.

—  Viss deģenerējas,— viņš teica.— Agrāk tas bija pavisam savādāk. Sievietes bija piecas pēdas sešas collas garas, un četri vīri vieni paši varēja griezt fregates ratu, lai uzvilktu lielo enkuru.

Nepārtraukti peldams, viņš tomēr izdarīja pirmo izlasi no visspēcīgākajiem un visskaistākajiem melnajiem. Par šiem viņš varētu maksāt parasto cenu; bet par pārējiem viņš pieprasīja lielu pazeminājumu. Tamango savukārt aizstāvēja savas intereses, lielīja savu preci, runāja par cilvēku retumu un ar tirdzniecību saistīto risku. Viņš nobeidza, pieprasot cenu, nezinu gan — kādu, par vergiem, kurus baltais kapteinis gribēja aizvest uz savu kuģi.

Līdzko tulks bija pateicis franciski Tamango pieprasījumu, Ledū tikko nepakrita aiz pārsteiguma un sašutuma; tad, murminādams kādus šaušalīgus lāstus, viņš piecēlās, it kā lai pārtrauktu jebkādu turpmāku tirdzniecību ar tik aušīgu cilvēku. Tad Tamango viņu atturēja; tikai ar pūlēm viņš piedabūja kapteini atkal atsēsties. Attaisīja jaunu pudeli, un pārrunas sākās no gala. Tagad bija melnā vīra kārta uzskatīt baltā piedāvājumus par neprātīgiem un trakiem. Klaigāja, ilgi strīdējās, bagātīgi dzēra degvīnu; bet degvīns ļoti dažādi ietekmēja abu pušu līgumslēdzējus. Jo vairāk francūzis dzēra, jo vairāk viņš samazināja savus piedāvājumus; jo vairāk afrikānis dzēra, jo vairāk viņš atkāpās no savām prasībām. Tādējādi, kad grozs bija iztukšots, viņi vienojās. Sliktus kokvilnas audumus, pulveri, kramus, trīs mučeles degvīna, piecdesmit slikti izlabotas šautenes apmainīja pret simt sešdesmit vergiem. Lai apstiprinātu darījumu, kapteinis sita plaukstā melnajam, kas bija jau vairāk nekā pusapdzēries, un tūlīt vergus nodeva franču matrožiem, kas steidzās tos atbrīvot no koka dakšām, lai uzliktu tiem dzelzs važas ap kaklu un ap rokām; tas skaidri parāda eiropiešu civilizācijas pārākumu.

Palika vēl kādi trīsdesmit vergi: tur bija bērni, sirmgalvji, vārgas sievietes. Kuģis bija pilns.

Tamango, kas nezināja, ko iesākt ar šo pārpalikumu, piedāvāja kapteinim tos pārdot par pudeli degvīna gabalā. Piedāvājums vilināja. Ledū atcerējās, ka Siclliešu vespera[4] uzvedumā Nantē viņš bija redzējis daudz resnu un tuklu cilvēku iespieža- mies jau pārpildītajā parterā un tomēr beidzot tur atsēžamies, tāpēc ka cilvēku augumi ļauj saspiesties. Viņš paņēma divdesmit šmaugākos no trīsdesmit vergiem.

Tad Tamango neprasīja vairāk par glāzi degvīna par katru no desmit paiikušajiem. Ledū apsvēra, ka bērni nemaksā un neaizņem vairāk par pusvietu publiskos satiksmes līdzek|os. Tad viņš paņēma arī trīs bērnus; bet viņš paskaidroja, ka vairāk negrib uzņemt nevienu melno. Tamango, redzēdams, ka viņam vēl paliek pāri septiņi vergi, satvēra šauteni un notēmēja uz sievieti, kura stāvēja pirmā; tā bija šo triju bērnu māte.

—  Pērc,— viņš teica baltajam,— vai arī es viņu nogalināšu; mazu glāzīti degvīna vai es šaušu.

—  Pie velna, ko tad es ar viņu lai daru?— Ledū atbildēja.

Tamango izšāva, un verdzene beigta nokrita zemē.

—  Tā, tagad nākamo!— iesaucās Tamango, tēmēdams uz gluži sagumušu sirmgalvi:— glāzi degvīna vai arī. . .

Viena no viņa sievām pacirta sānis viņa roku, un šāviens aizgāja garām. Viņa bija pazinusi sirmgalvī, ko vīrs gribēja nošaut, giriptu jeb burvi, kas viņai bija pareģojis, ka viņa būs valdniece.

Tamango, ko degvīns bija padarījis traku, zaudēja pašsavaldīšanos, redzot, ka pretojas viņa gribai. Viņš rupji iesita sievai ar šautenes laidi; tad, pievērsies Ledū, teica tam:

—  Ņem, es tev dāvāju šo sievieti.

Viņa bija glīta. Ledū skatījās uz viņu smaidīdams, tad paņēma viņu aiz rokas:

—  Gan jau es atradīšu, kur viņu likt,— tas sacīja.

Tulks bija humāns cilvēks. Viņš iedāvināja Tamango papes tabakas kārbiņu un palūdza viņam sešus atlikušos vergus. Viņš tos atbrīvoja no dakšām un ļāva tiem aiziet, kurp tie vēlas. Tūlīt tie metās bēgt, cits šur, cits tur, visi ļoti noraizējušies, kā atgriezties savā zemē, kura ir divsimt jūdžu no piekrastes.

Pa to laiku kapteinis atvadījās no Tamango un rūpējās par to, lai cik vien ātri iespējams iekrauj viņa preci. Nebija prātīgi ilgi palikt upē; kreiseri varēja atkal parādīties, un viņš gribēja otrā dienā pacelt buras. Tamango atgūlās zālē, paēnā, un aizmiga, lai izgulētu reibumu.

Kad viņš atmodās, kuģis jau bija pacēlis buras un peldēja lejup pa upi. Tamango galvu vēl apmigloja vakardienas reibums, viņš sauca savu sievu Aišē. Viņam atbildēja, ka Aišē bijusi nelaime viņam nepatikt un viņš to uzdāvinājis baltajam kapteinim, kurš to aizvedis uz savu kuģi. Dzirdot šo vēsti, Tamango, gluži apstulbots, iesita sev pa galvu, tad pakampa šauteni, un, tā kā upe pirms ieplūšanas jūrā meta vairākus līkumus, viņš steidzās pa taisnāko ceļu uz nelielu līcīti, kas bija pusjūdzes attālumā no ietekas. Tur viņš cerēja atrast kādu laivu, ar ko varētu piepeldēt pie brigas, kuras gaitu upes izliekumiem vajadzēja aizkavēt. Viņš nebija maldījies: tiešām viņš paguva ielēkt kādā laivelē un sasniegt nēģeru kuģi.

Ledū bija pārsteigts, viņu ieraugot, bet vēl vairāk dzirdot, ka viņš atprasa savu sievu.

—  Kas labprātīgi atdāvināts, to neprasa atpaka|,— viņš atbildēja.

Viņš pagrieza muguru Tamango. Melnais neatlaidās, piedāvādams atdot atpaka| daļu no precēm, kuras bija saņēmis apmaiņā par vergiem. Kapteinis sāka smieties; sacīja, ka Aišē esot ļoti laba sieva un ka viņš gribot to paturēt. Tad nabaga Tamango lēja asaru straumes un izgrūda tik spalgus sāpju kliedzienus kā nelaimīgs cilvēks zem ķirurga naža. Te viņš vā(ājās pa klāju, saukdams savu dārgo Aišē, te atkal dauzīja galvu pret dēļiem, it kā gribēdams nogalināties. Joprojām neaizkustināts, kapteinis, norādīdams viņam uz krastu, deva mājienu, ka ir laiks aiziet; bet Tamango palika stūrgalvīgs. Viņš piedāvāja pat savus zelta uzplečus, savu šauteni un zobenu. Viss bija velti.

Šīs izskaidrošanās laikā Cerības leitnants sacīja kapteinim:

—  Viņnakt nomira trīs vergi, mums ir brīva vieta. Kāpēc mums nepaņemt šo spēcīgo puisi, kas viens pats ir vairāk vērts nekā trīs mirušie?

Ledū apsvēra, ka Tamango varētu pārdot vismaz par tūkstoš ekijiem; ka šis brauciens, kas solījās izvērsties ļoti veiksmīgs, droši vien viņam būs pēdējais: un, galu galā, tā kā viņš savu stāvokli ir nodrošinājis un nodomājis atteikties no vergu tirdzniecības, tad viņam nav svarīgi, vai Gvinejas piekrastē par viņu paliek laba vai slikta slava. Turklāt krastmala bija gluži tukša un afrikāņu karotājs pilnīgi viņa varā. Vajadzēja tikai viņam atņemt ieročus; jo būtu ļoti bīstami ķerties viņam klāt, kamēr tie vēl bija viņa rīcībā. Ledū tātad palūdza viņa šauteni, it kā lai to aplūkotu un pārliecinātos, va-i tā ir tik daudz vērta, cik skaistā Aišē. Pārbaudīdams aizslēgu, viņš parūpējās nobērt pulveri no krama. Leitnants savukārt cilāja zobenu; un, kad Tamango bija tā atbruņots, divi spēcīgi matroži metās viņam virsū, nogāza viņu uz muguras un ņēmās sasaistīt. Melnā vira pretestība bija varonīga. Attapies no pirmā pārsteiguma, par spīti savai nelabvēlīgajai pozīcijai, viņš ilgi cīnījās pret abiem matrožiem. Pateicoties savam apbrīnojamam spēkam, viņam izdevās piecelties. Ar vienu dūres triecienu viņš nogāza gar zemi vīru, kas viņu turēja aiz apkakles; viņš pameta gabalu svārku otra matroža rokās un kā neprātīgs metās virsū leitnantam, lai izrautu tam zobenu. Tas viņam iezvēla ar zobenu pa galvu, iecirzdams platu, bet ne pārāk dziļu brūci.

Tamango pakrita otrreiz. Tūlīt viņam cieši sasēja kājas un rokas. Kamēr viņš pretojās, viņš bija izgrūdis niknus kliedzienus un plosījies kā lamatās notverts meža kuilis; bet, līdzko viņš redzēja, ka katra pretošanās ir veltīga, viņš aizvēra acis un vairs nepakustējās. Tikai spēcīgā un straujā elpa liecināja, ka viņš vēl dzīvs.

—  Pie joda!— kapteinis Ledū iesaucās,— melnie, kurus viņš pārdeva, gan smiesies no visas sirds, redzot, ka pienākusi arī viņa kārta būt vergam. Šoreiz tie skaidri redzēs, ka katra liktenis ir iepriekš paredzēts.

Pa to laiku nabaga Tamango zaudēja asinis. Līdzjūtīgais tulks, kas dienu iepriekš bija glābis dzīvību sešiem vergiem, piegāja pie viņa, pārsēja ievainojumu un izteica dažus mierinājuma vārdus. Es gan nezinu, ko viņš varēja sacīt. Melnais palika nekustīgs kā līķis. Diviem matrožiem viņš bija jāaiznes kā sainis uz starptelpām, uz viņam nolemto vietu. Pāris dienu viņš negribēja ne dzert, ne ēst; viņš tikko pavēra acis. Vaņģnie- cības biedri, viņa kādreizējie gūstekņi ar stulbu izbrīnu redzēja viņu ierodamies savā vidū. Viņš tiem vēl iedvesa tik lielas bailes, ka neviens pats neuzdrošinājās aizskart tā vīra postu, kurš bija viņu nelaimes iemesls.

Laba zemes vēja dzīts, kuģis strauji attālinājās no Āfrikas krastiem. Vairs neraizēdamies par angļu kreisēšanu, kapteinis domāja tikai par milzīgajiem guvumiem, kas viņu gaidīja kolonijās, uz kurām viņš virzījās. Viņa melnkoks uzturējās bez bojājumiem. Lipīgas slimības neparādījās. Tikai divpadsmit nēģeri un pie tam no pašiem vārgākajiem nomira aiz karstuma; tas bija nieks. Lai viņa cilvēku krava no brauciena grūtībām ciestu cik maz vien iespējams, viņš uzmanīja, lai vergus katru dienu izlaistu uz klāja. Pārmijus vienai trešdaļai no šiem nelaimīgajiem deva pa stundai, lai tie uzņemtu gaisa krājumu visai dienai. Daļa apkalpes viņus uzraudzīja, apbruņojušies līdz zobiem, aiz bailēm no dumpošanās; bez tam rūpējās arī par to, lai viņus nekad pilnīgi neatbrīvotu no viņu važām. Reizēm kāds matrozis, kas prata spēlēt vijoli, apveltīja viņus ar koncertu. Tad bija interesanti redzēt visas šīs melnās sejas pievēršamies mūziķim, pakāpeniski zaudējam stulbā izmisuma izteiksmi, plati iesmejamies un plaukšķinām rokas, cik viņu ķēdes to atļāva. Vingrināšanās ir nepieciešama veselībai; tāpēc arī viens no kapteiņa Ledū derīgajiem paņēmieniem bija bieži likt vergiem dejot, kā liek mīņāties uz vietas ilgam pārbraucienam apkrautiem zirgiem.

—  Nu, bērni, dejojiet, līksmojiet,— kapteinis sacīja pērkonīgā balsī, pliukšķinādams ar milzīgu pasta kučiera pātagu.

Un tūlīt nabaga melnie saka lekat un diet.

Kādu laiku ievainojums aizturēja Tamango apakšā. Beidzot viņš parādījās uz klāja; un vispirms, lepni paceldams galvu vergu biklajā barā, viņš uzmeta skumju, bet rāmu skatienu milzīgajam ūdens plašumam, kas apņēma kuģi, tad viņš atgūlās vai drīzāk nokrita uz klāja dēļiem, pat nepapūlēdamies sakārtot savas važas, lai tās viņam būtu mazāk neērtas. Ledū, atsēdies kuģa pakaļgalā, mierīgi kūpināja savu pīpi. Viņa tuvumā Aišē, bez bažām, ģērbusies greznā, zilā kokvilnas kleitā, glītās safjāna tupelītēs ieautām kājiņām, turēdama rokā ar liķierpude- lēm apkrautu paplāti, stāvēja gatavībā, lai ielietu viņam dzērienu. Bija skaidrs, ka viņai jāveic svarīgi pienākumi kapteiņa labā. Kāds melnais, kas ienīda Tamango, pamāja, lai viņš paskatās uz to pusi, Tamango pagrieza galvu, ieraudzīja viņu, iekliedzās, un, trauksmaini uzlēcis kājās, viņš aizskrēja uz kuģa pakaļgalu, pirms sardzes matroži paguva pretoties tik milzīgam kuģniecības disciplīnas pārkāpumam.

—  Aišē!— sauca viņš pērkonīgā balsī, un Aišē šausmās iekliedzās.— Tu domā, ka balto zemē nav Mama-Džumbo'!

Jau atsteidzās matroži ar paceltām nūjām; bet Tamango, sakrustojis rokas un kā nejūtīgs, mierīgi atgriezās savā vietā, kamēr Aišē, izplūstot asarās, šķita šo noslēpumaino vārdu pārakmeņota.

Tulks paskaidroja, kas ir šis baigais Mama-Džumbo, kura vārds vien jau iedvesa lādas šausmas.

—  Tas ir nēģeru bubulis,— viņš sacīja.— Kad kāds vīrs baiļojas, lai viņa sieva nedarītu to, ko dara daudzas sievas Francijā, tāpat kā Āfrikā, viņš tai piedraud ar Mama-Džumbo. Es, kas jums to stāstu, esmu redzējis Mama-Džumbo un izpratis šo viltību; bet melnie… tie ir vientieši, nekā nesaprot. Iedomājieties, ka vakarā, kamēr sievietes izklaidējas dejā, rīkojot folgar, kā viņi saka savā žargonā, pēkšņi no mazā, ļoti biezā un ļoti tumšā mežiņa dzird atskanam dīvainu mūziku un neredz nevienu spēlējam; visi muzikanti paslēpti mežā. Tur ir niedru flautas, koka tamburīni, balafos un ģitāras, kuras tie pagatavo no pāršķeltiem ķirbjiem. Tie visi spēlē tādu melodiju, ar kuru velnu varētu iedzīt zemē. Sievietes, tikko padzirdējušas šo melodiju, sāk drebēt pie visām miesām, viņas grib bēgt, bet vīri attur; viņas labi zina, kas tās sagaida. Pēkšņi no meža iznāk liels, balts tēls, garš kā mūsu bramštenga, galva liela kā kubls, acis platas kā klīzes1 un rīkle kā velnam; ar uguni iekšā. Tas soļo lēnītēm, lēnītēm un neaiziet tālāk par pusjūras jūdzi no mežmalas. Sievietes kliedz:

—  Lūk, Mama-Džumbo!

Viņas spiedz kā austeru tirgotājas. Tad vīri viņām saka:

—  Nu, blēdes, tagad pasakiet, vai esat bijušas prātīgas; ja melosiet, Mama-Džumbo jūs dzīvas apēdīs.— Gadījās arī tik vientiesīgas, kas atzinās, un tad vīri tās dauzīja kā pelavu maisus.

—  Un kas tad bija baltais tēls, šis Mama-Džumbo?— kapteinis jautāja.

— Tas bija kāds jokdaris, ietinies lielā, baltā palagā, galvas vietā uzlicis gara mieta galā izdobtu ķirbi ar iededzinātu sveci iekšā. Tur nav pārāk lielas viltības, bet nav vajadzīga sevišķa asprātība, lai piemānītu melnos. Visumā šis Mama-Džumbo ir labs izgudrojums, un es vēlētos, kaut arī mana sieva tam ticētu.

—  Par savējo varu sacīt,— Ledū teica,— ka, ja arī viņa nebaidās no Mama-Džumbo, viņai ir bailes no Rungas iz maisa; un bez tam viņa gan zina, ka es ar viņu tiktu galā, ja viņa ar mani izspēlētu kādu joku. Mēs, Ledū, ģimenē neesam iecietīgi, un, kaut arī man ir tikai viena dūre, tā vēl spēj diezgan labi savaldīt vienu sievišķi. Tam jūsu ērmam, kas runā par Mama-Džumbo, jūs pasakiet, lai viņš uzvedas pienācīgi un nebiedē mazo sievieti, vai arī es likšu viņam tā pakasīt muguru, ka viņa melnā āda kļūs sarkana kā rostbifs.

Pēc šiem vārdiem kapteinis nokāpa savā kajītē, ataicināja Aišē un mēģināja viņu mierināt; bet ne ar glāstiem, pat ne ar sitieniem, jo galu galā taču var zaudēt pacietību, nekā nevarēja panākt pie skaistās nēģerietes: asaru straumes plūda no viņas acīm. Kapteinis nelāgā omā uzkāpa atpakaļ uz klāja, piesējās sardzes virsniekam par manevru, kuru tas pašreiz norīkoja.

Naktī, kad gandrīz visa apkaipe gulēja dziļā miegā, sardzes vīri izdzirda sākumā smagu, svinīgu, drūmu dziesmu, kas atskanēja no kuģa starptelpas, tad baismi spalgu sievietes kliedzienu. Tūlīt pēc tam pa visu kuģi atbalsojās Ledū rupjā balss, lādēdamās un draudēdama, un viņa briesmīgās pātagas pliukšķi. Pēc brīža viss atkal iegrima klusumā. Otrā dienā Tamango parādījās uz klāja ar sašvīkātu seju, bet ar tikpat lepnu, tikpat stingru izteiksmi kā iepriekš.

Caurumi kuģa priekšgala sānos, pa kuriem izvelk tauvas un ķēdes. (Tulk. piezīme.)

Līdzko Aišē viņu ieraudzīja, tā atstāja kuģa pakaļgalu, kur bija sēdējusi blakus kapteinim, un, ātri aizskrējusi pie Tamango, nometās ceļos viņa priekšā un teica viņam dziļā izmisumā:

—  Piedosi man, Tamango, piedod man!

Tamango viņā cieši nolūkojās kādu minūti; tad, pamanījis, ka tulka nav tuvumā, sacīja:

—  Vīlīti!

Un viņš atgūlās uz klāja, pagriezdams muguru Aišē. Kapteinis viņai izteica smagus pārmetumus, pat iepliķēja un aizliedza sarunāties ar bijušo vīru; bet viņš bija tālu no aizdomām par īso vārdu jēgu, kurus tie bija pārmijuši, un pat neizvaicāja par to.

Pa to laiku Tamango, ieslodzīts kopā ar citiem vergiem, dienu un nakti viņus musināja izmēģināt pārdrošu vardarbu, lai atgūtu savu brīvību. Viņš tiem runāja par balto nelielo skaitu un vērsa uzmanību uz viņu sargu vienmēr pieaugošo nevērību; tad, sīkāk nepaskaidrojis, viņš sacīja, ka pratīs aizvest tos atpakaļ uz viņu zemi, lielījās ar savām zināšanām okultās zinātnēs, pret kurām melnajiem liela bijāšana, un piedraudēja ar nelabā atriebšanos tiem, kuri atteiktos palīdzēt viņa pasākumā. Savās runās viņš izsacījās pēlu dialektā, ko zināja vairums vergu, bet tulks nesaprata. Cieņa, kāda melnajiem bija pret runātāju, ierastā bijība un ieradums viņam paklausīt apbrīnojami palīdzēja viņa daiļrunībai, un tie steidzināja viņu noteikt atbrīvošanās dienu daudz ātrāk, nekā viņš pats jutās spējīgs to izpildīt. Viņš atbildēja sazvērniekiem nenoteikti, ka vēl nav pienācis laiks un ka nelabais, kas viņam parādoties sapņos, vēl neesot viņam devis norādījumu, bet ka tiem esot jābūt gatavībā uz pirmo mājienu. Tomēr viņš nepalaida garām nevienu izdevību, lai pārbaudītu sargu modrību. Reiz kāds matrozis, atstājis šauteni atslietu pret kuģa malu, uzjautrinājās, nolūkojoties lidojošo zivju barā, kas sekoja kuģim; Tamango satvēra šauteni un sāka to grozīt, jocīgiem žestiem atdarinādams kustības, kādas bija redzējis izdarām, matrožiem vingrinoties. Pēc mirkļa šauteni viņam atņēma, bet viņš bija uzzinājis, ka var pieskarties ierocim, nemodinot tūlītējas aizdomas; un, kad būs pienācis laiks to izmantot, pārdrošs būs tas, kas gribēs viņam to izraut no rokām.

Kādu dienu Aišē viņam pasvieda sausiņu, ar mājienu, ko viņš vienīgais saprata. Sausiņā bija paslēpta maza vīlīte: no šī rīka bija atkarīga dumpja izdošanās. Sākumā Tamango piesargājās parādīt vīli saviem biedriem; bet, kad bija pienākusi nakts, viņš ņēmās murmināt neizprotamus vārdus, pavadīdams tos dīvainām kustībām. Pakāpeniski viņš uzbudinājās tiktāl, ka sāka kliegt. Dzirdot viņa balss dažādās noskaņas, varēja sacīt, ka viņš iegrimis satrauktā sarunā ar kādu neredzamu personu. Visi vergi drebēja, nešaubīdamies, ka šinī mirklī pats velns ir viņu vidū. Tamango nobeidza šo ainu, izgrūzdams gaviļu kliedzienu.

— Biedri,— viņš iesaucās,— gars, ko piesaucu, beidzot man piešķīris to, ko bija solījis, un manās rokās ir mūsu atbrīvošanās ierocis. Tagad jums vajag tikai mazliet drosmes, lai kļūtu brīvi.

Viņš deva aptaustīt vīli saviem kaimiņiem, un viņa viltība, lai arī cik rupja tā bija, atrada ticību šajos vēl rupjākajos cilvēkos.

Pēc ilgām gaidām atnāca atriebes un brīvības lielā diena. Sazvērnieki, kurus saistīja savstarpējs svinīgs zvērests, bija izstrādājuši savu plānu pēc ilgām pārrunām. Visapņēmīgākajiem ar Tamango priekšgalā jāatbruņo sargi, kad būs pienākusi viņu kārta doties uz klāja: citi steigsies uz kapteiņa kajīti, lai sagrābtu visas šautenes, kas tur bija. Tiem, kuri būs paguvuši pārvīlēt savas važas, jāuzsāk uzbrukums; bet, par spīti vairāku nakšu neatlaidīgam darbam, vairums vergu vēl nebija spējīgi aktīvi piedalīties pasākumā. Tāpēc trim spēcīgiem nēģeriem bija uzdots nogalināt vīru, kam kabatā važu atslēgas, un tūlīt doties atbrīvot važās ieslēgtos biedrus.

Todien kapteinis Ledū bija lieliskā omā; pretēji paradumam viņš apžēloja kādu kuģa puiku, kas bija pelnījis pātagu. Viņš uzslavēja dežurējošo virsnieku par manevru, apliecināja apkalpei, ka ir ar to apmierināts, un paziņoja, ka Martinikā, kuru viņi drīz sasniegs, katrs vīrs saņems gratifikāciju. Matroži, šo tik patīkamo domu savaldzināti, iztēlē jau nodevās gratifikācijas izlietošanai. Viņi domāja par degvīnu, par Martinikas krāsainajām sievietēm, kad uz klāja uzveda Tamango un citus sazvērniekus.

Nēģeri bija parūpējušies pārvīlēt savas važas tā, lai tās izskatītos neskartas un lai tomēr ar mazāko piepūli tās varētu salauzt. Bez tam viņi tās tik skaļi žvadzināja, ka, viņus dzirdot, varēja teikt, ka viņi nes divkāršu svaru. Kādu brīdi ieelpojuši svaigu gaisu, viņi saķērās rokās un sāka dejot, bet Tamango skandināja savas ģints kara dziesmu[5] , kuru bija dziedājis senāk pirms došanās cīniņā. Kad bija kādu brīdi diets, it kā noguruma uzveikts, Tamango atgūlās visā garumā pie kājām matrozim, kas nevērīgi bija atspiedies pret kuģa malu; tāpat darīja visi sazvērnieki. Tādējādi katru matrozi ielenca vairāki melnie.

Pēkšņi Tamango, nupat paklusām pārrāvis savas važas, izgrūž skaļu kliedzienu, kam jābūt par signālu, un spēji parauj aiz kājām matrozi, kas stāv viņa priekšā, apgāž to un, uzlicis kāju tam uz vēdera, izrauj tā šauteni un ar to nogalina dežurējošo virsnieku. Vienlaikus kads uzbrūk katram sardzes matrozim, atbruņo un nogalina to. No visām malām atskan kara sauciens. Uzraugs, kam bija važu atslēgas, krīt viens no pirmajiem. Tad vesels melno pūlis ieņem klaju. Tie, kas nevar atrast ieročus, sagrābj enkurrata dzelzs stieņus vai glābšanas laivu airus. No šī mirkļa eiropiešu apkalpe ir pazudināta. Gan daži matroži kuģa pakaļgalā mēģina pretoties; taču tiem trūkst ieroču un apņēmības. Ledū vēl bija dzīvs un nebija nekā zaudējis no savas drosmes. Pamanījis, ka Tamango ir sacelšanās dvēsele, viņš cerēja, ka, ja varētu to nogalināt, tad ar pārējiem sazvērniekiem tiktu viegli galā. Ar zobenu rokā, skaļi saukdams to vārdā, viņš tātad metās tam pretī. Tamango tūlīt gāzās viņam virsū. Viņš turēja šauteni aiz stobra un rīkojās ar to kā ar vāli. Abi vadoņi nonāca tuvcīņā kādā no gaiteņiem, šai šaurajā ejā, kas ved no kuģa priekšējā klāja uz pakaļējo. Tamango zvēla pirmais. Ar vieglu auguma kustību baltais izvairījās no sitiena. Laide, ar spēku triekdamās pret grīdu, sašķīda, un pretsitiens bija tik spēcīgs, ka šautene izspruka Tamango no rokām. Viņam nebija ar ko aizstāvēties, un Ledū ar velnišķīga prieka smīnu uz lūpām pacēla roku, lai durtu viņam; bet Tamango bija tikpat veikls kā viņa zemes panteras. Viņš metās sava pretinieka rokās un satvēra plaukstu, kurā tas turēja zobenu. Viens pūlējās paturēt ieroci, otrs — to izraut. Šajā niknajā cīniņā pakrīt abi; bet afrikānis ir apakšā. Tad, nezaudēdams drosmi, Tamango, no visa spēka žņaudzot savu pretinieku, iekožas tain kaklā tik spēcīgi, ka asinis uzšļāc kā zem lauvas zobiem. Zobens izšļūk no kapteiņa rokas, kas kļūst aizvien vārgāka. Tamango to sagrābj; pieceldamies, ar asiņainu muti izkliegdams triumfu, viņš dursta savu jau pusmirušo ienaidnieku.

Par uzvaru vairs nebija jāšaubās. Nedaudzie matroži, kas vēl bija palikuši, mēģināja izlūgties dumpinieku līdzjūtību; bet visi, pat tulks, kas viņiem nekad nebija darījis ļauna, tika nežēlīgi noslepkavoti. Leitnants mira godpilnā nāvē. Viņš bija atkāpies uz pakaļgalu pie viena no nelielajiem lielgabaliem, kuri griežas uz ass un kurus pielādē ar kartečām. Ar kreiso roku viņš vadīja ieroci un ar labo, kurā bija zobens, aizstāvējās tik drosmīgi, ka sapulcināja ap sevi veselu pūli nēģeru. Tad, izšaudams no lielgabala, viņš izcirta šīs blīvās masas vidū platu eju, bruģētu ar mirušiem un mirstošiem. Pēc mirkļa viņu saplosīja gabalos.

Kad pēdējais baltā liķis, sacirsts un sagriezts gabalos, bija iesviests jūrā, melnie, remdinājuši atriebes alkas, pacēla acis uz kuģa burām, kuras, joprojām spirgta vēja piepūstas, šķita vēl paklausām viņu apspiedējiem un vedam uzvarētājus, par spīti triumfam, uz verdzības zemi.

— Nekas tātad nav veikts,— viņi skumji nodomāja.— Un vai šis lielais balto fetišs gribēs mūs aizvest atpakaļ uz mūsu zemi, mūs, kas esam izlējuši viņa kungu asinis?

Daži ierunājās, ka Tamango pratīs to piespiest paklausīt. Tūlīt visi, skaļi klaigādami, sauca Tamango.

Viņš nesteidzās parādīties. Tie viņu atrada kuģa pakaļgala kajītē; viņš stāvēja, ar vienu roku atbalstījies uz kapteiņa asiņainā zobena, otru izklaidīgi pastiepis savai sievai Aišē, kas to skūpstīja, nometusies ceļos viņa priekšā. Prieks par uzvaru nemazināja drūmo nemieru, ko pauda visa viņa izturēšanās. Būdams mazliet attīstītāks nekā pārējie, viņš labāk izjuta situācijas grūtības.

Beidzot viņš parādījās uz klāja, tēlodams mieru, kura viņā nebija. Simt mulsu balsu steidzināts vadīt kuģa gaitu, viņš tuvojās stūrei lēniem soļiem, it kā lai mazliet aizkavētu mirkli, kas noteiks viņam pašam un citiem viņa varenības robežas.

Visā kuģī nebija neviena tik stulba nēģera, kas nebūtu pamanījis, ka zināmais rats un tam pretī pierīkotā kaste ietekmē kuģa kustību; bet šis mehānisms viņiem vienmēr bija liels noslēpums. Tamango ilgi pētīja kompasu, kustinādams lūpas, it kā viņš lasītu zīmes, kuras tur bija uzvilktas; tad pielika roku pie pieres un nostājās domīgā pozā kā cilvēks, kas galvā kaut ko aprēķina. Visi melnie stāvēja viņam apkārt, mutes atplētuši, acis pārmērīgi izvalbījuši, nemierpilni sekodami katrai viņa kustībai. Beidzot ar baiļu un paļāvības sajaukumu, kādu rada neprasme, viņš spēcīgi pagrieza stūres ratu.

Kā dižciltīgs rikšotājs, kas izslienas pakaļkājās no neveikla jātnieka piešiem, skaistā briga Cerība taisīja lēcienu pār viļņiem no šī nepieredzētā manevra. Izskatījās, ka apkaunota tā grib iegāzties dzelmē līdz ar nejēgu stūrmani. Buru un stūres vadības nepieciešamā saskaņa bija spēji pārrauta, un kuģis tik strauji noslīga uz sāniem, ka šķita, tas noies dibenā. Tā garās rājas iegrima ūdenī. Vairākus vīrus notrieca no kājām; daži pārkrita pāri bortam. Drīz kuģis atkal stalti izslējās pret vilni, it kā lai vēlreiz cīnītos pret bojāeju. Vējš sāka pūst ar divkāršu spēku, un pēkšņi ar briesmīgu troksni nogāzās abi masti, nolauzti dažas pēdas virs klāja; tie kā ar smagu tīklu pārklāja kuģa grīdu ar koka šķembām un virvēm.

Pārbiedētie nēģeri metās lejā zem klāja, šausmās skaļi kliegdami; bet, tā kā vējš vairs nesastapa pretestību, kuģis atkal izlīdzinājās un sāka lēni šūpoties viļņos. Tad drošsirdīgākie melnie atkal uzkāpa uz klāja un novāca no tā lūžņus, kas aizsprostoja ceļu. Tamango palika nekustēdamies, ar elkoni atbalstījies uz kompasa kastes un seju paslēpis aiz saliektās rokas. Aišē bija viņam blakus, bet neuzdrošinājās viņu uzrunāt. Pamazām nēģeri nāca tuvāk; sacēlās balsu čala, kas drīz izvērtās pārmetumu un lāstu vētrā.

— Nodevēji Krāpnieki— tie kliedza.— Tu esi vainīgs visās mūsu nelaimēs, tu mūs pārdevi baltajiem, tu mūs pierunāji sacelties pret tiem. Tu lielījies ar savu prasmi, tu solīji mūs aizvest atpakaļ uz mūsu zemi. Mēs tev noticējām, mēs, neprātīgie! Un gandrīz aizgājām visi bojā, tāpēc ka tu apvainoji balto vīru fetišu.

Tamango lepni pacēla galvu, un melnie, kas bija viņam apkārt, iebiedēti atkāpās. Viņš paņēma divas šautenes, pamāja, lai sieva viņam seko, izgāja cauri pūlim, kas pašķīrās viņa priekšā, un devās uz kuģa priekšgalu. Tur viņš no tukšām mucām un dēļiem uzcēla it kā valni; tad atsēdās šajā nocietinājumā, no kura draudīgi rēgojās viņa abu šauteņu durkļi. Viņam lika mieru. Dumpinieku vidū vieni raudāja, otri, paceļot rokas pret debesīm, piesauca savus un balto dievus; daži, nometušies ceļos pie kompasa, apbrīnoja tā nepārtraukto kustību, lūgdamies, lai tas aizved viņus atpakaļ dzimtenē; citi atgūlās uz klāja drūmā izmisumā. Iedomājieties šo bezcerības pārņemto ļaužu vidū sievietes un bērnus šausmās rēcam un kādus divdesmit ievainotos lūdzamies palīdzību, kuru neviens nedomāja viņiem sniegt.

Pēkšņi uz klāja parādās kāds nēģeris: viņa seja staro. Viņš vēstī, ka nupat atradis vietu, kur baltie glabājuši degvīnu; viņa līksme un uzvešanās diezgan skaidri pierāda, ka viņš jau nomēģinājis. Šī vēsts uz brīdi apklusina nelaimīgo kliedzienus. Viņi skrien uz kambīzi un piesūcas degvīna. Pēc stundas viņus varēja redzēt uz klāja lēkājam un smejamies, lopiskā dzērumā dažādi ālējamies. Viņu dejas un dziesmas pavadīja ievainoto vaidi un elsas. Tā aizritēja atlikusī dienas daļa un visa nakts.

No rīta atmostoties jauns izmisums. Pa nakti liels skaits ievainoto bija miruši. Kuģis peldēja, līķu ielenkts. Jūra trakoja, un debess bija apmākusies. Viņi apspriedās. Daži maģijas mācekļi, kas Tamango klātienē nemaz nebija uzdrošinājušies runāt par savu prasmi, cits pēc cita piedāvāja savus pakalpojumus. Izmēģināja vairākas varenas garu piesaukšanas. Pēc katra veltīga mēģinājuma izmisums auga. Galu galā atkal ierunājās par Tamango, kas vēl nebija iznācis no sava nocietinājuma. Viņš tomēr bija pats gudrākais viņu vidū un vienīgais, kas varēja glābt no briesmīgās situācijas, kurā pats viņus novedis.

Pie viņa piegāja kāds sirmgalvis, miera piedāvājumu nesējs. Tas lūdza viņu nākt un izteikt savas domas; bet Tamango, nelokāms kā Koriolans, palika kurls pret viņa lūgumiem. Nakti vispārējā burzmā viņš bija savācis sausiņus un sālītu gaļu. Šķita, ka viņš nolēmis dzīvot viens savā patvērumā.

Degvīns vēl bija. Tas vismaz liek aizmirst jūru, verdzību un tuvo nāvi. Guļ, sapņo par Āfriku, redz gumijkoku mežus, salmiem nosegtas būdas, baobabus, kas aizēno visu ciemu. Iepriekšējās dienas orģija atkal sākās. Tā aizritēja vairākas dienas. Vaimanāt, raudāt, plēst matus, tad apreibināties un gulēt; tāda bija viņu dzīve. Daudzi mira no pārdzeršanās; daži iemetās jūrā vai nodūrās.

Kādu rītu Tamango iznāca no sava cietokšņa un aizgāja līdz atlūzušajam lielajam mastam.

—  Vergi,— viņš sacīja,— gars man parādījās sapnī un atklāja ceļu, pa kuru aizvest jūs no šejienes uz jūsu zemi. Jūs ar savu nepateicību esat pelnījuši, lai es jūs pametu; bet man žēl šo sieviešu un bērnu, kuri vaimanā. Es jums piedodu: uzklausiet mani.

Visi melnie bijīgi nodūra galvu un saspiedās ap viņu.

—  Tikai baltajiem zināmi varenie vārdi,— Tamango turpināja,— kuri liek kustēties šīm lielajām koka mājām; bet mēs varam vadīt pēc savas patikas vieglās laivas, kuras līdzīgas mūsējām.

Viņš norādīja uz glābšanas laivu un citām kuģa laiviņām.

—  Iekrausim tanīs ēdamo, iekāpsim un airēsim pa vējam; mans kungs un jūsējais tam liks mūs aizpūst uz dzimteni.

Viņam ticēja. Nekad nav bijis neprātīgāka projekta. Neprotot rīkoties ar kompasu, zem nepazīstamām debesīm, Tamango varēja tikai maldīties apkārt. Pēc savas iedomas viņš bija iztēlojies, ka, airējot taisni uz priekšu, viņš beidzot atradīs kādu zemi, ko apdzīvo melnie, jo melnajiem pieder zeme un baltie dzīvo uz saviem kuģiem. Tā viņš bija dzirdējis māti sakām.

Drīz viss bija sagatavots iekāpšanai; bet tikai glābšanas laiva un vēl viena airu laiva bija braukšanas kārtībā. To bija pārāk maz, lai uzņemtu apmēram astoņdesmit vēl dzīvos nēģerus. Vajadzēja atstāt visus ievainotos un slimos. Lielākā daļa lūdza, lai viņus pirms šķiršanās nogalina.

Abas laivas, ar bezgalīgām pūlēm nolaistas ūdenī un pārmērīgi piekrautas, atstāja kuģi satrakotajā jūrā, kas ik mirkli draudēja tās aprīt. Airu laiva attālinājās pirmā. Tamango un Aišē bija iesēdušies glābšanas laivā, kas, būdama daudz smagāka un vairāk piekrauta, palika stipri iepakaļ. Vēl bija dzirdami uz brigas klāja atstāto nelaimīgo žēlabainie kliedzieni, kad diezgan spēcīgs vilnis ietriecās laivai sānos un piešļāca to ar ūdeni. Tai pašā brīdī tā sāka grimt. No otras laivas redzēja viņu postu, un tās airētāji iegula airos divkārt spēcīgāk aiz bailēm, ka nav jāuzņem kādi avarējušie. Gandrīz visi, kas bija iekāpuši glābšanas laivā, noslīka. Tikai kāds ducis spēja sasniegt kuģi. To skaitā bija Tamango un Aišē. Kad saule norietēja, viņi redzēja laivu nozūdam aiz apvāršņa; bet, kas ar to notika, nav zināms.

Kāpēc gan nogurdināt lasītāju ar bada mocību pretīgo aprakstu? Apmēram divdesmit cilvēku šaurā telpā, drīz vētrainas jūras svaidīti, drīz svelmainas saules dedzināti, ik dienas ķildojas par pārtikas trūcīgajām paliekām. Katrs sausiņa gabals maksā cīniņu, un vārgais mirst ne tāpēc, ka spēcīgais viņu nogalina, bet tāpēc, ka tas ļauj viņam nomirt. Pēc dažām dienām uz brigas Cerība klāja dzīvi bija palikuši tikai Tamango un Aišē.

Kādu nakti jūra bangoja, vējš nikni pūta un bija tik tumšs, ka no kuģa pakaļgala nevarēja saredzēt priekšgalu. Aišē bija atgūlusies uz matrača kapteiņa kajītē, un Tamango sēdēja viņai pie kājām. Abi jau ilgi klusēja.

—  Tamango,— Aišē beidzot iesaucās,— visu, ko tu ciet, tu ciet manas vainas dēļ…

—  Es neciešu,— viņš skarbi atbildēja. Un viņš nometa uz matrača sievai blakus pusi sausiņa, kas viņam bija vēl palicis.

—  Paglabā to sev,— viņa teica, maigi atbīdīdama sausiņu,— neesmu vairs izsalkusi. Kāpēc gan ēst? Vai tad mana stunda nav pienākusi?

Tamango piecēlās neatbildējis, grīļodamies uzkāpa uz klāja un atsēdās nolauztā masta pakājē. Galvu noliecis uz krūtīm, viņš dungoja savas ģints melodiju. Pēkšņi skaļš kliedziens atskanēja pāri jūras vēja šņākoņai; parādījās kāda gaisma. Viņš izdzirda citus kliedzienus, un liels, melns kuģis strauji aizslīdēja garām; tik tuvu, ka bura skāra viņa galvu. Viņš saskatīja tikai divus stāvus, kurus apgaismoja pie masta pakārta laterna. Šie cilvēki vēl kaut ko uzkliedza, un tūlīt viņu kuģis, vēja aizrauts, izgaisa tumsā. Sardzes vīri, bez šaubām, bija pamanījuši avarējušo kuģi; bet vētra neļāva piestāt pie borta. Pēc mirkļa Tamango redzēja lielgabala uguni un dzirdēja šāviena troksni; tad viņš redzēja otra šāviena uguni, bet nedzirdēja vairs nekāda trokšņa; tad viņš neredzēja vairs nekā. Otrā dienā neviena bura neparādījās pie apvāršņa. Tamango atgūlās uz sava matrača un aizvēra acis. Viņa sieva Aišē tonakt bija mirusi…

Nezinu, pēc cik ilga laika angļu fregate «La Bellone» ieraudzīja kuģi ar nolauztiem mastiem, kuru apkalpe šķietami bija pametusi. Glābšanas laiva, kas pie tā piestāja, atrada vienu mirušu nēģerieti un vienu nēģeri, kas bija tik izkāmējis un vājš, ka atgādināja mūmiju. Viņš bija nesamaņā, bet vēl elpoja. Kuģa ārsts ņēma viņu savā gādībā, kopa, un, kad «La Bellone» sasniedza Kingstonu, Tamango atkal bija pilnīgi vesels. Viņu izvaicāja par to, kas noticis. Viņš izstāstīja, ko zināja. Salas plantatori gribēja, lai viņu pakar kā sadumpojušos nēģeri; bet gubernators, kas bija humāns cilvēks, nostājās viņa pusē, jo galu galā viņš bija tikai izlietojis likumīgās aizstāvēšanās tiesības; un bez tam nogalinātie bija tikai franči. Ar viņu rīkojās kā ar katru nēģeri, ko notver uz konfiscēta nēģeru kuģa klāja. Viņam deva brīvību, tas ir, viņam lika strādāt valdībai; bet viņš saņēma sešus sū dienā un pārtiku. Viņš bija ļoti stalts vīrs. Septiņdesmit piektā pulka pulkvedis viņu ieraudzīja un paņēma par cimbalistu sava pulka kapelā. Tamango iemācījās mazliet angliski; bet viņš gandrīz nekad nerunāja. Toties viņš pārmērīgi dzēra rumu un tafiju. Viņš nomira lazaretē no plaušu karsoņa.