# Redutes ieņemšana

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele

Redutes ieņemšana

Merimē šajā reālistiskajā novelītē atklāj jaunu lappusi kauju aprakstu vēsturē, aprakstot skarbo, haotisko un neželīgo kaujas atmosfēru it kā no iekšpuses, attēlojot tās izjūtas, kuras pārņem parastu kaujas dalībnieku.

«Zvaigzne» 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## REDUTES IEŅEMŠANA

Kāds mans draugs virsnieks, kurš pirms dažiem gadiem Grieķijā miris no drudža, izstāstīja man reiz par pirmo kauju, kurā viņš bija piedalījies. Viņa stāsts mani tik ļoti pārsteidza, ka es to pēc atmiņas uzrakstīju, tikko man radās laiks. Lūk, kāds tas ir:

—  Ierados pulkā ceturtā septembra vakarā. Pulka komandieri sastapu nometnē. Sākumā viņš mani uzņēma diezgan pavēsi, taču, izlasījis ģenerāļa B . .. ieteikuma vēstuli, pārvērtās un pateica man dažus laipnus vārdus.

Viņš mani stādīja priekšā rotas komandierim, kas nupat kā bija atgriezies no apskates. Šis kapteinis, ar kuru tuvāk iepazīties man tā arī neizdevās, bija gara auguma tumšmatis ar bargu un nepatīkamu seju. Dienestā viņš bija iestājies kā vienkāršs kareivis un izpelnījies uzplečus un goda krustu kaujas laukā. Viņa vārgā, piesmakusī balss bija ērmīga pretstatā gandrīz milzīgajam stāvam. Man pastāstīja, ka par šo dīvaino balsi viņš varot pateikties lodei, kas kaujā pie Jēnas1 izurbusies viņam cauri.

Uzzinājis, ka es nupat esmu beidzis Fontenblo skolu, viņš sarauca seju un teica:

—  Mans leitnants vakar krita …

Sapratu, ka viņš gribēja sacīt: «Jums viņš būs jāaizstāj, un jūs to nespēsiet.» Skarbs vārds raisījās man uz mēles, taču es savaldījos.

Aiz Ševardino redutes, kas bija divu lielgabalu šāvienu attālumā no mūsu nometnes, pacēlās mēness. Tas bija liels un sarkans, kāds uzlecot allaž mēdz būt. Bet tovakar tas man šķila pārdabiski liels. Uz mirkli redute izcēlās kā melns siluets pret mēness spīdošo disku. Tā izskatījās vulkāna kons izvirduma brīdī. Man līdzās vecs kareivis ievēroja mēness krāsu.

—  Pārāk jau sarkans tas,— viņš sacīja,— tā ir zīme, ka šī slavenā redute mums maksās pārāk dārgi.

Vienmēr esmu bijis māņticīgs, un šis pareģojums, it īpaši šādā brīdī, mani samulsināja. Atgūlos, taču nevarēju iemigt. Piecēlos un sāku staigāt, raudzīdamies uz bezgalīgajām uguns līnijām, kas noklāja augstienes aiz Ševardino sādžas.

' 1806. gada 14. oktobri netālu no Jēnas Napoleona karaspēks pilnīgi sakāva prūšu armiju.

Kad man likās, ka spirgtais nakts gaiss pietiekami atveldzējis manas asinis, atgriezos pie ugunskura, rūpīgi ietinos savā apmetnī un aizvēru acis, cerēdams tās atvērt tikai rītausmā. Taču miegs vairījās no manis. Neviļus manas domas kļuva drūmas. Iešāvās prātā, ka man nav neviena drauga starp simtiem tūkstošiem cilvēku, kuri noklāj šo līdzenumu. Ja mani ievainos, tad aiznesīs uz lazareti un nodos neprašu ķirurgu rokās. Viss, ko jebkad biju dzirdējis par ķirurģiskajām operācijām, ienāca man prātā. Sirds man strauji sita, un es neapzināti uzliku uz krūtīm kā bruņas savu mutautiņu un maku, kas man bija krūškabatā. Gurdums mani pārņēma, aizmigu katru sekundi, un katru sekundi kaut kāda baiga doma izraisījās ar jaunu spēku un lika man saraujoties atmosties.

Taču nogurums uzvarēja, un, atskanot rīta jundai, es vēl cieši gulēju. Nostājāmies kaujas ierindā; taurēja rīta pārbaudi, un tad mēs atkal salikām šautenes piramīdās; viss vēstīja mierīgu dienu.

Ap trim ieradās adjutants ar pavēli. Mēs atkal katrs satvērām savu šauteni; mūsu strēlnieki izkaisījās pa līdzenumu, mēs lēnām virzījāmies tiem nopakaļ un pēc divdesmit minūtēm ieraudzījām, ka visi krievu priekšposteņi atkāpušies un iegājuši redutē.

Viena artilērijas baterija ierīkojās no mums pa labi, otra pa kreisi, abas mazliet mums priekšā. Tās atklāja sīvu uguni uz ienaidnieku, kas enerģiski atbildēja, un drīz vien Ševardino reduti ietina biezi dūmu mākoņi.

Pauguri gandrīz aizsedza mūsu pulku no krievu uguns. Viņu šāviņi, kuri, starp citu, visai reti tika virzīti uz mums (tāpēc ka lielāko tiesu viņi tēmēja uz mūsu artilēristiem), lidoja pāri mūsu galvām vai, augstākais, uzbrāza mums smiltis un sīkus akmentiņus.

Līdzko deva pavēli uzbrukt, mans kapteinis vērīgi manī palūkojās, un šis skatiens lika man divas trīs reizes nobraucīt savas jauneklīgās ūsas tik nepiespiestā izskatā, cik vien to spēju. Es jau arī nebaidījos, un vienīgās bailes, kuras izjutu, bija tās, kaut tikai kāds nedomātu, ka es baiļojos. Nekaitīgie šāviņi vēl vairāk man palīdzēja saglabāt varonīgu mieru. Pašmīlība man teica, ka esmu īstenās briesmās, tāpēc, ka atrodos lielgabalu ugunīs. Biju sajūsmināts, ka jūtos tik labi, un ar baudu sapņoju par to, kā stāstīšu par Ševardino redutes ieņemšanu de B … kundzes salonā Provansas ielā.

Pulkvedis nostaigāja gar mūsu nodaļu; viņš uzrunāja mani:

— Nu savam pirmajam gājienam jūs saodīsieties pietiekami daudz dūmu!

Uzsmaidīju pilnīgi kareiviskā izskatā, notīrīdams mundiera piedurkni, ko soļu trīsdesmit nostāk kritis šāviņš bija nedaudz notašķījis ar dubļiem.

Acīm redzami, krievi bija pamanījuši, ka viņu šāviņi netrāpa mērķī, un tāpēc bija tos pārmainījuši pret granātām, kas vieglāk varēja mūs sasniegt ieplakā, kur bijām novietojušies. Paliela šķemba norāva man ķiveri un nosita kareivi man līdzās.

—  Apsveicu jūs,— kapteinis teica man, kad pacēlu savu ķiveri,— tagad esat drošībā uz visu dienu.

Man nebija sveša karavīru māņticība, pēc kuras aksiomu non bis in idem[ attiecina gan uz kaujas lauku, gan uz tiesas zāli. Lepni uzliku galvā savu ķiveri:

— Tas nozīmē bez ceremonijām likt cilvēkiem sveicināt,— es sacīju, cik spēdams līksmi.

Mana muļķīgā asprātība likās šinīs apstākļos lieliska.

—  Apsveicu jūs,— kapteinis turpināja,— jums nekas vairs nenotiks, un šovakar jūs komandēsiet rotu, jo es skaidri jūtu, ka tagad pirts sakurināta man. Katru reizi, kad esmu ticis ievainots, virsnieks man līdzās saņēmis «tukšu» šāviņu, un,— viņš piebilda klusāk un gandrīz kaunīgi,— viņa vārds vienmēr sākās ar burtu P.

Es izlikos par skeptiķi; daudzi manā vietā būtu tāpat darījuši; un daudzi, tāpat kā es, būtu bijuši tikpat stipri pārsteigti par šiem pravietiskajiem vārdiem. Būdams jaunatnācējs, es sapratu, ka nevienam nevaru atklāt savas izjūtas un ka man visu laiku jāizrāda salta bezbailība.

Pēc pusstundas krievu uguns atslāba; tad mēs izgājām no aizsega un virzījāmies uz reduti. Mūsu pulkā bija trīs bataljoni. Otram bija pavēlēts apiet reduti no aizmugures, abiem pārējiem vajadzēja doties uzbrukumā. Es biju trešajā bataljonā.

Kad atstājām pēdējo uzkalnu, kas mūs aizsedza, mēs tikām saņemti spēcīgām šauteņu ugunīm, kuras gan nodarīja maz ļaunuma mūsu rindām. Ložu spindzoņa mani pārsteidza; es bieži pagriezos atpakaļ, par ko biedri, kuriem šī skaņa bija labāk pazīstama, reizēm pajokojās.

—  Galu galā,— es sev sacīju,— kauja nemaz nav kaut kas tik briesmīgs.

Mēs devāmies uz priekšu skriešus, sekodami strēlniekiem; pēkšņi krievi trīs reizes nokliedza «urā!», trīs skaļus «urā!»; pēc tam apklusa un vairs nešāva.

Nemēdz tiesāt (šeit: trāpīt) divreiz vienā un tai paša vieta. (Tulk. piezīme.)

—  Man nepatīk šī klusēšana,— mans kapteinis teica,— tā nevēstī mums nekā laba.

Man šķita, ka mūsu kareivji pārāk trokšņo, un es nevarēju atturēties, iekšēji nesalīdzinājis viņu skaļās klaigas ar pretinieka iespaidīgo klusēšanu.

Drīz sasniedzām redutes pakāji; vabiņu žogs bija salauzts, zeme mūsu šāviņu uzārdīta. Kareivji metās virsū šiem svaigajiem gruvešiem ar saucieniem: «Lai dzīvo imperators!»— tik skaļiem, kādus bija grūti sagaidīt no ļaudīm, kas jau tik daudz klieguši.

Pacēlu acis; nekad es neaizmirsīšu ainu, kuru ieraudzīju. Vairums dūmu bija pacēlušies augšā un karājās kā baldahīns pēdu divdesmit virs redutes. Cauri zilganajiem tvaikiem aiz pussagrautā nocietinājuma uzbēruma rēgojās krievu grenadieri, pavērsuši pret mums savas šautenes, nekustīgi kā statujas. Man šķiet, ka vēl tagad redzu katru zaldātu, kreiso aci pievērstu mums, labo — paslēptu aiz pielādētās šautenes. Šaujamā spraugā dažu soļu atstatumā no mums cilvēks blakus lielgabalam turēja rokā aizdegtu degli.

Sarāvos un nodomāju, ka pienākusi mana pēdējā stundiņa.

—  Balle tūlīt sāksies!— iesaucās kapteinis.— Labu vakaru!

Tie bija pēdējie vārdi, kurus no viņa dzirdēju.

Redutē atskanēja bungu rīboņa. Ieraudzīju noslīdam visus šauteņu stobrus. Es aizvēru acis un izdzirdu briesmīgu sprak- stoņu, ko pavadīja kliedzieni un vaidi. Atvēru acis, brīnīdamies, ka vēl esmu dzīvs. Reduti atkal ietina dūmi. Man apkārt bija ievainotie un kritušie. Kapteinis gulēja man pie kājām; galvu viņam bija sašķaidījis šāviņš, un es viscaur biju apšļākts ar viņa smadzenēm un asinīm. No manas rotas bija palikuši seši vīri un es.

Pēc šī slaktiņa iestājās sastinguma mirklis. Pulkvedis, uzdūris ķiveri zobena galā, pirmais pārlēca pār aizsarguzbērumu, kliegdams: «Lai dzīvo imperators!» Viņam pakaļ tūlīt metās visi, kas vēl bija dzīvi. Es gandrīz neatceros skaidri, kas pēc tam notika. Mēs iegājām redutē, pats nezinu — kā. Tur mēs kāvāmies krūti pret k-rūti tik biezos dūmos, ka nevarēja saredzēt pretinieku. Laikam gan es daudzkārt biju cirtis ar zobenu, jo tas bija vienās asinīs. Beidzot izdzirdu saucienu: «Uzvara!» un, kad dūmi izkiīda, ieraudzīju sev apkārt asinis un līķus, kas pilnīgi noklāja zemi redutē. It īpaši ap lielgabaliem pacēlās līķu kaudzes. Ap divsimt kareivju franču uniformās tur nekārtīgi drūzmējās, daži pielādēdami ša-utenes, citi slaucīdami durkļus. Vienpadsmit krievu gūstekņi bija viņu vidū.

Pulkvedis gulēja asinīs uz salauztas šāviņu kastes pie ieejas redutē. Daži kareivji pulcējās ap viņu. Piegāju pie tiem.

—  Kur vecākais kapteinis?— pulkvedis jautāja seržantam.

Seržants izteiksmīgi paraustīja plecus.

—  Un vecākais leitnants?

—       Lūk, virsnieka kungs, kas atbrauca vakar,— seržants mierīgi atbildēja.

Pulkvedis rūgti pasmaidīja.

—      Tātad, leitnant,— viņš man sacīja,— uzņemieties komandēšanu; dodiet rīkojumu ātrāk aizsprostot ar šiem pajūgiem ieeju redutē, tāpēc ka ienaidnieks vēl ir pārspēkā; ģenerālis K … atsūtīs jums pastiprinājumu …

—  Pulkvedi,— es viņam teicu,— jūs esat smagi ievainots?

—  Esmu nobeigts, mans dārgais, bet redute ir ieņemta!