# Šķīstītavas dvēseles

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele

Šķīstītavas dvēseles

Leģenda par donu Žuānu de Maranju,kurš iemīlējies donjā Teresā de Ohedā un būdams izvirtulis, galugalā viņu pazudina, par ko dons Pedro de Oheda izaicina viņu uz divkauju un tiek nonāvēts. Līdz mūža galam dons Žuāns pavada klostera cellē, noželodams savus noziegumus un pēc nāves tiek godināts kā svētais.

«Zvaigzne» 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## ŠĶĪSTĪTAVAS DVĒSELES

Cicerons kādā savā darbā — laikam traktātā «Par dievu dabu» ir teicis, ka bijuši vairāki Jupiteri — savs Jupiters Krētai, savs — Olimpijai un vēl savs kādai citai pilsētai, vārdu sakot, Grieķijā nav bijis kaut cik ievērojamas pilsētas, kurai nebūtu sava Jupitera. No šiem Jupiteriem radīts viens, kuram piedēvētas visu vārdabrāļu dēkas. Tā izskaidrojams neticamais daudzums mīlas uzvaru, ko šis dievs guvis.

Tāds pats juceklis iznācis ar donu Žuanu, kas slavā var gandrīz līdzināties Jupiteram. Seviljai vien ir vairāki doni Žuani; daža cita pilsēta min savējo. Katram no tiem savulaik bijusi pašam sava leģenda. Ar laiku tās visas sakusušas vienā.

Tomēr, rūpīgāk papētot, tos var atšķirt, vismaz saskatīt divus varoņus — donu Žuanu Tenorio, ko, kā ikvienam zināms, parāva akmens statuja, un donu Žuanu de Maranju, kura mūžs beidzās pavisam citādi.

Gan viena, gan otra dzīvi mēdz stāstīt tajā pašā veidā, atšķirīgs ir vienīgi atrisinājums. Tas atbilst katrai gaumei, tāpat kā Disisa1 lugas, kurām beigas ir laimīgas vai nelaimīgas atkarībā no lasītāju jūtīguma.

Šī stāsta vai abu stāstu patiesīgums nav apstrīdams, un seviljiešu patriotisms tiktu dziļi aizskarts, ja kāds sāktu gudrot, vai kādreiz tiešām dzīvojuši nelgas, kas padarījuši apšaubāmu šī apgabala dižciltīgāko dzimtu ģenealoģiju. Svešiniekiem tiek rādīts dona Žuana Tenorio nams, un neviens cilvēks, kas sevi uzskata par mākslas cienītāju, neatstātu Sevilju, neapmeklējis Žēlsirdības baznīcu. Tur viņš redzēs ševaljē Maranjas kapu ar šādu pazemības vai, ja vēlaties, lepnības iedvestu uzrakstu: «Aqui yace el peor hombre que fuē en el mundo.» Kā pēc tā visa vēl varētu šaubīties? Tiesa gan, jūsu čičerone, izrādījis abus minētos pieminekļus, vēl pastāstīs, ka dons Žuans (nav zināms, kurš tieši) izteicis dīvainus priekšlikumus Hiraldai — bronzas figūrai, kas paceļas mauru stilā būvētā katedrāles torņa galā, un kā Hiralda tos pieņēmusi; kā no vīna iesilušais dons Žuans, pastaigādamies Gvadalkiviras kreisajā krastā, palūdzis aizpīpēt kādam vīram, kurš gājis pa labo krastu, smēķēdams cigāru, un kā pīpmaņa roka (tas bijis pats velns)

' Disiss Žans Fransuā (1733—1816) — franču dramaturgs un tulkotājs, kas parlaisīja Šekspīra traģēdijas atbilstoši viņa laika skatītāju gaumei.

izstiepusies tik gara, ka sniegusies pāri upei, un svešinieks piedāvājis savu cigāru donam Žuanam, kurš aizdedzinājis savējo, ne aci nepamirkšķinādams un nelikdamies ne zinis par brīdinājumu — tik nocietināta bijusi viņa sirds .. .

Es mēģināju katram donam Žuanam piešķirt to, kas tam pienākas no abu kopīgā ļaunprātību un noziegumu krājuma. Nezinādams labāku paņēmienu, saistīju ar savu varoni donu Žuanu de Maranju vienīgi tos piedzīvojumus, kas saskaņā ar noilguma tiesībām nepienākas donam Žuanam Tenorio, kuru tik labi pazīstam pēc Moljēra un Mocarta šedevriem.

Grāfs dons Karloss de Maranja bija viens no bagātākajiem un cienījamākajiem senjoriem, kādi jebkad dzīvojuši Seviljā. Viņš bija cēlies no slavenas dzimtas un karā pret dumpīgajiem mauriem[14] tika pierādījis, ka nav zaudējis senču drosmi. Pēc Alpuharras pakļaušanas viņš atgriezās Seviljā ar rētu pierē, vezdams līdzi daudz neticīgajiem atņemtu bērnu, kurus lika nokristīt un izdevīgi pārdeva kristīgo namos. Rētas grāfa izskatam nekaitēja un neliedza iepatikties kādai jaunkundzei no labas ģimenes, kas izraudzījās viņu, noraidot lielu pulku rokas tīkotāju. Šajā laulībā sākumā piedzima vairākas meitas, no kurām dažas vēlāk apprecējās, bet citas iestājās klosterī. Dons Karloss de Maranja jutās gluži izmisis, ka nerodas viņa vārda mantinieks, taču tad viņam par lielu lielo prieku piedzima dēls un radās cerība, ka senais majorāts nenonāks blakuslīnijas īpašumā.

Donu Žuanu, tik karsti ilgoto dēlu un šī patiesīgā stāsta varoni, gan tēvs, gan māte lutināja, kā aizvien tiek lutināts slavena vārda un lielas bagātības mantinieks. Jau bērnībā viņš varēja darīt gandrīz visu, ko vien iedomājās, un tēva pilī neviens neiedrošinātos runāt viņam pretī. Taču māte vēlējās, lai viņš būtu tikpat dievbijīgs kā viņa, bet tēvs gribēja, lai dēls kļūtu tāds pats drosminieks kā viņš. Māte ar glāstiem un kārumiem mudināja bērnu mācīties litānijas, skaitīt rožukroņi, vārdu sakot, apgūt visas nepieciešamās un arī neobligātās lūgsnas. Iemidzinot viņa lasīja priekšā svēto dzīvesstāstus. Tēvs savukārt mācīja dēlam romances par Sidu un Bernardo del Karpio,[15] stāstīja par mauru dumpi un ieteica augu dienu mest šķēpu, šaut ar arbaletu un pat arkebūzu, mērķējot uz maura drēbēs ieģērbtu manekenu, ko bija licis novietot dārza malā.

grāfienes deMarjanas lūgšanu telpā bija Moralesa skarbajā, sausajā stilā darināta glezna, kas rādija šķīstītavas ciešanas.

Visas mocības kādas vien mākslinieks bija spējis iedomāties, tur bijaattēlotas tik skaidri un lietpratīgi, ka inkvizīcijas bendem nebutu ne ko pielikt, ne ko atņemt. Šķīstītavā nonākušās dvēseles atradās tādā kā plašā alā, kuras augšdaļā rēgojās lūka. Uz tās malas stāvēja eņģelis un sniedza roku dvēselei, kas atstāja ciešanu ieleju, bet tam blakus bija redzams vecs vīrs, kas turēja rožukroņi saliktās rokas un, šķiet, dedzīgi lūdza Dievu. Šis cilvēks bija gleznas dāvinātājs, kurš to tika pasūtījis, lai novietotu kāda Veskas baznīcā. Sacēlušies mauri pilsētu nodedzināja; baznīca tika nopostīta, bet glezna kā par brīnumu palika neskarta. Grāfs de Maranja to aizveda uz savu pili un ar šo mākslas darbu izrotāja sievas lūgšanu telpu. Iegājis pie mātes, mazais Žuans aizvien ilgi stāvēja kā sastindzis un vēroja gleznojumu, kas viņu reizē šausmināja un valdzināja. Zēna skatienus sevišķi saistīja ar dzelzs āķiem aiz ribām virs kvēlošām oglēm pakārts vīrs, kura iekšas, šķiet, rija čūska. Cietējs bažīgi vērās uz lūkas pusi un likās lūdzam dāvinātājam lūgsnas, kas izpestītu no tik šausmīgām mocībām. Grāfiene nekad nepalaida garām izdevību paskaidrot dēlam, ka nelaimīgajam uzliktas tādas ciešanas tāpēc, ka viņš nav kārtīgi izmācījies katķismu, ka viņš zobojies par garīdznieku vai bijis izklaidīgs baznīcā. Uz paradīzi lidoja kāda de Maranjas ģimenes locekļa dvēsele, kuru, bez šaubām, nospieda tikai dažs sīks grēciņš, bet grāfs de Maranja tika lūdzis par viņu un ziedojis garīdzniekiem bagātas dāvanas, lai dvēseli atbrīvotu no uguns un mocībām, un bija guvis gandarījumu, aizsūtīdams uz paradīzi sava radinieka dvēseli, kurai nevajadzēja ilgi nīkt šķīstītavā. «Un tomēr, Huanito,» grāfiene piebilda, «varbūt es kādu dienu tāpat cietīšu un palikšu šķīstītavā miljoniem gadu, ja tu neparūpēsies par misēm, lai mani no turienes izglābtu! Cik ļauni būtu pamest mokām savu māti, kas tevi izaudzinājusi!» Tad zēns raudāja, un, ja viņam kabatā bija kāds reāls, viņš steidzās to atdot pirmajam, kas staigāja ar krājkasīti, vākdams ziedojumus šķīstītavas dvēselēm.

Iegājis tēva kabinetā, viņš redzēja arkebūzu šāvienu iedragātas bruņas, kasku, kas grāfam de Maranjam bija galvā, uzbrūkot Almerijai, un kas vēl glabāja kāda musulmaņa cirvja cirtiena pēdas; telpu rotāja mauru šķēpi un zobeni, neticīgajiem atņemti kaujas karogi.

— Šo līko zobenu,— grafs stāstīja,— es atņēmu Veheras kadi, kas trīs reizes man cirta, pirms viņu nogalināju. Šo karogu nesa Elvīras kalna dumpinieki. Viņi tikko bija izposti- juši kādu kristīgo pilsētu; es tur aizsteidzos ar divdesmit jātniekiem. Četras reizes mēģināju nokļūt viņu pulka vidū; četras reizes mani atsita. Piekto reizi es pārmetu krustu, piesaucu svēto Jēkabu un metos pagānu rindās. Un vai tu redzi zelta biķeri, kas rotā manu ģerboni? Kāds mauru alfaki to bija nozadzis baznīcā, kur tika pastrādājis neskaitāmus šausmu darbus. Viņa zirgi ēda auzas no altāra un zaldāti izmētāja svēto kaulus. Alfaki no šī biķera dzēra uzputctu sorbetu. Es viņu pārsteidzu teltī tajā brīdī, kad viņš cēla pie lūpām svēto trauku. Pirms viņš paspēja piesaukt Allahu un brūvējums vēl bija viņam rīklē, es ar šo krietno zobenu cirtu pa neticīgā suņa noskūto galvu, un asmenis to pāršķēla līdz pat zobiem. Par piemiņu svētajai atriebei karalis man atļāva rotāt ģerboni ar zelta biķeri. Es tev to stāstu, Huanito, lai tu varētu pastāstīt saviem bērniem un viņi zinātu, kāpēc tavs ģerbonis nav gluži tāds pats kā tava vectēva dona Djego ģerbonis, kas uzgleznots virs viņa portreta.

Dzīvodams starp karu un dievbijību, zēns vadīja dienas, no latām taisot krustus, vai arī, paņēmis koka zobenu, sakņu dārzā cīnījās ar Rotas ķirbjiem, kas, viņaprāt, pēc apveidiem stipri atgādināja mauru galvas ar turbāniem.

Astoņpadsmit gadu vecumā dons Žuans diezgan slikti mācēja latīņu valodu, lieliski prata palīdzēt mācītājam mises laikā, bet rapieri un zobenu valdīja labāk nekā Sids. Tēvs domāja, ka muižniekam no Maranju nama jāiemanto vēl citas prasmes, tāpēc nolēma sūtīt dēlu uz Salamanku. Viņš ātri tika saposts ceļam. Māte deva līdzi rožukroņus, skapulārus un svētītus medaljonus. Viņa iemācīja arī vairākas lūgsnas, kurām daudzos dzīves sarežģījumos bija liels spēks. Dons Karloss pasniedza zobenu, kura ar sudrabu inkrustēto rokturi rotāja dzimtas ģerbonis; viņš sacīja:

— Līdz šim tu esi biedrojies tikai ar bērniem; turpmāk dzīvosi starp vīriem. Iegaumē, ka muižnieka vērtīgākā manta ir viņa gods, un tavs gods ir Maranju dzimtas gods. Lai mūsu nama pēdējā atvase labāk iznīkst, nekā aptraipa savu godu! Ņem šo zobenu; tas tevi sargās pret uzbrucēju. Nekad neesi pirmais, kas to izvelk no maksts, taču paturi prātā, ka tavi senči ne reizi nav bāzuši zobenu atpakaļ makstī, iekams nav kļuvuši par uzvarētājiem un atriebuši sevi.

Tā, saņēmis garīgus un laicīgus ieročus, Maranju dēls kāpa zirgā un atstāja senču namu.

Tolaik Salamankas universitāte bija pašā slavas spožumā. Nekad tās studentu saime nebija bijusi tik kupla un profesori — tik mācīti; taču pilsoņi nekad nebija tā cietuši no bezkaunībām, ko atļāvās nevaldāmie jaunekļi, kuri dzīvoja pilsētā vai, pareizāk sakot, valdīja pār to. Serenādes, kaķu koncerti, visvisādi naksnīgi trači — tāds bija viņu parastais dzīvesveids, kura vienmuļību laiku pa laikam pārtrauca kādas sievas vai meitas nolaupīšana, zādzība vai kautiņš ar nūjām. Salamankā nonākot, donam Žuanam pagāja vairākas dienas, kamēr viņš nodeva ieteikuma vēstules tēva draugiem, apmeklēja profesorus, apstaigāja baznīcas un apskatīja to relikvijas. Izpildot tēva vēlēšanos, viņš nodeva kādam profesoram ievērojamu summu, ko izdalīt nabadzīgajiem studentiem. Šai devībai bija lieli panākumi, un tā viņam uzreiz sagādāja daudz draugu.

Dons Žuans ļoti vēiējās mācīties. Viņš apņēmās uzklausīt katru profesoru izteiktu domu kā evaņģēlija vārdus; un, lai neko nepalaistu garām, viņš gribēja apsēsties pēc iespējas tuvāk katedrai. Iegājis zālē, kur vajadzēja notikt lekcijai, viņš ieraudzīja brīvu vietu tik tuvu profesoram, cik vien varēja vēlēties. Viņš apsēdās. Netīrs, izspūris un skrandās ģērbies students, kādu universitātēs bija, cik uziet, mirkli atrāva skatienu no grāmatas un stulbā izbrīnā pavērās donā Žuanā.

— Jūs sēžaties šajā vietā?— viņš gandrīz izbijies sacīja.— Vai tad nezināt, ka parasti to izvēlas dons Garsija Navarro?

Dons Žuans atbildēja, ka aizvien esot dzirdējis — vieta pieder tam, kas pirmais ierodas, un, atrodot šo brīvu, viņš domājot, ka var to ieņemt, it īpaši, ja dons Garsija nav licis savam kaimiņam to sargāt.

—  Kā redzu, jūs te esat svešinieks,— students sacīja,— un ieradies pavisam nesen, ja jau nepazīstat donu Garsiju. Tad ziniet, ka tas ir viens no vis …

Students pieklusināja balsi, it kā baidītos, ka citi var izdzirdēt viņa vārdus.

—  Dons Garsija ir briesmīgs cilvēks. Nelaimīgs, kas viņu aizskar. Viņa pacietība ir īsa un zobens — garš; varat būt drošs, pietiek ar to, ka cits apsēžas tur, kur dons Garsija ir divreiz sēdējis, lai izceltos ķilda, jo viņš ir ļoti viegli aizvainojams un aizdomu pilns. Kad viņš ķildojas, viņš cērt un, kad cērt,— nogalina. Tātad esmu jūs brīdinājis; jūs rīkosieties, kā pats uzskatīsiet par labu.

Donam Žuanam šķila ļoti savādi, ka šis dons Garsija grib paturēt sev labākās vietas, nepapūloties tās nopelnīt ar precizitāti. Taču viņš manīja, ka viņā noskatās vairāki studenti, un saprata, cik apkaunojoši būtu atstāt šo vietu, ja jau reiz ir tajā apsēdies. No otras puses,— viņam nepavisam negribējās tūlīt pēc ierašanās iepīties ķildā, turklāt ar tādu bīstamu cilvēku, kāds likās esam dons Garsija. Viņš nespēja pārvarēt apjukumu, joprojām palikdams tajā pašā vietā un nevarēdams izšķirties, ko darīt, kad zālē ienāca kāds students, kas gāja tieši uz viņa pusi.

— Tas ir dons Garsija,— blakussēdētājs sacīja.

Garsija bija jauneklis platiem pleciem, iabi noaudzis, saulē iedegušu seju, lepnu skatienu un nicīgu vaibstu ap lūpām. Mugurā viņam bija apdilis vamzis, kas varētu būt melns, un caurumains apmetnis. Tam visam pāri karājās gara zelta ķēde. Kā zināms, Salamankas un citu Spānijas universitāšu studenti vienmēr ir uzskatījuši par goda lietu ģērbties kā skrandaiņi, acīmredzot tā gribēdami pierādīt, ka cilvēka īstajai vērtībai nav nekāda sakara ar laimes labvēlības dotu greznību.

Dons Garsija piegāja pie sola, kur vēl aizvien sēdēja dons Žuans, un ļoti pieklājīgi viņu sveicināja, teikdams:

—  Senjor student, jūs mūsu vidū esat jaunatnācējs, taču es labi zinu jūsu vārdu. Mūsu tēvi bija lieli draugi, un, ja esat ar mieru, viņu dēli būs tādi paši.

Tā runādams, viņš ar vislielāko laipnību sniedza donam Žuanam roku. Dons Žuans, kas gaidīja pavisam citādu sarunas sākumu, gaužām padevīgi uzklausīja dona Garsijas pieklājības apliecinājumus un atbildēja, ka tāda kavaliera draudzību uzskatīs par lielu godu.

—  Jūs vēl nemaz nepazīstat Salamanku,— dons Garsija turpināja.— Ja vietā, kur turpmāk dzīvosiet, esat ar mieru ņemt mani par pavadoni, es būšu priecīgs jums izrādīt visu — gan to, kas ir visizcilākais, gan pēdīgos sīkumus.— Tad viņš uzrunāja studentu, kurš sēdēja blakus donam Žuanam: — Paklau, Periko, lasies lapās! Vai domā, ka tāds stulbenis kā tu varētu būt piemērota sabiedrība donam Žuanam de Maran- jam?

To pateicis, viņš rupji pagrūda sola kaimiņu un apsēdas vieta, ko tas steidzās atbrīvot.

Pēc lekcijas dons Garsija iedeva jaunajam draugam savu adresi un lika apsolīt, ka apciemos viņu. Tad, ar graciozi draudzīgu žestu atsveicinājies, viņš izgāja 110 zāles, eleganti ietīdamies sietam līdzīgajā caurajā apmetnī.

Paņēmis grāmatas padusē, dons Žuans apstājās kādā koledžas galerijā apskatīt vecos uzrakstus, kas klāja sienas, un tai brīdī ieraudzīja, ka students, kurš pirmīt bija viņu uzrunājis, nāk tuvāk, it kā gribētu pētīt to pašu. Pamājis ar galvu, lai pierādītu, ka biedru pazīst, dons Zuans taisījās iet prom, bet students viņu satvēra aiz apmetņa.

— Senjor don Žuan,— viņš teica,— vai jūs nebūtu tik laipns un neatvēlētu bridi sarunai ar mani, ja nesteidzaties?

—  Labprāt,— dons Žuans atbildēja un atspiedās pret pīlāru.— Es klausos.

Periko bažīgi palūkojās visapkārt, it kā baidītos, ka tiek novērots, un piegāja donam Žuanam klāt, lai varētu čukstēt ausī,— tāda piesardzība gan šķita gluži lieka, jo plašajā gotiskajā galerijā, kur viņi atradās, neviena cita nebija. Brīdi valdīja klusums.

—  Pasakiet man, lūdzu, senjor don Žuan,— students klusā, gandrīz drebošā balsī jautāja,— pasakiet, lūdzu, vai jūsu tēvs patiešām pazina Garsijas Navarro tēvu?

Dons Žuans pārsteigts sarāvās.

— Jūs taču pats dzirdējāt, ka Garsija to nupat teica.

—  Jā,— students atbildēja, čukstēdams vēl klusāk,— bet pasakiet jel — vai esat kādreiz dzirdējis savu tēvu sakām, ka viņš pazīst senjoru Navarro?

—  Jā, bez šaubām, viņi abi kopā karoja pret mauriem.

—  Ļoti labi; bet vai esat arī dzirdējis, ka šim muižniekam būtu … dēls?

—  Patiesību sakot, nekad neesmu pievērsis sevišķu uzmanību tam, ko mans tēvs šai sakarā varētu sacīt. .. Bet kāpēc uzdodat tādus jautājumus? Vai tad dons Garsija nav senjora Navarro dēls? … Vai viņš būtu dzimis ārlaulībā?

—  Lai debesis ir manas liecinieces, ka neko tādu neesmu sacījisl— students pārbijies iesaucās, skatīdamies, vai kāds nestāv aiz pīlāra, pret kuru bija atspiedies dons Žuans.— Es vienīgi gribēju pajautāt, vai zināt dīvainās baumas, ko daudzi stāsta par donu Garsiju?

—  Man par tām nav ne jausmas.

—  Runā … Ņemiet vērā, es tikai atkārtoju to, ko esmu dzirdējis runājam … Stāsta, ka donam Djego Navarro bijis dēls, kas sešu vai septiņu gadu vecumā nopietni saslimis, un kaite bijusi tik dīvaina, ka ārsti nav zinājuši, ar kādām zālēm to dziedināt. Tāpēc tēvs, kuram dēls bijis vienīgais bērns, sūtījis daudzām kapelām bagātīgas dāvanas, licis slimajam pieskarties pie relikvijām, bet viss bijis veltīgi. Izmisumā viņš kādu dienu sacījis … Tā man apgalvoja … Kādu dienu, lūkodamies svētā Miķeļa attēlā, viņš teicis: «Ja tu nevari izglābt manu dēlu, es gribu redzēt, vai tas, kurš atrodas zem tavām kājām, nebūs varenāks!»

—  Kādi briesmīgi zaimi!— galīgi sašutušais dons Žuans iesaucās.

—  Mazliet vēlāk zēns atveseļojies … Un šis bērns ir … dons Garsija!

—  Tā kā dons Garsija kopš tā laika ir pats velna iemiesojums!— skaļi smiedamies, teica dons Garsija, kas tieši tai brīdī parādījās un, šķiet, bija noklausījies sarunu, slēpdamies aiz blakus pīlāra.— Patiesi, Periko,— viņš salti nicinošā tonī sacīja apstuloušajam studentam,— ja jūs nebutu gļēvulis, jums būtu jāsamaksā par nekaunīgo iedrošināšanos runāt par mani. Senjor don Žuan,— viņš turpināja, pievērsdamies Maranjam,— kad jūs pazīsiet mūs labāk, jūs netērēsiet laiku, klausīdamies tādu pļāpu runās. Un, lai pierādītu, ka tik velnišķīgi ļauns nemaz neesmu, aicinu jūs parādīt man to godu un nākt līdzi uz svētā Pētera baznīcu; kad būsim tur izpildījuši kristīga cilvēka pienākumu, es lūgšu jūs dalīties trūcīgās vakariņās ar dažiem biedriem.

Tā runādams, viņš paņēma donu Žuanu zem rokas, un tas, kaunēdamies, ka ticis pārsteigts klausāmies Periko dīvaino stāstu, steidzās pieņemt jaunā drauga piedāvājumu, lai pierādītu, cik maz uzmanības veltī nupat dzirdētajām tenkām.

Iegājuši baznīcā, dons Žuans un dons Garsija nometās ceļos pie kapelas, ap kuru pulcējās daudz ticīgo. Dons Žuans klusām skaitīja lūgsnu; un, kaut arī viņš pietiekami ilgi nodevās dievbijībai, galvu pacēlis, jauneklis ieraudzīja, ka biedrs vēl iegrimis svētā ekstāzē: tā lūpas kustējās bez skaņas; šķita, ka dons Garsija savā meditācijā nav ticis pat līdz pusei. Mazliet nokaunējies, ka tik ātri beidzis, dons Žuāns klusītēm skaitīja litānijas, kādas nāca prātā. Ticis galā ar tām, viņš pamanīja, ka biedrs joprojām nekustas. Dons Žuans izklaidīgi vēl šo to norunāja, tad, redzēdams draugu joprojām nekustīgu, nosprieda, ka var, laiku kavējot, mazliet paskatīties apkārt, līdz beigsies bazgalgarā lūgsna. Tūlīt viņa uzmanību saistīja trīs sievietes, kas bija nometušās ceļos uz turku paklāja. Viena, spriežot pēc gadiem, brillēm un galvassegas cienījamā platuma, varēja būt vienīgi duenja. Abas pārējās likās jaunas un glītas, un viņas neskatījās uz rožukroņi tik cītīgi, lai nevarētu pamanīt, ka acis viņām ir lielas, dzīvas un skaistas. Raugoties uz vienu no jaunavām, dons Žuans izjuta dziļu tīksmi — tik dziļu, kāda svētā vietā nemaz neiederējās. Aizmirsis biedra lūgšanu, viņš paraustīja to aiz piedurknes un klusām pajautāja, kas tā par jaunavu ar dzeltena dzintara rožukroņi rokā.

— Tā,— Garsija atbildēja, nemaz nedusmodamies par traucējumu,— tā ir donja Teresa de Oheda; un tā tur ir donja Fausta, viņas vecākā māsa, abas — Kastīlijas padomes auditora meitas. Es esmu iemīlējies vecākajā; papūlieties iemīlēties jaunākajā! Rau,— viņš turpināja,— viņas ceļas augšā un iet ārā no baznīcas; pasteigsimies, lai varētu noskatīties, kā abas kāps pajūgā; varbūt vējš pacels svārku malu un mēs ieraudzīsim vienu vai divas daiļas kājiņas.

Donu Žuanu tā bija aizrāvis donjas Teresas skaistums, ka, nemaz neievērodams sarunas nepiedienīgo toni, viņš sekoja donam Garsijam līdz pat baznīcas durvīm un redzēja abas dižciltīgās jaunavas iekāpjam karietē un atstājam baznīcas laukumu, lai iegrieztos vienā no visdzīvākajām ielām. Kad viņas bija prom, Garsija uzmauca cepuri šķībi uz acīm un priecīgi iesaucās:

—  Kas par burvīgām meičām! Lai velns mani parauj, ja vecākā nebūs mana, iekams paies desmit dienas! Un vai jūs esat licis kādu soli uz priekšu mīlestībā uz jaunāko?

—  Kādu soli?— dons Žuans vientiesīgi jautāja.— Es taču viņu pirmo reizi redzēju!

— Tas nu gan ir iemesls!— dons Garsija iesaucās.— Vai domājat, ka es Faustu pazīstu daudz ilgāk? Taču es šodien nodevu vēstulīti, un viņa to ļoti labprāt pieņēma.

—  Vēstulīti? Bet es neredzēju, ka jūs to būtu rakstījis!

—  Man vienmēr ir līdzi jau gatavas, un, ja vien neraksta vārdu, tās noder jebkurai. Vajag tikai uzmanīties un nelietot kļūmīgus acu vai matu krāsas apzīmējumus. Bet, kad runa ir par asarām un nopūtām, tās vienādi labi pieņem gan tumšmates, gan gaišmates, gan meitas, gan sievas.

Tā tērzējot, dons Garsija un dons Žuans nonāca pie nama, kur viņus gaidīja vakariņas. Tā bija studentu maltīte — drīzāk sātīga nekā izsmalcināta un daudzveidīga: ar garšvielām bagātīgi aizdarīti ragū un sālīta gaļa — viss, kas rada slāpes. Un Lamanšas un Andalūzijas vīnu netrūka. Vairāki studenti — Garsijas draugi — gaidīja viņa ierašanos. Visi tūlīt sēdās pie galda, un kādu laiku bija dzirdama tikai šmaukstināšana un glāžu šķinda, tām atsitoties pret pudelēm. Drīz vien vīns padarīja dzīrotājus jautrus, sākās sarunas, kas kļuva aizvien skaļākas. Tās vērpās vienīgi ap divkaujām, mīlas sakariem un studentu ēverģēlībām. Viens stāstīja, kā piemuļķojis saimnieci, aizvākdamies dienu pirms maksāšanas termiņa. Otrs sevišķi nopietna teoloģijas profesora vārdā pasūtījis vīna tirgotājam vairākas krūkas valdepenu un izveicīgi tās pārtvēris, atstādams profesoram iespēju samaksāt, ja viņš vēlētos. Viens bija piekāvis patruļu, otrs, par spīti greizsirža piesardzībai, pa virvju kāpnēm iekļuvis pie mīļākās. Sākumā dons Žuans stāstus par dauzonībām klausījās pagalam pārsteigts. Taču pamazām vien izdzertais vīns un biedru jautrība atbruņoja viņa tikumību.

Viņam nāca smiekli par dzīrotāju stāstiem, un reizēm viņš pat apskauda tos, kas izveicības vai blēdības dēļ bija kļuvuši slaveni. Viņš sāka aizmirst prātīgos principus, ar kādiem bija ieradies universitātē, un piemērojās studentu uzvedības likumiem; tie bija vienkārši un viegli izpildāmi noteikumi, saskaņā ar kuriem varēja atļauties visu pret pillos, tas ir, pret to cilvēces daļu, kas nebija ierakstīta universitātes reģistros. Pillos vidū students ir tikpat kā ienaidnieku zemē, un viņam ir tiesības rīkoties attiecībā pret tiem tāpat, kā ebreji rīkojās pret kanaāniešiem.' Nelaime tikai tā, ka korehidors nejūt nekādu cieņu pret universitātes svētajiem likumiem un tik vien meklē kā iespēju ieriebt pie tās piederīgajiem, tāpēc viņiem jābūt vienotiem kā brāļiem, izpalīdzīgiem citam pret citu un cieši jaglabā noslēpumi.

Pamācošā saruna turpinājās, kamēr vien pudelēs bija vīns. Kad tās iztukšoja, prāts visiem dīvaini apmiglojās un ikvienam uzmācās nepārvarams miegs. Saule vēl bija augstu, tāpēc studenti atvadījās un gāja mājās pagulēt, bet dons Žuans bija ar mieru palikt pie Garsijas. Viņš tikko paspēja izstiepties uz ādas matrača, kad nogurums un vīna tvaiki iegrūda viņu dziļā miegā. Ugu laiku dona Žuana sapņi bija tik dīvaini un juceklīgi, ka viņš juta vienīgi nenosakāmu nelabumu, nespēdams uztvert, kāds tēls vai kāda doma tam ir par cēloni. Taču pamazām viņš sāka sapni uztvert skaidrāk, ja tā var sacīt, un tas ieguva noteiktu secību. Donam Žuanam šķita, ka viņš peld laivā pa lielu upi, kas ir platāka un straujāka, nekā jebkad redzēta Gvadalkivira ziemā. Nebija nedz buru, nedz airu, nedz stūres, un upes krasts likās tuksnesīgs. Laiva straumē stipri zvāļojās, un, spriežot pēc nelabuma, varēja iedomāties, ka viņš ir nonācis Gvadalkiviras grīvā, kur Seviljas dīkdieņi ceļā uz Kadiksu sajūt pinnās jūrasslimības pazīmes. Drīz viņš iepeldēja daudz šaurākā upes posmā, kur varēja viegli redzēt un pat dzirdēt, kas notiek krastos. Tad abās malās katrs savā pusē vienlaikus parādījās divi mirdzoši tēli, it kā gribēdami viņam palīdzēt. Vispirms viņš paskatījās pa labi un ieraudzīja sirmgalvi nopietnu un skarbu seju, basām kājām, ģērbušos tikai ērkšķu pilnā tunikā. Šķita, ka tēls stiepj donam Žuanam pretī roku. Pēc tam jauneklis pavērās pa kreisi un ieraudzīja slaida auguma sievieti neizsakāmi cildeniem un valdzinošiem vaibstiem, rokā viņa turēja ziedu vainagu, ko sniedza viņam. Reizē

' Kanaānieši ir feniķiešu ciltis, kas apdzīvoja Palestinu pirms ebreju ieceļošanas un bija naidīgas tiem.

viņš pamanīja, ka laiva peld pēc viņa prāta — tai gan nebija airu, bet to varēja vadīt ar gribu vien. Viņš gatavojās piestāt krastā, kur stāvēja sieviete, bet tai brīdī pa labi atskanēja kliedziens, viņš atskatījās un sāka virzīties uz pretējo pusi. Sirmgalvis šķita vēl bargāks nekā iepriekš. Neapsegtās auguma daļas klāja sitienu pēdas, tās bija bālas vai sarecējušu asiņu krāsā. Vienā rokā viņš turēja ērkšķu kroni, otrā — pātagu ar dzelzs dzelkšņiem galā. To ieraugot, donu Žuanu pārņēma šausmas; viņš ātri pārmetās uz kreiso krastu. Valdzinošā parādiba tur atradās joprojām; sievietes mati plīvoja vējā, acīs dega pārdabiska liesma, un vainaga vietā viņa turēja rokā zobenu. Dons Žuans mirkli apstājās, pirms piebrauca krastā, un tad, palūkojies vērīgāk, ieraudzīja, ka zobena asmens ir sarkans no asinīm un arī nimfas roka ir sarkana. Baismu sagrābts, viņš uzrāvās no miega. Atvēris acis, jauneklis nespēja apspiest kliedzienu — divu pēdu attālumā no gultas mirdzēja kails zobens. Taču to neturēja daiļā nimfa. Dons Garsija bija nācis modināt draugu un, ieraudzījis guļvietai blakus noliktu neparasti darinātu ieroci, sācis to pētīt. Asmenī bija iegravēts uzraksts: «Nezaudē iecietību!» Rokturi, kā jau teicām, rotāja Maranju dzimtas ģerbonis, vārds un devīze.

—  Jums ir skaists zobens, biedri,— Garsija teica.— Tagad, jādomā, esat atpūties. Nakts ir klāt, pastaigāsimies mazliet un, kad pilsētas godīgie ļaudis būs aizgājuši mājās, ja vien jums nebūs nekas pretī, dosimies nodziedāt serenādi mūsu dievietēm.

Dons Žuans un dons Garsija kādu laiku pastaigājās Torme- sas krastmalā, lūkodamies uz sievietēm, kas bija iznākušas paelpot svaigu gaisu vai pārmīt skatienus ar pielūdzējiem. Ļaužu straume pamazām saplaka, līdz nebija redzams vairs neviens.

—  Nu ir pienācis brīdis,— dons Garsija teica,— nu ir tas brīdis, kad pilsēta pieder tikai studentiem. Pillos neiedrošināsies mūs traucēt nevainīgajās izpriecās. Ja runājam par patruļu — gadījumā, ja mums radīsies ar to kāda sadursme, man nav vajadzības jums vēl skaidrot, ka tie ir gatavie nelieši un nav jāsaudzē. Bet, ja nu to blēžu būtu pārāk daudz un mēs būtu spiesti ņemt kājas pār pleciem, nemaz nebīstieties: es te pazīstu katru kaktu, jums vajag tikai man sekot, un varat būt drošs, ka mums paveiksies.

Tā runādams, viņš pārmeta apmetni pār kreiso plecu, lai tas aizsegtu lielāko daļu sejas, bet atstātu brīvu labo roku. Dons Žuans darīja tāpat, un abi devās uz ielu, kur dzīvoja donja Fausta un viņas māsa. Iedams garām baznīcas portālam, dons

Garsija uzsvilpa, un parādījās viņa pāžs ar ģitāru rokā. Dons Garsija paņēma instrumentu un kalpotāju aizsūtīja prom.

—  Es redzu,— dons Žuans sacīja, iegriezdamies Valjadoli- das ielā,— es redzu, ka jūs gribat, lai es apsargāju jūs serenādes laikā; esiet drošs — rīkošos tā, ka iemantošu jūsu atzinību. Seviljā, dzimtā pilsēta, mani noliegtu, ja es neprastu nosargāt ielu no uzmākoņām!

—  Es nemaz netaisos likt jūs sardzē,— dons Garsija atbildēja.— Man te ir mana mīlestība, bet jums — jūsējā. Katram savs medījums. Cst! Rau, esam pie mājas. Jūs stāsieties pie šīm žalūzijām, es — pie tām, un veicīgi!

Noskaņojis ģitāru, dons Garsija sāka diezgan patīkamā balsī dziedāt romanci, kurā kā parasts bija runa par asarām, nopūtām un visu, kas tam seko. Es nezinu, vai viņš bija tās sacerētājs.

Pēc trešās vai ceturtās segidiljas abu logu žalūzijas mazliet pacēlās un bija dzirdama klusa ieklepošanās. Tas nozīmēja, ka romancei ir klausītājas. Stāsta, ka mūziķi nekad nespēlē, ja viņus lūdz vai viņos klausās. Dons Garsija nolika ģitāru uz akmens stabiņa un uzsāka klusu sarunu ar vienu no klausītājām.

Dons Žuans, pacēlis acis, ieraudzīja sievieti, kura, šķiet, viņu no augšas uzmanīgi vēroja. Viņš nešaubījās, ka tā ir donjas Faustas māsa, ko paša gaume un drauga izvēle padarīja par viņa domu valdnieci. Taču viņš bija vēl bikls un nepieredzējis un nezināja, kā lai sarunu iesāk. Piepeši pa logu izkrita mutautiņš un smalka balstiņa iesaucās:

—  Ak Jēzu! Man nokrita mutautiņš!

Dons Žuans to tūlīt paņēma, uzlika zobena galā un pacēla loga augstumā. Radās iegansts sarunai. Balss iesāka ar pateikšanos, tad apvaicājās, vai senjors kavalieris, kas izrādijis tādu laipnību, no rīta nav bijis svētā Pētera baznīcā. Dons Žuans atbildēja, ka ir gan bijis un tur zaudējis dvēseles mieru.

—  Kādā veidā?

—  Ieraugot jūs.

Ledus bija salauzts. Dons Žuans, kā jau seviljietis, zināja no galvas visus mauru stāstus, kuros mīlas valoda ir tik bagāta. Viņš nevarēja nebūt daiļrunīgs. Saruna ilga apmēram stundu. Beidzot Teresa iesaucās, ka dzird tēvu pārnākam un ka jāšķiras. Abi pielūdzēji negāja prom, iekams žalūziju spraugā neparādījās divas baltas rociņas un nenometa katram pa jasmīna zaram. Dons Žuans devās pie miera, un galva viņam bija pilna debešķīgu tēlu. Bet dons Garsija iegriezās krodziņā, kur pavadīja nakts lielāko daļu.

Nākamās dienas vakarā nopūtas un serenādes sākās no jauna. Tas pats notika turpmākajās naktīs. Pēc piedienīgas pretošanās abas dāmas bija ar mieru dāvināt un saņemt matu cirtas — šai nolūkā izmantoja pavedienu, ko nolaida no augšas, mijot uzticības ķīlas. Dons Garsija nebija tas vīrs, kas apmierinātos ar tādiem niekiem, viņš prātoja par virvju kāpnēm vai pakaļdarinātām atslēgām, taču viņa plāni tika uzskatīti par pārdrošiem un, ja arī tos nenoraidīja, tad tomēr atlika uz nenoteiktu laiku.

Jau gandrīz mēnesi dons Žuans un dons Garsija diezgan nesekmīgi dūdoja zem savu iemīļoto logiem. Kādā ļoti tumšā naktī viņi stāvēja parastajā sardzē un saruna jau labu brīdi risinājās visiem par prieku, kad ielas galā parādījās septiņi vai astoņi vīri apmetņos, pusei no tiem bija līdzi mūzikas instrumenti.

—  Augstā debess!— Teresa iesaucās.— Rau, dons Kristobals nāk mums spēlēt serenādi! Dieva dēļ, ejiet prom, citādi notiks nelaime!

—  Mēs nevienam neatdosim tik skaistu vietu,— dons Garsija izsaucās.— Kavalier,— balsi paceldams, viņš sacīja pirmajam, kas tuvojās,— vieta ir aizņemta, un dāmām nav nekādas daļas gar jūsu mūziku; tāpēc meklējiet, lūdzu, laimi kur citur!

—  Tas ir viens no tiem nekauņām studentiem, kas domā liegt mums ceļu!— dons Kristobals iesaucās.— Es viņam parādīšu, ko nozīmē aplidot manu iemīļoto!— To teicis, viņš satvēra zobenu. Tai pašā mirklī ieroči uzzibsnīja divu viņa biedru rokās. Dons Garsija brīnumveikli aptina apmetni ap roku, izrāva zobenu un iesaucās:

—  Studenti, šurp!

Taču tuvumā nebija neviena paša. Mūziķi, droši vien baidīdamies, ka sadursmē tiks sabojāti instrumenti, metās bēgt, brēkdami pēc tiesas un taisnības, bet abas sievietes aiz žalūzijām piesauca visus paradīzes svētos.

Donam Žuanam, kas stāvēja zem donam Kristobalam tuvākā loga, pirmajam vajadzēja aizstāvēties. Viņa pretinieks bija izveicīgs, turklāt turēja kreisajā rokā dzelzs vairodziņu, ar ko atsita cirtienus, bet donam Žuanam bija tikai zobens un apmetnis. Donam Kristobalam sparīgi uzbrūkot, viņš īstajā brīdī atcerējās kādu sava paukošanas skolotāja senjora Uberti rapiera cirtienu. Viņš izlikās nokrītam uz kreisās rokas un ar labo paslidināja zobenu zem dona Kristobala vairodziņa un ietrieca to zem ribām tik spēcīgi, ka asmens salūza, kad bija iedūries miesā vesela sprīža dziļumā. Dons Kristobals iekliedzās un, asinīm plūstot, nokrita. Sajā cīniņā, kas bija īsāks par to, kādā iespējams notikumu izstāstīt, dons Garsija sekmīgi aizstāvējās pret diviem pretiniekiem, bet kolīdz tie ieraudzīja savu vadoni guļam zemē, abi ņēina kājas pār pleciem.

— Tagad nu laidīsimies lapās,— dons Garsija teica.— Nu vairs nav nekādi joki. Palieciet sveikas, daiļās!

Un viņš aizrāva līdzi donu Žuanu, kas bija galīgi pārbijies sava nodarījuma dēļ. Divdesmit soļu no mājas dons Garsija apstājās un pajautāja, kur viņš licis zobenu.

—  Zobenu?— dons Žuans atkārtoja, tikai tad pamanīdams, ka netur to vairs rokā.— Es nezinu . . . Droši vien būšu nometis zemē.

—  Nolādēts! Un tajā bija iegravēts jūsu vārds!

Tai mirklī viņi ieraudzīja, ka no blakus namiem iznāk cilvēki ar lāpām rokā un drūzmējas ap mirstošo. No otra ielas gala strauji tuvojās bruņoti vīri. Tā bija patruļa, kas bija sadzirdējusi muzikantu kliedzienus un cīniņa troksni.

Dons Garsija, uzmaucis cepuri pār acīm un aizsedzis ar apmetni sejas lejasdaļu, lai netiktu pazīts, par spīti briesmām, metās pūļa vidū, cerēdams atrast zobenu, kas neapstrīdami izdotu vainīgo. Dons Žuans redzēja, kā viņš sit pa labi un pa kreisi, izdzēsdams lāpas un apgāzdams visu, kas pagadījās ceļā. Drīz viņš atkal parādījās, skriedams, cik ātri vien spēja, un nesdams pa zobenam katrā rokā,— viņu vajāja visa patruļa.

—  Ak, don Garsija,— dons Žuans iesaucās, saņemdams no tā ieroci,— cik lielu pateicību esmu jums parādā!

—  Bēgsim, bēgsim!— Garsija sauca.— Sekojiet man, un, ja tie blēži nāk jums par tuvu, duriet tāpat, kā nupat jau dūrāt!

Tad abi metās skriet, cik ātri vien spēja, baidīdamies no korehidora kunga, ierēdņa, kas tika uzskatīts par bīstamāku studentiem nekā zagļiem.

Dons Garsija, kas pazina Salamanku kā savu Deus del,' ļoti veikli prata pasisties gar stūriem un iesprukt šaurās ejās, turpretī viņa mazāk pieredzējušais biedrs spēja sekot tikai ar lielām pūlēm. Abiem jau sāka trūkt elpas, kad viņi ielas galā satika bariņu studentu, kas pastaigājās, dziedādami un ģitāru spēlēdami. Pamanījuši, ka divi biedri tiek vajāti, viņi acumirklī ķēra akmeņus, nūjas un visu, kas varēja noderēt par ieroci. Gluži aizelsušies strēlnieki nedomāja, ka būtu īstais brīdis iesākt cīniņu. Viņi piesardzīgi atkāpās, un abi vainīgie iegriezās tuvējā baznīcā patverties un brīdi atpūsties.

Deus del (latiņu vai.)— Lai Dievs dod — katoļu lūgšanas pirmie vārdi.

Uz sliekšņa dons Žuans gribēja iebāzt zobenu makstī, jo domāja, ka kristīgam cilvēkam nepiedien ieiet Dieva namā ar ieroci rokā. Taču maksts nepadevās, asmeni tajā varēja iebīdīt tikai ar pūlēm; vārdu sakot, dons Žuans pamanīja, ka tas nav viņa zobens; dons Garsija steigā bija paķēris pirmo ieroci, kādu atradis nomestu zemē, un šis piederēja mirušajam vai vienam no tā uzticamajiem biedriem. Stāvoklis rādījās nopietns; dons Žuans brīdināja draugu, ko jau bija radis uzskatīt par labu padomdevēju.

Dons Garsija rauca uzacis, kodīja lūpas, burzīja cepures malas, staigāja šurpu turpu, bet briesmīgā atklājuma apstulbināto donu Žuanu vienlīdz mocīja gan bažas, gan sirdsapziņas pārmetumi. Pēc stundas ceturksni ilgam pārdomām, kuru laikā donam Garsijam pietika labas gaumes tikai vienreiz iesaukties: «Kāpēc jūs nomētāt zobenu zemē?», viņš ņēma donu Žuanu pie rokas un sacīja:

—  Iesim, es zinu, kas jums darāms!

Tai brīdī kāds priesteris iznāca no baznīcas sakristejas un taisījās iet ārā pa durvīm; dons Garsija viņu apturēja.

—  Vai man nav tas gods runāt ar mācīto licenciātu Go- mesu?— viņš jautāja, dziļi palocīdamies.

—  Es vēl neesmu licenciāts,— priesteris atbildēja, un skaidri varēja manīt, ka nepelnītais pagodinājums viņam glaimo,— mani sauc par Manvelu Tordoiju, esmu jūsu rīcībā.

—  Cienīto tēv,— Garsija teica,— jūs esat tieši tas cilvēks, ar ko es gribētu apspriesties; runa ir par sirdsapziņu, un, ja ļaužu valodas neviļ, jūs esat sarakstījis izdaudzināto traktātu «De casibus conscientiae»,' kas Madridē sacēlis tādu troksni.

Mācītājs, padodamies iedomības grēkam, atbildei nomurmināja, ka nav autors šai grāmatai (tādas patiesībā nekad nav bijis), bet ka nopietni studē līdzīgus jautājumus. Dons Garsija, kam bija savi iemesli nedzirdēt atbildi, turpināja tādā pašā garā:

—  Izklāstīšu, cienīto tēv, dažos vārdos notikumu, par kuru gribētu parunāt, lūdzot jūsu padomu. Vienam no maniem draugiem šodien pirms nepilnas stundas uz ielas piegāja klāt kads cilvēks un sacīja: «Kavalieri, man jācīnās pāris soļu no šejienes, manam pretiniekam ir garāks zobens nekā man; esiet tik laipns un aizdodiet man savējo, lai ieroči būtu līdzīgi.» Un draugs apmainījās ar svešo zobeniem. Uz ielas stūra viņš kādu laiku gaidīja, kad divkauja beigsies. Nedzirdēdams vairs ieroču šķindu, viņš gāja uz dueļa vietas pusi; un ko viņš ieraudzīja? Tur gulēja nogalināts cilvēks, kas bija sadurts ar viņa aizdoto zobenu. Kopš tā brīža viņš krīt izmisumā, pārmet sev līdzdalību noziegumā un baidās, ka ir pastrādājis nāves grēku. Es pūlos viņu nomierināt, manuprāt, tas ir izpērkams grēks, jo, ja viņš nebūtu zobenu aizdevis, viņa vainas dēļ divi vīri cīnītos ar nevienlīdzīgiem ieročiem. Ko jūs par to domājat, svēto tēv? Vai piekrītat man?

Priesteris, kas bija kazuistu māceklis, ar interesi noklausījās stāstu un kādu brīdi berzēja pieri kā cilvēks, kas pūlas atcerēties citātu. Dons Žuans nezināja, ko dons Garsija grib panākt, taču nebilda ne pušplēsta vārda, jo baidījās izdarīt kādu muļķību.

— Tēv,— Garsija turpināja,— jautājums liekas ļoti sarežģīts, ja jau tāds izcils zinātnieks kā jūs vilcinās to izšķirt. Ja jūs būtu ar mieru, mēs atnāktu rīt uzzināt jūsu spriedumu. Pagaidām es jūs lūdzu noturēt vai likt noturēt dažas piemiņas mises mirušajam.

To teikdams, viņš ielika priesterim rokā divus vai trīs dukātus, tā pilnīgi noskaņojot viņu bezgala dievbijīgo, godprātīgo un, galvenais, ļoti devīgo jaunekļu labā. Viņš apsolīja nākamajā dienā šajā pašā vietā dot tiem savu spriedumu rakstiski. Dons Garsija netaupīja pateicības vārdus; tad viņš nevērīgi, kā izteikdams mazsvarīgu domu, piebilda:

—  Kaut tikai tiesneši vēl neuzveļ mums vainu par šo nāvi! Ceram, ka jūs mūs samierināsiet ar Dievu.

—  Kas attiecas uz tiesu,— priesteris teica,— no tās jums nav ko baidīties. Jūsu draugs ir zobenu tikai aizdevis, tāpēc viņu nevar uzskatīt par īstu līdzdalībnieku.

—  Jā, tēv; bet slepkava ir aizbēdzis. Tiks pētīta brūce, varbūt atradīs asiņainu zobenu … Ko es tur varu zināt? Stāsta, ka likuma sargi esot briesmīgi cilvēki.

—  Bet,— priesteris teica,— jūs taču bijāt liecinieks zobena aizdošanai?

—  Protams,— dons Garsija atbildēja,— es to apliecinātu visās karalistes tiesās. Turklāt,— viņš pieglaimīgāk turpināja,— jūs, tēv, varēsiet apliecināt patiesību. Mēs jūs uzmeklējām ilgi pirms tam, kad notikums kļuva zināms, un lūdzām garīgu padomu. Jūs pat varētu apstiprināt maiņu … Te ir pierādījums.— Viņš paņēma dona Zuana zobenu.— Paskatieties, kā tas neiederas makstī!

Priesteris nolieca galvu kā cilvēks, kas pārliecinājies par viņam atstāstītā notikuma patiesīgumu. Ne vārda neteikdams.

viņš svārstīja rokā dukātus, un tajos viņš vienmēr atradīs kādu neapstrīdamu argumentu divu jaunekļu labā.

—  Turklāt, tēv,— dons Garsija ļoti dievbijīgā tonī sacīja,— ko gan mums nozīmē tiesa? Galvenais ir rast saskaņu ar debesīm.

—  Uz redzēšanos rīt, bērni!— priesteris aiziedams teica.

—  Uz redzēšanos rīt!— dons Garsija atbildēja.— Mēs skūpstām jums rokas un paļaujamies uz jums.

Kad mācītājs bija prom, dons Garsija aiz prieka palēcās.

—  Lai dzīvo simonija!— viņš iesaucās.— Nu gan ceru, ka mūsu stāvoklis ir uzlabojies. Ja tiesa sāks par jums interesēties, šis lāga mācītājs par dukātiem, ko ir saņēmis un ko vēl cer no mums dabūt, ir gatavs apliecināt, ka mums ir tikpat maz sakara ar jūsu nupat nogalinātā kavaliera nāvi kā jaunpiedzimušam bērnam. Tagad ejiet mājās, ne mirkli nezaudējiet modrību un atveriet durvis tikai tad, kad esat labi pārliecinājies, kas aiz tām atrodas; es paklejošu pa pilsētu un mēģināšu uzzināt jaunumus.

Atgriezies savā istabā, dons Žuans ar visām drēbēm iekrita gultā. Viņš pavadīja bezmiega nakti, visu laiku domādams vienīgi par tikko pastrādāto noziegumu un, galvenais, par tā sekām. Izdzirdis uz ielas soļu troksni, viņš katrreiz iedomājās, ka tiesa nāk viņu apcietināt. Tomēr viņš jutās ļoti noguris un viņam bija vēl smaga galva pēc studentu pusdienām, kurās viņš tika piedalījies, tāpēc, saulei lecot, viņš aizmiga.

Dons Žuans bija nogulējis vairākas stundas, kad kalpotājs viņu pamodināja, teikdams, ka ar kungu gribot runāt aizplīvurota dāma. Tai pašā brīdī istabā ienāca kāda sieviete. Viņa bija no galvas līdz kājām ietinusies melnā apmetnī, kas atstāja brīvu tikai vienu aci. Šī acs raudzījās te uz kalpotāju, te uz donu Žuanu, it kā rādot, ka sarunai liecinieki nav vēlami. Kalpotājs tūlīt izgāja ārā. Dāma apsēdās un ļoti vērīgi raudzījās donā Žuanā. Pēc brīža viņa sāka runāt:

—  Senjor kavalieri, mana rīcība gluži pamatoti var jūs pārsteigt un, bez šaubām, nerada cieņu pret mani; taču, ja būtu zināmi iemesli, kas mani atveduši šurp, nosodījums, protams, būtu nevietā. Vakar jūs cīnījāties ar kādu šīs pilsētas kavalieri . ..

—  Es, kundze!— dons Žuans nobālēdams iesaucās.— Es netiku pat izgājis no šīs istabas …

—  Nevajag manā priekšā izlikties, un es jums rādīšu vaļsirdības paraugu.

To teikdama, viņa pavēra apmetni, un dons Žuans pazina donju Teresu.

—  Senjor don Žuan,— viņa nosarkdama turpināja,— man jāatzīst, ka jūsu drosme mani ļoti ieinteresēja. Kaut ari biju briesmīgi uztraukusies, es pamanīju, ka jūsu zobens ir salūzis un ka jūs to esat nometis zemē pie durvīm. Brīdī, kad visi drūzmējās ap ievainoto, es izgāju ārā un paņēmu zobena rokturi. To apskatot, ievēroju jūsu vārdu un sapratu, kādām briesmām jūs būtu pakļauts, ja tas nonāktu rokās jūsu ienaidniekiem. Te tas ir, esmu laimīga, ka varu to atdot.

Kā jau varēja gaidīt, dons Žuans krita viņai pie kājām, sacīja, ka viņa izglābusi dzīvību, bet ka dzīvībai nav gandrīz nekādas vērtības, jo donjas dēļ viņš mirs aiz mīlestības. Donjai Teresai bija maz laika, un viņa gribēja tūlīt steigties prom, taču dona Žuana vārdi šķita tik patīkami, ka viņa nespēja saņemties un aiziet. Tā pagāja gandrīz vesela stunda, pilna mūžīgas mīlestības zvērestu, roku skūpstīšanas, lūgšanās no vienas puses un vāju noraidījumu — no otras. Istabā pēkšņi ienāca dons Garsija un pārtrauca viņu vientulību. Viņš nebija no tiem, ko varētu iesvelt sašutumā. Pirmām kārtām viņš nomierināja Teresu. Viņš cildināja tās drosmi un beigās lūdza parunāt ar māsu un parūpēties, lai tā pret viņu izturas cilvēciskāk. Donja Teresa apsolīja visu, ko viņš vēlējās, cieši ietinās apmetnī un, apsolījusi tajā pašā vakarā kopā ar māsu būt kādā noteiktā promenādes vietā, aizgāja.

—  Ar mums viss ir pilnā kārtībā,— dons Garsija teica, tikko jaunie cilvēki palika vieni.— Jūs neviens netur aizdomās. Kor- ehidors, kas man nevēl labu, vispirms pagodinājis mani ar aizdomām. Viņš teicis, ka esot pārliecināts — donu Kristobalu nogalinājis es. Vai zināt, kāpēc viņš šo domu atmetis? Tāpēc, ka viņam teikts — es esot visu vakaru pavadījis kopā ar jums; un jums, dārgais, ir tik dievbijīga cilvēka slava, ka jūs to varētu pārdot citiem. Lai kā būtu, mūs aizdomās netur. Dūšīgās mazās Teresas viltība mūs paglābusi no nepatikšanām nākotnē, tāpēc neprātosim vairs par tām un padomāsim, kā izklaidēties.

—  Ak, Garsija,— dons Žuans skumīgi iesaucās,— cik bēdīgi ir nogalināt vienu no sev līdzīgajiem!

—  Ir kaut kas vēl bēdīgāks,— dons Garsija atbildēja,— tas ir, ja kāds no mums līdzīgajiem nogalina mūs, un vēl bēdīgāk, nekā piedzīvot iepriekš minētās nelaimes, ir kādu dienu palikt bez pusdienām. Tāpēc uzaicinu jūs šodien maltītē kopā ar dažiem dzīves prieku sapratējiem, kas būs laimīgi jūs redzēt.— To teicis, viņš aizgāja.

Mīlestība jau stipri novirzīja mūsu varoni no sirdsapziņas pārmetumiem. Iedomība tos pilnīgi apspieda. Studenti, ar kuriem kopā viņš pusdienoja pie Garsijas, no tā bija uzzinājuši, kas īstenībā nogalinājis donu Kristobalu. Šis Kristobals bija par drosmi izdaudzināts kavalieris, no kura studenti baidījās, tāpēc tā nāve varēja viņus vienīgi iepriecināt, un veiksmīgais duelants tika apbērts ar komplimentiem. Ja tiem ticētu, vajadzētu pieņemt, ka viņš ir universitātes lepnums, zieds un roka. Visi ar sajūsmu dzēra par viņa veselību, un kāds students no Mursijas improvizēja viņam par godu sonetu, kurā dons Žuans tika salīdzināts ar Sidu un Bernardu del Karpio. Pieceļoties 110 galda, viņam tomēr vēl bija tāds kā smagums uz sirds, bet, ja viņa varā būtu piecelt donu Kristobalu no miroņiem, jāšaubās, vai viņš to darītu, jo baidītos zaudēt cieņu un slavu, ko no šīs nāves bija guvis visā Salamankas universitātē.

Kad pienāca vakars, abas puses norunātajā laikā ieradās uz satikšanos, kas bija paredzēta Tormesas krastmalā. Donja Teresa ņēma pie rokas donu Žuanu (toreiz vēl nemēdza piedāvāt sievietēm elkoni) un donja Fausta — donu Garsiju. Vairākkārt nostaigājuši pa promenādi šurpu un turpu, abi pari ļoti apmierināti izšķīrās, nosolījušies, ka nelaidīs garām nevienu izdevību satikties.

Atstājuši abas māsas, viņi ieraudzīja vairākas čigānietes, kuras studentu pulciņa vidū dejoja, sizdatnas tamburīnus. Viņi pievienojās šai sabiedrībai. Donam Garsijam čigānietes patika, un viņš nolēma tās uzaicināt vakariņās. Piedāvājums tika uzreiz izteikts un pieņemts. Dons Žuans, kā jau fidus Achates,' gāja līdzi. Viena no čigānietēm viņu aizvainoja, sacīdama, ka viņš izskatoties pēc noviča, tāpēc dons Žuans darīja visu, lai pierādītu, ka tāda palama ir nevietā: viņš lādējās, dejoja, spēlēja un dzēra vairak, nekā spētu divi otrā gada studenti.

Pēc pusnakts donu Žuanu tikai ar mokām varēja aizvest mājās, viņš bija pamatīgi piedzēries un tā satracinājies, ka gribēja nodedzināt Salamanku un izdzert visu Tormesu, lai ugunsgrēku nevarētu nodzēst.

Tādā veidā dons Žuans citu pēc citas zaudēja visas gaišās īpašības, ko bija mantojis no dabas un guvis no audzināšanas. Pēc trīs mēnešus ilgas dzīves Salamankā dona Garsijas vadībā viņš patiešam bija pavedis nabaga Teresu; viņa biedrs savukart guva uzvaru astoņas vai desmit dienas agrāk. Sākumā dons Žuans juta pret mīļāko tik lielu mīlestību, kādu jauneklis viņa gados var just pret pirmo sievieti, kas viņam atdevusies; taču dons Garsija bez pūlēm pierādīja, ka pastāvība ir tikai šķietams tikums; vēl vairāk — ja dons Žuans universitātes orģijās izturētos citādi nekā viņa biedri, Teresas labā slava tiktu apdraudēta. Jo, kā viņš sacīja, tikai ļoti kaislīga un piepildīta mīlestība apmierinās ar vienu pašu sievieti. Turklāt sliktā sabiedrība, kurā dons Žuans bija nonācis, nelika viņam ne mirkli miera. Viņš tikpat kā nerādījās auditorijās vai arī, bezmiega nakšu un dzīru nogurdināts, aizmiga visslavenāko profesoru gudrajās lekcijās. Turpretī promenādē viņš pastāvīgi bija pirmais un pēdējais, bet naktis, ko donja Teresa nevarēja viņam veltīt, aizvien pavadīja krogā vai vēl sliktākā vietā.

Kādu rītu viņš saņēma vēstulīti no šīs dāmas, kas izteica nožēlu, ka jāatsakās no naktī paredzētās satikšanās. Salamankā ieradusies kāda veca radiniece, kurai ierādīta Teresas istaba, bet viņai jāpārguļ pie mātes. Šī vilšanās uz donu Žuanu neatstāja sevišķu iespaidu, viņš atrada iespēju pavadīt vakaru citādi. Kad viņš, savu plānu nodarbināts, izgāja uz ielas, aizplīvurojusies sieviete iedeva viņam vēstulīti; tā bija no donjas Teresas. Viņai esot izdevies dabūt citu istabu un kopā ar māsu visu nokārtot tā, ka tikšanās nav jāatliek. Dons Žuans parādīja vēstuli donam Garsijam. Abi brīdi svārstījās; beidzot, neko nedomādami un it kā aiz paraduma viņi uzrāpās mīļāko balkonā.

Donjai Teresai uz kakla bija diezgan uzkrītoša skaistumzī- mīte. Donam Žuanam parādīja ārkārtēju laipnību, kad pirmo reizi ļāva uz to palūkoties. Kādu laiku viņš turpināja to uzskatīt par burvīgāko pasaules brīnumu. Reizēm viņš to salīdzināja ar vijolīti, reizēm — ar anemoni, reizēm — ar lucernas ziedu. Taču drīz vien šī zīme, kas patiešām bija ļoti glīta, pieraduma dēļ tāda vairs nelikās. «Tas ir tikai liels melns plankums, vairāk nekas,» viņš nopūzdamies prātoja. «Žēl gan, ka tā tur ir. Nolādēts, tā izskatās pēc speķa ādas! Pie velna to zīmi!» Kādu dienu viņš pat jautāja Teresai, vai viņa ir runājusi ar ārstu, kā no tās tikt vaļā. Nabaga meiča, tumši pietvīkusi, atbildēja, ka viņš ir vienīgais vīrietis, kas šo zīmi redzējis, turklāt viņas zīdītāja bieži esot teikusi, ka tādas zīmes nes laimi.

Minētajā vakarā dons Žuans bija ieradies uz satikšanos diezgan sliktā omā, viņš ieraudzīja skaistumzīmīti, un tā šķita vēl lielāka nekā parasti. «Nolādēts, tā izskatās pēc resnas žurkas,» viņš nodomāja, tajā skatīdamies. «īstenībā tā ir gatavā briesmoniba! Tā ir kauna zīme, tāda pati, ar kādu tika apzīmogots Kains. Jābūt gluži trakam, lai tādu sievieti pataisītu par savu mīļāko.» Dons Žuans galīgi saīga. Viņš bez kāda iemesla strīdējās ar nabaga Teresu, saraudināja to un rītausmā atstāja, pat nenoskūpstījis. Dons Garsija, kas gāja prom reizē ar viņu, kādu laiku klusēja; tad, piepeši apstājies, teica:

—  Piekrītiet, don Žuan, ka šonakt mēs pamatīgi garlaikojāmies. Es vēl tagad nevaru norimties un no visas sirds gribētu aizsūtīt to princesi pie visiem velniem!

— Jums nav taisnība,— dons Žuans atbildēja.— Fausta ir burvīga būtne, balta kā gulbis un vienmēr labā omā. Turklāt viņa jūs tik stipri mīl! īstenībā jūs esat ļoti laimīgs.

—  Balta jau nu viņa ir; es piekrītu, ka viņa ir balta; bet viņai trūkst krāsu, un blakus savai māsai viņa izskatās kā pūce līdzās dūjai. Patiesībā laimīgs esat jūs.

—  Kā to ņem,— dons Žuans atbildēja.— Mazā ir diezgan piemīlīga, bet vēl tīrais bērns. Ar viņu nevar neko prātīgu parunāt. Galva viņai piebāzta ar bruņinieku romāniem, un par mīlestību viņai ir visdīvainākais priekšstats. Jūs nevarat iedomāties, kādas viņai prasības!

— Jūs, don Žuan, gluži vienkārši esat pārāk jauns un neprotat savas mīļākās izdresēt. Redziet, sieviete ir tikpat kā zirgs: ja ļausiet viņai ieņemt niķus galvā un nepārliecināsiet, ka necietīsiet ne mazāko untumu, jūs nekad neko 110 viņas nepanāksiet.

—  Sakiet, don Garsija, vai pret mīļākajām jūs izturaties kā pret zirgiem? Vai bieži laižat darbā stibu, lai atradinātu no niķiem?

—  Reti, bet es esmu pārāk labsirdīgs. Klausieties, don Žuan, vai neesat ar mieru atdot man savu Teresu? Apsolu, ka pēc divām nedēļām viņa būs piekļāvīga kā cimds. Viņas vietā dodu Faustu. Vai gribēsiet savējo atpakaļ?

— Tāds darījums man būtu gan pa prātam,— dons Žuans smaidīdams atbildēja,— ja arī dāmas tam piekristu. Taču donja Fausta nemūžam negribēs no jums atsacīties. Tādā maiņā viņa gaužām daudz zaudētu.

—  Jūs sevi vērtējat pārāk zemu; taču esiet mierīgs! Vakar es viņu tā nokaitināju, ka kurš katrs salīdzinājumā ar mani liksies kā gaismas eņģelis notiesātajam. Vai zināt, don Žuan,— dons Garsija turpināja,— ka es runāju ļoti nopietni?— un dons Žuans smējās jo gardāk par nopietnību, kādā draugs klāstīja savas ēverģēlības.

Prātu pacilājošo sarunu pārtrauca vairāki studenti, kuru ierašanās mainīja viņu domu gaitu. Taču, kad pienāca vakars un abi draugi sēdēja pie Montiljas vīna pudeles un groziņa Andalūzijas mandeļu, dons Garsija atkal sāka sūdzēties par savu mīļāko. Viņš tikko bija saņēmis no Faustas vēstuli — pilnu maigu vārdu un mīļu pārmetumu, tajā varēja noģist rotaļīgu prātu un paradumu uz visu raudzīties no jocīgās puses.

—  Ņemiet,— dons Garsija teica, pasniegdams vēstuli un plati žāvādamies,— izlasiet šo mākslas darbu! Vēl viena satikšanās šovakar. Bet lai velns mani parauj, ja es iešu!

Dons Žuans izlasīja vēstuli, un tā viņam likās burvīga.

—  Patiešām,— viņš bilda,— ja man būtu tāda miļākā, kāda ir jums, es vienīgi pūlētos darīt viņu laimīgu.

—  Ņemiet jel viņu, dārgais draugs!— dons Garsija iesaucās,— ņemiet viņu, izpildiet savu iegribu! Es atdodu jums savas tiesības. Nē, darīsim tā,— viņš turpināja, it kā nupat būtu iešāvusies prātā laba doma,— spēlēsim uz mīļākajām! Te ir kārtis. Pamēģināsim onbras partiju. Mana likme ir donja Fausta; jūs lieciet pretī donju Teresu.

Dons Žuans, līdz asarām smiedamies par drauga trako iedomu, paņēma kārtis un sajauca tās. Viņš vinnēja, kaut arī neveltīja spēlei gandrīz nekādu uzmanību. Dons Garsija neizskatījās nobēdājies par zaudējumu, pieprasīja rakstāmpiederumus un uzrakstīja tādu kā parādzīmi par donju Faustu, kurai pavēlēja būt uzrādītāja rīcībā — tieši tā, it kā būtu rakstījis savam pārvaldniekam samaksāt simt dukātu kādam kreditoram.

Dons Žuans, joprojām smiedamies, piedāvāja donam Garsi- jam revanša partiju. Taču tas atteicās.

— Ja jums ir kaut drusciņ drosmes,— dons Garsija sacīja,— ņemiet manu apmetni un aizejiet pie mazajām durtiņām, kuras pats labi pazīstat. Tur jās sastapsiet tikai Faustu, jo Teresa jūs negaida. Sekojiet viņai klusēdams; kad nonāksiet istabā, viņa, pilnīgi iespējams, pirmajā brīdī jutīsies pārsteigta vai pat noraudās pāris asaru; taču tas lai jūs neattur. Varat nešaubīties, ka viņa neiedrošināsies kliegt. Tad parādīsiet manu vēstuli; sakiet, ka esmu drausmīgs neģēlis, briesmonis — ko vien gribat; ka viņa tūlīt var viegli atriebties, un esiet drošs, ka atriebe viņai liksies salda.

Līdz ar katru Garsijas izrunātu vārdu sātans aizvien ciešāk sagrāba dona Žuana sirdi, čukstēdams, ka tas, ko viņš visu laiku uzskatījis tikai par nevainīgu joku, var viņam sagādāt lielu patikšanu. Viņš pārstāja smieties, un viņa piere tīksmē piesarka.

—  Ja es būtu pārliecināts,— viņš sacīja,— ka Fausta piekrīt šai maiņai. ..

—  Vai viņa piekrīt!— pavedējs iesaucās.— Kāds zaļknabis gan jūs esat, biedri, ja domājat, ka sieviete nespēj izšķirties starp mīļāko, kas iegūts pirms pusgada, un tādu, kurš radies nupat! Ejiet, es nemaz nešaubos, ka rīt jūs abi man teiksiet paldies, un es prasu tikai vienu maksu par zaudējumu — atļauju lakstoties ap Teresitu.

Tad, redzēdams, ka dons Žuans jau ir gandrīz pārliecināts, viņš piebilda:

—  Izlemiet, jo es šovakar negribu satikt Faustu; ja jūs nevēlaties, došu šo parādzīmi resnajam Fadrikam, un negaidītā laime kritīs viņam.

—  Goda vārds, lai tad notiek kas notikdams!— dons Žuans iesaucās, paķēra parādzīmi un, lai sevi iedrošinātu, vienā paņēmienā izdzēra lielu glāzi Montiljas vīna.

Norunātā stunda tuvojās. Dons Žuans, kuru sirdsapziņas atliekas vēl atturēja no nelietības, dzēra viena laidā, gribēdams sevi apdullināt. Beidzot pulkstenis nosita paredzēto stundu. Dons Garsija uzmeta donam Žuanam plecos savu apmetni un aizveda viņu līdz pat mīļākās durvīm; tad, devis norunāto zīmi, viņš novēlēja labu nakti un gāja prom, it nemaz nenožēlodams tikko pastrādāto ļauno darbu.

Durvis tūlīt atvērās. Donja Fausta bija jau brīdi gaidījusi.

—  Vai tas esat jūs, don Garsija?— viņa čukstus jautāja.

—  Jā,— dons Žuans vēl klusāk atbildēja, slēpdams seju platā apmetņa krokās. Viņš iegāja iekšā, durvis tika aizslēgtas, un dons Žuans sāka kāpt augšā pa tumšajām trepēm, iedams nopakaļ pavadonei.

—  Ņemiet manas mantijas galu,— viņa teica, un sekojiet, cik vien klusu iespējams.

Pēc īsa brīža viņš nonāca donjas Faustas istabā. To apgaismoja viena vienīga patumša lampa. Sākumā dons Žuans, nenoņemdams nedz cepuri, nedz apmetni, palika stāvam ar muguru pret durvīm, vēl neiedrošinādamies sevi atklāt. Donja Fausta brīdi viņu uzmanīgi vēroja, ne vārda neteikdama, tad izstieptām rokām strauji tuvojās. Dons Žuans ļāva noslīdēt apmetnim un arī spēra soli uz priekšu.

—  Kā, tas esat jūs, don Žuan?— viņa iesaucās.— Vai dons Garsija saslimis?

— Saslimis? Nē,— dons Žuans atbildēja …— Bet viņš nevar atnākt. Viņš mani atsūtīja pie jums.

—  Vai, cik es esmu dusmīga! Bet sakiet, varbūt viņu aizkavē kāda cita sieviete?

—  Vai tad domājat, ka viņš ir brunču mednieks? …

—  Kā māsa priecāsies, jūs redzot! Nabaga bērns, viņa domā, ka vairs nenāksiet.. . Palaidiet mani garām, iešu viņu brīdināt.

—  Nevajag.

—  Jūs izskatāties savāds, don Žuan … Jūs esat atnesis man sliktas vēstis. . . Sakiet, vai donam Garsijam notikusi kāda nelaime?

Lai sev aiztaupītu nepatīkamo atbildi, dons Žuans pasniedza nabaga meičai dona Garsijas nekaunīgo parādzīmi. Viņa steidzīgi sāka to lasīt un nevarēja saprast, ko tā nozīmē. Tad viņa lasīja otrreiz un neticēja savām acīm. Dons Žuans uzmanīgi vēroja Faustu un redzēja, kā viņa slauka pieri un berzē acis; viņas lūpas drebēja, nāves bālums klāja seju, viņai i vajadzēja turēt papīru abām rokām, lai tas nenokristu uz grīdas. Beidzot, ar izmisīgu piepūli piecēlusies, viņa izsaucās:

— Tas ir viltojums! Tas ir briesmīgs viltojums! Dons Garsija nemūžam to nav rakstījis!

Dons Žuans atbildēja:

— Jūs pazīstat viņa rokrakstu. Viņš nesaprata, kāds dārgums viņam pieder … un es to pieņēmu, jo dievinu jūs.

Donja Fausta uzmeta viņam visdziļākā nicinājuma pilnu skatienu un atkal sāka lasīt vēstuli tik uzmanīgi kā advokāts, kam radušās aizdomas par dokumenta viltošanu. Acis viņai bija pārdabiski lielas un ka piekaltas pie papīra. Plakstiem nemirkšķinot, pār seju reizēm noritēja kāda liela asara. Piepeši viņa kā neprātā pasmaidīja un iesaucās:

— Tas ir joks, vai ne? Tas ir joks! Dons Garsija tepat ir, viņš atnāks! …

— Tas nav nekāds joks, donja Fausta! Nekas nav nopietnāks par manu mīlestību uz jums. Es būšu bezgala nelaimīgs, ja jūs man nenoticēsiet.

—  Nožēlojamais!— donja Fausta iesaucās.— Bet, ja tu runā taisnību, tu esi vēl lielāks nelietis nekā dons Garsija.

— Mīlestība attaisno visu, daiļā Faustita! Dons Garsija jās pamet; ņemiet mani, es jūs mierināšu! Es redzu te uzgleznotus Bakhu un Ariadni; ļaujiet man būt jūsu Bakham!

Ne vārda neteikdama, viņa paņēma no galda dunci un, to virs galvas pacēlusi, metās pie dona Žuana. Taču viņš bija pamanījis Faustas kustību, satvēra roku, bez pūlēm atņēma ieroci un, domādams, ka ir tiesīgs sodīt par tādu naidīgumu, trīs četras reizes viņu noskūpstīja un mēģināja aizvest līdz dīvāni- ņam. Donja Fausta bija vāja un trausla sieviete, bet dusmas deva viņai spēku, viņa pretojās donam Žuanam, te ķerdamās pie mēbelēm, te aizsargādamās ar rokām, kājām un zobiem. Sākumā dons Žuans saņēma dažus sitienus smaidīdams, bet drīz vien viņa dusmas bija tikpat lielas kā mīlestība. Viņš cieši spieda Faustu, nebaidīdamies nobrāzt viņas maigo ādu. Tas bija saniknots cīkstonis, kam katrā ziņā vajadzēja pievārēt pretinieku, viņš varētu to pat nožņaugt, ja citādi nebūtu iespējams gūt uzvaru. Tad Fausta tvērās pie pēdējā atlikušā glābiņa. Līdz tam sievišķīgas kautrības jūtas bija liegušas saukt palīgā; bet,

saprazdama, ka tūlīt tiks pieveikta, viņa sāka kliegt, ka skanēja visa māja.

Dons Žuans juta, ka vairs nav nekādu izredžu iegūt upuri un ka pirmām kārtām jādomā par savu drošību. Viņš gribēja atgrūst Faustu un tikt pie durvīm, bet viņa turējās pie dona Žuana apģērba, un viņš nespēja tikt vajā. Tai pašā bridi varēja sadzirdēt durvju satraucošo virināšanos; cilvēku soļi un balsis skanēja aizvien tuvāk, vairs nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Viņš mēģināja aizmest donju Faustu tālu prom, bet viņa tik stipri turējās pie iebrucēja kamzoļa, ka viņš tikai apgriezās riņķī kopā ar upuri un tik vien panāca kā mainīja stāvokli. Fausta atradās ar muguru pret durvīm, kas vērās uz iekšu. Viņa turpināja kliegt. Tai brīdī durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa parādījās vīrietis ar arkebūzu rokā. Viņš pārsteigumā iekliedzās, un tūlīt norībēja šāviens. Lampa nodzisa, un dons Žuans sajuta, ka donjas Faustas rokas atslābst un uz viņa plaukstām līst kaut kas silts un šķidrs. Viņa nokrita vai, pareizāk sakot, noslīdēja uz grīdas, lode bija trāpījusi mugurkaulā; tēvs bija nogalinājis nevis laupītāju, bet meitu. Juzdams, ka ir brīvs, dons Žuans arkebūzas dūmos metās uz kāpņu pusi. Viņš dabūja sitienu ar nūju no tēva un zobena cirtienu no sulaiņa, kas tam sekoja. Taču ne viens, ne otrs nenodarīja lielu ļaunumu. Satvēris zobenu, dons Žuans mēģināja izlauzt sev ceļu un nodzēst lāpu sulaiņa rokā. Iebrucēja apņēmīgā izskata nobiedēts, tas atkāpās. Bet dons Alonso de Oheda, karstasinīgs un bezbailīgs vīrs, metās virsū ļaundarim bez svārstīšanās: dons Žuans atsita dažus uzbrukumus un sākumā, bez šaubām, gribēja tikai aizstāvēties, bet, ja cilvēks pieradis pie paukošanas, cirtiens pēc aizstāvēšanās kļūst par dabisku un gandrīz neapzinātu kustību. Pēc brīža donjas Faustas tēvs izdvesa dziļu nopūtu un, nāvīgi ievainots, nokrita. Nu donam Žuanam ceļš bija brīvs, un viņš zibens ātrumā izdrāzās uz trepēm, tad pieskrēja pie durvīm un acumirklī bija ārā uz ielas, turklāt viņam arī nesekoja kalpotāji, kas drūzmējās ap mirstošo saimnieku. Izdzirdusi arkebūzas šāvienu, donja Teresa steidzās uz notikuma vietu, redzēja drausmīgo skatu un bezsamaņā nokrita blakus tēvam. Viņa zināja vēl tikai pusi savas nelaimes.

Dons Garsija beidza tukšot pēdējo montiljas pudeli, kad dons Žuans — bāls, asinīm notraipīts, mulsu skatienu, saplēstu apmetni un par puspēdu noslīdējušu mežģīņu apkakli iedrāzās istabā un bez valodas elsodams atkrita krēslā. Dons Garsija tūdaļ saprata, ka gadījies kas nopietns. Viņš ļāva donam Žuanam pāris mirkļu atelsties un tad lūdza pastāstīt sīkāk, kas noticis; draugs visu pateica dažos vārdos. Dons Garsija, ko parasti nebija viegli izsist no līdzsvara, ne aci nepamirkšķinādams, noklausījās biedra saraustīto stāstījumu. Tad viņš pielēja glāzi un pasniedza to, teikdams:

—  Iedzeriet, tas jums nāks par labu. Tā ir nejauka ķēpa,— viņš piebilda, kad arī pats bija iedzēris.— Nogalināt tēvu — tas nav joks. .. Ir gan zināmi piemēri, kaut vai Sids. Un ļaunākais ir tas, ka jums nav piecsimt vīru — jūsu radinieku baltos tērpos, kas jūs aizstāvētu pret Salainankas strēlniekiem un mirušā tuviniekiem … Vispirms ķersimies pie steidzamākā …

Viņš divas trīs reizes pārgāja pāri istabai, kā gribēdams sakopot domas.

—  Pēc tāda jandāliņa,— viņš atsāka,— palikt Salamankā būtu tīrais neprāts. Dons Alonso de Oheda nav nekāds nieka muižnieķelis, turklāt kalpotāji jūs droši vien pazina. Brīdi pieņemsim, ka jūs neviens nav pazinis; tagad jums universitātē ir tik izcila slava, ka jums gluži dabiski, piedēvētu kāda nezināma ļaundara pastrādāto. Vārdu sakot,— ticiet man,— jātiek prom, un jo ātrāk, jo labāk. Jūs te jau esat ieguvis trīsreiz vairāk gudrības, nekā pieklājas muižniekam no labas dzimtas. Atstājiet Minervu un mēģiniet mazliet pievērsties Marsam; tas jums veiksies labāk, jo šai ziņā jums ir visi trumpji rokā. Flandrijā karo.1 Dosimies sist ķecerus; tas ir vislabākais veids, kā izpirkt šīspasaules grēciņus. Āmen! Es beidzu kā sprediķi.

Fiandrijas vārds iedarbojās uz donu Žuanu kā talismans. Viņam šķita, ka, atstājot Spāniju, viņš aizbēgs pats no sevis. Kara grūtībās un briesmās nebūs laika nodoties sirdsapziņas pārmetumiem!

—  Uz Flandriju, uz Flandriju!— viņš iesaucās.— Lai mūs nogalina Flandrijā!

—  No Salamankas līdz Briselei ir tāls ceļš,— dons Garsija nopietni atsāka,— un jūsu stāvoklī nekad nebūs par agru posties prom. Iedomājieties vien, ja korehidora kungs jūs dabūtu rokā, būtu ļoti grūti tikt karā kaut kur citur ka uz viņa majestātes galerām.

Kādu brīdi apspriedies ar draugu, dons Žuans veikli nometa studenta apģērbu. Viņš uzvilka izšūtus ādas svārkus, kādus tolaik valkāja karavīri, uzlika cepuri ar platām malām un neaizmirsa sabāzt jostā tik daudz dublonu, cik Garsija varēja iedot. Šie priekšdarbi ilga tikai dažas minūtes. Viņš devās prom

' XVI gs. beigās un XVII gs. sākumā Flandrijā bija placdarms, no kura Spānija karoja pret Holandi un tās sabiedrotajiem.

kājām, izgāja no pilsētas nepazīts un so|oja visu nakti un nākamo rītu, līdz saules svelmes dēļ bija spiests apstāties. Nonācis pirmajā pilsētā, viņš nopirka zirgu un, pievienojies ceļinieku karavānai, bez šķēršļiem aizkļuva līdz Saragosai. Tur viņš palika vairākas dienas un saucās par Huanu Karrasko. Dons Garsija atstāja Salamanku otrā rītā pēc viņa aiziešanas, izvēlējās citu ceļu un piebiedrojās viņam Saragosā. Viņi tur ilgi nepalika. Kad lielā steigā bija pielūgta Pilara dievmāte, tomēr metot skatienus uz Aragonas daiļavām, pieņēmuši katrs pa krietnam kalpam, draugi devās uz Barselonu, kur uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Čivitavekiju. Nogurums, jūrasslirnība, neredzētas pilsētas un dabiska vieglprātība — tas viss palīdzēja donam Žuanam aizmirst šausmu ainas, ko viņš bija atstājis pagātnē. Izpriecās, kurās abi draugi metās Itālijā, vairākus mēnešus tika atstāts novārtā ceļojuma galamērķis; taču, kad sāka trūkt naudas, viņi pievienojās tikpat drosmīgu novadnieku bariņam, kuriem arī bija tukši maki, un devās ceļā uz Vāciju.

Nonākot Briselē, ikviens iestājās dienestā pie tā virsnieka, kas katram patika. Abi draugi gribēja uzsākt karavīru gaitas kapteiņa dona Manvela Gomara pulkā — pirmām kārtām tāpēc, ka viņš bija andalūzietis, un vēl tālab, ka bija dzirdējuši — no kareivjiem viņš prasot vienīgi drosmi un labi koptus un nospodrinātus ieročus, bet par disciplīnu bēdājot pavisam maz.

Brašā izskata savaldzināts, kapteinis pret abiem izturējās tieši tā, kā viņi vēlējās, tas ir, izmantoja visos bīstamajos pasākumos. Laime viņiem bija labvēlīga, un tur, kur daudzi biedri atrada galu, viņi netika pat ievainoti, un ģenerāļi viņus ievēroja. Abi vienā dienā tika iecelti par jaunākajiem virsniekiem. Tai pašā brīdī, būdami pārliecināti par komandieru cieņu un labvēlību, viņi atklāja savus īstos vārdus un atsāka parasto dzīvi, tas ir, dienu pavadīja dzerdami un spēlēdami, bet naktis — dziedādami serenādes visskaistākajām sievietēm pilsētās, kur garnizons pavadīja ziemu. Abi saņēma vecāku piedošanu, kas gan viņus sevišķi neaizkustināja, un kredīta vēstules Antverpenes baņķieriem. Tās viņi lieliski prata likt lietā. Viņi bija jauni, bagāti, drošsirdīgi un uzņēmīgi un abi guva daudzas ātras uzvaras. Es nekavēšos un neatstāstīšu tās; lasītājiem pietiks, ka sacīšu: līdzko viņi ieraudzīja kādu skaistu sievieti, visi līdzekļi bija labi, lai to iegūtu. Nekrietnajiem pavedējiem solījumi un zvēresti bija tikai rotaļa; un, ja brāļi vai vīri iebilda pret tādu rīcību, viņi pret tiem vērsa labus zobenus un nežēlīgas sirdis.

Karš atsākās pavasarī.

Kādā spāniešiem nelaimīgā sadursmē kapteinis Gomars tika nāvīgi ievainots. Dons Žuans, redzēdams komandieri nokrītam, piesteidzās pie viņa un pasauca vairākus kareivjus, lai tie viņu aiznestu; taču brašais kapteinis, sakopojis pēdējos spēkus, teica:

—  Ļaujiet man nomirt tepat, es jūtu, ka gals ir klāt. Te var nomirt tikpat labi kā pusljē tālāk. Paturiet kareivjus sev; viņiem tāpat pietiks, ko darīt, jo es redzu, ka holandieši pilnā sparā iet uz priekšu. Bērni,— viņš piebilda, vēršoties pie kareivjiem, kas drūzmējās ap viņu,— pulcējieties ap saviem virsniekiem un par mani nebēdājiet!

Tai brīdī pienāca dons Garsija un jautāja, vai komandieris negrib izteikt pēdējo vēlēšanos, ko varētu izpildīt pēc viņa nāves.

—  Ko, pie velna, lai es vēlētos tādā brīdī kā šis?

Šķita, ka viņš brīdi nogrimst pārdomās.

—  Es nekad neesmu daudz prātojis par nāvi,— viņš turpināja, — un netiku domājis, ka tā ir jau tik tuvu … Es nedusmotos, ja te būtu kāds priesteris.. . Bet visi mūsu mūki ir pie vezumniekiem … Cik grūti tomēr mirt, neizsūdzot grēkus!

—  Te ir mana Stundu grāmata,— dons Garsija sacīja, pasniegdams vīna blašķi.— Stiprinieties!

Vecā karotāja skatiens aizvien vairāk aizmiglojās. Viņš nepamanīja dona Garsijas joku, bet vecie karavīri, kas stāvēja ap komandieri, jutās sašutuši.

—  Don Žuan,— mirējs teica,— panāciet šurp, mans dēls! Nāciet, es jūs ieceļu par savu mantinieku. Ņemiet šo zutni, tur ir viss, kas man pieder; labāk lai tas tiek jums nekā tiem no baznīcas izslēgtajiem. Es jūs vienīgi lūdzu pasūtīt dažas mises manas dvēseles mieram.

Dons Žuans, spiezdams mirēja roku, apsolīja to izdarīt, bet dons Garsija tai pašā laikā klusītiņām prātuļoja, cik atšķirīgas domas cilvēks izsaka, kad ir vājš un mirst, un tad, kad sludina, sēžot pie pudelēm apkrauta galda. Gar ausīm nosvilpa vairākas lodes, liecinot par holandiešu tuvošanos. Kareivji atkal stājās savās vietās. Ikviens steigā atvadījās no kapteiņa Gomara un domāja vairs tikai par to, kā labā kārtībā atkāpties. Tas nemaz nebija tik viegli, jo ienaidnieks bija spēcīgs, ceļš lietos izmircis un kareivji ilgā pārgājienā noguruši. Tomēr holandiešiem neizdevās viņiem nodarīt kaut cik ievērojamus zaudējumus un, naktij uznākot, tie pārtrauca vajāšanu, nedabūjuši karogu un nesaņēmuši gūstā nevienu, kas nebija ievainots.

Vakarā abi draugi kopā ar dažiem virsniekiem sēdēja teltī un apsprieda dienā notikušo. Tika nopelti komandiera rīkojumi.

un pēc kaujas visi zināja, ko būtu vajadzējis darit. Tad sāka runāt par kritušajiem un ievainotajiem.

—  Kapteini Gomaru,— dons Žuans teica,— es vēl ilgi nožēlošu. Tas bija drosmīgs virsnieks, labs biedrs un kareivjiem — īsts tēvs.

—  Jā,— dons Garsija bilda.— Taču jāatzīst, ka es nekad neesmu bijis tik pārsteigts, kā redzot — cilvēks tik briesmīgi cieš vienīgi tāpēc, ka viņam blakus nav melnsvārča. Tas pierāda, ka būt drosmīgam vārdos ir vieglāk nekā darbos. Tāds zobojas par secen pagājušām briesmām, bet nobāl, kad tās ir klāt. Starp citu, don Žuan, jūs taču esat viņa mantinieks, tad pasakiet, cik naudas ir jums atstātajā zutnī?— Dons Žuans pirmoreiz atvēra maku un redzēja, ka tajā ir apmēram sešdesmit zelta monētu.

— Ja nu mums ir nauda,— teica dons Garsija, kas jau bija pieradis uzskatīt drauga maku tikpat kā par savējo,— vai tad nebūtu labāk uzspēlēt partiju faraona nekā činkstēt, pieminot mirušos draugus?

Šie vārdi guva vispārēju piekrišanu, tika atnestas vairākas bungas, ko apklāja ar apmetni. Tā izveidojās kāršu galds. Dons Žuans, kam Garsija deva padomus, spēlēja pirmais, taču, iekams lika naudu uz kārts, izņēma no maka desmit zelta monētu, ko ietina mutautā un noglabāja kabatā.

—  Pie joda, ko jūs ar to domājat darīt?— dons Garsija iesaucās.— Zaldāts, kas krāj naudu! Un kaujas priekšvakarā!

— Jūs taču zināt, don Garsija, ka daļa šīs summas nepieder man. Dons Manvels man to novēlēja subpoenae nomine] , kā mēs Salamankā teicām.

—  Nolādēts ar vienu aci!— dons Garsija izsaucās.— Manuprāt — velns ar ārā!— viņš taisās atdot šos desmit ekijus pirmajam kirē, ko satiksim.

—  Kāpēc ne? Esmu apsolījis.

—  Klusējiet! Pie pravieša bārdas! Man kauns par jums, un es jūs vairs nepazīstu!

Spēle gāja vaļā; sākumā veiksme bija mainīga; drīz tā pilnīgi atstāja donu Žuanu. Cerēdams uz lūzumu spēles gaitā, kārtis pārņēma Garsija, taču veltīgi; pēc stundas visa viņu nauda un vēl piecdesmit kapteiņa Gomara ekiju bija bankas turētāja rokās. Dons Žuans gribēja iet gulēt, bet iekarsušais dons Garsija prasīja revanšu un gribēja atgūt zaudēto.

' Subpoenae nomine (latiņu vai.) — nosacīti, ar zināmiem noteikumiem.

—  Klausieties, Prātvēdera kungs,— viņš teica,— palūkojiet pēc tiem pēdējiem ekijiem, ko esat tik rūpīgi noglabājis. Esmu pārliecināts, ka tie mums nesīs laimi.

—  Apdomājiet jel, Garsija, ka esmu apsolījis!

—  Liecieties mierā, jūs taču esat tīrais bērns! Vai te vairs ir runa par kādām misēm! Ja kapteinis būtu starp mums, viņš drīzāk izlaupītu baznīcu, nekā palaistu garām kārti.

—  Ņemiet piecus ekijus! Nelieciet visus uzreiz!

—  Nekādas svārstīšanās!— dons Garsija atbildēja. Un viņš lika piecus ekijus uz kungu. Viņš vinnēja, dubultoja likmi, bet otrajā reizē zaudēja.

—  Dodiet šurp piecus pēdējos!— viņš iesaucās, aiz dusmām nobālēdams. Dons Žuans izteica dažus iebildumus, kas viegli tika atspēkoti; viņš piekāpās un atdeva četrus ekijus, kas tūlit sekoja iepriekšējiem. Dons Garsija pārskaities piecēlās un iemeta kārtis bankas turētājam sejā. Viņš teica donam Žuanam:

— Jums vienmēr ir laimējies, un esmu dzirdējis, ka pēdējam ekijam ir liels spēks, kad vajag apvārdot likteni.

Dons Žuans bija vismaz tikpat nikns kā viņa draugs. Viņš vairs nedomāja nedz par misēm, nedz zvērestu. Viņš lika uz dūzi vienīgo «kiju un tūdaļ to zaudēja.

—  Pie velna kapteiņa Gomara dvēseli!— viņš iesaucās.— Tā nauda droši vien bija noburta! . ..

Bankas turētājs jautāja, vai viņi grib spēlēt vēl; taču naudas draugiem vairs nebija, un neviens labprāt neaizdod cilvēkiem, kas kuru katru dienu var zaudēt dzīvību, tāpēc viņi bija spiesti spēli pārtraukt un rast mierinājumu pie dzērājiem. Nabaga kapteiņa dvēsele tika pilnīgi aizmirsta.

Dažas dienas vēlāk spāņiem pienāca papildspēki, viņi atkal pārņēma ofensīvu un soļoja uz priekšu. Pulks šķērsoja vietas, kur bija notikušas kaujas. Kritušie vēl gulēja neapglabāti. Dons Garsija un dons Žuans skubināja zirgus, lai tiktu ātrāk garām līķiem, kas bija netīkami gan redzei, gan ožai, kad kareivis, kas jāja viņiem pa priekšu, ieraudzīja grāvī guļam kādu līķi un skaļi iekliedzās. Abi piejāja klāt un ieraudzīja kapteini Gomaru, kaut arī viņš bija pilnīgi sakropļots. Viņa izķēmotie, drausmīgos krampjos sastingušie vaibsti liecināja, ka pēdējos brīžos uzbrukušas nežēlīgas sāpes. Dons Žuans, kas pie tādiem skatiem jau bija pieradis, tomēr nevarēja nenodrebēt, raugoties mironī, kura blāvās, sarecējušām asinīm pieplūdušās acis šķita veramies viņā draudīgu skatienu. Viņš atcerējās nabaga kapteiņa pēdējo vēlēšanos un to, kā viņš netika to izpildījis. Taču mākslīgā bardzība, ar ko viņam bija izdevies piepildīt sirdi, drīz atbrīvoja no sirdsapziņas pārmetumiem: viņš nekavējoties pavēlēja izrakt kapu un kapteini apglabāt. Par laimi, tuvumā pagadījās kapuciešu mūks, kas steigā noskaitīja dažas lūgsnas. Ar svētīto ūdeni apslacīto mironi apkrāva ar akmeņiem un apbēra ar zemi, un kareivji turpināja ceļu klusāki nekā parasts; bet dons Žuans pamanīja vecu strēlnieku, kas, ilgi rakņājies pa kabatām, beidzot atrada vienu ekiju, ko iedeva kapucietim, teikdams:

—  Ņemiet un noturiet mises kapteiņa Gomara dvēseles glābšanai!

Tai dienā dons Žuans pierādīja ārkārtīgu bezbailību, tik droši stājās pretī ienaidnieka ugunij, ka varētu sacīt — viņš grib tikt nonāvēts.

—  Cilvēks ir drosmīgs, kad kabatā viņam vairs nav ne sū,— biedri runāja.

Neilgi pēc kapteiņa Gomara nāves pulkā, kur dienēja dons Žuans un dons Garsija, tika pieņemts kāds jauns kareivis; viņš likās izdarīgs un dūšīgs, taču kluss un noslēpumains. Nekad viņu neredzēja dzeram vai spēlējam kārtis ar biedriem; viņš augām dienām sēdēja uz sola postenī, vērodams, kā lido mušas, vai rotaļādamies ar arkebūzas gaili. Kareivji, kas zobojās par viņa atturību, bija puisi iedēvējuši par Modesto. Pulkā viņu visi sauca šajā vārdā, pat komandieri neuzrunāja citādi.

Karagājiens beidzās ar Bergopzomas aplenkšanu, kura, kā zināms, bija viena no asiņainākajām šajā karā, jo aplenktie izmisīgi sīvi pretojās. Kādu nakti abi draugi stāvēja sardzē ierakumā, kas atradās tik tuvu pie aplenktās pilsētas mūriem, ka tika uzskatīts par vienu no visbīstamākajiem. Aplenktie uzbruka bieži, viņu uguns bija nikna un trāpīga.

Nakts pirmā puse pagāja vienās trauksmēs; pēc tam šķita, ka gan aplenktie, gan aplencēji ir padevušies nogurumam. Apšaude no abām pusēm tika pārtraukta, un līdzenumā iestājās dziļš klusums, ko reizēm iztraucēja reti šāviņi, ar kuriem gribēja tikai pierādīt, ka kauja gan ir beigusies, taču sardzes modrība nav atslābusi. Pulkstenis rādīja apmēram četri no rīta; tas ir brīdis, kad negulējis cilvēks sajūt mokošu saltumu, ko pavada dziļa garīga nomāktība, kurai par iemeslu ir fizisks nogurums un vēlēšanās aizmigt. Nav neviena godīga karavīra, kas neatzītos, ka tādā miesas un gara stāvoklī ir juties spējīgs uz vājību, par kādu pēc saules lēkta pats kaunējies.

—  Nolādēts!— dons Garsija iesaucās, mīņādamies, lai sasildītos, un cieši tīdamies apmetni,— es jūtu, ka man sastingst kaulu smadzenes; liekas, mani varētu pievārēt holandiešu bērns ar alus krūzi, cita ieroča nemaz nevajadzētu. Patiešām, es pats sevi vairs nepazīstu. Rau šaudās ar arkebūzām, un man jādreb.

Man! Ja es būtu dievticīgs, es pats no brīva prāta uzskatītu savu dīvaino stāvokli par brīdinājumu no augšas.

Visi klātesošie, it sevišķi dons Žuans, bija milzīgi pārsteigti, dzirdot viņu runājam par debesīm, jo parasti viņam gar tām nebija nekādas daļas, vai arī, ja viņš tās pieminēja, tad vienīgi zobodamies. Pamanījis, ka vairāki smīn par šiem vārdiem, viņš savā pašlepnībā iesaucās:

—  Lai neviens vismaz neiedomājas, ka man bail no holandiešiem, no Dieva vai velna, jo sardzes stundā mēs kopā kārtosim rēķinus!

—  Lai nu kā ar holandiešiem, bet no Dieva un tā Otra cilvēkam atjauts baidīties,— teica vecs kapteinis sirmām ūsām, kam blakus zobenam karājās rožukronis.

—  Kādu ļaunumu viņi var man nodarīt?— viņš jautāja.— Zibens nav tik trāpīgs kā protestanta arkebūza.

—  Un jūsu dvēsele?— vecais kapteinis jautāja, pārmezdams krustu, dzirdot tik briesmīgus zaimus.

—  Ak, mana dvēsele . . . Vispirms man vajadzētu būt pārliecinātam, ka tāda vispār ir. Kurš tad man ir sacījis, ka dvēsele pastāv? Priesteri. Jo dvēseles izgudrošana dod viņiem tik lieliskus ienākumus, ka nav nekādu šaubu — to izdomājuši viņi, tāpat kā maiznieki izgudrojuši smalkmaizes, lai tās pārdotu.

—  Don Garsija, jūs ņemsiet nelabu galu,— vecais kapteinis teica.— Ierakumā stāvot, tādus vārdus nedrīkst izrunāt.

—  Es runāju, ko domāju, gan ierakumā, gan visur citur. Taču tagad apklustu, jo, rau, manam biedram donam Žuanam mali tik briesmīgi slienas stāvus, ka tūlīt nokritīs cepure. Viņš tic ne vien dvēselei, bet arī šķīstītavas dvēselēm.

—  Es neesmu nekāds gudrinieks,— dons Žuans smiedamies teica,— un reizēm apskaužu jūs par dievišķo vienaldzību pret viņpasaules lietām; jo, zobojaties par mani vai ne, es atzīšos — no lā, ko stāsla par pazudinātajiem, man reizēm lien galvā nepatīkamas domas.

—  Velna varas niecību vislabāk pierāda tas, ka jūs šodien esat dzīvs un stāvat šai ierakumā. Ticiet man, kungi,— dons Garsija piebilda, uzsizdams donam Žuanam uz pleca,— ja velns būtu, viņš šo puisi jau būtu parāvis. Lai cik jauns viņš vēl ir, es viņu nosauktu par īstu atkritēju. Viņš samaitājis vairāk sieviešu un nomaitājis vairāk vīriešu, nekā būtu spējuši divi virvju tirgotāji un divi braši valensieši.

Viņš vēl turpināja runāt, kad no ierakuma gala, kas saskārās ar spāniešu nometni, kāds šāva ar arkebūzu. Dons Garsija piespieda roku pie krūtīm un iesaucās:

—  Es esmu ievainots!

Viņš sagrīļojās un gandrīz uzreiz nokrita Tūlīt visi pamanīja kādu cilvēku bēgam, bet tumsa to drīz noslēpa vajātājiem.

Dona Garsijas ievainojums šķita nāvīgs. Šauts bija no pavisam maza attāluma un ierocis pielādēts ar vairākām lodēm. Bet nocietinātā bezdievja ietiepība nemazinājās ne par matu. Viņš pasūtīja labi tālu visus, kas ieminējās par grēksūdzi. Donam Žuanam viņš teica:

— Mani kaitina vienīgi tas, ka pēc manas nāves kapucieši jūs pārliecinās, ka tas bijis Dieva sods. Taču atzīstiet līdz ar mani, ka nekas nevar karavīram būt skaistāks par nāvi no arkebūzas lodes. Viņi sacīs, ka šāviens nācis 110 mūsu puses: varat nešaubīties, ka esmu kritis 110 kāda atriebīga skauģa rokas. Lieciet viņu pakārt bez liekām runām un labi augstu, ja notverat. Klausieties, don Žuan, man ir divas mīļākās Antver- penē, trīs Briselē un vēl citas, kuras vairs nevaru atcerēties … atmiņa aptumšojas … Es viņas novēlu jums… ja cita nekā nav . .. Vēl ņemiet manu zobenu .. . Un, galvenais, neaizmirstiet rapiera cirtienu, ko jums iemācīju … Palieciet sveiks . .. Un pēc apbedīšanas lai biedri apvienojas nevis misē, bet varenā orģijā.

Gandrīz tadi bija dona Garsijas pēdējie vārdi. Par Dievu un viņpasauli viņš nebažījās vairāk kā tad, kad bija pašā dzīves un spēku plaukumā. Viņš nomira ar smaidu uz lūpām, jo patmīlība deva spēku, kas ļāva līdz galam notēlot nepievilcīgo lomu, kādu viņš tik ilgi bija tēlojis. Modesto vairs nerādījās. Visa armija bija pārliecināta, ka donu Garsiju nonāvējis viņš, bet velti lauzīja galvu, lai uzminētu, kādu iemeslu dēļ šī slepkavība izdarīta.

Dons Žuans par Garsijas nāvi sēroja vairāk, nekā būtu sērojis par brāļa zaudējumu. Viņš, neprātīgais, domāja, ka ir tam pateicību parādā par visu. Draugs taču bija viņu ievadījis dzīves noslēpumos un noņēmis no acīm zvīņas, kas tās sedza. «Kas gan es biju, pirms viņu iepazinu?» viņš sev jautāja, un patmīlība čukstēja, ka nu viņš ir kļuvis pārāks par citiem. Galu galā visu ļaunumu, ko šis bezdievis viņam bija nodarījis, dons Žuans domās pārvērta par svētību, un par to bija tik pateicīgs, cik pateicīgs māceklis mēdz būt skolotājam.

Pēkšņās nāves izraisītās skumjas ilgi nomāca viņa prātu, un vairākus mēnešus viņš bija spiests dzīvot citādi. Taču pamazām vien dons Žuans atgriezās pie senākajiem paradumiem, jo tie jau bija viņā iesakņojušies tik dziļi, ka nekāds ārkārtējs notikums tos vairs nevarēja mainīt. Viņš atsāka spēlēt, dzert, aplidot sievietes un cīnīties divkaujās ar vīriem. Ik dienu viņš piedzīvoja kādu jaunu dēku. Vienreiz viņš rāpās pa mūra spraugu, otrreiz kāpa balkonā; no rīta cīnījās ar vīru un vakarā dzēra kopā ar kurtizānēm.

Šādu orģiju karstumā dons Žuans uzzināja, ka miris viņa tēvs; māte to bija pārdzīvojusi tikai par dažām dienām, tāpēc abas vēstis pienāca reizē. Darījumu ļaudis — un pats dons Žuans arī to vēlējās — ieteica viņam atgriezties Spānijā un pārņemt savā valdījumā majorātu un tikko mantotās lielās bagātības. Jau sen viņš bija apžēlots par donjas Faustas tēva Alonso de Ohedas nāvi, un šo lietu uzskatīja par pilnīgi izbeigtu. Turklāt viņam gribējās rīkoties ar plašāku vērienu. Viņš domāja par Seviljas jaukumiem un daudzajām daiļavām, kuras, bez šaubām, to vien gaidīja, kad varēs pilnīgi nodoties viņa varā. Tātad, noģērbis bruņas, viņš devās uz Spāniju. Kādu laiku dons Žuans pavadīja Madridē; vēršu cīņās viņš izcēlās ar bagātīgo tērpu un veiklajiem dūrieniem, guva dažas uzvaras, bet nepalika pilsētā ilgi. Nonācis Seviljā, viņš gan lielus, gan mazus pārsteidza ar savu krāšņumu un greznību. Ik dienas tika rīkoti svētki, kuros uzaicināja Andalūzijas skaistākās dāmas. Brīnumainajā pilī ik dienas notika jaunas izpriecas un jaunas balles. Viņš bija kļuvis par karali veselam pūlim bezdievju, kas, būdami dauzonīgi un sabiedrībā nevaldāmi, viņam pakļāvās padevībā, kāda parak bieži sastopama ļaundaru pulkā. Galu galā nebija tādu orģiju, kurās viņš nepiedalītos, un, tā kā bagāts netikumīgs cilvēks ir bīstams ne tikai sev, viņa piemērs samaitāja Andalūzijas jaunatni, kas viņu cēla vai debesīs un uzskatīja par paraugu. Nav šaubu — ja Providence vēl ilgāk būtu cietusi viņa izdarības, nepietiktu ar vienu uguns lietu vien, lai taisnīgi sodītu Seviljas nekārtības un noziegumus.[16] dažas dienas slimība saistīja donu Žuanu pie gultas, taču tā neradīja vēlēšanos iedziļināties sevī; gluži pretēji, viņš pieprasīja no ārsta drīzāku izveseļošanos tikai tādēļ, lai varētu mesties jaunās galējībās.

Atveseļošanās laikā dons Žuans izklaidējās, sastādīdams sarakstu, kurā ietvēra visas pavestās sievietes un piekrāptos vīrus. Saraksts bija rūpīgi sadalīts divās daļās. Lapas vienā pusē tika ierakstīti sieviešu vārdi un īsi viņu raksturojumi, otrā — vīru vārdi un amati. Viņam vajadzēja pamatīgi nopūlēties, lai atcerētos, kā visas šīs nelaimīgās saukušās, un katalogs, jādomā, nebija pilnīgs. Reiz viņš to parādīja draugam, kas bija ieradies ciemos; un, tā kā Itālijā viņš bija guvis laipnības no sievietes, kas uzdrošinājās lielīties, ka bijusi mīļākā pāvestam, sarakstā viņas vārds bija pirmais un blakus varēja izlasīt pāvesta vārdu. Tam sekoja kāda valdošā nama princis, tad — hercogi, marķīzi un beigās — amatnieki.

—  Redzi, dārgais,— viņš draugam teica,— no manis nav izglābies neviens, sākot ar pāvestu un beidzot ar kurpnieku: nav tādas kārtas, kas nebūtu maksājusi man meslus.

Dons Torribio — tā sauca šo draugu — izpētīja sarakstu un atdeva to atpakaļ, triumfējošā balsī apgalvodams — jā, kaut kā trūkst.

—  Kā? Trūkst? Kā tad nav manā vīru sarakstā?

—  Dieva, — dons Torribio atbildēja.

—  Dieva? Taisnība, te nav nevienas mūķenes. Nolādēts! Paldies, ka atgādināji man to. Labi, es tev dodu muižnieka godavārdu, ka nepaies ne mēnesis, kad tas būs manā sarakstā pirms monsenjora pāvesta, un ka uzaicināšu tevi uz šejieni vakariņot kopā ar mūķeni. Kurā Seviljas klosterī atrodamas skaistas mūķenes?

Pēc dažām dienām dons Žuans uzsāka karagājienu. Viņš apmeklēja sieviešu klosteru baznīcas, kur metās ceļos ļoti tuvu pie režģa, kas šķīra Tā Kunga līgavas no citiem ticīgajiem. Tur viņš meta nekaunīgus skatienus uz biklajām šķīstajām jaunavām kā vilks, kas iegājis kūtī un raugās pēc vismīkstākās aitiņas, ko nokampt pirmo. Drīz vien Rožukroņa dievmātes baznīcā viņš ievēroja jaunu burvīgi skaistu mūķeni, ko vēl daiļāku vērta sejā iegūlušās skumjas. Nekad viņa nepacēla acis, nekad nelūkojās ne pa labi, ne pa kreisi; šķita, ka viņa ir pilnīgi iedziļinājusies dievišķajā mistērijā, kas norisinājās ap viņu. Jaunavas lūpas viegli kustējās, un nebija grūti pamanīt, ka viņa lūdz dedzīgāk un bijīgāk nekā biedrenes. Jaunava donam Žuanam atgādināja kādas sen pagaisušas atmiņas. Šķita, ka viņš šo sievieti ir jau kādreiz redzējis, bet nevarēja atcerēties, kad un kur tas noticis. Viņa atmiņā bija skaidrāk vai miglaināk iegravēti tik daudzi portreti, ka tie nemaz nevarēja nesajukt. Divas dienas pēc kārtas viņš atgriezās baznīcā, vienmēr novietojās režģa tuvumā, taču nespēja pievērst sev māsas Agatas skatienu. Viņš bija uzzinājis, ka tāds ir jaunavas vārds.

Gan mūķenes stāvoklis, gan kautrība jaunavu sargāja tik labi, ka uzvaru gūt nebija viegli, bet tas tikai iekvēlināja dona Žuana iegribas. Vissvarīgākā un visgrūtāk panākamā veiksme bija tikt pamanītam. Savā iedomībā viņš bija pārliecināts: ja vien varētu pievērst sev māsas Agatas uzmanību, uzvara jau būtu tikpat kā rokā. Lūk, paņēmiens, ar ko viņš bija nodomājis piespiest daiļo būtni pacelt acis. Viņš nostājās viņai tik tuvu, cik vien iespējams, un, izmantodams hostijas pacelšanas mirkli, kad visi krīt ar vaigu pie zemes, iebāza roku pa režģu spraugu un izlēja māsas Agatas priekšā līdzatnestā smaržu flakona saturu. Asā dvaka, ātri izplatoties, piespieda jauno mūķeni pacelt galvu; un, tā kā dons Zuans atradās viņai tieši pretī, viņa nevarēja to nepamanīt. Vispirms jaunavas sejā atspoguļojās milzīgs izbrīns, pēc tam to pārklāja nāves bālums; viņa klusi iekliedzās un noģībusi nokrita uz grīdas plāksnēm. Biedrenes sadrūzmējās ap viņu un aiznesa vājinieci uz celli. Ar sevi ļoti apmierinātais dons Žuans promejot prātoja: «Šī mūķene patiešām ir burvīga; bet, jo biežāk viņu redzu, jo vairāk šķiet, ka viņai jau vajadzētu būt manā sarakstā!»

Nākamajā dienā viņš atkal stāvēja pie režģa tieši mises stundā. Taču māsas Agatas vairs nebija parastajā vietā — mūķeņu pirmajā rindā; tieši pretēji, viņa gandrīz vai slēpās aiz savām biedrenēm. Tomēr dons Žuans ievēroja, ka jaunava bieži met uz viņu slepenus skatienus. Viņaprāt, tā bija kaislībai labvēlīga zīme. «Mazā baidās no manis . .. drīz viņa pieradīs.» Pēc mises viņš pamanīja, ka māsa Agata pieiet pie biktskrēsla; bet, lai tur nonāktu, viņa pagāja garām režģim un ļāva it kā nejauši nokrist rožukrcnim. Dons Žuans bija pārāk pieredzējis, lai noticētu šķietamajai izklaidībai. Sakumā viņam šķita, ka būtu svarīgi dabūt rožukroņi, bet viņš atradās otrā pusē režģim un juta, ka jānogaida, kad visi būs atstājuši baznīcu, un tikai tad varēs to paņemt. Gaidīdams piemērotu brīdi, viņš atspiedās pret kādu kolonnu, it kā dziļi iegrimis domās, aizlicis plaukstu priekšā acīm, bet mazliet iepletis pirkstus, tā kā nepalaida garām nevienu māsas Agatas kustību. Katrs, kas redzētu donu Zuanu tādā pozā, noturētu viņu par krietnu ticīgo, kas iegrimis dievbijīgās pārdomās.

Mūķene atgāja no biktskrēsla un paspēra dažus soļus, lai atgrieztos klostera telpās, taču tūlīt pamanīja vai izlikās pamanām, ka nozaudējusi rožukroņi. Viņa palūkojās visapkārt un ieraudzīja to uz grīdas pie režģa. Viņa atgriezās un noliecās, lai to paceltu. Tieši tai brīdī dons Žuans pamanīja kaut ko baltu paslīdam zem režģa. Tas bija ļoti mazs četrkārt salocīts papīriņš. Mūķene tūdaļ aizgāja.

Siržu lauzējs, pārsteigts par tik drīzu veiksmi, uz kādu viņš nemaz nebija cerējis, gandrīz vai nožēloja, ka vairs nesastop šķēršļus. Apmēram tā jūtas mednieks, kas vajā briedi un ir sagatavojies ilgai un grūtai vajāšanai: tikko ieskrējies, dzīvnieks nokrīt, tā laupīdams prieku un slavu, ko medības varētu sagādāt. Tomēr viņš veikli paķēra vēstulīti un izgāja no baznīcas, lai to mierīgā garā izlasītu. Lūk, kas tur bija rakstīts:

«Vai tas esat Jūs, don Žuan? Vai tiešām neesat mani aizmirsis? Es biju ļoti nelaimīga, bet jau sāku pierast pie sava likteņa. Tagad būšu vēl simtkārt nelaimīgāka. Man vajadzētu Jūs ienīst… Jūs esat izlējis mana tēva asinis… Taču es nespēju nedz Jūs ienīst, nedz aizmirst. Apžēlojieties par mani! Nenāciet vairs uz šo baznīcu; Jūs mani pārāk sāpināt. Ardievu, ardievu, šai pasaulei esmu mirusi.

Teresa.»

«Ak tā ir Teresita!» Dons Žuans nodomāja. «Man jau šķita, ka esmu viņu kaut kur redzējis.» Tad viņš vēlreiz pārlasīja vēstulīti. ««Man vajadzētu Jūs ienīst …» Tas nozīmē: «Es jūs dievinu.» « .. .Jūs esat izlējis mana tēva asinis! …» Himēne sacīja Rodrigo to pašu .. . «Nenāciet vairs uz šo baznīcu!» Tas nozīmē: «Rīt es gaidu!» Ļoti labi! Viņa ir mana.»

Pēc tam viņš gāja pusdienās.

Nākamajā dienā dons Žuans noteiktajā laikā bija baznīcā ar gatavu vēstuli kabatā; taču liels bija viņa pārsteigums, kad viņš neredzēja iznākam māsu Agatu. Nekad vēl mise viņam nebija likusies tik gara. Viņš bija pārskaities. Simtkārt nolādējis Teresas klīrību, viņš gāja pastaigāties pa Gvadalkiviras krastmalu, lai atrastu kādu iespēju, un, lūk, kas viņam ienāca prātā.

Rožukroņa dievmātes klosteris Seviljā bija izdaudzināts ar māsu gatavotajiem lieliskajiem ievārījumiem. Viņš iegāja pieņemšanas telpā, lika pasaukt māsu vārtnieci un palūdza tai visu pārdodamo ievārījumu sarakstu.

—  Vai jums nav citronu Maranju gaumē?— viņš jautāja, it kā tā būtu visparastākā lieta pasaulē.

— Citronu Maranju gaumē, senjor kavalieri? Pirmo reizi mūžā dzirdu par tādu ievārījumu.

— Tomēr neviens cits nav tik iecienīts kā šis, un es brīnos, ka tādā namā kā jūsējais tos nevāra vairumā.

—  Citronus Maranju gaumē?

—  Maranju gaumē,— dons Žuans atkārtoja, uzsvērdams katru balsienu.— Nevar būt, ka neviena jūsu mūķene nezinātu recepti. Pajautājiet, lūdzu, dāmām, vai kāda nezina, kā tādu ievārījumu gatavo. Rīt atnākšu atkal.

Pēc dažām minūtēm klosterī runāja vienīgi par citroniem Maranju gaumē. Vislabākās meistarienes nebija par tādu neko dzirdējušas. To gatavot prata vienīgi māsa Agata. Vajadzēja pievienot parastajiem citroniem rožūdeni, vijolīšu ūdeni utt., pēc tam … Viņa apņēmās izdarīt visu. Kad ieradās dons Žuans, viņš dabūja podu citronu Maranju gaumē; īstenībā tas bija šķebīgs brūvējums, bet zem poda iesaiņojuma viņš atrada

Teresas rakstītu vēstulīti. Tajā bija jauni lūgumi atsacīties no viņas un aizmirst viņu. Nabaga meiča mēģināja pati sevi piemānīt. Nelaimīgās sirdi plosīja reliģija, godbijība pret tēvu un mīlestība; bet nebija grūti pamanīt, ka mīlestība ir visspēcīgākā. Nākamajā dienā dons Žuans lika vienam no saviem kalpotājiem aiznest uz klosteri kasti citronu, lai no tiem pagatavotu ievārījumu, ko sevišķi lūdza uzticēt māsai, kura vārījusi iepriekšējā dienā nopirkto. Kastes dibenā bija veikli noslēpta atbilde uz Teresas vēstulēm. Viņš rakstīja: «Es biju ļoti nelaimīgs. Manu roku vadīja liktenis. Kopš baigās nakts neesmu pārtraucis domāt par Tevi. Es neiedrošinājos cerēt, ka Tu mani neienīsti. Beidzot esmu Tevi atradis. Nestāsti man vairs par zvērestiem, ko esi devusi. Tu man piederēji, pirms iestājies klosterī. Tu nedrīkstēji pavēlēt savai sirdij, kas pieder man … Tagad es prasu to, kas man dārgāks par dzīvību. Vai nu es miršu, vai Tu tiksi man atdota. Rīt lūgšu paaicināt Tevi pieņemšanas telpā. Es neiedrošinājos to darīt, Tevi nebrīdinājis. Baidījos, ka Tavs apmulsums varētu mūs nodot. Bruņojies ar vīrišķību. Pasaki, vai māsu vārtnieci varam dabūt savā pusē.»

Divas uz papīra lapas veikli uzmestas ūdens lāses atdarināja rakstot nobirušas asaras.

Pēc dažām stundām klostera dārznieks atnesa viņam atbildi un piedāvāja savus pakalpojumus. Māsa vārtniece nebija uzpērkama; māsa Agata bija ar mieru ieiet pieņemšanas telpā, bet tikai tādā gadījumā, ja viņi tur viens no otra atvadīsies uz mūžīgiem laikiem.

Nelaimīgā Teresa iznāca ne dzīva, ne mirusi. Lai noturētos kājās, viņai vajadzēja abām rokām pieķerties pie režģa. Dons Žuans, mierīgs un nesatraucams, tīksmīgi baudīja satraukumu, kura cēlonis pats bija. Sākumā, lai piemānītu māsu vārtnieci, viņš nepiespiesti stāstīja par Teresas draugiem Salamankā, kas esot viņam likuši nodot laba vēlējumus. Tad, izmantodams mirkli, kad māsa vārtniece pagāja sānis, viņš Teresai ļoti klusu un ļoti ātri teica:

— Esmu apņēmies darīt visu, lai dabūtu tevi no šejienes ārā. Ja vajadzēs pielaist klosterim uguni, es to nodedzināšu. Es negribu neko dzirdēt. Tu piederi man. Dažās dienās tu būsi mana, vai arī es iešu bojā; bet tad līdz ar mani mirs daudzi citi.

Māsa vārtniece tuvojās. Donjai Teresai trūka elpas, un viņa nespēja izteikt ne vārda. Pa to laiku dons Žuans vienaldzīgā tonī runāja par ievārījumiem, par izšuvumiem, ar ko nodarbojās mūķenes, apsolīja māsai vārtniecei atsūtīt Romā svētītu rožukroņi un uzdāvināt klosterim brokāta tērpu, kurā ieģērbt mūķeņu kopienas svēto aizgādni viņas svētku dienā. Pēc pusstundu ilgas sarunas viņš godbijīgā nopietnībā atsveicinājās no Teresas, atstājot viņu neaprakstāmā satraukumā un izmisumā. Viņa steidzās ieslēgties cellē, un roka, kas klausīja labāk nekā mēle, uzrakstīja garu vēstuli, pilnu pārmetumu, lūgšanu un vaimanu. Taču viņa nespēja sev aizliegt atzīšanos mīlestībā un atvainoja šo kļūdu ar atteikšanos padoties mīļotā lūgumiem. Dārznieks, kas uzņēmās šīs noziedzīgās sarakstes starpnieka pienākumus, drīz atnesa atbildi. Dons Žuans joprojām draudēja ķerties pie pēdējām galējībām. Viņa rīcībā bija simt drosminieku. Svētuma zaimošana viņu nebiedēja. Viņš nomirs laimīgs, ja vien varēs vēlreiz spiest pie krūtīm iemīļoto. Ko gan iespēja vājais bērns, kas bija pieradis piekāpties dievinātajam cilvēkam? Augām naktīm viņa raudāja un dienās nespēja nodoties lūgsnām, jo dona Žuana tēls viņu vajāja visur; un pat brīžos, kad viņa pievienojās savām biedrenēm dievbijīgos rituālos, viņas augums neapzināti atdarināja lūdzēju žestus, bet sirdi savā varā pilnīgi bija sagrābusi postošā kaislība.

Pēc dažām dienām Teresa vairs nespēja pretoties. Viņa paziņoja donam Žuanam, ka ir gatava uz visu. Viņa bija pārliecināta, ka tik un tā ir pazudusi, un teica sev: kad jāmirst — jāmirst, tad jau labāk pirms nāves piedzīvot brītiņu laimes. Dons Žuans jo priecīgs gatavojās viņas nolaupīšanai. Viņš izraudzījās bezmēness nakti. Dārznieks aiznesa Teresai zīda virvju kāpnes, ar kurām varētu tikt pāri klostera mūriem. Piemērotā vietā dārzā tika paslēpts sainis ar laicīgu apģērbu, jo nebija ko domāt parādīties uz ielas mūķenes tērpā. Dons Žuans gaidīs viņu aiz mūra. Pa gabaliņu stāvēs sagatavotas nestuves ar spēcīgiem mūļiem, kas ātri aizvedīs Teresu uz lauku māju. Tur viņa būs paglābta no visām vajāšanām un dzīvos kopā ar mīļoto mierīgi un laimīgi. Tāds bija paša dona Žuana izdomātais plāns. Viņš lika pašūt piedienīgus tērpus, izmēģināja virvju kāpnes, pievienoja pamācību, kā tās piestiprināt; vārdu sakot, viņš neatstāja novārtā nevienu apstākli, kas varētu nodrošināt iecerētā izdošanos. Dārznieks bija drošs, un ar uzticību viņš varēja nopelnīt tik daudz, ka nevajadzēja par viņu šaubīties. Turklāt viss bija sagatavots, lai naktī pēc nolaupīšanas viņš tiktu noslepkavots. Vārdu sakot, intriga bija savīta tik veikli, ka to nekas nevarēja izjaukt.

Lai novērstu aizdomas, dons Žuans devās uz Maranju pili divas dienas pirms paredzētās nolaupīšanas. Tieši šajā pilī viņš bija pavadījis lielāko daļu bērnības, bet kopš atgriešanās Seviljā netika tajā ne kāju spēris. Viņš ieradās, kad jau sāka tumst, un pirmām kārtām gribēja paēst krietnas vakariņas. Pēc tam viņš lika sevi izģērbt un apgūlās gultā. Viņš bija pavēlējis iedegt savā istabā divas lielas vaska sveces, uz viņa galda stāvēja bezdievīgu stāstu grāmata. Izlasījis dažas lappuses un juzdams, ka tūlīt aizmigs, viņš aizvēra grāmatu un nodzēsa vienu sveci. Pirms otrā gaismekļa nopūšanas viņš pārlaida izklaidīgu skatienu istabai un piepeši pamanīja alkovā gleznu, kas attēloja šķīstītavas mokas, gleznu, ko viņš bērnībā bija tik bieži vērojis. Skatiens neviļus apstājās pie cilvēka, kuram čūska ēda iekšas, un, kaut arī šis tēls tagad iedvesa vēl lielākas šausmas nekā senāk, viņš nespēja novērst no tā acis. Tai pašā brīdī viņš atcerējās kapteiņa Goinara seju un drausmīgo vaibstu, ko tajā bija iegravējusi nāve. Viņš sāka drebēt un juta, kā slienas mati uz galvas. Tomēr, sakopojis drosmi, viņš nodzēsa sveci, cerēdams, ka tumsa paglābs no riebīgajiem tēliem, kas viņu vajāja. Tumsa vēl padziļināja baismas. Viņa acis joprojām bija pievērstas gleznai, ko nevarēja saskatīt; taču viņš to pazina tik labi, ka iztēlē redzēja skaidri kā dienā. Reizēm pat šķila, ka sejas iegaismojas un iemirdzas, it kā mākslinieka gleznotā šķīstītavas uguns būtu īsta liesma. Galu galā viņš bija tā satraucies, ka skaļi sauca kalpotājus un gribēja likt, lai aiznes gleznu, kas viņā iesvēla tādas šausmas. Kad tie ienāca istabā, viņš nokaunējās par savu mazdūšību. Viņš iedomājās, kā ļaudis zobosies, uzzinājuši, ka viņam bail no kādas gleznas. Dons Žuans vismierīgākajā balsī, kāda vien bija tobrīd iespējama, tikai pieprasīja, lai atkal aizdedz sveces un atstāj viņu vienu. Tad viņš atsāka lasīšanu; kaut ari acis slīdēja pa rindām, prāts kavējās pie gleznas. Neaprakstāma nemiera mocīts, viņš pavadīja bezmiega nakti.

Tikko uzausa gaisma, viņš steidzīgi piecēlās un devās medībās. Kustības un rīta dzestrums viņu pamazām nomierināja, un, kad viņš atgriezās savā pilī, gleznas uzurdītie iespaidi bija izgaisuši. Viņš sēdās pie galda un daudz dzēra. Jau mazliet apreibis, viņš likās gulēt. Dons Žuans bija pavēlējis uzklāt gultu citā istabā un, kā varam iedomāties, netika licis tur nogādāt gleznu; taču atmiņas par to palika, un tām pietika spēka nakts stundās laupīt viņam miegu.

Tomēr šausmas neradīja vēlēšanos nožēlot aizvadīto dzīvi. Viņš joprojām prātoja par iecerēto nolaupīšanu; un, devis kalpotājiem visus nepieciešamos rīkojumus, viņš viens pats lielajā dienas karstumā devās uz Sevilju, lai to sasniegtu tikai naktī. Patiešām, valdīja melna tumsa, kad viņš nonāca pie Ljoro torņa, kur jau gaidīja viens no kalpotājiem. Viņš atdeva tam zirgu, noskaidroja, vai nestuves un mūļi ir sagatavoti. Pēc dona Žuana rīkojuma tiem vajadzēja atrasties ielā netālu no klostera, lai kopā ar Teresu līdz tiem varētu ātri aiziet kājām, taču ne tik tuvu, ka radītu sardzes aizdomas, ja tā viņus sastaptu. Viss bija kārtībā, visi rīkojumi izpildīti burts burta. Viņš redzēja, ka norunāto signālu varēs Teresai dot tikai pēc stundas. Kalpotājs aplika viņam ap pleciem platu brūnu apmetni, un viņš viens pats, slēpdams seju, lai paliktu nepazīts, pa Trianas vārtiem iegāja Seviljā. Karstuma un noguruma pārvarēts, dons Žuans apsēdās uz sola kādā tukšā ielā. Tur viņš svilpoja un dungoja melodijas, kādas ienāca prātā. Laiku pa laikam viņš paskatījās pulkstenī un bēdīgs redzēja, ka tā rādītāji nesteidzas līdzi viņa nepacietībai… Piepeši viņš sadzirdēja drūmu un svinīgu mūziku. Vispirms varēja saklausīt apbedīšanai veltītas baznīcas dziesmas. Drīz gar ielas stūri pagriezās procesija, kas tuvojās donam Žuanam. Divas garas virknes grēku nožēlnieku degošām svecēm rokā gāja pa priekšu zārkam, kas bija apklāts ar melnu samtu un ko nesa vairāki senlaicīgi tērpti vīri baltām bārdām un zobeniem pie sāniem. Gājienu noslēdza divas virknes sērās tērptu grēku nožēlnieku, kuri nesa sveces tāpat kā pirmie. Viss gājiens virzījās uz priekšu lēnām un svinīgi. Nebija dzirdams soju troksnis uz bruģa, un šķita, ka ik tēls drīzāk slīd nekā iet. Tērpu un apmetņu garās, stīvās krokas likās tikpat nekustīgas kā statuju marmora ģērbi.

Tāda aina vispirms iedvesa donam Žuanam nepatiku, kādu epikārietī rada doma par nāvi. Viņš piecēlās un gribēja iet prom, bet grēku nožēlnieku daudzums un gājiena krāšņums viņu pārsteidza un pamodināja ziņkāri. Procesija virzījās uz netālu baznīcu, kuras durvis nupat bija ar troksni atvērušās, dons Žuans aiz piedurknes apturēja vienu no tēliem, kas nesa sveci, un pieklājīgi jautāja, ko apglabās. Grēku nožēlnieks pacēla galvu: viņa seja bija bāla un kalsna kā cilvēkam pēc ilgas, mokošas slimības. Viņš aizkapa balsī atbildēja:

— Grāfu donu Žuanu de Maranju.

Dzirdot tik savādu atbildi, donam Žuanam mati sacēlās stāvus, taču pēc mirkļa viņš atguva aukstasinību un pasmaidīja.

«Vai nu es pārklausījos,» viņš nosprieda, «vai sirmgalvis maldās.»

Kopā ar procesiju viņš iegāja baznīcā. Bēru dziesmas atsākās, tās pavadīja varenas ērģeļu skaņas; sēru apmetņos tērpušies priesteri dārdināja «De profundis» '. Lai kā dons Zuans pūlējās palikt mierīgs, viņš juta asinis stingstam dzīslās. Piegājis pie cita grēku nožēlnieka, viņš jautāja:

' De profundis (latiņu vai.) —«No dzijumiem .. .»—kātoju lūgšanas sākums.

—  Kas gan ir šis mirušais, kas tiek apglabāts?

—  Grāfs dons Žuans de Maranja,— grēku nožēlnieks atbildēja baismi dobjā balsī. Dons Žuans atspiedās pret kolonnu, lai nepakristu. Viņš juta, ka zaudē samaņu, un drosme bija viņu pilnīgi atstājusi. Pa to laiku dievkalpojums turpinājās, un baznīcas velves atbalsoja ērģeļu skaņas un balsis, kas dziedāja drausmo «Dies irae».[ Viņam šķita, ka dzird eņģeļu korus pastarajā tiesā. Beidzot saņēmies, viņš satvēra aiz rokas priesteri, kas gāja garām. Roka bija salta — kā no marmora.

—  Debesu vārdā, tēv,— viņš iesaucās,— par ko jūs lūdzat, un kas jūs esat?

—  Mēs lūdzam par grāfu donu Žuanu de Maranju,— priesteris sacīja, stingi vērdamies viņā ciešanu pilnu skatienu.— Mēs lūdzam par viņa dvēseli, kas iestigusi nāves grēkā, un mēs esam dvēseles, kuras viņa mātes mises un lūgšanas izpestījušas no šķīstītavas liesmām. Mēs maksājam dēlam to, ko esam parādā mātei; bet šī ir pēdējā mise, kuru mums atļauts noturēt grāfa dona Žuana de Maranjas dvēseles glābšanai.

Tai mirklī baznīcas pulkstenis nosita pirmo stundu — tas bija Teresas nolaupīšanai paredzētais laiks.

— Tā stunda situsi!—no tumša baznīcas kakta atskanēja balss,— tā stunda ir situsi! Vai viņš ir ar mums?

Dons Žuans pagrieza galvu un ieraudzīja baigu parādību. Tur nāca bāls un asiņojošs dons Garsija kopā ar kapteini Gomaru, kura vaibstus joprojām šķobīja drausmīgi krampji. Viņi abi tuvojās zārkam, un dons Garsija, nikni nomezdams zārka vāku, atkārtoja:

—  Vai viņš ir ar mums?— Tai pašā brīdī donam Garsijam aiz muguras izslējās milzu čūska, vairākas pēdas garāka par to, un, šķiet, taisījās mesties zārkā… Dons Žuans iesaucās: «Jēzus!» un bez samaņas nokrita uz bruģa.

Bija jau stipri vēla stunda, kad sardze garāmejot pamanīja pie baznīcas sliekšņa guļam nekustīgu stāvu. Strēlnieki piegāja tam klāt, domādami, ka tas ir noslepkavota cilvēka līķis. Viņi tūdaļ pazina grāfu de Maranju un mēģināja to atdzīvināt, apslapinot seju ar aukstu ūdeni; taču redzēdami, ka viņš nenāk pie samaņas, viņi aiznesa grāfu uz tā māju. Daži sacīja, ka tas piedzēries, citi — ka dabūjis ar nūju no kāda greizsirdīga vīra. Neviens, vismaz neviens godīgs cilvēks Seviljā donu Žuanu nemīlēja, un katrs bilda kādu vārdu. Viens svētīja nūju, kas grāfu tik pamatīgi apdullinājusi, otrs prātoja, cik pudeļu varētu

' Dies irae (latiņu vai.) —«Dusmu diena», katoļu himna.

ietilpt šajā nekustīgajā blāķī. Dona Žuana kalpotāji saņēma savu kungu no strēlnieku rokām un steidzās meklēt ķirurgu. Viņam bagātīgi nolaida asinis, un drīz viņš atguvās. Sākumā grāfs murmināja neskaidrus vārdus, tad kaut ko kliedza, raudāja un vaidēja. Pamazām sāka likties, ka dons Žuans uzmanīgi pēta visus priekšmetus ap sevi. Viņš jautāja, kur atrodas, tad — kas noticis ar kapteini Gomaru, donu Garsiju un procesiju. Kalpotājiem šķita, ka saimnieks zaudējis prātu. Tomēr, ieņēmis stiprinošu līdzekli, dons Žuans lika atnest krucifiksu un to kādu laiku skūpstīja, straumēm liedams asaras. Pēc tam viņš pavēlēja atvest biktstēvu.

Viņa bezdievība bija tik plaši pazīstama, ka tāda vēlēšanās pārsteidza visus. Vairāki kalpotāju aicināti priesteri atsacījās iet pie viņa, jo bija pārliecināti, ka tiks ļauni izjokoti. Beidzot kāds dominikāņu mūks bija ar mieru donu Žuanu apmeklēt. Abus atstāja vienatnē, un dons Žuans, nometies ceļos pie garīdznieka kājām, izstāstīja, kādu parādību redzējis; pēc tam viņš izsūdzēja grēkus. Stāstīdams par katru no saviem noziegumiem, viņš pats sevi pārtrauca, taujādams, vai tik liels grēcinieks var cerēt jelkad saņemt debesu piedošanu. Garīdznieks atbildēja, ka Dieva žēlastība ir bezgalīga. Pārliecinājis donu Žuanu turpināt grēku nožēlošanu un devis mierinājumu, ko reliģija neliedz pat vislielākajiem noziedzniekiem, dominikānis aizgāja, apsolīdams vakarā ierasties atkal. Dons Žuans pavadīja visu dienu lūgšanās. Līdzko mūks atgriezās, viņš paziņoja, ka ir nolēmis aiziet no pasaules, kur darījis tik daudz ļauna, un mēģināt grēku nožēlošanā izpirkt milzīgās ļaundarības, ar kurām sevi aptraipījis. Asaru aizkustinātais mūks uzmundrināja viņu kā mācēdams un, lai saprastu, vai grēciniekam pietiks drosmes izpildīt savu lēmumu, viņš tēloja klostera dzīves bardzības briesmīgās ainas. Bet ik pēc pārbaudījuma, kas tika aprakstīts, dons Žuans izsaucās, ka tas vēl nav nekas, ka viņš pelnījis daudz lielāku stingrību.

Jau nākamajā dienā viņš atdeva pusi savas mantas nabadzīgajiem radiniekiem; daļu no tās viņš novēlēja slimnīcas dibināšanai un kapelas būvei, lielas summas izdalīja nabagiem un pasūtīja daudzas mises šķīstītavas dvēselēm, it īpaši kapteiņa Gomara dvēselei un nelaimīgajiem, kas bija krituši divkaujā ar viņu. Beidzot dons Žuans sapulcināja visus draugus un apsūdzēja sevi par to, ka rādījis tiem sliktu piemēru; viņš aizrautīgi tēloja sirdsapziņas pārmetumus, kuri viņu moka agrākā dzīvesveida dēļ, un cerības, ko iedrošinās lolot nākotnei. Vairāki no bezdievjiem jutās aizkustināti un labojās, bet citi, iesīkstējušie, atstāja viņu, salti zobodamies.

Pirms iestāšanās izraudzītajā klosteri dons Žuans aizrakstīja donjai Teresai. Viņš atzinās kaunpilnajos nodomos un lūdza piedošanu, aicinādams sekot viņa piemēram un meklēt dvēseles atpestīšanu grēku nožēlā. Vēstuli viņš uzticēja dominikānim, iepriekš dodams izlasīt.

Nabaga Teresa klostera dārzā bija ilgi gaidījusi norunāto zīmi; pēc vairākām neiedomājamā satraukumā pavadītām stundām redzēdama, ka tūlīt svīdīs gaisma, viņa, skaudru ciešanu plosīta, atgriezās cellē. Viņa izdomāja tūkstošiem iemeslu dona Žuana pazušanai, bet neviens ne tuvu nelīdzinājās patiesībai. Tā pagāja vairākas dienas — bez nevienas vēsts vai ziņas, kas remdinātu viņas izmisumu. Beidzot pēc sarunas ar klostera priekšnieci mūks dabūja atļauju viņu satikt un nodeva grēkus nožēlojošā pavedēja vēstuli. Kamēr Teresa lasīja, viņai uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses: te viņa pietvīka kā uguns, te nobāla kā nāve. Tomēr viņai pietika drosmes izlasīt rakstījumu līdz galam. Tad dominikānis mēģināja tēlot, kā dons Žuans nožēlo grēkus, un apsveikt mūķeni, ka viņa izglābusies no briesmām, kas abus gaidītu, ja skaidri redzamā Providences iejaukšanās nebūtu sagrāvusi viņu plānus. Bet uz visiem pārliecināšanas vārdiem donja Teresa atbildēja iesaukdamās: «Viņš nekad nav mani mīlējis!» Nelaimīgo sagrāba stiprs drudzis; veltīga palika dāsnā dziednieku un reliģijas palīdzība: pirmo viņa noraidīja un pret otro šķita paliekam vienaldzīga. Pēc dažām dienām viņa izdzisa, joprojām atkārtodama: «Viņš nekad nav mani mīlējis!»

Kļuvis par novici, dons Žuans pierādīja, ka atgriešanās pie reliģijas ir patiesa. Nebija tādas miesas šaustīšanas un grēku nožēlu, kas viņam neliktos pārāk maigas; un klostera priekšniekam bieži vajadzēja pavēlēt, lai viņš ierobežo miesas mocīšanu. Garīdznieks skaidroja, ka tā viņš saīsina mūžu un ka īstenībā lielāka vīrišķība ir ciest mērenus pārbaudījumus nekā, dzīvību zaudējot, vienā mirklī izbeigt grēku nožēlošanu. Kad noviciāta laiks bija pagājis, dons Žuans deva solījumu un, saucoties par brāli Ambruāzu, turpināja ar askētismu un dievbijību celt visa klostera tikumību. Zem mūka apģērba viņš valkāja zirga astru kreklu; par gultu viņam kalpoja tāda kā šaura kaste, kas bija īsāka par viņa augumu. Viņš pārtika vienīgi no ūdenī vārītiem dārzeņiem un tikai svētku dienās, turklāt paklausot klostera priekšnieka īpašai pavēlei, bija ar mieru iebaudīt maizi. Lielāko nakts daļu pavadīja nomodā un lūgšanās, rokas izstiepis, nokritis uz vaiga. Vārdu sakot, viņš bija piemērs visai svētajai brālībai, tāpat kā savulaik bija sava vecuma bezdievju paraugs. Seviljā uzliesmoja epidēmija, kas deva iespēju likt lietā jaunos tikumus, ko bija pamodinājusi atgriešanās ticībā. Viņa dibinātajā slimnīcā uzņēma slimniekus; dons Žuans kopa nabagos, augas dienas pavadīja pie viņu gultām, viņus pārliecinot, uzmundrinot un mierinot. Aplipšanas briesmas bija tik lielas, ka ne par kādu naudu nevarēja atrast cilvēku, kas būtu ar mieru apbedīt mirušos. Dons Žuans pildīja šos pienākumus; viņš iegāja pamestos namos un apbedīja pussatrunējušus līķus, kas tur gulēja jau vairākas dienas. Visur viņš tika svētīts, un, tā kā briesmīgās sērgas laikā ne reizi nesaslima, daži lētticīgie apgalvoja, ka Dievs viņam par godu darījis vēl vienu brīnumu.

Dons Žuans jeb brālis Ambruāzs jau vairākus gadus dzīvoja klosterī, un viņa mūžs bija nepārtraukta dievlūgšana un miesas sodīšanu virkne. Viņš vienmēr paturēja prātā senāko dzīvi, bet sirdsapziņas apmierināšana, ko deva viņa pārvēršanās, jau mazināja dvēseles mokas.

Kādu pēcpusdienu, kad karstums ir visgrūtāk paciešams, visi klostera brāļi kā paraduši baudīja atpūtas brīdi. Tikai brālis Ambruāzs saules svelmē strādāja dārzā kailu galvu; tas bija viens no grēku nožēlošanas pārbaudījumiem, ko viņš bija sev uzlicis. Pār kapli noliecies, viņš ieraudzīja ēnu — kāds cilvēks bija apstājies blakus. Mūks domāja, ka dārzā iznācis viens no mūkiem un, darbu turpinādams, sveicināja ar «Ave Maria». Taču atbildi nesaņēma. Nekustīgās ēnas pārsteigts, viņš pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā liela auguma jaunu cilvēku, kas bija ietinies līdz zemei garā apmetni, pa pusei paslēpis seju zem melnbaltu spalvu rotātas platmales. Cilvēks viņu vēroja ļaunā priekā un dziļā nicināšanā. Labu laiku viņi cieši vērās viens otrā. Beidzot nepazīstamais spēra soli uz priekšu, noņēma cepuri, lai atsegtu seju, un jautāja:

—  Vai pazīstat mani?

Dons Žuans pavērās viņā vēl uzmanīgāk, taču nepazina.

—  Vai atceraties Bergopzomas aplenkšanu?— nepazīstamais jautāja.— Vai esat aizmirsis kareivi, ko sauca par Modesto? …

Dons Žuans nodrebēja. Svešais salti turpināja:

—  Kareivi, vārdā Modesto, kas ar arkebūzas šāvienu nogalināja jūsu cienīgo draugu donu Garsiju, kaut gan tēmēja uz jums? .. . Modesto! Tas esmu es. Man ir vēl cits vārds, don Žuan: es saucos dons Pedro de Olieda; esmu dēls Alonso de Ohedam, ko jūs nogalinājāt; esmu brāiis donjai Paustai, kuru jūs nogalinājāt; esmu brālis Teresai de Ohedai, kuru jūs nogalinājāt.

—  Mans brāli,— dons Žuans teica, nomezdamies viņa priekšā ceļos,— es esmu nožēlojams cilvēks, kas pastrādājis daudz noziegumu. Tikai tādēļ, lai tos izpirktu, valkāju šo tērpu un esmu atsacījies no pasaulīgās dzīves. Ja ir kāds līdzeklis, kā es varētu gūt jūsu piedošanu, pasakiet to man. Visgrūtākais pārbaudījums mani nebiedētu, ja es panāktu, ka jūs mani vairs nenolādat.

Dons Pedro rūgti,smaidīja.

—  Atmetiet liekulību, senjor de Maranja; es nepiedodu. Mani lāsti ir nākuši pār jums. Bet es esmu pārāk nepacietīgs, lai gaidītu, kad tie piepildīsies. Man ir līdzi kaut kas iedarbīgāks nekā lāsti.

To pateicis, viņš nosvieda apmetni un parādīja divus garus cīņas rapierus. Viņš tos izvilka no maksts un abus iedūra zemē.

—  Izvēlieties, don Žuan!— viņš teica.— Stāsta, ka jūs esot izcils paukotājs, un es domāju, ka protu veikli rīkoties ar rapieri. Palūkosimies, ko spējat!

Dons Žuans pārmeta krustu un sacīja:

—  Dārgo brāli, jūs esat aizmirsis manu mūka solījumu. Es vairs neesmu dons Žuans, kuru pazināt, esmu brālis Ambruāzs.

—  Lai tā būtu! Brāli Ambruāz, jūs esat mans ienaidnieks, lai kādā vārdā saucaties, es jūs ienīstu un gribu atriebties!

Dons Žuans atkal nometās viņa priekšā ceļos.

— Ja gribat ņemt manu dzīvību, dārgo brāli, tā pieder jums. Sodiet mani, kā vēlaties.

—  Gļēvais liekuli! Vai turi mani par muļķi? Ja es gribētu tevi nogalināt kā traku suni, vai tad es pūlētos un nestu šurp ieročus? Paklau, izvēlies veicīgāk un aizstāvi savu dzīvību!

—  Es jums atkārtoju, dārgo brāli, ka nevaru cīnīties, bet varu mirt.

—  Nožēlojamais!— dons Pedro niknumā iesaucās,— man stāstīja, ka tev netrūkstot drosmes. Es redzu, tu esi tikai nelietīgs zaķpastala!

—  Drosmes, brāli? Es lūdzu Dievu, lai viņš man to dod, ka varu pretoties izmisumam, kurā bez viņa palīdzības mani būtu iegrūdušas atmiņas par pastrādātajiem noziegumiem. Ardievu, brāli, es eju prom, jo redzu, ka, uz mani skatoties, jūsu sirds nocietinās. Kaut jūs reiz redzētu manu nožēlu tik patiesu, cik patiesa tā ir īstenībā!

Viņš paspēra dažus soļus, lai atstātu dārzu, bet Pedro saķēra viņu aiz piedurknes un apturēja.

—  Vai nu jūs, vai es — abi mēs dzīvi no šejienes neiziesim. Ņemiet vienu no zobeniem, jo lai velns mani parauj, ja es ticu kaut vienam vārdam no jūsu jeremiādēm!

Dons Žuans lūdzoši uz viņu paskatījās un paspēra vēl vienu soli tuvāk; taču dons Pedro viņu sagrāba un turēja pie apkakles:

—  Vai tu, neģēlīgais slepkava, patiešām iedomājies izsprukt 110 manām rokām? Nē, es saplēsīšu skrandās tavu liekulīgo apģērbu, kas slēpj velna āža kāju, un tad varbūt tu jutīsies pietiekami drosmīgs, lai cīnītos ar mani.

Tā runādams, viņš rupji grūda donu Žuanu pret mūri.

—  Senjor Pedro de Oheda,— dons Žuans iesaucās,— nogaliniet mani, ja gribat, es necīnīšos!— Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un raudzījās donā Pedro mierīgu, kaut arī diezgan lepnu skatienu.

— Jā, es tevi nonāvēšu, nožēlojamais! Bet pirms tam apiešos ar tevi kā ar gļēvuli, kas tu patiešām esi!

Un viņš cirta pliķi — pirmo, ko dons Žuans jelkad bija saņēmis. Dona Žuana seja pietvīka purpursarkana. Dvēselē atgriezās jaunības lepnums un niknums. Ne vārda neteicis, viņš pieskrēja pie zobeniem un vienu no tiem satvēra. Pedro paņēma otru un nostājās aizsardzībā. Abi nikni uzbruka un cirta reizē vienādā straujumā. Dona Pedro zobens sapinās dona Žuana vilnas tērpā, bet dona Žuana zobens līdz pat rokturim iedūrās pretinieka krūtīs. Dons Pedro uzreiz bija beigts. Dons Žuans, redzēdams ienaidnieku guļam sev pie kājām, mirkli stāvēja nekustīgs un truli vērās tajā. Pamazām viņš atguvās un saprata, cik drausmīgs ir viņa jaunais noziegums. Viņš noliecās pār līķi un mēģināja to atdzīvināt. Taču viņš bija redzējis pārāk daudz brūču, lai nesaprastu, ka šī ir nāvīga. Asiņainais zobens bija nomests pie viņa kājām un it kā mudināja, lai viņš soda pats sevi; taču ātri atvairījis jauno dēmona kārdinājumu, viņš steidzās pie klostera priekšnieka un galīgi pārbijies iedrāzās tā cellē. Tur, nokritis ceļos viņa priekšā un straumēm liedams asaras, dons Žuans izstāstīja briesmīgo notikumu. Sākumā klostera priekšnieks negribēja viņam ticēt un vispirms iedomājās, ka lielie pārbaudījumi, ko brālis Ambruāzs sev uzlicis, laupījuši tam prātu. Taču asinis, kas klāja dona Žuana apģērbu un rokas, liedza ilgāk apšaubīt briesmīgo patiesību. Klostera priekšnieks bija cilvēks ar skaidru galvu. Viņš uzreiz aptvēra, kāds skandāls sacelsies ap klosteri, ja notikums kļūs zināms sabiedrībai. Divkauju neviens nebija redzējis. Viņš nolēma to noslēpt pat no klostera iemītniekiem. Viņš lika donam Žuanam sekot un ar tā palīdzību aiznesa līķi uz kādu apakšstāva telpu, kuras atslēgu paturēja pie sevis. Pēc tam viņš ieslēdza donu Žuanu tā cellē un devās brīdināt korehidoru. Varbūt kāds brīnīsies, kāpēc dons Pedro, kas reiz jau tika mēģinājis paslepen nogalināt donu Žuanu, bija atmetis domu par vēl vienu slepkavību un mēģināja nonāvēt ienaidnieku cīņā ar vienādiem ieročiem; taču uz to viņu mudināja tikai velnišķīgs aprēķins. Viņš bija dzirdējis par dona Žuana skarbo dzīvesveidu un izdaudzināto svētumu, tāpēc dons Pedro nešaubījās, ka nogalinādams viņš to aizsūtītu taisnā ceļā uz debesīm. Viņš cerēja, ka, izaicinādams ienaidnieku un piespiezdams cīnīties, varēs to nogalināt nāves grēka brīdi un tā pazudinat gan miesu, gan dvēseli. Mēs jau redzējām, kā sātaniskais nodoms pavērsās pret tā iecerētāju.

Nebija grūti notikušo noklusināt. Korehidors piekrita klostera priekšniekam, ka vajag novērst aizdomas. Mūki domāja, ka mirušais kritis par upuri divkaujā ar kādu nezināmu kavalieri un ievainots ienests klosterī, kur tūlīt pat izlaidis garu. Es nemēģināju klāstīt nedz dona Žuana sirdsapziņas pārmetumus, nedz nožēlas. Viņš mīļuprāt izpildīja visus klostera priekšnieka uzliktos sodus. Līdz mūža galam viņš glabāja gultas kājgalī pakārtu zobenu, ar kuru bija nodūris donu Pedro, un nekad nepaskatījās uz to, nelūdzot par viņa un viņa tuvinieku dvēselēm. Lai iznīdētu sirdī vēl atlikušo pasaulīgo lepnību, abats lika viņam ik rītu ieiet pie klostera pavāra, kas iecirta pliķi. To saņēmis, brālis Ambruāzs vienmēr pagrieza otru vaigu un pateicās pavāram par pazemojumu. Viņš nodzīvoja vēl desmit gadu šajā klosterī, un jaunības kaislības nekad nepārtrauca grēku nožēlošanu. Viņš nomira, un viņu kā svēto godāja pat tie, kas zināja senāko izvirtību. Nāves gultā dons Žuans kā žēlastību lūdza apglabāt viņu zem baznīcas sliekšņa, lai ikviens ienācējs viņu mīdītu kājām. Vel viņš gribēja, lai kapa plāksnē iegravē šādus vārdus: «Še dus sliktākais cilvēks, kāds dzīvojis pasaulē.» Taču tika pieņemts, ka nebūtu pareizi izpildīt visas vēlēšanās, ko iedvesusi ārkārtēja pazemība. Viņu apglabāja pie paša dibinātās kapelas galvenā altāra. Tiesa, akmenī, kas sedz viņa mirstīgās atliekas, gan iegravēja viņa sacerētu uzrakstu, taču tam pievienoja stāstu par atgriešanos pie ticības un tās slavinājumu. Dona Žuana slimnīcu, un, galvenais, kapelu, kur viņš apglabāts, apmeklē visi svešzemnieki, kas ierodas Seviljā, Muriljo izrotājis kapelu ar vairākiem šedevriem. «Pazudušā dēla atgriešanās» un «Jersikas kristījamais trauks», ko tagad apbrīnojam maršala de Suita[17] galerijā, savulaik rotāja Žēlsirdības slimnīcas sienas.