# Kolomba

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele Kolomba

Korsikāniete Kolomba ir nelokāmas gribas sieviete, kura noorganizē un veic asinsatriebību par sava tēva slepkavību.

«Zvaigzne» 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## KOLOMBA

Pe far la lo vendetla, Sia sigur', vasta anche ella.

Vocero du Niolo.'

I

Pulkvedis sers Tomass Nevils, pēc tautības īrs, izcils angļu armijas virsnieks, atgriezies 181 … gada oktobra pašā sākumā no ceļojuma pa Itāliju, ar savu meitu apmetās Bovo viesnīcā Marseļā. Pastāvīgā sajūsmināto ceļotāju apbrīna bija izraisījusi īpašu reakciju, un, lai kaut kā izceltos, daudzi tūristi tagad pieņēmuši par devīzi Horācija nil admirari[23] . pie šīs neapmierināto ceļotāju kategorijas piederēja mis Lidija, pulkveža vienīgā meita. «Kristus apskaidrošanās»"' viņai bija likusies viduvēja, Vezuvs izvirduma laikā — tikko pārāks par Birmingemas dūmeņiem. Vispār viņas svarīgākais iebildums pret Itāliju bija tas, ka šai zemei neesot lokālā kolorīta, neesot savdabīga rakstura. Kas var, lai izskaidro šo vārdu jēgu, ko es pirms dažiem gadiem sapratu ļoti labi un ko tagad vairs neaptveru. Vispirms mis Lidija bija lolojusi cerības atrast viņpus Alpiem kaut ko tādu, ko neviens pirms viņas nebūtu redzējis un par ko viņa varētu patērzēt ar cienījamiem cilvēkiem, kā saka Žurdēna kungs[24] . bet, tā kā viņas tautieši jau visur bija aizsteigušies priekšā un viņa izmisa, nesastopot nekā nepazīstama, tad drīz vien iekrita otrā galējībā. Patiesi ir ļoti nepatīkami, ja nevari ne ierunāties par Itālijas brīnumiem, lai tūlīt kāds neapjautātos: «Jūs, bez šaubām, redzējāt tādu un tādu Rafaela gleznu tādā un tādā palaco, tur un tur? Tas ir pats skaistākais visā Itālijā!» Un tieši tas aiz nevīžības nav apskatīts. Tā kā visa aplūkošanai būtu vajadzīgs pārāk ilgs laiks, tad vienkāršākais ir no sākta gala visu nopelt.

Bovo viesnīcā mis Lidija piedzīvoja rūgtu vilšanos. Viņa bija atvedusi jauku uzmetumu 110 Senji pilsētas pelasgiešu vai likloskopiskajiem vārtiem, par kuriem viņa domāja, ka citi zīmētāji tos nebūs pamanījuši. Bet lēdija Frānsisa Fenviča, .vistapusi Lidiju Marseļā, parādīja savu albumu, kurā starp kādu sonetu un izkaltētu ziedu figurēja arī tikko pieminētie vārti, bagātīgi kolorēti ar sarkano terra di Siena. Mis Lidija atdeva Senji vārtus savai istabenei un zaudēja jebkādu cieņu pret pelasgiešu arhitektūru.

Šai pašā nelāgā noskaņojumā bija arī pulkvedis Nevils, kas kopš sievas nāves raudzījās uz visu ar mis Lidijas acīm. Pēc viņa ieskata, Itālijai piemita milzīga vaina — šī zeme bija garlaikojusi viņa meitu, tātad tā bija visgarlaicīgākā zeme pasaulē. Tiesa gan, viņam nebija ko iebilst pret gleznām un skulptūrām; taču viņš varēja droši apgalvot, ka medības šajā zemē ir nožēlojamas un jānostaigā vismaz desmit ljē saules svelmē pa Romas apkaimi, lai nošautu dažas liesas irbes.

Otrā dienā pēc ierašanās Marseļā viņš uzaicināja pusdienās kapteini Elisu, savu agrāko adjutantu, kas nupat bija pavadījis sešas nedēļas Korsikā. Kapteinis ļoti amizanti iepazīstināja mis Lidiju ar kādu nostāstu par bandītiem, kurš izcēlās ar to, ka nekādi nelīdzinājās nostāstiem par zagļiem, kādus viņa tik bieži bija dzirdējusi ceļā no Romas uz Neapoli. Pēc deserta abi vīrieši, palikuši vieni pie bordo pudelēm, sarunājās par medībām, un pulkvedis dabūja zināt, ka nav nevienas citas zemes, kurā tās būtu lieliskākas nekā Korsikā, daudzveidīgākas un bagātākas.

— Tur redz daudz meža cūku,— kapteinis Eliss sacīja,— un jāmācās tās atšķirt no mājcūkām, kuras ir tām apbrīnojami līdzīgas, jo, nošaujot kādu no šiem mājlopiem, var nokļūt nepatikšanās ar viņu ganiem. Tie iznāk no biezokņa, ko tur sauc par makiju, apbruņojušies līdz zobu galiem, liek samaksāt par saviem lopiem un pasmejas par jums. Tur mīt arī mufloni, ļoti savādi dzīvnieki, kādus nekur citur nesastop,— lielisks, bet grūti notverams medījums. Brieži, fazāni, irbes,— nemaz nevar nosaukt visus medījumus, kuri Korsikā čum un mudž. Ja jums patīk medīt, tad dodieties uz Korsiku, pulkvedi; tur, kā stāstīja kāds manas mājvietas saimnieks, var šaut visus iespējamos medījumus — no pelēkā strazda līdz cilvēkam.

Pie tējas galda kapteinis atkal savaldzināja mis Lidiju ar nostāstu par transversālu vendetu1 , kas ir vēl dīvaināka nekā parastā, un galu galā viņš jauno dāmu sajūsmināja ar savu Korsiku, attēlodams šīs zemes neparasto, mežonīgo ainavu, tās iedzīvotāju īpatnējo raksturu, viņu viesmīlību un primitīvos tikumus. Beidzot viņš mis Lidijai pasniedza velti — glītu, mazu stiletu, kas bija vairāk ievērojams ar savu izcelšanos neka ar izskatu un vara rokturi. Kāds izdaudzināts bandīts bija to atvedis kapteinim Elisam, apgalvodams, ka stilets bijis iedurts jau četru cilvēku ķermeņos. Mis Lidija aizbāza sev aiz jostas stiletu, tad uzlika to uz naktsgaldiņa un pirms aizmigšanas divas reizes izvilka no maksts. Pulkvedis savukārt sapņoja, ka nomedījis muflonu un tā īpašnieks liek par to samaksāt, kam pulkvedis labprāt piekrīt, jo dzīvnieks ir reti neparasts — tas izskatās kā meža cūka ar brieža ragiem un fazāna asti.

—  Eliss stāsta, ka Korsikā varot lieliski medīt,— pulkvedis teica, divatā ar meitu brokastojot.— Ja tas nebūtu tik tālu, es labprāt uz pāris nedēļām turp aizbrauktu.

—  Nu un tad?— mis Lidija atsaucās.— Kāpēc gan mēs nevarētu aizbraukt uz Korsiku? Kamēr tu medīsi, es zīmēšu; būšu ļoti priecīga, ja manā albumā būs ala, par kuru kapteinis Eiiss stāstīja, ka Bonaparts bērnu dienās gājis tur mācīties.

Tā varbūt bija pirmā reize, kad pulkveža izsacītais priekšlikums guva meitas piekrišanu. Sajūsmināts par šiem negaidītajiem panākumiem, viņš tomēr bija tik saprātīgs, ka izteica dažus iebildumus, lai iekveldinātu mis Lidijas laimīgo kaprīzi. Veltīgi viņš runāja par apvidus mežonīgo dabu un par grūtībām, kādas sievietei, tur ceļojot, jāpārvar, viņa nebaidījās ne no kā; viņai vairāk par visu patika ceļot jāšus; viņai šķita ļoti līksmi naktis pārgulēt teltī; viņa piedraudēja braukt uz Mazāziju. īsi sakot, viņai bija gatava atbilde uz visu, jo nekad angliete nebija bijusi Korsikā; tātad viņai vajadzēja braukt uz turieni. Un kas tā būs par laimi, kad atgriezusies Sv. Džeimsa laukumā, varēs parādīt savu albumu! «Kāpēc, mana dārgā, jūs pašķīrāt garām to burvīgo zīmējumu?»—«A, tas nav nekas. Tikai skice, ko uzmetu, skatīdamās uz kādu slavenu korsikāņu bandītu, kurš mums bija par pavadoni.»—«Kā, jūs esat bijusi Korsikā? …»

Tā kā tolaik starp Franciju un Korsiku tvaikoņu satiksmes vēl nebija, tad pulkvedis apvaicājās par burinieku, kas brauktu uz salu, kuru mis Lidija bija apņēmusies atklāt. Tajā pašā dienā viņš aizrakstīja uz Parīzi, uzteikdams viņam sagatavoto apartamentu, un vienojās par vedummaksu ar kādu korsikāņu divmastnieka kapteini, kurš taisījās būrāt uz Ajačo. Uz burinieka bija divas šādas tādas kajītes. Tika sagādāta pārtika; kapteinis zvērēja, ka viens viņa matrozis esot lielisks pavārs un buijabesu' vārot labāk par visiem; jaunkundze jutīšoties pasakaini, būšot labs ceļavējš, rāma jūra.

Starp citu, pēc savas meitas vēlēšanās pulkvedis pieprasīja, lai kapteinis neuzņem vairāk nevienu pasažieri un iekārtojas tā, x brauc gar salas krastiem, lai varētu baudīt kalnāju skatus.

II

Aizbraukšanai noteiktajā dienā viss bija sasaiņots un iekrauts jau no rīta: divmastniekam vajadzēja doties ceļā ar vakara brīzi. Pulkvedis ar savu meitu gaidīdami pastaigājās pa Kanbjēru, kad pie viņiem pienāca kapteinis un lūdza atļauju uzņemt uz klāja kādu savu radinieku, proti, vecākā dēla krusttēva brālēnu, kas steidzamās darīšanās vēlas atgriezties Korsikā, savā dzimtenē, un nevarot sameklēt kuģi pārbraucienam.

—  Viņš ir jauks puisis,— kapteinis Mateī piebilda,— karavīrs, kājnieku gvardes strēlnieku virsnieks, kas jau būtu pulkvedis, ja tas Otrs būtu vēl palicis imperators.

— Ja nu viņš ir karavīrs,— teica pulkvedis … un gribēja turpināt: «Es labprāt piekrītu, ka viņš brauc mums līdzi,»— bet mis Lidija angliski iesaucās:

—  Kājnieku virsnieks! … (Tā kā viņas tēvs bija kalpojis kavalērijā, tad viņa nicināja katru citu ieroču veidu.) Varbūt kāds slikti audzināts cilvēks, kas sirgs ar jūras slimību un sabojās mums visu pārbrauciena prieku!

Kapteinis nesaprata ne vārda angliski, taču no daiļās mutes vieglās sašķobīšanās it kā atskārta, ko runā mis Lidija, un sāka par savu radinieku bērt garu cildinājuma runu, kuru nobeidza, apgalvojot, ka jauneklis ir ļoti pieklājīgs cilvēks no kaprāļu ģimenes un nekādā veidā neapgrūtinās pulkveža kungu, tāpēc ka viņš, kapteinis, nometinās puisi kāda kaktā, kur viņa klātieni neviens pat nepamanīs.

Pulkvedis un mis Lidija brīnījās, ka Korsikā ir ģimenes, kurās no paaudzes uz paaudzi kļūst par kaprāļiem, bet, tā kā viņi vientiesīgi domāja, ka viņiem stāsta par vienkāršu kājnieku kaprāli, tad nolēma, ka tas ir kāds nabaga puisis, ko kapteinis aiz žēlastības grib paņemt līdzi. Ja tas būtu kāds virsnieks, tad ar viņu vajadzētu sarunāties, kavēt savu laiku; turpretī ar kaprāli nav ko kautrēties, tas ir nesvarīga būtne, kamēr nav klāt viņa kopas vīri ar bajonetēm šauteņu galos, lai vestu jūs turp, uz kurieni nemaz nevēlaties iet.

—  Vai jūsu radinieku nemoka jūras slimība?— mis Nevila sausi noprasīja.

—  Nekad, jaunkundz; sirds viņam stingra kā klints — uz jūras tāpat kā uz sauszemes.

—  Labi, tad varat ņemt viņu līdzi,— mis Nevila teica.

—  Varat ņemt viņu līdzi,— pulkvedis atkārtoja, un abi turpināja pastaigu.

Ap kādiem pieciem pievakarē kapteinis Mateī atnāca viņiem pakaļ, lai pārceltu uz divmastnieku. Ostā pie kapteiņa laivas viņi ieraudzīja staltu jaunekli zilos, līdz pašam zodam aizpogātos svārkos, ar brūnigsnēju ādas krāsu, melnām, spriganām, skaisti veidotām acīm, ar atklātu un gudru seju. Pēc tā, ka viņš izslēja plecus, pēc viņa mazajām, koptajām Ūsiņam viegli varēja pazīt karavīru, jo tai laikā ūsas vēl bija retums un karadienests vēl nebija ieviesis visās ģimenēs militāru stāju un paražas.

Ieraudzīdams pulkvedi, jauneklis pacēla cepuri un bez mulsuma pienācīgos vārdos pateicās viņam par laipno pakalpojumu.

—  Priecājos, ka varēju būt jums noderīgs,— pulkvedis teica, draudzīgi pamādams ar galvu un iekāpdams laivā.

—  Šis jūsu anglis izturas ļoti brīvi,— jauneklis klusā balsī sacīja kapteinim.

Tas pielika rādītājpirkstu zem kreisās acs un novilka uz leju abus lūpu kaktiņus. Kas pazīst zīmju valodu, sapratīs, ka tas nozīmē: anglis prot itāliski, un viņš ir ērmots cilvēks. Jauneklis mazliet pasmaidīja un atbildot pieskārās pierei, it kā norādot, ka visiem angļiem galvā kaut kas ir ačgārni, tad atsēdās blakus kapteinim un ļoti vērīgi, bet ne uzmācīgi aplūkoja savu glīto ceļabiedreni.

—  Šiem franču kareivjiem ir braša izturēšanās,— pulkvedis angliski sacīja meitai.— Tos var viegli paaugstināt par oficieriem.

Tad viņš franciski uzrunāja jaunekli:

—  Sakiet, draugs,— kurā pulkā jūs dienējāt?

Uzrunātais viegli piebikstīja ar elkoni kapteinim un, apvaldīdams ironisku smaidu, atbildēja, ka viņš dienējis gvardes kājnieku strēlniekos un pašreiz atgriežoties no septītā pulka.

—  Vai esat piedalījies kaujā pie Vaterlo? Jūs vēl esat jauns.

—  Atvainojiet, pulkvedi, tā ir mana vienīgā kauja.

—  Tā skaitās divkārt,— pulkvedis sacīja.

Jaunais korsikānis kodīja lūpas.

— Tēt, pajautajiet taču viņam,— mis Lidija teica angliski, — vai korsikāņi mīl savu Bonapartu.

Pirms pulkvedis paguva pārtulkot jautājumu franciski, jauneklis diezgan labā angļu valodā, kaut arī ar visai svešādu akcentu, atbildēja:

Jūs, jaunkundz, gan zināt, ka pravietis savā tēvzemē m-liek cienīts. Mēs, Napoleona tautieši, mīlam viņu varbūt mazāk nekā franči. Par sevi varu teikt, ka es viņu mīlu un apbrīnoju, kaut arī mana un viņa ģimene agrāk naidojās. 1 — Jūs runājat angliski!— pulkvedis iesaucās.

—  Diezgan vāji, kā dzirdat.

Kaut gan jaunekļa nepiespiestība mazliet aizskāra mis Lidiju, viņa tomēr nespēja apvaldīt smieklus, iedomājoties personisko ienaidu starp kaprāli un imperatoru. Tas mis Lidijā modināja priekšnojautu par Korsikas dīvainībām, un viņa apņēmās piezīmēt šo momentu savā dienasgrāmatā.

—      Jūs gan laikam esat bijis gūsteknis Anglijā?—pulkvedis jautāja.

—      Nē, pulkvedi, es mācījos angļu valodu Francijā, kad vēl biju pavisam jauns, mācījos no kāda jūsu tautības gūstekņa.

Tad viņš uzrunāja mis Neviļu:

—      Mateī man stāstīja, ka jūs nupat esot atgriezusies no Itālijas. Jūs, bez šaubām, runājat tīrā toskāņu dialektā; baidos, ka jums būs grūti saprast mūsu izloksni.

—      Mana meita prot visus itāliešu dialektus,— pulkvedis vacija.— Viņai ir dotības uz valodām. Ne tā kā man.

—      Vai jaunkundze saprastu, piemēram, šādas rindas no mūsu korsikāņu dziesmas? Gans saka ganei:

S'entrassi 'nāru Paradisu saritu, saritu, E nun truvassi a tia, mi n'esciria.'

Mis Lidija saprata, un, nodomādama, ka citāts ir pārdrošs un vēl vairāk skatiens, kas to pavadīja, viņa nosarkdama atbildēja:

— Capisco.2

—      Vai jūs atgriežaties dzimtenē sešu mēnešu atvaļinājumā?— pulkvedis jautāja.

—      Nē, pulkvedi. Mani atvaļināja ar pusatalgojumu pavisam — laikam gan tāpēc, ka cīnījos pie Vaterlo un esmu Napoleona tautietis. Atgriežos mājup vieglu sirdi, vieglu maku — kā teic dziesmā.

Un nopūzdamies viņš pavērās debesīs.

Pulkvedis iebāza roku kabatā un, grozīdams pirkstos zelta naudas gabalu, meklēja piemērotus vārdus, lai pieklājīgi liktu tam ieslīdēt nelaimīgā pretinieka rokā.

—  Ari es,— pulkvedis jautri sacīja,— mani arī atlaida ar pusatalgojumu; bet. . . jums no sava pusatalgojuma nepietiek ar ko nopirkt tabaku. Ņemiet, kapral!

Un viņš mēģināja iebīdīt naudas gabalu sažņaugtajā plaukstā, ar kuru jauneklis bija atbalstījies pret laivas malu.

Jaunais korsikānis nosarka, izslējās, iekoda lūpā un šķita gatavs nikni atbildēt, tad pēkšņi, mainot sejas izteiksmi, sāka smieties. Pulkvedis ar naudas gabalu roka palika stāvam gluži pārsteigts.

—  Pulkvedi,— ierunājās jauneklis, atkal kļuvis nopietns,

—  atļaujiet dot jums divus padomus: pirmais — nekad nepiedāvājiet korsikānim naudu, jo daudzi mani tautieši ir pietiekami nepieklājīgi, lai to iemestu jums sejā; otrs — neapveltījiet cilvēkus ar tituliem, kādus tie nemaz neprasa. Jūs mani dēvējat par kaprāli, bet esmu leitnants. Bez šaubām, atšķirība nav liela, tomēr .. .

—  Leitnants!— sers Tomass iesaucās.— Leitnants; bet kapteinis man stāstīja, ka jūs esot kaprālis, tāpat kā jūsu tēvs un visi jūsu ģimenes locekļi .. .

Dzirdot šos vārdus, jauneklis sāka skaļi smieties, locīdamies gandrīz vai līdz zemei, pie tam tik sirsnīgi, ka pats kapteinis un abi matroži viņam pievienojās.

—  Atvainojiet, pulkvedi,— jauneklis galu galā sacīja,— bet pārpratums ir apbrīnojams, es tikai nupat to sapratu. Patiesi, mūsu ģimene dižojas ar kaprāļiem savu senču vidū; bet korsikāņu kaprāļiem nekad nav bijušas uzšuves uz mundieriem. Ap 1100. gadu vairākas komūnas, sacēlušās pret kalniešu lielajiem sinjoriem, izvēlējās sev vadoņus, kurus tās sauca par kaprāļiem. Mūsu salā mēs uzskatām par godu izcelšanos no šiem tribūniem.

—  Atvainojiet, cienījamais kungs!— pulkvedis iesaucās.

—  Tūkstoškārt atvainojos. Tā ka jūs saprotat manas kļūdīšanās iemeslu, tad ceru, ka jūs piedosiet.

Un viņš sniedza tam roku.

—  Pulkvedi, tas ir taisnīgs sods par manu nelielo augstprātību,— atbildēja jauneklis, vēl joprojām smiedamies un sirsnīgi spiezdams anglim roku.— Nemaz uz jums nedusmoju par to. Tā kā mans draugs Mateī mani tik slikti stādījis jums priekšā, tad atļaujiet man pašam to darīt: esmu Orso della Rebia, ar pusatalgojumu atvaļināts leitnants, un, ja jūs, kā secinu pēc jūsu abiem skaistajiem suņiem, dodaties uz Korsiku medībās, tad justos ļoti pagodināts, ja varētu jūs iepazīstināt ar mūsu makiju un kalniem … ja tikai es pats tos nebūšu aizmirsis,— viņš nopūzdamies piebilda.

Šajā mirklī laiva sasniedza divinastnieku. Leitnants piedāvāja mis Lidijai atbalstam savu roku, pēc tam palīdzēja pulkvedim uzrausties uz klāja. Tur sers Tomass, vēl joprojām samulsis par savu kļūdīšanos un nezinādams, kā labot nesmalk- jutīgo izturēšanos pret cilvēku, kura senču ciltskoks sniedzas lidz XI gadsimtam, negaidīdams meitas piekrišanu, uzaicināja jaunekli vakariņās, atkārtoti atvainodamies un spiezdams roku. Mis Lidija gan mazliet sarauca uzacis, bet galu galā viņai bija tīri tīkami, ka uzzinājusi, kas ir kaprālis; viņai viesis bija paticis itin labi, viņa sāka tanī saskatīt pat kaut ko aristokrātisku; tikai viņš šķita pārāk vaļsirdīgs un pārāk līksms, lai kļūtu par romāna varoni.

—  Leitnant della Rebia,— pulkvedis uzrunāja jaunekli, apsveikdams viņu pēc angļu paražas ar glāzi madeiras rokā,— Spānijā esmu redzējis daudzus jūsu tautiešus: tie bija slavenie kājnieku strēlnieki.

—  Jā, daudzi no tiem palikuši Spānijā,— jauneklis nopietni atbildēja.

—  Nekad neaizmirsīšu kāda korsikāņu bataljona izturēšanos kaujā pie Viktorijas,— pulkvedis turpināja.— Man ir iemesls to atcerēties,— viņš piebilda, pabraucīdams sev krūtis.— Visu dienu viņi bija šaudījuši no dārziem, no žogmalēm un nogalinājuši mums nezin cik cilvēku un zirgu. Nolēmuši atkāpties, viņi saslēdzās cieši kopā un strauji metās projām. Līdzenumā mēs cerējām viņiem atmaksāt, bet tie plukatas … atvainojiet, leitnant,— šie drosmīgie puiši sastājās četrstūrī, un tam nebija iespējams izlauzties cauri. Četrstūra vidū, atceros to kā šodien, bija virsnieks uz neliela melna zirga; viņš turējās blakus pulka karogam, smēķēdams cigāru, it kā kafejnīcā sēdēdams. Reizēm, it kā lai mūs paķircinātu, viņu pūtēji lika atskanēt taurēm … Triecu tiem virsū savus divus pirmos eskadronus. . . Hā! Tie vis neiedragā četrstūri, bet izšķīst gar sāniem, tad apmet pusloku un juceklīgi atgriežas, un ne viens vien zirgs ir bez jātnieka … un joprojām velnišķīgā mūzika! Kad dūmi, kas bija ietinuši bataljonu, izklīda, es atkal ieraudzīju virsnieku blakus karogam, un viņš vēl aizvien kūpināja cigāru. Saniknots es pats devos vadīt pēdējo uzbrukumu. Viņu no šaušanas piekvēpušie ieroči vairs nedarbojās, bet karavīri bija sastājušies sešās rindās un turēja bajonetes izslietas pie zirgu purniem; tā bija kā siena. Es kliedzu, skubināju savus dragūnus, piecirtu piešus, lai uzmudinātu zirgu,— tad virsnieks, par kuru nupat stāstīju, aizsvieda beidzot savu cigāru un kādam no saviem vīriem norādīja ar roku uz mani. Dzirdēju kaut ko līdzīgu — AI capello bianco/' Man pie cepures bija balta spalviņa. Vairāk nekā es nedzirdēju, jo man krūtīs ieurbās lode. Tas, della Rebias kungs, bija brašs bataljons, astoņpadsmitā pulka pirmais, visi korsikāņi, kā man vēlāk tika stāstīts.

—  Jā,— teica Orso, kam acis bija starojušas, klausoties pulkveža stāstījumu,— viņi atbalstīja atkāpšanos un aiznesa atpakaļ karogu; bet divas trešdaļas no šiem drosmīgajiem vīriem tagad atdusas Viktorijas līdzenumā.

—  Vai jūs varbūt zināt, kā sauca to komandieri?

— Tas bija mans tēvs. Viņš tolaik bija majors astoņpadsmitajā pulkā, bet tanī nelaimīgajā dienā pēc kaujas tika paaugstināts par pulkvedi.

— Jūsu tēvs! Goda vārds, viņš bija varonis! Es priecātos viņu atkal redzēt, un es viņu pazītu, esmu par to pārliecināts. Vai viņš vēl ir dzīvs?

—  Nē, pulkvedi,— jauneklis, mazliet nobālēdams, atbildēja.

—  Vai viņš cīnījās pie Vaterlo?

—  Jā, pulkvedi, bet viņam nelaimējās krist kaujas laukā . .. Viņš nomira Korsikā … pirms diviem gadiem … Ak dievs! Cik skaista ir šī jūra! Desmit gadu neesmu redzējis Vidusjūru. Vai jums, jaunkundz, Vidusjūra nešķiet skaistāka par okeānu?

—  Man tā šķiet pārāk zila … un viļņiem nav plašuma.

— Jūs, jaunkundz, mīlat mežonīgu skaistumu? Tad es domāju, ka Korsikā jums patiks.

—  Mana meita mīl visu, kas ir neparasts,— pulkvedis sacīja,— tāpēc Itālija viņai nemaz nepatika.

—  Itālijā pazīstu tikai Pizu,— sacīja Orso,— tur es kādu laiku koledžā mācījos; un es apbrīnoju Kampo Santo, Domu, Slīpo torni … it īpaši Kampo Santo. Vai atceraties Orkanijas «Nāvi»? … Man šķiet, es to varētu uzzimēt, tik dziļi tā man iespiedusies atmiņā.

Mis Lidija baidījās, ka leitnanta kungs neizplūst bezgalīgā sajūsmas izpaudumā.

— Tas viss ir ļoti jauki,— viņa žāvādamās atteica.— Piedod, tēt, man mazliet sasāpējusi galva, došos uz savu kajīti.

Viņa noskūpstīja tēvu uz pieres, valdonīgi pamāja ar galvu Orso un aizgāja. Pēc tam abi vīrieši tērzēja par medībām un karu.

Izrādījās, ka pie Vaterlo viņi bija cīnījušies viens pret otru un droši vien apmainījušies daudzām lodēm. Tas viņu labo saskaņu divkāršoja. Citu pēc cita viņi nokritizēja Napoleonu, Velingtonu, Blīheru, tad kopīgi kala plānus par briežu, meža

' Baltajai ccpureil (.Itāliešu vai.) i kiku un muflonu medībām. Galu galā, kad bija jau kļuvis ļoti vels un pēdējā bordo pudele iztukšota, pulkvedis vēlreiz spieda leitnantam roku un novēlēja viņam saldu dusu, izsakot cerību, Ka viņi turpinās šo tik smieklīgi iesākto iepazīšanos.

Viņi izšķīrās un katrs devās pie miera.

III

Nakts bija skaista, mēness rotājās jūras viļņos, kuģis, vieglas brīzes dzīts, lēni slīdēja. Mis Lidijai nebija ne mazākās vēlēšanās gulēt, un tikai šā profāna klātiene bija viņu traucējusi baudīt saviļņojumu, kādu uz jūras un mēness gaismā izjūt cilvēks, ja tam sirdī ir kaut graudiņš poēzijas. Kad viņa nosprieda, ka jaunais leitnants, šis prozaiskais radījums, jau droši vien guļ kā lācis, viņa piecēlās, paņēma kažoku, uzmodināja savu istabeni un uzkāpa uz klāja. Tur neviena nebija, tikai matrozis pie stūres, kurš dziedāja kaut ko līdzīgu žēlabu dziesmai korsikāņu dialektā, mežonīgā un vienmuļā melodijā. Nakts rāmajā klusumā šai dīvainajai mūzikai piemita savāda burvība. Diemžēl mis Lidija nesaprata pilnīgi visu, ko matrozis dziedāja. Starp daudzām viduvējām kāda spēkpilna vārsma spēji viņu ieinteresēja, bet tad atkal pašā skaistākajā vietā nāca daži vārdi izloksnē, un to jēgu viņa nesaprata. Tomēr viņa aptvēra, ka tiek apdziedāta kāda slepkavība. Lāsti slepkavām, atriebības draudi, mirušā cildinājumi — tas viss jaucās juku jukām. Dažas vārsmas viņa paturēja prātā; mēģināšu tās tulkot:

«… Ne lielgabaliem dārdot, ne durkļiem zibot, nav bailēs nobālusi viņa piere,— skaidrs viņš bija kaujas laukā — kā vasaras debess.— Viņš bija piekūns, ērgļa draugs, salds medus saviem draugiem, ienaidniekiem — sabangota jūra. Pārāks par sauli, maigāks par mēnesnīcu.— Viņam, ko Francijas naidniekiem nekad nevajadzēja gaidīt veltīgi, viņa paša zemē slepkavas uzbruka no aizmugures — un kā Vittolo' nogalināja Korsikas Sampjēro. Nekad tie neuzdrošinātos skatīties viņam vaigā …— Piekariet pie sienas manas gultas priekšā godam nopelnīto goda krustu.— Sarkana ir tam lente, vēl sarkanāks mans krekls.— Manam dēlam, dēlam tālā malā — uzglabājiet manu krustu un asinīm notriepto kreklu.— Viņš tanī redzēs divus plīsumus.— Par katru vajag vienu kādā citā kreklā.

' Vārdu Vittolo Korsikā vēl tagad nicina. Mūsu dienās tas ir sinonīms vārdam «nodevējs». (Autora piezīme.) — Bet vai ar to es būšu atriebts?— Man vajag roku, kas šāvusi, aci, kura tēmējusi, sirdi, kas domājusi . . .»

Matrozis pēkšņi aprāvās.

—  Kāpēc neturpināt, mans draugs?— mis Nevila jautāja.

Matrozis ar galvas mājienu viņai norādīja uz kādu stāvu, kas

parādijās divmastnieka lielās lūkas ailē: tas bija Orso — viņš nāca papriecāties par mēnesnīcu.

—      Nobeidziet taču savu žēlabu dziesmu,— mis Lidija teica,— tā man ļoti patika.

Matrozis pieliecās pie viņas un klusu nočukstēja:

—  Es nedodu nevienam rimbecco.

—  Kā jūs teicāt? Ko? .. .

Matrozis neatbildēja un sāka svilpot.

—       Mis Nevila, es pārsteidzu jūs apbrīnojam mūsu Vidusjūru,— teica Orso, pieiedams pie viņas.— Atzīstieties, ka nekur citur neredz šādu mēnesnīcu.

—       Es to nemaz neievēroju. Mani nodarbināja korsikāņu izloksnes īpatnības. Šis matrozis dziedāja ļoti traģisku žēlabu dziesmu un apklusa pašā skaistākajā mirklī.

Matrozis noliecās, it kā lai vērīgāk ielūkotos kompasā, un skarbi parāva mis Neviļu aiz kažoka. Bija acīm redzami, ka viņš žēlabu dziesmu nedrīkst dziedāt leitnanta Orso klātienē.

—       Ko tu dziedāji, Paolo Fransē?— Orso jautāja.— Vai tā bija ballalu? Vai vocero ? Kad kāds cilvēks miris, il īpaši, ja tas noslepkavots, lad viņa ķermeni nogulda uz galda un viņa ģimenes sievietes, bet, ja tadu nav, tad draudzenes vai pat svešinieces, kas pazīstamas ar savu dzejošanas talantu, plašas auditorijas priekšā improvizē žēlabu dziesmas vietejā dialektā. Sis sievietes dēve par voceratrici vai, pēc korsikāņu izrunas, buceratrici, un žēlabu dziesma austrumu piekrastē saucas vocero, buceru, buceratu, pretējā piekrastē — ballalu. Vārds vocero, lapat arī atvasinājumi vocerar, voccratrice celušies 110 latīņu vociferare. Reizēm improvizē vairākas sievietes pamīšus, un bieži paša nelaiķa sieva vai meita dzied žēlabu dziesmu. (Autora piezīme.)

—       ' Jaunkundze tevi saprot un gribētu dzirdēt beigas.

—  Esmu tās piemirsis, Ors Anton,— matrozis sacīja.

Un tūlīt viņš skaļā balsī uzsāka dziesmu svētajai jaunavai.

Mis Lidija izklaidīgi klausījās dziesmu un vairak netirdīja

matrozi, tomēr apņēmās vēlāk atrisināt šo mīklaino gadijumu. Bet viņas istabene, kas bija florenciete un korsikāņu dialektu nesaprata labāk kā kundze, bija tikpat ziņkārīga; pirms mis Lidija paguva, piebikstot ar elkoni, istabeni brīdināt, tā jautāja Orso:

'

—  Kapteiņa kungs, ko nozīmē dot rimbecco?'

—      Rimbecco?— Orso pārjautāja.— Tas korsikānim ir nāvīgs apvainojums, tas nozīmē viņam pārmest, ka viņš nav atriebies. Kas ar jums runāja par rimbecco?

— Tas bija vakar Marseļā,^- mis Lidija strauji iejaucās.

—  Mūsu burinieka kapteinis lietoja šo vārdu.

—  Un par ko viņš runāja?— Orso ieinteresēts jautāja.

—      Ak, viņš mums atstāstīja kādu senu notikumu … par … jā, es domāju, tas bija par Vanīnu d'Ornāno.

—      Vanīnas nāve, jaunkundz, manuprāt, nav jūs vedinājusi iemīļot mūsu varoni, drošsirdīgo Sampjēro.

—  Vai jūs uzskatāt, ka viņš ir rīkojies varonīgi?

—       Viņa noziegumu var atvainot ar tālaika mežonīgajiem tikumiem; turklāt Sampjēro cīnījās uz dzīvību un nāvi pret dženoviešiem: kā viņa tautieši varētu viņam uzticēties, ja viņš nebūtu sodījis to, kura mēģināja sadarboties ar Dženovu?

—  Vanīna bija aizceļojusi,— sarunā iejaucās matrozis,

—  bez sava vīra atļaujas; Sampjēro darīja pareizi, apgriezdams viņai kaklu.

—       Bet viņa taču tā rīkojās, lai glābtu savu vīru,— mis Lidija pretojās,— aiz mīlestības uz Sampjēro viņa lūdza žēlastību no dženoviešiem.

—      Lūgt viņu apžēlot — tas nozīmēja viņu pazemot!— Orso iesaucās.

—      Un paša rokām nonāvēt Vanīnu!— mis Nevila turpināja.— Kas tas bijis par briesmoni!

—      Jums jāzin, ka viņa izlūdzās kā labvēlību iet bojā no vīra rokas. Vai jūs, jaunkundz, Otello arī uzskatāt par briesmoni?

—      Tur ir milzīga atšķirība! Otello bija greizsirdīgs; Sampjēro bija tikai tukši godkārs.

—      Bet vai greizsirdība arī nav tikai tukša godkāre? Tā ir mīlestības godkāre, un vai jūs uz šā pamata gribat to attaisnot?

Mis Lidija uzmeta viņam augstprātīgu skatienu un, pievērsda- mās matrozim, jautāja, kad divmastnieks sasniegs ostu.

—  Parīt,— matrozis atbildēja,— ja vējš nenostāsies.

—  Gribētu jau būt Ajačo, šis kuģis man ir apnicis.

Viņa piecēlās, pieķērās istabenei pie rokas un pastaigājās pa kuģa klāju. Orso palika nekustīgi stāvam pie stūres, nezinādams,

' Rimbeccare itāliski nozīmē — sūtīt atpakaļ, ātri, trāpīgi atbildēt, atsviest. Korsikāņi ar 5o vārdu publiski izsaka apvainojošu pārmetumu. Rimbecco dod noslepkavota cilvēka dēlam, sakot tam, ka tā tēvs nav atriebts. Dženoviešu likumi bargi soda rimbecco izsacītāju. (Autora piezime.)

vai lai pastaigājas ar viņu, vai lai izbeidz sarunu, kas šķita apgrūtinām mis Lidiju.

— Ak svētā jaunava, cik skaista meiča!— izsaucās matrozis. — Ja blusas manā gultā izskatītos tādas kā viņa, es nežēlotos, ka tās man kož!

Mis Lidija varbūt izdzirdēja šo sava skaistuma naivo cildina-[25] jumu un sašuta, jo drīz vien nokāpa savā kajītē. Tad aizgāja arī Orso. Tiklīdz viņš bija atstājis kuģa klāju, uz tā uznāca istabene un, izjautājusi matrozi, atgriezās pie savas kundzes ar šādiem paskaidrojumiem: la ballata, ko pārtrauca Orso ierašanās, bija sacerēta viņa tēva pulkveža della Rebias nāves gadījumā; pulkvedi noslepkavoja pirms diviem gadiem. Matrozis nešaubījās, ka Orso atgriežas Korsikā, lai atriebtos (tie bija viņa vārdi), un apgalvoja, ka drīzā laika Pjetranēras ciemā redzēšot svaigu gaļu. Tulkojot šo tautisko izteicienu, iznāca, ka sinjors Orso nodomājis nogalināt divas vai trīs personas, kuras turēja aizdomās par viņa tēva noslepkavošanu; tās bijušas pat uzaicinātas pie tiesas šai lietā, bet izrādījušās baltas kā sniegs, tāpēc ka tiesneši, advokāti un prefekts dancojuši pēc viņu stabules.

«Korsikā nav vairs taisnības,» matrozis piebildis, «un laba šautene man ir vērtīgāka nekā karaliskais tiesu padomnieks. Ja cilvēkam ir kāds ienaidnieks, tad jāizvēlas starp trim S.1 »

Šie interesantie paskaidrojumi ievērojami mainīja mis Lidijas izturēšanos un nostāju pret leitnantu della Rebiu. Kopš šī mirkļa viņš romantiskās anglieles uztverē izvērtās par personību. Tagad viņa bezrūpīgais izskats, vaļsirdīgais runas veids un labā oma, kas sākumā mis Lidiju bija noskaņojusi nelabvēlīgi, izauga viņas acīs par nopelnu, jo tā bija dziļa stipras dvēseles izlikšanās, neļaujot izlauzties uz āru nevienai izjūtai, kas tanī slēpjas. Orso viņai šķila līdzīgs Fiesko, kas slēpj plašus nodomus zem šķietamas vieglprātības; un, kaut gan nogalināt dažus neliešus nav tik cildeni kā izglābt tēviju, skaista atriebība tomēr ir skaista; turklāt sievietēm visai labi patīk, ka varonis nav politiķis.

Tikai tad mis Nevila ievēroja, ka jaunajam leitnantam ir lielas acis, balti zobi, iznesēgs augums, laba audzināšana un pieklājīga uzvedība. Otrā dienā viņa bieži sarunājās ar Orso, un jaunekļa stāstījumi interesēja mis Lidiju. Viņa plaši izjautāja Orso par tā dzimteni, itrt viņa stāstījums viņu ieinteresēja. Korsikā, ko viņš bija atstājis pavisam jauns, vispirms dodoties uz koledžu, vēlāk uz militāro skolu, bija palikusi viņa atmiņā

poētisku nokrāsu greznota. Viņš iekaisa, aprakstīdams tās kalnus, mežus, iedzīvotāju īpatnējās paražas. Kā jau var iedomāties, vārds «atriebība» viņa stāstījumos ieskanējās vairākkārt, jo nav iespējams runāt par korsikāņiem, nenopeļot vai neattaisnojot šo viņu kaislību, kas jau kļuvusi tik populāra. Mis Neviļu mazliet pārsteidza Orso visumā nosodošā nostāja pret savu tautiešu bezgalīgo naidošanos. Tomēr zemnieku vidū viņš to mēģināja attaisnot, apgalvojot, ka vendeta esot nabaga ļaužu divkauja.

— Tas ir tik patiesi,— viņš sacīja,— kad viens otru mēģina nogalināt tikai pēc formāla izaicinājuma. «Piesargies, arī es piesargāšos.» Šie sakramentālie vārdi, ar kuriem apmainās divi ienaidnieki, pirms viņi sāk viens otru vajāt. Pie mums notiek vairāk slepkavību nekā jebkur citur,— viņš piebilda,— bet nekad šiem noziegumiem jūs neatradīsiet zemiskus iemeslus. Tiesa gan, ka pie mums ir daudz slepkavu, bet nav neviena zagļa.

Kad viņš izrunāja vārdus «slepkavība» un «atriebība», mis Nevila vērīgi nolūkojās viņā, taču neatklāja viņa vaibstos ne mazākā satraukuma. Tā kā mis Lidija bija nolēmusi, ka jauneklim ir pietiekami daudz dvēseles spēka, lai tas kļūtu neizdibināms visu acīs, tad viņa joprojām stingri ticēja, ka pulkveža della Rebias senču gariem nebūs ilgi jāgaida pieprasītais gandarījums.

No divmastnieka jau varēja saredzēt Korsiku. Kapteinis nosauca nozīmīgākās vietas piekrastē, un, kaut gan tās mis Lidijai bija pilnīgi svešas, viņai tomēr bija patīkami uzzināt to vārdus. Nekas nav garlaicīgāks par anonīmu ainavu. Reizēm ar pulkveža tālskati varēja saskatīt kādu brūnos svārkos ģērbušos salinieku, apbruņojušos ar garu šauteni, auļojam uz maza zirdziņa pa kraujām takām. Mis Lidija katrā saredzēja kādu bandītu vai vismaz dēlu, kas dodas atriebt savu tēvu; bet Orso apgalvoja, ka tas ir kāds miermīlīgs kaimiņu ciema iedzīvotājs, kas ceļo kaut kādās darīšanās, ka ar šauteni tas apbruņojies mazāk aiz nepieciešamības nekā aiz smalkuma, aiz modes, tāpat kā dendijs dodas pastaigā tikai ar elegantu spieķi. Kaut gan šautene nav tik cildens un dzejisks ierocis kā stilets, tomēr mis Lidija domāja, ka tā vīrietim izskatās elegantāk nekā spieķis, un viņa atcerējās, ka visi Bairona varoņi mirst no lodes, nevis no klasiskā dunča.

Pēc triju dienu kuģojuma bija sasniegtas Sangvinēru saliņas, un mūsu ceļotāju skatieniem pavērās Ajačo līča lieliskā panorāma. To pamatoti salīdzina ar Neapoles līci; un tobrīd, kad divmastnieks ieslīdēja ostā, kāda degoša makija, klādama ar dūmiem Puntu di Džiralo, atgādināja Vezuvu un vēl palielināja līdzību. Tā kļūtu pilnīga, ja kāda Atilas armija nupat būtu piemeklējusi Neapoles apkaimi, jo ap Ajačo viss ir nedzīvs un tuksnesīgs. Eleganto fabriku vietā, kuras redzamas viscaur no Kastellammāres līdz Mizēnas ragam, ap Ajačo līci stiepjas tikai drūmas makijas un kailas kalnu muguras. Nevienas vasarnīcas, neviena mājokļa. Tikai šur tur pašā augstienē ap pilsētu dažas atsevišķas baltas celtnes iezīmējas uz zaļā fona; tās ir piemiņas kapelas un ģimeņu kapi. Šajā ainavā viss ir svinīgi un skumji skaists.

Pati pilsēta, īpaši šajā laikā, vēl kāpināja tās apkaimes pamestības modināto iespaidu. Nekādas kustības ielās, kur sastopami tikai nedaudzi dīki cilvēki — un vienmēr tie paši. Nevienas sievietes, tikai dažas laucinieces, kas ieradušās pārdot savas preces. Nedzird skaļi sarunājamies, smejamies, dziedam kā itāliešu pilsētās. Vietumis kāda alejas koka paēnā ducis apbruņojušos zemnieku spēlē kārtis vai vēro spēlētājus. Viņi neklaigā, nekad neķildojas; ja spēlētāji iekaist, tad atskan pistoļu šāvieni, kas vienmēr pieteic draudus. Korsikānis pēc dabas ir nopietns un kluss. Pievakarē daži parādās, lai baudītu veldzi, bet pa alejām staigājošie gandrīz visi ir ārzemnieki. Salinieki paliek pie saviem sliekšņiem; katrs šķiet vērīgi glūnam kā vanags pie savas ligzdas

Apmeklējusi māju, kurā bija dzimis Napoleons, ar vairāk vai mazāk atļautiem līdzekļiem piesavinājusies tapetes gabaliņu no viņa istabas, mis Lidija divas dienas pēc ierašanās Korsikā pēkšņi izjuta dziļas skumjas, kā gadās katram ārzemniekam, kas ieradies zemē, kurā valda nesabiedriskas paražas; tās šķiet notiesājam uz pilnīgu vientulību. Viņa nožēloja savu pārdrošo iedomu, bet tūlīt pat aizbraukt nozīmētu kompromitēt bezbailīgas ceļotājas slavu; tātad mis Lidija padevās liktenim un pacietīgi centās cik labi vien iespējams nosist laiku. Šajā augstsirdīgajā apņēmībā viņa sakārtoja zīmuļus un krāsas, .uzskicēja līča skatus, portretēja iedegušu zemnieku, kurš pārdeva melones kā katrs cietzemes sakņu tirgotājs un kuram bija balta bārda un visbriesmīgākā blēža seja, kāda vien jebkad redzēta. Tomēr tā visa nepietika, lai mis Lidiju izklaidētu, un viņa nolēma sagrozīt galvu šim kaprāļa pēctecim; tas nebija grūti, jo Orso nemaz nesteidzās atkal ieraudzīt savu dzimto ciemu un likās, viņam ļoti patīk uzturēties Ajačo, kaut arī viņš

te ne ar vienu nesatikās. Turklāt mis Lidija bija spraudusi sev cildenu mērķi, proti, civilizēt šo kalnu lāci un piespiest viņu atteikties no drūmajiem nodomiem, kuri bija viņu atveduši atpaka] dzimtenē. Kopš viņa bija uzņēmusies pūles papētīt Orso, viņa domāja, ka būtu ļoti žēl ļaut šim jauneklim skriet postā un ka būtu ļoti cildināmi, ja viņa korsikāni atgrieztu.

Mūsu ceļotāji dienas pavadīja šādi: no rīta pulkvedis un Orso devās medībās; mis Lidija kaut ko zīmēja vai rakstīja savām draudzenēm, lai vēstules varētu datēt no Ajačo; ap sešiem atgriezās vīrieši, apkrāvušies ar medījumiem; visi paēda vakariņas, mis Lidija dziedāja, pulkvedis aizsnaudās, jaunie ļaudis tērzēja līdz vēlam vakaram.

Patiešām nezinu, kādu pases formalitāšu dēļ pulkvedim Neviļam bija vajadzējis apmeklēt prefektu; ļoti garlaikodamies, kā vairums viņa kolēģu, prefekts bija sajūsmināts, uzzinot, ka ieradies anglis, bagāts, sabiedrisks cilvēks un daiļas meitas tēvs; prefekts uzņēma pulkvedi lieliski un apbēra ar pakalpojumu piedāvājumiem; vēl vairāk: pēc nedaudzām dienām viņš ieradās pie tā vizītē. Pulkvedis, nupat beidzis maltīti, bija ļoti ērti izlaidies uz dīvāna un jau gatavojās iemigt, viņa meita dziedāja pie vecām klavierēm, kas bija pagalam noskaņojušās; Orso pāršķīra viņai nošu lapas un vēroja lieliskās spēlētājas plecus un gaišos matus. Tika pieteikts prefekta kungs; klavieres apklusa, pulkvedis piecēlās un iepazīstināja prefektu ar savu meitu.

—  Man jums laikam nemaz nav jāstāda priekšā della Rebias kungs, jo jūs viņu, bez šaubām, pazīstat.

—  Vai cienītais kungs ir pulkveža della Rebias dēls?— prefekts, mazliet apjucis, jautāja.

—  Jā, mans kungs,— Orso atbildēja.

—  Man bija gods pazīt jūsu tēvu.

Vispārēja rakstura saruna drīz vien apsīka. Pulkvedis neviļus bieži vien žāvājās; Orso, būdams liberālis, neko lielu negribēja runāt ar varas kalpu; mis Lidija viena pati risināja sarunu. Prefekts savukārt neļāva tai atslābt, un bija skaidri redzams, ka viņam ir liels prieks runāt par Parīzi un par pasauli ar dāmu, kas pazīst visas eiropiešu sabiedrības ievērojamākās personas. Laiku pa laikam, nepārtraukdams runāšanu, viņš ar neparastu ziņkārību vēroja Orso.

—  Vai jūs ar della Rebias kungu iepazināties Eiropā?— viņš jautāja mis Lidijai.

Mazliet apmulsusi, mis Lidija atbildēja, ka iepazinusies ar jauno vīrieti uz kuģa, ar kuru ieradusies Korsikā.

—       Viņš ir ļoti pieklājīgs jauneklis,— prefekts pusbalsī sacīja.— Vai viņš jums ir stāstījis,— prefekts turpināja vēl klusāk,— kādos nolūkos viņš atgriežas Korsikā?

Mis Lidija pieņēma savu majestātisko izskatu un lepni atbildēja:

—       Neesmu to viņam vaicājusi; jūs pats varat viņu izjautāt. Prefekts klusēja; bet pēc kāda brītiņa, dzirdēdams, ka Orso saka pulkvedim pāris vārdu angliski, viņš tam teica:

—       Della Rebias kungs, jūs esat daudz ceļojis. Droši vien esat piemirsis Korsiku .. . un tās paražas.

—  Jā, patiesi, es biju ļoti jauns, kad atstāju dzimteni.

—  Vai vēl arvien esat armijas dienestā?

—  Esmu atvaļināts,— Orso atbildēja.

—       Jūs pārāk ilgi esat dienējis franču armijā, lai nekļūtu pilnīgs francūzis, cienītais kungs,— es par to nešaubos.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja, tos zīmīgi uzsvērdams.

Korsikāņi nejūtas sevišķi glaimoti, kad viņiem atgādina piederību pie lielās nācijas. Viņi grib palikt savruptauta un šo prasību attaisno pietiekami labi, lai viņiem to liegtu. Orso, mazliet aizskarts, atcirta:

—       Vai jūs, prefekta kungs, domājat, ka korsikānim, lai viņš būtu godavīrs, nepieciešams kalpot franču armijā?

—       Protams, nē,— prefekts atteica,— tās nebūt nav manas domas, es runāju tikai par zināmām šīs zemes paražām, no kurām dažas nav tādas, kas varētu sagādāt pārvaldes ierēdnim patiku.

Viņš uzsvēra vārdu paražas, un viņa sejā iegūla vissvarīgākā izteiksme, kādu vien tā spēja izpaust. Drīz pēc tam viņš piecēlās un devās projām, saņēmis solījumu, ka mis Lidija apmeklēs viņa sievu prefektūrā.

Kad viņš bija izgājis, mis Lidija sacīja:

—      Tikai ieradusies Korsikā, es būšu iemācījusies saprast, kas ir prefekts. Šis man šķita diezgan laipns.

—       Es nu gan par viņu nevaru tā sacīt,— Orso teica,— man viņš liekas diezgan dīvains ar savu svinīgo un noslēpumaino izskatu.

Pulkvedis bija iesnaudies; mis Lidija paskatījās uz viņa pusi un tad klusinātā balsī sacīja:

—       Man šķiet, ka viņš nemaz nav tik noslēpumains, par kādu jūs viņu uzskatāt, jo man liekas, ka esmu viņu tomēr sapratusi.

—       Jums, mis Nevil, noteikti ir ļoti ass skatiens; taču, ja jūs saskatāt kādu jēgu viņa runā, tad noteikti pati to esat arī izdomājusi.

—  Ja nemaldos, tā sacīja marķīzs Maskarille, della Rebias kungs; bet. .. vai gribat, lai pierādu savas izpratnes asumu? Esmu mazliet burve un zinu, ko domā cilvēki, kurus pāris reižu esmu redzējusi.

—  Ak dievsl Jūs mani biedējat. Ja jūs prastu lasīt manas domas, tad nezinu, vai man vajadzētu būt priecīgam vai apbēdinātam …

—  Della Rebias kungs,— mis Lidija nosarkdama turpināja,

—  mēs esam pazīstami tikai nedaudz dienu, bet uz jūras un barbaru zemē,— jūs man piedosiet, es ceru,— barbariskā zemē iedraudzējas ātrāk nekā sabiedrībā … Tāpēc nebrīnieties, ka runāšu ar jums kā draudzene par diezgan intīmām lietām, kurās svešiniecei varbūt nevajadzētu iejaukties.

—  Ai, nesakiet «svešiniece», mis Nevill Vārds «draudzene» man bija daudz tīkamāks.

—  Labi, della Rebias kungs, man jums jāteic, ka, nemaz nepūloties iespiesties jūsu noslēpumos, esmu tos pa daļai atklājusi, un daži mani apbēdina. Man ir zināms, kāda nelaime skārusi jūsu ģimeni; man daudz stāstīts par jūsu tautiešu atriebīgo raksturu un par viņu atriebības veidu … Vai prefekts aplinkus nenorādīja uz to?

—  Mis Lidija, jūs to varat iedomāties!— Un Orso kļuva bāls kā nāve.

—  Nē, della Rebias kungs,— viņa to pārtrauca,— es zinu, ka jūs esat džentlmenis un godavīrs. Jūs pats man stāstījāt, ka tagad jūsu zemē tikai cilvēki no tautas vēl pazīst vendetu . .. kuru jums patika dēvēt par zināmu divkaujas veidu …

—  Vai jūs pieņemat, ka es jebkad varētu kļūt par slepkavu?

—  Ja jau es ar jums, Orso kungs, runāju par to, tad jums jāsaprot, ka es par jums nešaubos, un, ja esmu to teikusi,— viņa turpināja, nodurot acis,— tad tāpēc, ka esmu sapratusi, ka, atgriezies savā zemē, varbūt barbarisku aizspriedumu apņemts, jūs būsiet iepriecināts, zinot, ka ir kāda, kas cienī jūsu drosmi tiem pretoties. Pietiks,— viņa pieceldamās sacīja,

—  nerunāsim vairāk par šīm nejaukajām lietām, man no tām sāk sāpēt galva, un ir arī jau ļoti vēls. Jūs man nedusmojat? Arlabvakar — pa angļu paražai.— Un viņa sniedza jauneklim roku.

Orso to paspieda nopietns un aizkustināts.

—  Jaunkundz,— viņš teica,— ziniet, ka ir mirkļi, kuros manī atmostas šīs zemes instinkts. Reizēm, kad atceros savu nelaimīgo tēvu … mani pārņem baismas domas. Man jāpateicas jums par to, ka esmu no tām atbrīvots uz visiem laikiem. Paldies, paldies!

Viņš gribēja turpināt, bet mis Lidija ļāva nokrist tējkarotei, un troksnis uzmodināja pulkvedi.

—  Della Rebia, rit pulksten piecos uz medībām! Nenokavējiet! Esiet laikā!

—  Jā, pulkvedi.

V

Otrā dienā īsi pirms mednieku atgriešanās mis Nevila, kopā ar istabeni nākot no pastaigas pa jūras liedagu, ieraudzīja viscaur melnā tērptu jaunu sievieti uz neliela, bet spēcīga zirga iejājam pilsētā. Viņai sekoja vīrietis, pēc izskata zemnieks, arī jāšus, un mugurā tam bija brūns vadmalas kamzolis ar cauriem elkoņiem, siksnā piesieta blašķe, pie jostas piekārta pistole, rokā šautene, kuras laide balstījās pie segliem piestiprinātā ādas makstī; īsi sakot, tas bija ģērbies kā melodrāmas laupītājs vai korsikāņu buržuā ceļojumā. Mis Neviļas vērību vispirms saistīja sievietes izcilais skaistums. Viņa šķita gadus divdesmit veca. Viņa bija liela auguma, baltu seju, acis tumši zilas, rožainas lūpas, zobi kā no emaljas. Seja pauda reizē lepnumu, nemieru un skumjas. Uz galvas viņai bija melna zīda plīvurs, saukts mezzaro, ko dženovieši ieveda Korsikā un kas sievietēm tik labi piedien. Garas kastaņbrūnu matu pīnes veidoja it kā turbānu ap viņas galvu. Viņas tērps bija tīrs, bet ļoti vienkāršs.

Mis Nevilai bija laika diezgan viņu aplūkot, jo dāma ar mezzaro bija apstājusies ielas vidū, un, kā varēja vērot 110 viņas acu izteiksmes, ar lielu interesi kādu izvaicāja; tad, saņēmusi atbildi, viņa uzšāva ar rīksti zirgam, un tas pilnos auļos aizauļoja, apstādamies tikai pie viesnīcas durvīm, kurā bija apmetušies sers Tomass Nevils un Orso. Pārmijuši dažus vārdus ar viesnīcnieku, jaunā meiča veikli nolēca no zirga 1111 atsēdās uz akmens sola blakus ieejai, kamēr viņas kalps aizveda zirgus uz stalli. Mis Lidija savā parīzietes tērpā pagāja garām svešiniecei, bet tā nepacēla ne acu. Pēc ceturtdaļstundas mis Nevila, atvērusi logu, atkal ieraudzīja jauno sievieti ar plīvuru tāpat sēžam tai pašā vietā. Drīz no medībām atgriezās pulkvedis un Orso. Tad viesnīcnieks pateica pāris vārdu sērās tērptajai jaunavai un norādīja ar pirkstu uz jauno della Rebiu. Viņa pietvīka, strauji piecēlās, paspēra dažus soļus uz priekšu, tad apstājās it kā apjukusi. Orso tagad bija pavisam tuvu un ziņkārīgi vēroja jauno meiteni.

— Vai jūs esat,— viņa satrauktā balsi jautāja,— Orso Anto- nio della Rebia? Es esmu Kolomba.

—  Kolomba!— Orso iesaucās.

Apskaudams meiteni, viņš to maigi noskūpstīja, kas mazliet pārsteidza pulkvedi un viņa meitu, jo Anglijā nemēdz skūpstīties uz ielas.

—  Mīļais brāli,— Kolomba sacīja,— jūs man piedosiet, ka esmu ieradusies bez jūsu rīkojuma; bet uzzināju no mūsu draugiem, ka esat atgriezies, un man ir tik liels mierinājums jūs redzēt…

Orso noskūpstīja māsu vēlreiz, tad, pievērsies pulkvedim, sacīja:

—  Es patiesi nebūtu pazinis māsu, ja viņa nenosauktu savu vārdu .. . Kolomba, pulkvedis sers Tomass Nevils … Pulkvedi, jūs mani atvainosiet, es nevarēšu šodien pusdienot ar jums … Mana māsa …

—  Kur tad, pie joda, jūs gribat ēst pusdienas, mans mīļais?— pulkvedis iesaucās.— Jūs labi zināt, ka šajā sasodītajā mājvietā ir tikai viens pusdienu galds, un mēs to jau esam aizņēmuši. Jaunkundze sagādās lielu prieku manai meitai, ja pievienosies mums.

Kolomba paskatījās uz brāli, kurš nelika pārāk sevi lūgties, un visi kopā iegāja viesnīcas lielākajā istabā, kas pulkvedim bija zāle un reizē ēdamistaba. Della Rebias jaunkundze zemu paklanījās mis Nevilai, kad viņas iepazīstināja, bet neteica ne vārda. Varēja redzēt, ka jaunā meitene ir ļoti nobijusies un varbūt pirmo reizi mūžā nokļuvusi augstāko aprindu ārzemnieku sabiedrībā. Un tomēr viņas izturēšanās bija brīva no jebkāda provinciālisma. Svešādais viņā aizēnoja neveiklību. Tieši tāpēc viņa patika mis Nevilai, un, tā kā mājvietā, ko pulkvedis ar savu pavadoni bija aizņēmis, neatradās nevienas brīvas istabas, tad mis Lidija kāpināja savu laipnību vai ziņkārību tik tālu, ka pat laipni piedāvāja uzklāt gultu della Rebias jaunkundzei savā istabā.

Kolomba nomurmināja dažus pateicības vārdus un steidzās sekot mis Neviļas istabenei, lai mazliet sakārtotos, kas ir nepieciešami pēc ceļojuma jāšus putekļos un saulē.

Atgriezusies zālē, viņa apstājās pie pulkveža šautenēm, kuras mednieki nupat bija pieslējuši vienā kaktā.

—  Cik skaisti ieroči!— viņa sacīja.— Vai tie, mans brāli, ir jūsu?

—  Nē, tās ir pulkveža angļu bises. Tās ir tikpat labas, cik skaistas.

—  Es gan gribētu,— Kolomba teica,— ka arī jums tāda būtu.

—  Viena no šīm trim noteikti pieder della Rebiam!— pulkvedis iesaucās.— Viņš tās pārāk labi prot lietot. Šodien pat — četrpadsmit šāvienu, četrpadsmit 1 iķli!

Tūlīt izraisījās augstsirdības cīniņš, kurā Orso tika uzveikts viņa māsai par lielu apmierinājumu, ko varēja lasīt bērnišķīgā prieka izteiksmē, kas iestarojās viņas sejā, kura vēl nupat bija bijusi tik nopietna.

—  Izvēlieties, dārgais!— teica pulkvedis.

Orso atteicās.

—  Labi! Jūsu māsas jaunkundze izvēlēsies jūsu vietā.

Kolomba nelika to sev divreiz sacīt: viņa paņēma vismazāk

izrotāto no visām šautenēm, bet tā bija izcila liela kalibra mantona.

—  Šai gan vajag labi trāpīt,— viņa teica.

Viņas brālis pinās pateicības vārdos, bet tad tika pasniegtas pusdienas — īstajā laikā, lai atbrīvotu viņu no apjukuma. Mis Lidija bija sajūsmināta, redzot, ka Kolomba, kas mazliet bija pretojusies sēsties pie galda un bija pieļāvusies tikai pēc brāļa skatiena, kā laba katoliete pārkrustījās pirms ēšanas.

«Jauki — tas ir tik primitīvi!» mis Lidija nopriecājās.

Un viņa sevī apņēmās pacensties gūt vēl vairāk interesantu novērojumu par šo jauno Korsikas veco tikumu pārstāvi. Par Orso var sacīt, ka viņš gan nejutās visai ērti, bez šaubām, bažīdamies, ka māsa nepasaka vai neizdara kaut ko, kas pārāk atgādinātu viņas ciematu. Taču Kolomba nepārtraukti viņu vēroja un saskaņoja visas kustības ar brāli. Reizēm viņa to stingri uzlūkoja ar dīvainu, skumju skatienu; un, ja Orso acis sastapās ar viņējām, tad viņš bija pirmais, kas novērsās, it kā gribēdams izvairīties no jautājuma, ar kuru māsa domās pie tā vērsās un kuru Orso saprata pārāk labi. Saruna risinājās franciski, jo pulkvedis itāliski varēja izteikties ļoti vāji. Kolomba saprata franču valodu un izrunāja reizēm pat diezgan labi nedaudzos vārdus, kurus bija spiesta pārmīt ar galdabied- riem.

Pēc pusdienām pulkvedis, pamanījis zināmu saspīlētību starp māsu un brāli, ierastajā nepiespiestībā jautāja, vai Orso nevēlētos parunāties vienatnē ar Kolombas jaunkundzi, piedāvādamies šajā gadījumā ieiet ar savu meitu blakus istabā. Bet Orso steidzīgi pateicās — viņiem pietikšot laika sarunām Pjetra- nērā. Tā sauca ciemu, kuram vajadzēja kļūt par viņa rezidenci.

Tad pulkvedis ieņēma savu ierasto vietu uz dīvāna, un mis Nevila, veltīgi izmēģinājusi par vairākiem tematiem ierosināt sarunu, zaudēja cerību, ka skaistā Kolomba kaut ko sacīs, un lūdza Orso nolasīt kādu viņas iemīļotā dzejnieka Dantes dziedājumu. Orso izvēlējās «Pazemes dziedājumu», kurā ir Fraučeskas da Rimini epizode, un cik labi spēdams sāka skandēt cildenos tercetus, kuri tik skaisti pauž, ka ir bīstami lasīt divatā mīlestības grāmatu. Kamēr viņš lasīja, Kolomba pievirzījās tuvāk galdam, pacēla līdz šim noliekto galvu; viņas ieplesto acu zīlītēs dzalkstīja neparasta uguns: viņa te sarka, te bālēja, un drudžaini grozījās krēslā. Apbrīnojamais itāliešu intelekts: lai izprastu dzeju, tam nav vajadzīgs, lai kāds pedantiski norādītu uz tās skaistumiem.

Kad lasījums bija pabeigts, viņa izsaucās:

—  Cik tas skaisti! Kas to sacerējis, brālīt?

Orso mazliet apmulsa, un mis Lidija smaidīdama atbildēja, ka tas bijis kāds florenciešu dzejnieks, kas miris jau pirms vairākiem gadsimtiem.

—  Došu tev lasīt Danti,— Orso sacīja,— kad būsim Pjetra- nērā.

—  Ak dievs, cik tas ir skaisti!— Kolomba atkārtoja un noskandēja trīs vai četrus tercetus, kurus atcerējās; sākumā klusu, tad iekaisdama viņa tos deklamēja skaļā balsī un izteiksmīgāk, nekā brālis tos bija lasījis.

Mis Lidija, ļoti izbrīnījusies, sacīja:

—  Jūs laikam ļoti mīlat dzeju. Kā es jūs apskaužu par laimi, kuru gūsiet, lasot Danti kā jaunu grāmatu.

—  Jūs redzat, mis Nevila,— Orso sacīja,— cik varenas ir Dantes vārsmas, ka tās spēj tā aizkustināt pat mazu mežonēnu, kas prot tikai savu Pater noster .. . Bet es maldos; atceros, ka Kolomba ir dzejniece. Vēl bērns būdama, viņa nopūlējusies ar dzejas vārsmu sacerēšanu, un tēvs man rakstīja, ka viņa esot izcilākā sēru dziesmu teicēja visā Pjetranērā un divu lje apkaimē.

Kolomba uzmeta brālim lūdzošu skatienu. Mis Nevila bija dzirdējusi runājam par korsikāņu improvizētājām un kaismi alka dzirdēt kādu no tām. Tāpēc viņa apbēra Kolombu ar lūgumiem sniegt savas mākslas paraugu. Tad iejaucās Orso, sapīcis, ka tik labi atcerējies savas māsas dzejnieces talantu. Veltīgi viņš apgalvoja, ka nav neka pliekanāka par korsikāņu ballata, un iebilda, ka skandēt korsikāņu vārsmas pēc Dantes dziedājuma nozīmē kļūt par savas zemes nodevēju; ar to viņš tikai iekveldināja mis Neviļas kaprīzi, tā ka beidzot bija spiests sacīt māsai:

—  Nu labi! Tad improvizē kaut ko, bet īsi!

Kolomba nopūtās, vērīgi nolūkojās kādu mirkli uz galdautu, tad pavērās augšup uz griestu baļķiem; beidzot, aizklājusi ar rokām acis, kā putns, kas sadūšojas un tic, ka viņu neredz, kad viņš pats neredz, iedziedājās vai drīzāk nodeklamēja šādu serenata:

Jaunava un sila balodis

«Ielejā, tālu aiz kalniem,— saule ik dienas tur neiespīd ilgāk par stundu; ir šajā ielejā drūma māja, tai slieksnis nezālēm aizaudzis. Durvis, logi tai vienmēr slēgti. Nekad pār jumtu neuzvijas dūmi. Bet pusdienā, kad iespīd saule,— tad paveras viens logs — un bārenīte sēžas pie ratiņa: tā vērpj un strādājot dzied bēdīgu dziesmu; taču neviena cita dziesma viņai neatbild.— Kādā dienā, kādā pavasara dienā sila balodis uzmetās blakus uz koka un izdzirda jaunās meitenes dziesmu.— Meitēn, tas teica, tu neraudi viena,— briesmīgs vanags man nolaupīja draudzeni.— Sila balodi, teic, kur mīt laupītājs vanags;— kaut būtu tas augstāk par mākoņiem — drīz vien es to notriektu lejā.— Bet man, nabaga meičai, kas atdos man manu brāli — manu brāli, kas tagad ir tālās zemēs?— Jaunava, teic man, kur mīt tavs brālis,— un spārni mani aiznesīs pie viņa.»

—  Tas nu gan ir labi audzināts balodis!— Orso iesaucās, apskaudams māsu ar tādu sirsnību, kas bija pretstatā tīši jocīgajam tonim.

—  Jūsu dziesma ir burvīga,— mis Lidija teica.— Gribētu, lai jūs to ierakstāt manā albumā. Es to pārtulkošu angliski un došu komponēt.

Lādzīgais pulkvedis, kas nebija sapratis neviena vārda, pievienoja savus komplimentus. Tad piebilda:

—  Vai balodis, par kuru jūs, jaunkundz, nupat kā runājāt, bija no tiem putniem, kurus mēs šodien baudījām, ceptus uz iesma?

Mis Nevila atnesa savu albumu un ne mazumu brīnījās, redzot improvizētāju rakstām dziesmu, neparastā veidā taupot papīru. Viņa nerakstīja vārsmas citu zem citas, bet nepārtraukti tajā pašā rindā, cik vien |āva papīra platums, tā ka tās nemaz neatbilda pazīstamajai poētisko kompozīciju definīcijai: «Nevienāda garuma rindas ar malu katrā pusē.» Šo to varēja iebilst arī pret mazliet kaprīzo Kolombas jaunkundzes pareizrakstību, kura mis Nevilai vairākkārt izvilināja smaidu, kamēr Orso brālīgais pašlepnums izcieta mocības.

Kad pienāca laiks iet gulēt, abas jaunavas devās uz savu istabu. Tur, kamēr mis Lidija noņēma kaklarotu, auskarus un aproces, viņa vēroja savu biedreni, kas izvilka no sava tērpa garu, metāla stienītim līdzīgu, tomēr īpatnēji veidotu priekšmetu. Kolomba pabāza to rūpīgi un gandrīz paslepus zem mezzaro, kas bija nolikts uz galda; tad viņa nometās ceļos un dievbijīgi noskaitīja lūgsnu. Pēc divām minūtēm viņa jau bija gultā. Būdama ļoti ziņkārīga un gausa kā katra angliete izģērbjoties, mis Lidija lēni piegāja pie galda un, izlikdamās, ka meklē kādu spraudi, pacēla mezzaro un ieraudzīja pagaru stiletu, neparasti izrotātu ar perlamutru un sudrabu; tas bija ļoti vērtīgs, ievērojami izstrādāts senatnīgs ierocis.

—  Vai šeit ir parasts,— mis Nevila smaidot sacīja,— ka meičas nesā šādu mazu rīku aiz ņiebura?

— Tas ir pat vajadzīgs,— Kolomba nopūzdamās atbildēja.— Ir tik daudz ļaunu cilvēku!

—  Un vai patiesi jums kādreiz būtu drosme kādam ar to durt?

Un mis Nevila ar stiletu rokā attēloja duršanas kustību, kā to

mēdz darīt teātrī, no augšas uz leju.

—  Jā, kad tas būtu nepieciešami,— Kolomba atbildēja savā maigajā, daiļskanīgajā balsī,— lai aizsargātos vai aizsargātu savus draugus… Bet to nevajag tā turēt; jūs sevi ievainotu, ja cilvēks, kam jūs durtu, atrautos atpakaļ.— Pieceldamās gultā sēdus, Kolomba turpināja:— Skatieties, dūriens šadi jāvirza uz augšu. Tad tas esot nāvīgs. Laimīgi tie cilvēki, kam nav vajadzīgi šādi ieroči!

Viņa nopūtās, atlaida galvu uz spilvena un aizvēra acis. Nebūtu iespējams iedomāties skaistāku, cildenāku, jaunavīgāku sievietes galvu. Fīdijs, veidojot savu Minervu, nebūtu vēlējies citu modeli.

VI

Pieskaņodamies Horācija priekšrakstiem, metos jau pašā sākumā in medias res.' Tagad, kamēr visi guļ — gan skaistā Kolomba, gan pulkvedis, gan ari viņa meita,— izmantošu mirkli, lai iepazīstinātu savu lasītāju ar dažām īpatnībām, kuras viņam nedrīkst palikt svešas, ja viņš vēl tālāk grib iedziļināties šajā patiesajā notikumā. Viņš jau zina, ka Orso tēvs pulkvedis della Rebia ticis noslepkavots; bet Korsikā neslepkavo tā kā Francijā jebkurš izbēgušais katordznieks, kas neatrod labāka līdzekļa, lai kādam nolaupītu tā sudrablietas; Korsikā nogalina ienaidnieku, taču bieži ir grūti pateikt, kā šāds ienaids cēlies.

' Lietu, sižeta vidū (latiņu vai.).

Daudzas ģimenes naidojas aiz veca paraduma, un viņu ienaida iemeslu neviens vairs neatceras.

Ģimene, kuras loceklis bija pulkvedis della Rebia, naidojās ar vairākām citām, bet it īpaši ar Barričīni. Daži stāstīja, ka sešpadsmitajā gadsimtā kāds della Rebia pavedis meiteni 110 Barričīni ģimenes un kāds jaunavas radinieks viņu par to nogalinājis. Citi atstāstīja notikumu pretēji, apgalvojot, ka pavesta esot kāda della Rebia un nogalināts Barričīni. Viens nu ir skaidrs: starp abiem namiem bija izlietas asinis, kā mēdz teikt Korsikā. Tomēr pretēji paradumam šai slepkavībai nesekoja citas, tāpēc ka dženoviešu valdība vajāja vienlīdzīgi kā della Rebias, tā Barričīni ģimeni un šo dzimtu jaunieši nedzīvoja savā tēvijā — abām ģimenēm vairāku paaudžu laikā bija laupīti viņu spēkpilnie pārstāvji Korsikā. Pagājušā gadsimta beigās viens della Rebia, virsnieks Napoleona dienestā, kādā spēļu namā saķildojās ar dažām militārām personām, kuras viņu starp citiem lamuvārdiem nosauca arī par korsikāņu kazu ganu; viņš izvilka zobenu, bet, tā kā bija viens pret trim, tad viņiem būtu klājies slikti, ja kāds svešinieks, kas arī turpat bija atradies, neiesauktos: «Es arī esmu korsikānis!»— un nesteigtos viņam palīgā. Šis svešinieks bija kāds Barričīni, kas gan nepazina savu tautieti. Izskaidrojoties no abām pusēm atskanēja visdziļākās cieņas apliecinājumi un mūžīgas draudzības zvēresti, jo uz cietzemes korsikāņi ļoti viegli tuvinās; viņu salā tas ir tieši pretēji. To ļoti skaidri var saskatīt šajā faktā: uzturēdamies Itālijā, della Rebia un Barričīni bija tuvi draugi, bet, atgriezušies Korsikā, viņi satikās tikai retumis un pirms nāves, kā ļaudis stāstīja, abi viens ar otru nebija sarunājušies jau piecus sešus gadus. Viņu dēli dzīvoja, kā mēdza sacīt uz salas, pienācīgā atturībā. Viens no viņiem — Orso tēvs Džil- fučo kalpoja armijā; otrs — Džudiče Barričīni bija advokāts. Kad tie bija kļuvuši ģimeņu galvas, savu profesiju dēļ viņiem gandrīz nekad nebija izdevības sastapties vai dzirdēt runājam vienam par otru.

Un tomēr kādā dienā ap tūkstoš astoņsimt devīto gadu Džudiče, izlasījis Bastijā kādā laikrakstā, ka kapteinis Džilfučo nupat apbalvots ar ordeni, liecinieku klātbūtnē izteicās, ka nemaz par to nebrīnoties, tāpēc ka ģenerālis protežējot Džilfučo ģimeni. Šie vārdi Vīnē tika atstāstīti kapteinim Džilfučo, un tas sacīja kādam savam tautietim, ka, atgriezies Korsikā, viņš atradīšot Džudiči Barričīni krietni turīgu, tāpēc ka tas naudas vairāk iegūstot no zaudētiem nekā 110 attaisnotiem procesiem. Nekad īsti nav izprasts, vai viņš ar to gribējis norādīt, ka advokāts krāpj savus klientus, vai arī aprobežoties ar triviālās patiesības izteikšanu, ka netīra lieta juristam ienes vairāk nekā taisna. Lai nu būtu kā būdams, bet advokāts Barričīni uzzināja par šo epigrammu un to neaizmirsa. Tūkstoš astoņsimt divpadsmitajā gadā viņš vēlējās tikt iecelts par sava apgabala mēru un viņam bija pilnīgi pamatotas cerības par to kļūt, kad pēkšņi ģenerālis aizrakstīja prefektam, ieteicot iecelt šajā amatā kādu Džilfučo sievas radinieku. Prefekts steidzās rīkoties saskaņā ar ģenerāļa vēlēšanos, un Barričīni nemaz nešaubījās, ka par savu neveiksmi var pateikties Džilfučo intrigām. Pēc imperatora krišanas tūkstoš astoņsimt četrpadsmitajā gadā ģenerāļa protežēto mēru denuncēja kā bonapartistu un atcēla, viņa vietā ieceļot Barričīni. To atkal savukārt atcēla Simt Dienās; bet, kad šis negaiss bija pāri, tas svinīgi atguva pārvaldes zīmogu un dzimtsarakstu reģistrus.

No šī brīža viņa zvaigzne kļuva spožāka nekā jebkad. Pensionētais pulkvedis della Rebia atkal bija apmeties Pjetra- nērā, un viņam bija jāiztur klusa cīņa, kurā viņu nepārtraukti nerroja: te viņam piespieda atlīdzināt zaudējumus, kurus nodarījis viņa zirgs mēra kunga ganībās, te mērs, aizbildinādamies ar baznīcas bruģa labošanu, lika izņemt salauztu akmens plāksni ar della Rēbiu ģerboni, kura bija segusi kāda šīs ģimenes locekļa kapu. Ja kazas nograuza pulkveža jaunos dēstus, mērs aizstāvēja šo dzīvnieku īpašniekus; vienu pēc otra atlaida sīktirgotāju, kas turēja Pjetranēras pasta kantori, un lauku sargu, vecu kara invalīdu, abus della Rebias klientus, aizstājot tos ar Barričīni ļaudīm.

Pulkveža sieva mirstot izsacīja velēšanos, lai viņu apbedī nelielā birztalā, kur viņa labprāt bija pastaigājusies; mērs tūlīt paziņoja, ka nelaiķi apraks draudzes kapos, jo viņš neesot saņēmis norādījumu atļaut atsevišķu kapu vietu. Saniknotais pulkvedis paziņoja, ka, gaidot šo norādījumu, viņa sieva tiks apbedīta tajā vietā, kuru esot izvēlējusies, un viņš lika tur izrakt bedri. Arī mērs savukārt lika izrakt bedri kapsētā un norīkoja žandarmēriju, lai, kā viņš sacīja, varētu ievērot likuma priekšrakstus. Apbedīšanas dienā bija klāt abas puses, un mirkli pat modās bažas, ka tikai neizraisītos cīņa par della Rebias kundzes mirstīgajām atliekām. Ap četrdesmit labi apbruņotu zemnieku, kurus bija pieaicinājuši nelaiķes radinieki, piespieda kirē, kad tas nāca ārā no baznīcas, laisties lapās; 110 otras puses,— mērs ar abiem dēliem, ar saviem klientiem un žandarmiem, ieradās, lai šādai rīcībai pretotos. Kad viņš parādījās un stingri uzaicināja pavadītājus griezties atpakaļ, viņu saņēma ar klaigām un draudiem; skaitliskais pārsvars bija viņu pretiniekiem, un tie likās ļoti apņēmīgi. Mēru ieraugot, tika pielādētas vairākas šautenes; stāstīja pat, ka viens gans to jau pielicis pie vaiga, bet pulkvedis izsitis to viņam no rokām, sacīdams: «Lai neviens nešauj bez manas pavēles!» Mērs, tāpat kā Panurgs, «pēc dabas baidījās no šāvieniem» un, atsacīdamies no kaujas, atkāpās ar savu pavadonību; tad sēru gājiens devās ceļā un papūlējās apmest lielāku līkumu, lai iznāktu virzīties garām mērijai. Defilējot kāds idiots, kas bija pievienojies gājienam, iedomājās uzsaukt: «Lai dzīvo imperators!» Divas trīs balsis atsaucās, un rebianisti, aizvien vairāk iekaisdami, ieteica nogalināt mēra vērsi, kas nejauši aizsprostoja viņiem ceļu. Par laimi, pulkvedis aizkavēja šo vardarbību.

Var jau iedomāties, ka tika sastādīts apsūdzības raksts un ka mērs savā viscildenākajā stilā uzrakstīja prefektam ziņojumu, kurā izklāstīja visu par dievišķīgo un cilvēcisko likumu mīdīšanu kājām, par viņa — mēra — un arī garīdznieka cieņas nonicināšanu un apvainošanu, pulkvedim della Rebiam stājoties bonapartistu sazvērestības priekšgalā, lai mainītu troņa mantošanas kārtību un uzkūdītu pilsoņus bruņoties citam pret citu; tie bija soda kodeksa astoņdesmit sestajā un deviņdesmit pirmajā pantā paredzētie noziegumi.

Šīs sūdzības pārspīlētība kaitēja tās iedarbībai. Pulkvedis aizrakstīja prefektam, karaļa prokuroram; viens viņa sievas radinieks bija ieprecējies kāda salas deputātu ģimenē, otrs bija karaliskās tiesas priekšsēdētāja brālēns. Pateicoties šīm protekci- jām, dumpi apslāpēja, della Rebias kundzes mirstīgās atliekas palika apraktas birzī, un tikai idiotu notiesāja uz divām nedēļām cietumā.

Advokātu Barričīni neapmierināja šāds lietas iznākums, un viņš vērsa savu uzbrukumu uz citu pusi. Viņš izcēla dienas gaismā kādu vecu dokumentu, ar kuru ņēmās apstrīdēt pulkveža īpašnieka tiesības uz kādu upīti, kuras straume grieza dzirnavas. Sākās tiesāšanās, kas vilkās ilgu laiku. Pēc viena gada tiesa gatavojās taisīt spriedumu un, cik bija redzams, par labu pulkvedim, kad Barričīni kungs nodeva karaļa prokuroram vēstuli, kuru bija parakstījis kāds zināms Agostīni, slavens bandīts, kas draudēja viņam, mēram, ar uguni un nāvi, ja viņš neatkāpsies no savām prasībām. Ir zināms, ka Korsikā ir ļoti iemīļota bandītu protekcija un ka, lai izdabātu saviem draugiem, viņi bieži iejaucas privātās ķildās. Mērs izmantoja šo vēstuli savā labā, bet te atkal jauns starpgadījums sarežģīja stāvokli. Bandīts Agostīni aizrakstīja karaļa prokuroram sūdzību, ka atdarināts viņa rokraksts un mesta ēna uz viņa raksturu, padarot viņu par cilvēku, kas tirgojas ar savu iespaidu. «Ja es viltotāju atklāšu,» vēstuli nobeidzot, viņš draudot rakstīja, «es viņu priekšzīmīgi sodīšu.»

Bija skaidrs, ka draudu vēstuli mēram nav rakstījis Agostīni; della Rebias ģimenes locek|i vainoja šajā lietā Barričīni un vice vērsa. No abām pusēm skanēja draudi, un tiesa nesaprata, kurā pusē atrast vainīgos.

Ap šo laiku pulkvedi Džilfučo noslepkavoja. Lūk, kādus faktus tiesa konstatēja: 18… gada 2. augustā, kad diena jau slīga pret vakaru, zemniece Madlēna Pjetrī, kas bija nesusi graudus uz Pjetranēru, izdzirdēja vienu pēc otra divus šāvienus, kuri atskanēja, kā viņai bija licies, no līkumainā ceļa, kas ved uz ciemu, apmēram simt piecdesmit soļu attālu no tās vietas, kur viņa atradās. Gandrīz tūlīt pat viņa ieraudzīja kādu vīru, kas saliecies skrēja pa taku starp vīnogulājiem, steidzoties uz ciemu. Vīrs uz mirkli apstājās un atskatījās, bet attālums neļāva sievietei saskatīt viņa vaibstus, turklāt viņam pie mutes bija vīnogāja lapa, kas aizsedza gandrīz visu seju. Viņš pamāja ar roku kādam biedram, kuru lieciniece neredzēja, pēc tam pazuda starp vīnkokiem.

Zemniece Pjetrī, pametusi savu nastu, teciņiem uzsteidzās augšā pa taku un atrada pulkvedi della Rebiu slīkstam paša asinīs; viņu bija ķēruši divi šāvieni, bet viņš vēl elpoja. Blakus bija pielādēta šautene ar uzvilktu gaili, it kā viņš būtu gatavojies aizstāvēties pret uzbrucēju no priekšas tanī mirklī, kad kāds cits viņam bija šāvis no aizmugures. Pulkvedis gārdza un cīnījās ar nāvi, un nespēja izrunāt ne vārda; ārsti to izskaidroja ar ievainojumiem, kuri bija skāruši plaušas. Asinis viņu smacēja; tās plūda rāmi kā sarkanas putas. Veltīgi Madlēna Pjetrī viņu piecēla sēdus un centās izvaicāt. Viņa gan bija redzējusi, ka tas grib runāt, taču nespēj skaidri izsacīt ne vārda. Pamanījusi, ka sašautais mēģina pacelt roku pie savas kabatas, viņa steidzās no tās izvilkt nelielu piezīmju grāmatiņu, ko pasniedza atvērtu. Viņš izņēma no grāmatiņas zīmuli un mēģināja rakstīt. Tiešām — lieciniece bija redzējusi, ka viņš ar lielām pūlēm uzvelk vairākus burtus, bet, tā kā pati neprata lasīt, tad arī nevarēja saprast to jēgu. Zaudējis pēdējos spēkus šajā piepūlē, pulkvedis atstāja grāmatiņu zemnieces Pjetrī rokā, ko ar mokām paspieda, dīvaini nolūkojoties viņā, it kā, pēc liecinieces izteicieniem, gribēdams sacīt: «Tas ir svarīgi, tas ir mana slepkavas vārds!»

Kāpjot augšā uz ciemu, zemniece Pjetrī sastapa mēru Barričīni kungu ar dēlu Vinčentello. Bija jau gandrīz nakts. Viņa pastāstīja, ko bija redzējusi. Mēra kungs paķēra grāmatiņu un teciņiem steidzās uz mēriju apjozt savu amata jostu un pasaukt sekretāru un žandarmus. Palikusi divatā ar Vinčentello, Madlēna Pjetrī uzaicināja viņu doties palīdzēt pulkvedim, ja tas vēl būtu dzīvs; bet Vinčentello atbildēja, ka viņu nevilcināsies vainot slepkavībā, ja viņš tuvosies cilvēkam, kas bijis viņa ģimenes nāvīgs ienaidnieks. Drīz pēc tam atgriezās mērs, pulkvedi atrada jau mirušu, lika novākt līķi un uzrakstīja protokolu.

Par spīti apmulsumam, kas šajā gadījumā bija gluži dabisks, Barričīni kungs steidzās aizzīmogot pulkveža kabatas grāmatiņu un ievadīt visu viņa spēkos esošo izmeklēšanu, taču tā nekā svarīga neatklāja. Kad ieradās izmeklēšanas tiesnesis, grāmatiņu atvēra un uz asinīm notrieptās lapiņas ieraudzīja dažus burtus, kas bija uzvilkti drebošu roku, tomēr skaidri salasāmi. Tur bija uzrakstīts: Agostī…— un izmeklēšanas tiesnesis nešaubījās, ka pulkvedis bija gribējis norādīt uz Agostīni kā uz savu slepkavu. Tomēr Kolomba della Rebia, ko tiesnesis bija pieaicinājis, lūdza atļauju pārbaudīt piezīmju grāmatiņu. Kad viņa to ilgi bija šķirstījusi, viņa izstiepa roku pret mēru un iesaucās: «Lūk, slepkava!» Tad viņa izstāstīja ar tādu skarbumu un skaidrību, kas viņas dziļajās sāpēs varēja pārsteigt, ka tēvs, pirms nedaudzām dienām saņēmis no dēla vēstuli, bija to sadedzinājis, bet iepriekš ierakstījis ar zīmuli kabatas grāmatiņā Orso adresi, jo tas tikko bija pārgājis uz citu garnizonu. Nu, un šīs adreses piezīmju grāmatiņā vairs nebija, un Kolomba secināja, ka mērs izrāvis lapiņu, kur tā bijusi ierakstīta un kas arī būs bijusi tā pati, uz kuras tēvs uzvilcis slepkavas vārdu; šī vārda vietā mērs uzrakstījis Agostīni vārdu. Tiesnesis redzēja, ka vienas lapiņas tiešām trūkst tajā loksnē, kurā bija ierakstīts vārds; taču tūlīt viņš ievēroja, ka lapu trūkst arī citās loksnēs tanī pašā grāmatiņā, un liecinieki paskaidroja, ka pulkvedim piemitis paradums izplēst lapiņas no piezīmju grāmatiņas, lai ar tām aizkūpinātu cigāru; nekas nav iespējamāk, ka viņš aiz pārskatīšanās sadedzinājis arī pierakstīto adresi. Turklāt konstatēja, ka mērs, saņēmis no zemnieces Pjetrī kabatas grāmatiņu, nekā nebūtu varējis izlasīt, jo bija jau satumsis; pierādījās, ka viņš ne mirkli nebija apstājies pirms ieiešanas mērijā, ka žandarmērijas brigadieris, viņu turp pavadījis, bija redzējis viņu aizdedzinām lampu, ieliekam grāmatiņu aploksnē un to aizzīmogojam.

Kad brigadieris bija nodevis savu liecību, Kolomba ārkārtīgā satraukumā metās viņam pie kājām un lūdzās pie visa, kas viņam svēts, lai viņš paskaidro, vai nav atstājis mēru kaut uz mirkli vienu pašu. Brigadieris brītiņu vilcinājās, jaunavas degsme viņu acīm redzami bija aizkustinājusi; tad viņš atzinās, ka iegājis blakus istabā pēc kādas papīra lapas, bet palicis tur nepilnu minūti, un mērs visu laiku runājis, kamēr viņš taustīdamies meklējis vajadzīgo papīru kādā atvilktnē. Tad viņš vēl apgalvoja, ka, viņam atgriežoties, asinīm notrieptā kabatas grāmatiņa bijusi tanī pašā vietā uz galda, kur mērs ienākdams bija to nosviedis.

Barričīni kungs liecināja visdziļākajā mierā. Viņš atvainojot, kā pats izsacījās, della Rebias jaunkundzes straujumu un labprāt gribot attaisnoties. Viņš pierādīja, ka visu vakaru pavadījis ciemā, viņa dēls Vinčentello nozieguma brīdī bijis kopā ar viņu pie mērijas un, beidzot, dēls Orlandučo todien bijis sasirdzis ar drudzi un nebija izkāpis 110 gultas. Mērs parādīja visas mājās esošās šautenes, ne ar vienu nesen nebija šauts. Viņš piebilda, ka uzreiz aptvēris kabatas grāmatiņas nozīmību, tāpēc to aizzīmogojis un nodevis savam palīgam, paredzēdams, ka sakarā ar viņa naidīgo attieksmi pret pulkvedi viņu varētu turēt aizdomās. Tad viņš atgādināja, ka Agostīni bija piedraudējis ar nāvi tam, kas rakstījis vēstuli viņa vārdā, un norādīja, ka šis nožēlojamais, droši vien turēdams aizdomās pulkvedi, būs to nogalinājis. Bandītu vidū līdzīga atriebība aiz tāda paša iemesla neesot reti sastopama.

Piecas dienas pēc pulkveža della Rebias nāves voltižēru nodaļa notvēra Agostīni un, viņam izmisīgi pretojoties, nogalināja. Pie viņa atrada Kolombas vēstuli, kurā meitene lūdzās, lai viņš paziņo, vai ir vai nav vainīgs slepkavībā, ko viņam piedēvē. Tā kā bandīts nebija atbildējis, tad secinaja, ka viņam nav pieticis drosmes pateikt meitai, ka nogalinājis viņas tēvu. Taču cilvēki, kas teicās labi pazīstam Agostīni raksturu, klusītēm sačukstējās, ka viņš, ja būtu nogalinājis pulkvedi, dižotos ar to. Kāds cits bandīts, pazīstams ar vārdu Brandolačo, nosūtīja Kolombai paskaidrojumu, ar goda vārdu apliecinādams sava biedra nevainību; taču viņa vienīgais pierādījums bija tas, ka Agostīni nekad viņam nebija stāstījis, ka tur aizdomās pulkvedi.

Slēdziens: Barričīni ģimeni vairāk netraucēja; izmeklēšanas tiesnesis apbēra mēru ar uzslavām, un tas savukārt vainagoja savu jauko izturēšanos, atsakoties no tiesībām uz strautu, par kuru bija tiesājies ar pulkvedi della Rebiu.

Sapulcējušos draugu klātbūtnē Kolomba pēc vietējām paražām improvizēja žēlabu dziesmu pie tēva līķa. Tanī viņa izlēja visu savu naidu pret visiem Barričīni, formāli apvainojot tos slepkavībā, kā arī piedraudot, ka viņas brālis tiem atriebsies. Šo pašu žēlabu dziesmu, kas kļuva ļoti populāra, mis Lidija bija dzirdējusi matrozi dziedam. Uzzinājis par tēva nāvi, Orso, kas toreiz uzturējās Francijas dienvidos, lūdza atvaļinājumu no dienesta, bet nedabūja. Pēc savas māsas vēstules viņš sākumā bija uzskatījis Barričīni par vainīgiem, bet drīz vien saņēma visu izmeklēšanas materiālu norakstus, un izmeklēšanas tiesneša īpaša vēstule viņu gandrīz pilnīgi pārliecināja, ka bandīts Agostīni ir vienīgais vainīgais. Kolomba rakstīja viņam ik pa trim mēnešiem, allaž atkārtojot savas aizdomas, kuras viņa sauca par pierādījumiem. Šīs apsūdzības gluži neviļus iededzināja viņa korsikāņu asinis, un reizēm viņš gandrīz pievienojās māsas iedomām. Un tomēr ikreiz, viņai rakstīdams, Orso atkārtoja, ka viņas bažām nav nekāda droša pamata, un tās nepelna uzticību. Viņš pat aizliedza māsai — gan allaž veltīgi — viņam vēl par to rakstīt. Tā aizritēja divi gadi, tad viņu atvaļināja, un viņš domāja par atgriešanos dzimtenē, ne jau lai atriebtos cilvēkiem, kurus uzskatīja par nevainīgiem, bet lai izprecinātu māsu un pārdotu nelielos īpašumus, ja par tiem varētu dabūt tādu summu, kas viņam dotu iespēju dzīvot Eiropā.

VII

Vai nu māsas ierašanās bija brālī spēcīgāk modinājusi atmiņas par tēva pajumti, vai arī viņš mazliet kautrējās savu smalko draugu priekšā par Kolombas apģērbu un mežonīgo izturēšanos, bet jau otrā ritā viņš paziņoja, ka nolēmis atstāt Ajačo un atgriezties Pjetranērā. Tomēr iepriekš viņš saņēma pulkveža solījumu, ka tas aprnetīsies viņu pieticīgajā mājoklī, dodoties uz Bastiju, toties Orso apņēmās tam izrīkot briežu, fazānu, meža cūku un vēl citu dzīvnieku medības.

Dienu pirms aizbraukšanas Orso izteica priekšlikumu neiet uz medībām, bet doties pastaigā pa liedagu. Pasniedzis mis Lidijai atbalstam savu roku, viņš varēja brīvi ar jauno dāmu sarunāties, jo Kolomba bija palikusi pilsētā, lai iepirktos, un pulkvedis abus uz mirkli atstāja, šaudīdams kaijas un kādus pelikānu pasugas putnus, par lielu brīnumu garāmgājējiem, kuri nespēja saprast, kā var izšķiest pulveri šādam nederīgam medījumam.

Viņi gāja pa ceļu, kas ved uz grieķu kapelu, no kurienes paveras visskaistākais skats uz līci, taču viņi tam neveltīja vērību.

—  Mis Lidija . . .— Orso ierunājās pēc Klusēšanas, kas jau bija diezgan ilga, lai sāktu apgrūtināt,— sakiet atklāti — ko jūs domājat par manu māsu?

—  Viņa man ļoti patīk,— atbildēja mis Nevila.— Vairāk nekā jūs,— viņa smaidīdama piebilda,— jo viņa ir īsta korsikā- niete, bet jūs esat pārāk civilizēts mežonis.

—  Pārāk civilizēts? .. . Diezin vai! Jūtu, ka gluži neviļus kļūstu atkal mežonīgs, kopš esmu spēris kāju uz salas. Tūkstoš briesmīgu domu mani satrauc un tirdī… un man vajadzēja ar jums mazliet aprunāties, pirms ienirstu savā tuksnesī.

—  Esiet drosmīgs, della Rebias kungs! Redziet, kā jūsu māsa samierinās ar likteni, viņa rāda jums piemēru.

—  Ai, atmetiet maldus! Neticiet viņas padevībai! Viņa man nav vēl sacījusi ne vārda, bet katrā viņas skatienā es lasu, ko viņa no manis gaida.

—  Ko tad viņa grib no jums?

—  Ak, nekā .. . tikai lai es izmēģinu, vai jūsu tēva kunga šautene tikpat labi kā fazānam trāpa arī cilvēkam.

—  Kāda iedoma! Un jums var kaut kas tāds nākt prātā! Kad jūs vēl nupat atzināties, ka viņa jums nekā nav sacījusi. Tas taču no jūsu puses ir briesmīgi.

—  Ja viņa nedomātu par atriebību, tad jau pašā sākumā būtu man stāstījusi par mūsu tēvu; viņa to nav darījusi. Viņa būtu izrunājusi to cilvēku vārdus, kurus uzskata … maldīgi, to es zinu, par tēva slepkavām. Atkal ne vārda. Jo, redziet, mēs, korsikāņi, esam viltīga tauta. Mana māsa saprot, ka es vēl neesmu pilnīgi viņas varā, un viņa negrib mani iebiedēt, kamēr vēl varu aizbēgt. Bet, kad viņa būs mani novedusi aizas malā, kad man reibs galva, viņa mani iegrūdis bezdibenī.

Tad Orso izstāstīja mis Nevilai sīkāk par sava tēva nāvi un izklāstīja galvenos pierādījumus, kuri viņam lika uzskatīt Agostīni par slepkavu.

—  Nekas nav varējis Kolombu pārliecināt,— viņš piebilda. — Redzēju to no viņas pēdējās vēstules. Viņa ir zvērējusi Barričīni nāvi un … mis Nevil, redziet, cik ļoti es jums uzticos. .. varbūt šo cilvēku jau vairs nebūtu zemes virsū, ja kāds no aizspriedumiem, kuri atvainojami ar viņas mežonīgo audzināšanu, nebūtu viņā radījis pārliecību, ka atriebe pieder man kā ģimenes galvam un ka tā man ir goda lieta.

—  Patiesi, della Rebias kungs,— mis Nevila teica,— jūs apmelojat savu māsu.

—  Nē, jūs pati sacījāt… viņa ir korsikāniete … viņa domā tāpat kā visi pārējie. Vai zināt, kāpēc es vakar biju kļuvis tik skumjš?

—  Nē, bet jau kopš kāda laika jums reizēm uzmācās šī drūmā noskaņa. Mūsu pazīšanās sākumā jūs bijāt daudz gaišākā omā.

—  Gluži otrādi, vakar es biju līksmāks, laimīgāks nekā parasti. Redzēju jūs tik mī|u, tik iecietīgu pret manu māsu … Mēs ar pulkvedi atgriezāmies ar laivu. Vai zināt, ko man viens no laiviniekiem pateica savā ellišķīgajā izloksnē? «Jūs esat nošāvis krietni daudz medījumu, Ors Anton, bet jūs piedzīvosiet, ka Orlandučo Barričīni ir lielāks mednieks nekā jūs.»

—  Nu, un kas šinīs vārdos ir tik briesmīgs? Vai tad jums ir liela vēlēšanās būt veiklam medniekam?

—  Vai tad jūs nemanāt, ka šis nožēlojamais pateica — man nebūs drosmes nogalināt Orlandučo?

—  Vai zināt, della Rebias kungs, jūs mani biedējat. Šķiet, ka jūsu salas gaiss ne tikai rada drudzi, bet arī padara traku. Labi, ka mēs drīz to atstāsim.

—  Ne ātrāk, iekams būsiet apmeklējuši Pjetranēru. Jūs to solījāt manai māsai.

—  Un, ja mēs šo solījumu neizpildīsim, tad, bez šaubām, varēsim sagaidīt no jums kādu atriebību?

—  Vai atceraties, ko nesen jūsu tēvs stāstīja par indiāņiem, kuri draudot gubernatoriem, ka miršot bada nāvē, ja tie neizpildīšot viņu lūgumus?

—  Jūs esat nežēlīga ar savām zobgalībām, mis Nevila; jums vajadzētu mani saudzēt. Jūs redzat, esmu šeit viens. Tikai jūs mani aizkavējāt kļūt trakam, kā jūs sacījāt; jūs bijāt mans sargeņģelis un tagad …

—  Tagad,— mis Nevila nopietni sacīja,— lai atbalstītu jūsu tik viegli satricināmo saprātu, jums ir vīra un kareivja gods un …— viņa turpināja, novērsdamās un noplūkdama kādu ziedu,— ja tas jums kaut ko nozīmē — jūsu sargeņģeļa piemiņa.

—  Ak, mis Nevil, ja es varētu ticēt, ka jums tiešām ir kāda interese …

—  Paklausieties, della Rebias kungs,— mis Nevila, mazliet saviļņota sacīja,— jūs esat kā bērns, tāpēc es ar jums runāšu kā ar bērnu. Kad vēl biju maza meitenīte, māte man iedāvāja skaistu kaklarotu, kuru dedzīgi biju vēlējusies; bet viņa man teica: «Ik reizi, kad tu izrotāsies ar šīm krellēm, atceries, ka tu vēl neproti franču valodu!» Kaklarota manās acīs mazliet zaudēja no savas vērtības. Tā man kļuva par pārmetumu; tomēr es ar to rotājos un iemācījos franciski. Vai redzat šo gredzenu? Tas ir ēģiptiešu skarabejs, kas atrasts kādā piramīdā. Šī ērmīgā figūra, ko jūs varbūt uzskatāt par pudeli, nozīmē cilvēka dzīvi. Manā zemē ir ļaudis, kas uzskatītu hieroglifu par ļoti piemērotu. Tālāk ir vairogs ar roku, kas tur šķēpu; tas nozīmē kauju, cīņu. Tātad abu zīmju savienojums veido devīzi, kas man šķiet visai skaista: Dzīve ir cīņa. Tikai neiedomājieties, ka es protu tekoši atšifrēt hieroglifus; to man izskaidroja kāds eģiptologs. Nu, un es jums dāvinu savu skarabeju. Kad jums uzmāksies kāda nelāga korsikāniska doma, paskatieties uz šo talismanu un sakiet, ka cīņā pret ļaunām kaislībām jākļūst uzvarētājam. Patiesi, es nesprediķoju slikti.

—  Es domāšu par jums, mis Nevil, un sev sacīšu …

—  Sakiet sev, ka jums ir draudzene, kas būtu izmisusi, ja … jūs nonāktu pie karātavām. Turklāt tas arī nesagādātu prieku jūsu senčiem kaprāļa kungiem.

Pēc šiem vārdiem viņa smiedamās atrāvās no Orso rokas un, skriedama pretī tēvam, sacīja:

— Tēt, liec mieru šiem nelāga putniem, iesim pajūsmot Napoleona grotā!

Aizbraukšanai vienmēr piemīt kaut kas svinīgs, pat ja šķiras uz neilgu laiku. Orso ar māsu gribēja doties ceļā agri no rīta, un no mis Lidijas viņš atvadījās jau iepriekšējā vakarā, jo necerēja, ka jaunā dāma atsacīsies no ierastās vēlās piecelšanās, lai sagādātu viņam patiku. Viņu šķiršanās bija salta un smaga. Kopš viņu sarunas liedagā mis Lidija bažījās, ka izrādījusi jaunajam Orso pārāk sirsnīgu interesi, un Orso sirdi nomāca viņas zobgalības un aušīgais tonis. Mirkli viņam bija šķitis, ka jaunās anglietes izturēšanās atsedz dziļākas simpātijas rašanos; tagad, mis Neviļas rotaļīguma samulsināts, viņš nosprieda, ka ir tai tikai vienkāršs paziņa, kas drīz tiks aizmirsts. Tāpēc jo liels bija viņa pārsteigums, kad no rīta, piesēdies ar pulkvedi pie kafijas galda, viņš redzēja ienākam mis Lidiju, kurai sekoja viņa māsa. Viņa bija piecēlusies piecos no rīta, un anglietei, it īpaši mis Nevilai, šīs pūles bija lielas diezgan, lai uzkurinātu viņā zināmu pašlepnumu.

—  Esmu gluži izmisis,— Orso sacīja,— ka jūs tik agri iztraucēja. Bez šaubām, mana māsa būs jūs uzmodinājusi par spīti

maniem aizrādījumiem, un jūs gan esat visai pikta uz mums. Varbūt jūs jau vēlaties, kaut es būtu pakārts?

—  Nē,— mis Lidija ļoti klusu atbildēja itāliski, acīm redzami, lai viņas tēvs nesaprastu.— Bet jūs pukojāties vakar par manām nevainīgajām šķelmībām, un es negribēju ļaut jums aiznest līdzi nelāgu atmiņu par jūsu padevīgo kalponi. Cik jūs, korsikāņi, gan esat briesmīgi cilvēki! Ardievu, ceru, ka drīz redzēsimies.

Un viņa sniedza tam roku.

Orso spēja atbildēt tikai ar nopūtu. Kolomba pienāca, ieveda viņu loga nišā un, rādīdama kādu priekšmetu, ko bija paslēpusi zem mezzaro, klusu viņam kaut ko stāstīja.

—  Mana māsa,— Orso sacīja mis Nevilai,— grib jūs, jaunkundz, apveltīt ar savādu dāvanu; bet mums, korsikāņiem, jau nav nekā liela, ko dāvināt. .. izņemot mūsu padevīgo cieņu, kuru laiks neizdzēš. Māsa man saka — jūs ar interesi esat aplūkojusi šo stiletu. Tā ir ģimenes senlieta. Droši vien tas kādreiz ir karājies pie jostas kādam no šiem kaprāļiem, kuriem man jāpateicas par mūsu pazīšanos. Kolombai tas liekas tik vērtīgs, ka viņa man lūdza atļauju, lai jums to dāvinātu, un es īsti nezinu, vai dot savu piekrišanu, jo baidos, ka jūs par mums zobosieties.

—  Stilets ir brīnumjauks,— mis Lidija teica.— Bet tas ir ģimenes mantojums, es nevaru to pieņemt.

—  Tas nav mana tēva stilets,— Kolomba dedzīgi iesaucās. — To dāvājis kādam manam sencim no mātes puses karalis Teodors. Jaunkundze mūs patiesi iepriecinātu, ja to pieņemtu.

—  Mis Lidija,— Orso sacīja,— nenonieciniet kāda karaļa stiletu!

Senlietu cienītājam karaļa Teodora relikvijas ir daudz vērtīgākas par visvarenākā monarha relikvijām. Kārdinājums bija spēcīgs, un mis Lidija gara acīm jau skatīja, kādu ievērību sacels šis ierocis, nolikts uz lakota koka galdiņa viņas dzīvoklī Sv. Džeimsa laukumā.

—  Bet,— viņa iebilda, paņemdama stiletu un vilcinādamās kā cilvēks, kas grib pieņemt, un veltīdama Kolombai vienu no saviem laipnākajiem smaidiem,— dārgā Kolombas jaunkundze … es nevaru… es neuzdrošinos ļaut jums doties cejā atbruņotai.

— Ar mani ir mans brālis,— Kolomba lepni atteica,— un mums ir jūsu tēva labā šautene. Orso, vai esi to pielādējis?

Mis Nevila paturēja stiletu, un Kolomba, lai novērstu briesmas, kādas draud, ja dāvina draugiem asus priekšmetus, pieprasīja vienu sū samaksai.

Beidzot vajadzēja doties ceļā. Orso vēlreiz spieda mis Neviļas roku; Kolomba viņu noskūpstīja, pēc tam piedāvāja savas rožu lūpiņas pulkvedim, kas bija gluži sajūsmināts par korsikāņu pieklājību. Pa zāles logu mis Lidija redzēja māsu un brāli uzkāpjam zirgos. Kolombas acīs atplaiksnījās ļauna līksme, kādu jaunā angliete tanīs nekad nebija pamanījusi. Šī lielā, spēcīgā sieviete, fanātiķe savā barbariskajā goda izpratnē, ar lepni paceltu pieri, sardoniskā smaidā savilktām lūpām, aizvedot jaunekli, kas bija apbruņojies, kā dodoties kādā bīstamā ekspedīcijā, mis Lidijai atsauca atmiņā Orso bažas, un viņai šķita, ka ļauns dēmons to ievelk bojāejā. Jau zirga mugurā sēdēdams, Orso pacēla galvu un ieraudzīja mis Lidiju. Vai nu uzminējis viņas domas, vai arī lai sacītu pēdējās ardievas, viņš satvēra ēģiptiešu gredzenu, ko bija piesējis saitītē, un pacēla to pie lūpām. Mis Lidija nosarkdama atrāvās no loga, bet, gandrīz tūlīt atkal atgriezdamās pie tā, viņa redzēja abus korsikāņus uz saviem mazajiem zirgiem straujos auļos aizjoņojam uz kalnāja pusi. Pēc pusstundas pulkvedis viņai iedeva tālskati, kurā tos redzēja virzāmies pa līča krastmalu, un viņa ievēroja, ka Orso bieži atskatās uz pilsētas pusi. Galu galā viņš pazuda aiz purviem, kuru vietā tagad sakuplojusi skaista jaunaudze.

Mis Lidija paskatījās spogulī un ievēroja, ka ir ļoti bāla.

«Ko gan šis jauneklis lai domā par mani?» viņa sev jautāja. «Un ko es par viņu domāju? Un kāpēc es par viņu domāju? … Ceļojuma paziņa … Ko tad es īsti gribu šajā Korsikā? Ai, es taču viņu nemīlu … Nē, nē; turklāt tas nav iespējams … Un Kolomba… Es — žēlabu dziesmu teicējas brāļa sieva! Dziesmu teicējas, kas nēsā līdzi garu stiletu!» Un viņa pamanīja, ka tur rokā karaļa Teodora stiletu. Viņa to nosvieda uz tualetes galda. «Kolomba Londonā dejo lielā ballē!… Kāda lauvene1 , žēlīgais dievs! Ir nu gan ko rādīt… Varbūt viņa saceltu ārkārtīgu ievērību … Viņš mani mīl, to es droši zinu . .. Viņš ir romāna varonis, kam esmu pārtraukusi dēku gaitu .. . Bet vai viņš tiešām bija nodomājis atriebt savu tēvu pēc korsikāņu paražas? Viņš ir kaut kas vidējs starp Konrādu un dendiju … Es viņu pārvērstu par īstu dendiju, par dendiju, kam ir korsikāņu drēbnieks …»

Viņa iemetās gultā un gribēja iemigt, bet nevarēja; un es necentīšos atkārtot viņas monologu, kurā viņa vairāk nekā simt reižu sev sacīja, ka della Rebias kungs nav bijis, nav un nekad nebūs viņai kaut kas.

' Šajā laikā Anglijā tā sauca personas, kas bija populāras un izcēlās ar kaut ko neparastu. (Autora piezīme.)

IX

Pa to laiku Orso un viņa māsa jāja tālāk. Zirgu straujie rikši sākumā traucēja sarunāties; bet, kad pārāk stāvais slīpums spieda virzīties soļos, viņi pārmija dažus vārdus par draugiem, kurus nupat bija atstājuši. Kolomba jūsmoja par mis Neviļas skaistumu, par viņas blondajiem matiem, par piemīlīgo izturēšanos. Pēc tam viņa jautāja, vai pulkvedis tiešām esot tik bagāts, kāds šķiet, un vai mis Lidija esot viņa vienīgā meita.

—  Viņa gan ir laba partija,— Kolomba sacīja.— Šķiet, ka viņas tēvs ir noskaņots pret tevi ļoti draudzīgi.

Un, kad Orso nekā neatbildēja, viņa turpināja:

—  Kolomba, tu esi neprātīga,— Orso auļodams atbildēja.

—  Jūs esat vīrietis, Ors Anton, un, bez šaubām, zināt labāk nekā sieviete, kas jums darāms. Bet es labprāt gribētu zināt, kas šai anglietei būtu iebilstams pret ieprecēšanos mūsu ģimenē. Vai Anglijā arī ir kaprāļi?

Pēc diezgan ilga pārjājiena, kura laikā brālis un māsa šādi apspriedās, viņi sasniedza nelielu ciemu netālu no Bokonjāno, kur apstājās paēst un pārgulēt nakti kādas pazīstamas ģimenes mājā. Viņus tur uzņēma ar korsikāņiem raksturīgo viesmīlību, kuru novērtēt spēj tikai tas, kas pats to baudījis. Otrā dienā namatēvs, kas bija nelaiķes della Rebias kundzes krusttēvs, viņus pavadīja kādu ljē.

—  Paskatieties uz šīm birzīm un makiju,— viņš atvadoties teica Orso.— Vīrs, kas būtu vainīgs pie kāda nelaimes, rastu tur desmit gadus drošu patvērumu, un ne žandarmi, ne voltižēri neietu viņu tur meklēt. Šīs birzis saplūst ar Vicavonas mežu, un, kam ir draugi Bokonjāno pilsētā vai tās apkaimē, tam tur nekā netrūkst. Jums ir skaista šautene, tā gan šauj tālu. Svētā dievmāte, pamatīgs kalibrs! Ar to var nošaut ko labāku par meža cūkām!

Orso salti atbildēja, ka tā ir angļu šautene un svinu nes ļoti tālu. Viņi apskāvās, un katrs turpināja savu ceļu.

Mūsu ceļotāji jau bija pavisam tuvu pie Pjetranēras, kad pie ieejas kādā aizā, kurai vajadzētu doties cauri, viņi pamanīja septiņus astoņus ar šautenēm apbruņojušos vīrus, dažus sēžam uz akmeņiem, citus atlaidušos zālē un pāris vīru it kā sardzē stāvot. Viņi jāja garām netālu no tiem. Kolomba mirkli tos vēroja ar tālskati, ko bija izņēmusi no lielās ādas somas, kādu katrs korsikānis mēdz ņemt līdzi ceļojumā.

— Tie ir mūsu ļaudis!— viņa liksmi iesaucās.— Pjeručo labi veicis savu uzdevumu.

—  Kas par ļaudīm?— Orso jautāja.

—  Mūsu gani,— viņa atbildēja.— Aizvakar vakarā aizsūtīju Pjeručo saaicināt kopā šos krietnos vīrus, lai pavadītu jūs uz jūsu namu. Jums nepiederas iejāt Pjetranērā bez pavadoņiem, un jums jāzina, ka Barričīni ir spējīgs uz visu.

—  Kolomba!— Orso bargi viņu apsauca.— Jau daudzkārt esmu tevi lūdzis man vairs nestāstīt par Barričīni un par tavām nepamato'ajām aizdomām. Protams, es nepadarīšu sevi smieklīgu, iejājot savā dzimtajā ciemā šī dīkdieņu bara pavadībā, un esmu ļoti neapmierināts, ka viņus esi sapulcinājusi bez manas ziņas.

—  Brāli, jūs esat aizmirsis savu zemi. Man pienākas jūs sargāt, kad jūsu neapdomība dzen jūs briesmās. Man bija jādara tas, ko esmu darījusi.

Šajā mirklī gani, ieraudzījuši viņus, steidzās pie saviem zirgiem un auļos trauca lejup viņiem pretī.

—  Evviva Ors Anton!— iesaucās spēcīgs sirmgalvis ar ballu bārdu, ģērbies, par spīti karstumam, korsikāņu vadmalas apmetnī ar kapuci, kas ir vēl biezāka par viņu kazu vilnu.— Tēvs, kas tēvs, tikai lielāks un stiprāks. Cik skaista šautene! Par šo šauteni vēl runās, Ors Anton!

—  Evviva Ors Anton!— vienā balsī atkārtoja visi gani.— Mēs skaidri zinājām, ka galu galā viņš atgriezīsiesl

—  Ak, Ors Anton,— ierunājās vecs liela auguma vīrs ar saulē tumši nobrūnējušu seju,— kā jūsu tēvs priecātos, ja viņš būtu šeit, lai jūs sagaidītu! Tas labais cilvēks! Jūs viņu vēl tagad redzētu, ja viņš būtu gribējis man ticēt, ja viņš būtu man ļāvis rīkoties ar Džudiči. . . Tas drosmīgais vīrs! Viņš man neticēja, tagad viņš zina, ka man bija taisnība. Labi,— vecais turpināja,— Džudiče nekā nezaudēs pagaidīdams.

—  Evviva Ors Anton!

Un ducis šāvienu pavadīja šos apsveikumus.

Orso jutās ļoti nelāgi šīs jātnieku grupas vidū, kuri visi runāja reizē un grūstījās, lai paspiestu viņam roku; kādu laiku viņš netika pie vārda. Galu galā ar tadu sejas izteiksmi, kāda viņam mēdza būt savas rotas priekšgalā, izsakot rājienus vai ari sadalot sardzes dienas, viņš teica:

—  Draugi, pateicos jums par sirsnību, kādu jūs man parādāt, par to, kādu jūtat pret manu tēvu; bet es vēlos, es gribu, lai neviens man neizsaka padomus. Es pats zinu, kas man darāms.

—  Viņam taisnība, viņam taisnība!— gani izsaucās.— Jūs jau zināt, ka varat uz mums paļauties.

—  Jā, es uz jums paļaujos, bet pašreiz man neviens nav vajadzīgs un manai mājai nedraud nekādas briesmas. Griezieties vien apkārt un dodieties atpakaļ pie savām kazām! Es zinu ceļu uz Pjetranēru, un pavadoņi man nav vajadzīgi.

—  Nebīstieties nenieka, Ors Anton,— teica sirmgalvis.— Viņi šodien neuzdrošināsies rādīties. Pele lien alā, kad atgriežas runcis.

—  Pats esi runcis, vecais sirmbārdi!— Orso sacīja.— Kā tevi sauc?

—  Kā tad tā? Jūs mani nepazīstat, Ors Anton, mani, kurš tik bieži vizināja jūs uz sava mūļēzeļa, kas mēdza kost! Jūs vairs nepazīstat Polo Grifo? Krietno vīru, kas ar miesu un dvēseli ir uzticīgs jūsu dzimtai! Teiciet tikai vienu vārdu, un, kad runās jūsu lielā šautene, neklusēs arī šī vecā muskete, kas ir tikpat veca kā tās kungs. Uz to varat paļauties, Ors Anton!

—  Labi, labi; bet pie visiem velniem! Vācieties un ļaujiet mums turpināt ceļu!

Gani beidzot attālinājās, naskos rikšos virzīdamies uz ciema pusi, tomēr laiku pa laikam apstājās katrā ceļa paaugstinājumā, it kā vērodami, vai kaut kur nav kādas apslēptas lamatas, un vienmēr turējās diezgan tuvu Orso un viņa māsai, lai vajadzības gadījumā varētu steigties viņiem palīgā. Vecais Polo Grifo teica saviem biedriem:

—  Es viņu saprotu! Es viņu saprotu! Viņš nesaka, ko grib darīt, bet dara to. īsts sava tēva dēls. Labi, teic tik, ka tev nav nekas ne pret vienu! Tu esi devis zvērestu svētajai Negai.[29] bravol Es nedodu ne sū par mēra ādu. Nepaies mēnesis, kad no tas nevarēs uztaisīt ne vīna maisu.

Tā, izlūku grupai pa priekšu virzoties, della Rebiu pēctecis atgriezās dzimtajā ciemā un sasniedza savu senču kaprāļu seno mājokli. Rebianisti, kuriem ilgi bija trūcis vadoņa, sapulcējās, lai viņu sagaidītu, un tie ciema iedzīvotāji, kas palika neitrāli, visi iznāca uz savu namu sliekšņiem, lai redzētu viņu dodamies garām. Barričīnisti turējās savās mājās un glūnēja pa slēģu spraugām.

Pjetranēras ciems ir celts ļoti neregulāri, kā visi ciemati Korsikā; ja kāds grib redzēt ielu, tad lai aiziet uz Kargēzu, kas uzcelta Marbefa kunga vadībā. Pjetranērā mājas, kas izkaisītas, kā pagadījies, bez jebkāda plāna, noklāj nelielas augstienes virsotni vai, drīzāk, kalnāja pakāpienu. Ciema vidū aug liels, zaļš ozols, tam blakus redzama granīta tvertne, kurā pa koka cauruli atplūst netālā strauta ūdens. Šis vispārderīgais piemineklis celts ar della Rebiu un Barričīni kopīgiem līdzekļiem, bet ļoti maldītos tas, kas tur meklētu kādreizējās abu ģimeņu saskaņas zīmi. Tieši otrādi, tas ir viņu sacensības darbs. Reiz senāk, kad pulkvedis della Rebia bija aizsūtījis ciema padomei nelielu summu ūdenstvertnes taisīšanai, advokāts Barričīni steidzās piedāvāt līdzīgu ziedojumu, un šai augstsirdības cīņai Pjetranēra var pateikties par savu ūdensvadu. Apkārt zaļajam ozolam un ūdenstvertnei plešas neapbūvēts klajums, ko sauc par «laukumu»; tur vakaros pulcējas dīkdieņi. Reizēm tur spēlē kārtis un vienreiz gadā karnevāla laikā tur dejo. Laukuma abos galos paceļas pa masīvai celtnei — tās būvētas no granīta un šīfera un ir vairāk augstas nekā platas. Tie ir della Rebiu un Barričīni naidīgie torņi: Tiem ir līdzīga arhitektūra, vienāds augstums, un var redzēt, ka abu ģimeņu sacensība palikusi likteņa neizšķirta.

Varbūt šeit der paskaidrot, kā jāsaprot vārds tornis. Tā ir apmēram četrdesmit pēdu augsta četrstūra celtne, kuru kādā citā zemē nosauktu vienkārši par baložu māju. Šaurās durvis paveras astoņas pēdas virs zemes un ir sasniedzamas pa ļoti stāvām kāpnēm. Virs durvīm ir logs ar īpatnēju balkonu, kam grīdā ierīkotas spraugas, pa kurām bez mazākā riska var nogalināt nevēlamu apmeklētāju. Starp logu un durvīm redzami divi rupji darināti vapeņi. Uz viena agrāk bija attēlots Dženovas krusts, bet tas ir laikazoba sagrauzts, un to var saskatīt vēl tikai antikvitāšu pazinēji. Uz otra vairoga attēlots tās ģimenes ģerbonis, kurai tornis pieder. Lai dekorāciju padarītu pilnīgāku, pievienojiet vēl dažus ložu ieskrambājumus ģerboņos un uz logu ietvariem, un jūs gūsiet priekšstatu par viduslaiku augstmaņa mitekli Korsikā. Esmu piemirsis pasacīt, ka dzīvojamā ēka saskaras ar torni un bieži vien iekšēji savienota ar to.

Della Rebiu tornis un māja atrodas Pjetranēras laukuma ziemeļu pusē. Barričīni tornis un māja — dienvidos. No ziemeļu torņa līdz akai sniedzas della Rebiu pastaigas vieta, Barričīni promenāde ir pretējā pusē. Kopš pulkveža sievas bērēm neviens šo abu ģimeņu loceklis nav redzēts otrā laukuma pusē; par to pastāvēja it kā slepens nolīgums. Lai izvairītos mest lieku līkumu, Orso gatavojās doties garām mēra mājai, bet māsa viņu brīdināja un aicināja iegriezties sānieliņā, pa kuru viņi sasniegtu savu māju, nešķērsojot laukumu.

—  Kādēļ sevi apgrūtināt?— Orso sacīja.— Vai tad laukums nepieder visiem?— Un viņš paskubināja savu zirgu.

—  Drosmīgā sirds!— Kolomba klusu noteica.— Mans tēvs, tu tiksi atriebts.

Kad viņi sasniedza laukumu, Kolomba turējās starp Barričīni māju un brāli un vērīgi nolūkojās savu ienaidnieku logos. Viņa pamanīja, ka tie nesen aizbarikadēti un tiem pierīkoti archere. Par arkeriem sauc šauras plaisas šaujamo spraugu veidā, kas ierīkotas starp resniem bluķiem, ar kuriem aizblīvē loga apakšējo daļu. Baidoties no kāda uzbrukuma, tādā veidā mēdz aizbarikadēties; bluķu aizsegā var apšaudīt uzbrucējus.

—  Gļēvuļi!— sacīja Kolomba.— Skatieties, brāli, viņi jau sāk piesargāties; viņi aizbarikadējas! Bet kādu dienu viņiem gan vajadzēs līst laukā!

Orso parādīšanās laukuma dienvidu daļā bija liela sensācija Pjetranērā, un to uzskatīja par drosmes pierādījumu, kas jau tuvojās vieglprātīgai pārgalvībai. Neitrālajiem, kuri vakarā bija sapulcējušies ap ozolu, tas bija iemesls nebeidzamiem komentāriem.

—  Viņam laimējies,— ļaudis spriedelēja,— ka Barričīni dēli vēl nav atgriezušies, jo tie nav tik iecietīgi kā advokāts, un varbūt tie nebūtu Jāvuši ienaidniekam iet pa savu pusi, nesodīdami viņa augstprātību.

—  Atceries, ko es tev, kaimiņ, saku,— piebilda sirmgalvis, kas bija ciema orākuls.— Es nopētīju Kolombas seju šodien, viņai ir kaut kas aiz ādas. Es saožu pulveri gaisā. Nepaies ilgs laiks, un Pjetranērā svaiga gaļa būs lēta.

X

Ļoti jauns šķīries no tēva, Orso gandrīz nebija paguvis viņu iepazīt. Pjetranēru Orso atstāja, kad viņam bija piecpadsmit gadu, lai dotos studēt Pizā; no turienes viņš iestājās Militārajā skolā, kamēr Džilfučo vadāja ķeizariskos karogus pa Eiropu. Kontinentā Orso bija sastapis tēvu retumis un tikai tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā nokļuva pulkā, kuru viņš komandēja. Taču disciplīnas jautājumos nelokāmais pulkvedis izturējās pret savu dēlu kā pret kuru katru jaunu leitnantu, proti, ar lielu stingrību. Atmiņas par tēvu jaunajam Orso bija palikušas divējādas. Viņš atcerējās, kā Pjetranērā tēvs bija viņam uzticējis savu zobenu, ļāvis izlādēt savu šauteni, atgriezies 110 medībām, un sēdinājis viņu, mazu puišeli, pirmo reizi pie ģimenes galda. Un tad atkal iztēlē parādījās pulkvedis della Rebia, kas viņu bija nosodījis ar arestu par kādu vieglprātīgu joku un nekad neuzrunāja savādāk kā par leitnantu della Rebiu:

«Leitnant della Rebia, jūs neesat pēc reglamenta pienācīgajā vietā, trīs dienas arestā!— Jūsu strēlnieki ir pieci metri par tālu no rezerves daļas, piecas dienas arestā!— Piecas minūtes pāri divpadsmitiem jums galvā dienesta cepure, astoņas dienas arestā!»

Tikai reizi — pie Katrbrā — tēvs bija sacījis:

«Ļoti labi, Orso, tikai piesardzīgāki»

Pjetranēra gan neatdzīvināja viņā šādas atmiņas. Redzot bērnībai tuvās vietas, mājas piederumus, kurus bija lietojusi māte, ko viņš bija maigi mīlējis, viņa sirdi uzvandīja daudz liegu un sēru jūtu; un tad tumšā nākotne, kas viņu gaidīja, neskaidrais nemiers, kuru iedvesa māsa, un — pāri visam — gaidāmā mis Neviļas ierašanās viņa mājā, kas viņam tagad šķita tik maza, tik nabadzīga, tik nepiemērota pio greznības pieradušai sievietei, nicība, kura varbūt tanī modīsies,— visas šīs domas veidoja viņa galvā jucekli un viesa dziļu mazdūšību.

Lai ēstu vakariņas, viņš atsēdās lielajā nomelnējuša ozolkoka atzveltnī, 110 kura viņa tēvs bija vadījis ģimenes azaidu, un pasmaidīja, redzot, ka Kolomba vilcinās sēsties pie galda kopā ar viņu. U11 viņš bija pateicīgs, ka māsa klusēja pa ēšanas laiku un drīz pēc vakariņām aizgāja, jo viņš jutās pārāk saviļņots, lai turētos pretī uzbrukumiem, kurus viņa, bez šaubām, gatavoja; taču Kolomba viņu saudzēja un ļāva atgūties. Galvu rokās atbalstījis, viņš ilgi sēdēja nepakustēdamies, atmiņā atdzīvinādams pēdējās divi nedēļās pārdzīvotās ainas. Ar šausmām viņš redzēja, ka, šķiet, it visi nepārtraukti nogaidoši vēro viņa izturēšanos pret Barričīni. Viņš jau pamanīja, ka Pjetranēras sabiedriskā doma sāk viņam izvērsties par visas pasaules uzskatu. Viņam vajadzēja atriebties, ja negribēja, ka viņu uzskata par gļēvuli. Bet kam lai viņš atriebjas? Viņš nespēja ticēt, ka Barričīni vainīgi viņa tēva nāvē. Tie gan bija viņa ģimenes ienaidnieki, bet vajadzēja būt rupji aizspriedumainam, lai aizdomas par slepkavību uzveltu Barričīni. Reizēm Orso aplūkoja mis Neviļas talismanu un pavisam klusu atkārtoja devīzi: «Dzīve ir cīņa!» Beidzot viņš stingri nolēma: «Es tanī uzvarēšu!» Ar šo labo apņemšanos viņš piecēlās un, paņēmis lampu, gribēja kāpt augšā uz savu istabu, kad pie mājas durvīm kāds pieklauvēja. Nebija piemērots laiks apmeklējumiem. Tūlīt parādījās Kolomba, viņai sekoja kalpone.

—  Tas nekas,— viņa noteica, steigdamās pie durvīm.

Tomēr pirms atvēršanas viņa noprasīja, kas klauvē. Maiga

balss atbildēja:

—  Tā esmu es.

Tūlīt tika atvilkts koka aizbīdnis, kas bija aizlikts šķērsām pāri durvīm, un Kolomba atgriezās ēdamistabā ar mazu, gadu desmit vecu meiteni basām kājām, skrandās ģērbušos, ap galvu nodriskātu lakatiņu, no kura spraucās laukā garas matu šķipsnas, melnas kā kraukļa spārns. Bērns bija vājš, saulē iedegušu vaigu, bet acīs spulgoja saprāta dzirksts. Ieraudzījusi Orso, viņa bikli apstājās un palocījās viņam kā zemniece; tad viņa sačukstējās ar Kolombu un ielika tai rokā nupat nošautu fazānu.

—  Paldies, Kili,— Kolomba pateicās.— Pasaki paldies savam tēvocim. Viņam taču iet labi!

—  Ļoti labi, jaunkundz, esam gatavi pakalpot. Nevarēju atnākt agrāk, tāpēc ka viņš ilgi kavējās. Trīs stundas gaidīju viņu makijā.

—  Tu laikam neesi ēdusi vakariņas?

—  Patiesi ne, jaunkundz, man nebija laika.

—  Tev iedos paēst. Vai tavam tēvocim vēl ir maize?

—  Maz, jaunkundz, bet visvairāk viņam trūkst pulvera. Ir atnācis kastaņu laiks, un tagad viņam vajadzīgs tikai pulveris.

—  Es tev iedošu maizi un pulveri. Pasaki, lai viņš to pietaupa, jo tas ir dārgs.

—  Kolomba,— Orso franciski sacīja,— kam tad tu sniedz šīs žēlastības dāvanas?

—  Kādam mūsu ciema nabaga bandītam,— Kolomba atbildēja tanī pašā valodā.— Šī meitenīte ir viņa brāļameita.

—  Man liekas, ka tu varētu savas veltes izdalīt labāk. Kādēļ sūtīt pulveri kādam blēdim, kas to izlietos, lai izdarītu pārkāpumus? Ja šeit nebulu tik ļoti izplatīta šī nožēlojamā vājība pret bandītiem, tad tie Korsikā jau sen būtu izzuduši.

—      Tie, kas mitinās brīvajos laukos,1 nav visļaunākie mūsu zemē.

—       Dod viņiem maizi, ja gribi, to nevienam nedrīkst liegt; bet es nepiekrītu, ka tiem piegādā munīciju.

—       Mīļais brāli,— Kolomba nopietni sacīja,— jūs šeit esat saimnieks, un šajā mājā viss pieder jums; bet to es jums saku: drīzāk es atdošu šai meitenei savu mezzaro, lai viņa to pārdod, nekā atteikšos dot pulveri bandītam. Nedot viņam pulveri! Tas taču ir tas pats, kas nodot viņu žandarmiem. Kas cits viņu aizsargā pret tiem, ja ne viņa lodes?

Mazā meitene pa to laiku kārīgi košļāja maizes gabalu un vērīgi nolūkojās Kolombā un tās brālī, mēģinot izprast no acīm, par ko viņi sarunājas.

—       Un ko tas tavs bandīts nodarījis? Kāda nozieguma pēc viņš aizbēdzis makijā?

—       Brandolačo nav nekā noziedzies,— Kolomba iesaucās.— Viņš nogalināja Džovanni Opico, kas bija noslepkavojis viņa tēvu, kamēr pats viņš bija armijā.

Orso novērsās, paņēma lampu un neatbildējis kāpa augšā uz savu istabu. Tad Kolomba iedeva meitenei pulveri un pārliku un pavadīja viņu līdz durvīm, atkārtodama:

—  It īpaši lai tavs tēvocis ir nomodā par Orso!

XI

Orso ilgi nevarēja aizmigt, tāpēc atmodās — korsikānim nepiedienīgi — neparasti vēlu. Tikko viņš piecēlās, pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija viņa ienaidnieku māja un arkeri, kurus lie bija pierikojuši. Viņš nokāpa lejā un vaicāja pēc savas māsas.

—  Viņa ir virtuvē un lej lodes,— kalpone Savērija atbildēja.

Tā viņš nevarēja spert ne soli, kad viņu nevajātu cīņas aina.

Viņš atrada Kolombu sēžam uz ķeblīša; visapkārt meitenei

bija tikko lietās lodes, un viņa grieza svina lējumus.

—  Pie joda, ko tu tur dari?— brālis jautāja.

—      Jums nebija ložu pulkveža šautenei,— viņa atbildēja savā maigajā balsī.— Es atradu lejamo formu, un šodien jums, brāli, būs divdesmit četras lodes.

—  Man, paldies dievam, tās nav vajadzīgas!

—       Jūs nedrīkstat tikt pārsteigts, Ors Anton! Jūs esat aizmirsis savu zemi un cilvēkus, kas ir ap jums.

—       Ja arī es tos būtu aizmirsis, tu drīz vien tos man atgādinātu. Teic — vai pirms dažām dienām nav pienācis liels koferis?

—  Jā, mans brāli. Vai gribat, lai to uznesu jūsu istabā?

—       Vai tu to uznesīsi? Tev taču nebūs spēka to ne pacelt… Vai tad te nav neviena vīrieša, kas to spētu padarīt?

—       Neesmu tik vāja, kā domājat,— atteica Kolomba, uzrotī- jot piedurknes un atsedzot lieliski veidotu, baltu un apaļīgu roku, kas tomēr pauda neparastu spēku.— Savērija,— viņa teica kalponei,— palīdzi man!

Viņa jau viena pati bija pacēlusi smago koferi, kad Orso steidzās viņai palīdzēt.

—       Šajā koferī, ināsiņ,— viņš sacīja,— arī tev ir kaut kas. Piedod, ka sniegšu tev tik pieticīgas veltes, bet atvaļināta leitnanta maks nav pārāk pietūcis.

Runādams viņš atvēra koferi un izņēma 110 tā dažas kleitas, šalli un vēl kādas jaukas lietas jaunas meitenes vajadzībām.

—       Kādas skaistas mantas!— Kolomba iesaucās.— Aši ieslēgšu tās, baidos, ka nesabojājas. Uzglabāšu tās savām kāzām,— viņa, skumji smaidot, piebilda,— jo tagad vēl esmu sērās.

Un viņa noskūpstīja brālim roku.

—  Tas ir pārspīlēti, māsiņ, palikt tik ilgi sērās.

—       Esmu zvērējusi,— Kolomba stingri atteica,— ka novilkšu sēras tikai tad .. .

Un viņa paskatījās pa logu uz Barričīni māju.

—      Tikai tanī dienā, kad tu precēsies?— Orso sacīja, cenzdamies aizkavēt viņas teikumu.

—       Precēšu tikai tādu vīrieti,— Kolomba teica,— kas būs veicis trīs lietas …

Un viņa joprojām ar drūmu skatienu vēroja naidīgo māju.

—       Tu esi tik glīta, es brīnos, Kolomba, ka vēl neesi apprecējusies. Nu izstāsti man, kas ap tevi lakstojas. Es gan gribētu dzirdēt serenādes, kādas tev skandina. Tām jābūt ļoti skaistām, lai patiktu tik lielai dziesmu teicējai kā tev.

—       Kas gan gribēs nabaga sērdienīti? … Turklāt tas vīrs, kas ļaus man noģērbt sēru drānas, liks ietērpties sērās sievietēm tur, tai namā.

«Tas izvēršas ārprātā,» Orso nodomāja.

Tomēr viņš nekā neatbildēja, lai izvairītos no turpmākām pārrunām.

—  Brālīt,— Kolomba glaimīgi sacīja,— arī man ir kaut kas, ko jums dāvāt. Drānas, kuras jums mugurā, ir pārāk skaistas šai zemei. Jūsu jaukie svārki būtu vienās skrandās pēc pāris dienām, ja jūs tos nēsātu mūsu biezokņos. Tos vajag pietaupīt, līdz ieradīsies mis Nevila.

Atvērusi skapi, viņa 110 tā izņēma lielisku mednieka tērpu.

—  Pašuvu jums šos samta svārkus, un šeit ir cepure, ar kādām dižojas mūsu švīti; izšuvu to jums jau sen. Vai nepielaikosiet to?

Un viņa lika tam uzvilkt platus zaļa samta svārkus ar milzīgu kabatu uz muguras. Viņa uzlika tam galvā smailu melna samta mici, izšūdinātu ar pērlitēm un zīdu tajā pašā krāsā, ar pušķi galā.

—  Te ir jūsu tēva carchera\uc1— Kolomba sacīja,— un viņa stilets ir jūsu svārku kabatā. Sameklēšu jums pistoli.

—  Izskatos kā īsts laupītājs no «Ambigī-Komik» teātra,— teica Orso, aplūkodams sevi spogulītī, ko Savērija turēja rokā.

—  Jūs šitā izskatāties gaužām glīši, Ors Anton,— sacīja vecā kalpone,— un pats skaistākais Bokonjāno vai Basteiikas pin- suto' neliek jums līdzi!

Orso savā jaunajā uzvalkā sēdās pie brokastīm un pa ēšanas laiku pastāstīja māsai, ka viņa koferī ir arī diezgan daudz grāmatu, ka viņš nodomājis izrakstīt tās vēl no Francijas un Itālijas un likt viņai daudz mācīties.

—  Jo, Kolomba, tiešām jākaunas,— viņš piebilda,— ka tik pieaugusi meitene kā tu vēl nezina lietas, kuras cietzemē pazīst katrs bērns.

—  Jums taisnība, brālīt,— Kolomba sacīja,— es jau arī zinu, kā man trūkst, un es labprāt mācīšos, it īpaši, ja jūs gribētu mani mācīt.

Aizritēja dažas dienas, kurās Kolomba nepieminēja Barričīni vārdu. Viņa vienmēr gādīgi rūpējās par brāli un bieži sarunājās ar to par mis Neviļu. Orso lika māsai lasīt franču un itāliešu autoru sacerējumus un jutās pārsteigts gan par viņas novērojumu pareizību un asprātību, gan arī par visparastāko lietu pilnīgu nezināšanu.

' Carchera ir josta, kurā ieliek patronas. Kreisajā puse pie tās piestiprina pistoli. (Autora piezīme.)

2 Pinsuto — tā sauc tos, kuri nēsā smailās galvassegas, barreta pinsuta. (Autora piezīme.)

Kādu ritu pēc brokastīm Kolomba uz mirkli izgāja un neatgriezās vis ar kādu grāmatu vai papīru, bet parādījās ar mezzaro uz galvas. Viņa izskatījās vēl nopietnāka nekā parasti.

—  Brāli, gribētu jūs lūgt nākt man līdzi.

—  Uz kurieni lai tevi pavadu?— Orso jautāja, piedāvādams viņai savu roku.

—  Man nav vajadzīgs jūsu rokas atbalsts, bet paņemiet līdzi šauteni un patronsomu. Vīrietis nekad nedrīkst bez ieročiem iet ārā no mājas.

—  Lai notiek! Modei jāpieskaņojas. Kurp mēs dosimies?

Nekā neatbildējusi, Kolomba aptina mezzaro ap galvu,

pasauca suni un izgāja kopā ar brāli. Lieliem soļiem attālinoties no ciema, viņa nogriezās pa zemu taku, kas vijās starp vīnogulājiem, aizraidījusi uz priekšu suni, kuram deva zīmi, ko tas šķita labi pazīstam, jo tūlīt viņš sāka skraidīt līču loču, pazuzdams starp vīnkokiem te vienā, te otrā pusē, visu laiku turēdamies soļu piecdesmit attālu no savas kundzes un reizēm apstādamies ceļa vidū, lai atskatītos uz viņu un paluncinātu asti. Likās, ka viņš lieliski izprot savus izlūka uzdevumus.

—  Ja Musketo ries,— Kolomba teica,— tad uzvelciet šautenes gaili, mans brāli, un palieciet nekustīgi stāvot.

Pusjūdzi aiz ciema pēc vairākiem aplinku gājieniem Kolomba pēkšņi apstājās kādā vietā, kur ceļš meta līkumu. Tur apmēram trīs pēdu augsta slējās samestu zaru piramīda; daži bija vēl zaļi, citi jau sakaltuši. Tās virsotnē vīdēja melni nokrāsota krusta gals. Vairākos Korsikas kantonos, it īpaši kalnājos, pēc kādas senas paražas, kura sakņojas varbūt pagāniskā māņticībā, garāmgājējam jāuzsviež akmens vai koka zars uz tās vietas, kur kāds cilvēks gājis bojā varmācīgā nāvē. Ilgus gadus, kamēr vien ļaužu atmiņā dzīvo atcere par viņa traģisko nāvi, šī savādā upura velte no dienas dienā krājas. To sauc par tāda vai tāda cilvēka kaudzi jeb mucchio.

Kolomba apstajas šīs zaru kaudzes priekšā un, nolauzusi zemeņkoka zaru, pievienoja to piramīdai.

—  Orso,— viņa sacīja,— šeit miris mūsu tēvs. Lūgsim par viņa dvēseli.

Viņa nometās ceļos. Orso tūlīt darīja tāpat. Šajā mirklī lēni iešķindējās ciema zvans, jo kāds cilvēks naktī bija miris. Orso apraudājās.

Pēc dažām minūtēm Kolomba piecēlās ar sausām acīm, bet satrauktu seju. Steigā viņa ar īkšķi pārmeta krusta zīmi, kas raksturīga viņas tautiešiem un parasti pavada svinīgus zvērestus; tad, vezdama līdzi brāli, viņa devās atpakaļ uz ciemu. Mājās atgriezās klusēdami. Orso uzkāpa savā istabā. Pēc brīža

Kolomba viņam sekoja, nesdama nelielu kārbu, ko nolika uz galda. Viņa to atvēra un izņēma lieliem asins plankumiem notrieptu kreklu.

—  Šeit, Orso, ir jūsu tēva krekls.

Un viņa to iemeta brālim klēpi.

—  Šeit ir svins, kas viņu trāpīja.

Viņa uzlika uz krekla divas aprūsējušas lodes.

—  Orso, mans brāli!— viņa iesaucās, mezdamās tā skavās un spēcīgi to sažņaugdama.— Orso, jūs viņu atriebsiet!

Viņa apkampa brāli gandrīz ar niknumu, noskūpstīja lodes un kreklu un izgāja no istabas, pametot brāli kā pārakmeņotu sēžam uz krēsla.

Orso kādu brīdi nekustējās, neuzdrošinādamies atvirzīt no sevis šīs baigās relikvijas. Galu galā saņēmies, viņš ielika tās atpaka| kārbā, aizsteidzās uz istabas viņu galu un iemetās gultā, pievērsdams seju sienai, ieurbdamies spilvenā, it kā gribēdams paslēpties no kāda spoka skatieniem. Māsas pēdējie vārdi nepārtraukti atbalsojās ausīs, un viņš šķita dzirdam liktenīgu, neatvairāmu pareģojumu, kas no viņa prasīja asinis — pie tam nevainīgas asinis. Nemēģināšu attēlot nelaimīgā jaunekļa izjūtas, kas bija tikpat nenoteiktas kā tas, kuras jauc galvu ārprātīgajam. Šajā stāvokli viņš palika ilgi, neuzdrošinādamies pagriezt galvu. Beidzot viņš piecēlās, aizvēra kārbu un steigšus izmetās ārā no mājas, klaiņāja pa laukiem, soļodams uz priekšu, pats nezinādams, kurp.

Pamazām āra gaiss viņu nomierināja; viņš kļuva rāmāks un sāka aukstasinīgāk aplīikot savu stāvokli un ceļus, pa kuriem no tā izkļūt. Ir jau zināms, ka Barričīni ģimeni viņš neturēja ne mazākās aizdomās par slepkavību; bet viņš tos vainoja bandīta Agostīni vēstules atdarināšanā; un šī vēstule, vismaz Orso tā domāja, bija viņa tēva nāves cēlonis. Viņš saprata, ka vajāt tos par vēstules viltošanu būs neiespējami. Bet, tikko viņu pārņēma viņa tautas aizspriedums vai iedzimtā dziņa un vilināja ar vieglu atriebības iespēju kādas takas līkumā, viņš to ar riebumu noraidīja, pievērsdams domas saviem pulka biedriem, Parīzes saloniem un it īpaši mis Nevilai. Tad atkal viņš atcerējās savas māsas pārmetumus; un viss, kas viņa asinīs vēl bija palicis korsikānisks, attaisnoja šos pārmetumus un tos paasināja. Šajā cīņā starp sirdsapziņu un aizspriedumiem bija tikai viena cerība, proti, ka viņš aiz kaut kāda iegansta varēs uzsākt ķildu ar vienu no advokāta dēliem un uzaicinās to uz divkauju. Ja viņš to ar lodi vai zobenu nogalinātu, tad viņa francūža un korsikāņa idejas būtu saskaņotas. Kad šī doma bija viņā nostiprinājusies, viņš jutās kā atbrīvots no smagas nastas;

pievienojās ari citi vērojumi, kas remdināja viņa ,drudžaino satraukumu. Cicerons, izmisis par savas meitas Tūlijas nāvi, aizmirsa sāpes, pārdomādams par visu skaisto, ko viņš varētu teikt tās piemiņai. Orso della Rebia uzmundrinājās, apcerēdams, kā viņš mis Nevilai varētu attēlot savas dvēseles noskaņas, attēlot tā, lai šajā skaistajā būtnē modinātu simpātijas.

Tuvojoties ciemam, no kura gluži nemanot bija krietni attālinājies, viņš izdzirda mazas meitenes balsi, kura dziedāja, bez šaubām, domādama, ka ir viena makijas pamales takā. Tā bija lēnā un vienmuļā žēlabu dziesma, un bērns dziedāja: «Manam dēlam, manam dēlam tai malā — uzglabājiet manu krustu un asinīm notriepto kreklu .. .»

—       Ko tu tur dziedi, mazā?— Orso, pēkšņi parādīdamies, dusmīgi jautāja.

—      Tas esat jūs, Ors Anton!— meitene, mazliet sabijusies, iesaucās.— Tā ir Kolombas jaunkundzes dziesma …

—  Es tev aizliedzu to dziedāt,— Orso draudīgā balsī sacīja.

Meitene, grozīdama galvu pa labi un pa kreisi, šķita vērojam,

kurā pusē meklēt glābiņu, un, bez šaubām, arī aizbēgtu, ja viņu nebūtu atturējušas rūpes par lielo saini, kas bija redzams viņai pie kājām.

Orso apkaunējās par savu straujumu.

—       Ko tu tur nes, mazā?— viņš tai vaicāja, cik vien mīlīgi spēdams.

Un, tā kā Kilīna vilcinājās ar atbildi, viņš pacēla drāniņas malu, kurā sainis bija ievīstīts, un ieraudzīja maizi un citas ēdamlietas.

—  Kam tu, bērns, nes šo maizi?— viņš tai jautāja.

—  Jūs jau gan zināt, kungs, ka savam tēvocim.

—  Vai tavs tēvocis nav bandīts?

—  Jūsu padevīgais kalps, Ors Antona kungs.

—  Ja žandarmi tevi sastaptu, tie izvaicātu, uz kurieni tu ej…

—       Es tiem sacītu,— meitene nevilcinādamās atbildēja,— ka nesu ēst ļaudīm, kas makijā cērt malku.

—       Un ja tu sastaptu kadu izsalkušu mednieku, kas gribētu paēst uz tava rēķina un atņemt tev ēdienu? …

—      To viņš neuzdrošinātos. Es pateiktu, ka tas domāts manam tēvocim.

—       Patiesi — viņš nav tas cilvēks, kas ļaus sev atņemt pusdienas. .. Tavs tēvocis gan tevi mīl?

—       Protams, Ors Anton! Kopš mans tētis miris, tēvocis gādā par mūsu ģimeni, par māti, par mani un par manu mazo māsiņu. Iekāin māmiņa saslima, viņš to ieteica bagātniekiem, lai tai dod darbu. Mērs man katru gadu dāvina pa kleitai, un kirē man māca katķismu un lasīt, kopš tēvocis ar viņu aprunājās. Bet sevišķi laba pret mums ir jūsu māsa.

Šajā mirklī uz takas parādījās suns. Meitene pacēla divus pirkstus pie mutes, un atskanēja spalgs svilpiens; tūlīt suns pieskrēja pie viņas un pieglaudās, tad strauji iedrāzās makijā. Un drīz vien divi nožēlojami ģērbušies, bet labi apbruņojušies vīri pacēlās aiz jaunaudzes pudura dažus solus no Orso. Varētu domāt, ka tie kā čūskas pielīduši rāpus starp miršu krūmājiem, kuri sedza apvidu.

—  A, Ors Anton, esiet sveicināts,— teica vecākais no abiem vīriem.— Kas tad nu, jūs mani nepazīstat?

—  Nē,— Orso atbildēja, viņā nolūkodamies.

—  Tīri brīnums, kā bārda un smailcepure pārvērš cilvēku! Leitnant, ieskatieties labi! Vai tad esat aizmirsis senos Vaterlo kaujas biedrus? Jūs vairs neatceraties Brando Savelli, kas viņā nelaimes dienā jums blakus izšāva ne mazumu ložu?

—  Kā! Tas esi tu?— Orso brīnījās.— Un tu dezertēji tūkstoš astoņsimt sešpadsmitajā gadā!

—  Tā ir, kā jūs sakāt, leitnanta kungs. Pie joda, dienests apgrūtina, turklāt man šeit bija jānokārto kaut kādi rēķini. Ha-ha! Kili, tu esi dūšīga meitene. Dod mums ātri, jo esam izsalkuši. Jūs nevarat iedomāties, dārgais leitnant, kāda ēstgriba mostas makijā. Kas mums šo sūta, Kolombas jaunkundze vai mērs?

—  Nē, tēvoc, to man priekš jums iedeva dzirnavniece un priekš māmiņas segu.

—  Ko viņa grib no manis?

—  Viņa saka: ļaudis no Lūkas, kurus viņa pieņēmusi lauku darbiem, tagad prasot trīsdesmit piecus sū, tāpēc ka aiz Pjetranēras plosās drudzis.

—  Šie sliņķi! Es paskatīšos; nerunāsim gari: leitnanta kungs, vai vēlaties piedalīties mūsu azaidā? Esam baudījuši liesākus azaidus toreiz, kad mūsu lielais tautietis vēl nebija atvaļināts.

—  Paldies! Arī mani atvaļināja.

—  Jā,, esmu par to dzirdējis, bet varu saderēt, ka jūs par to neskumstat. Arī jums šeit vēl jānokārto kādi rēķini.

—  Nu, kirē, pie galda!— bandīts teica savam biedram.— Orso kungs, stādu jums priekšā kirē kungu, tas ir, es gan īsti nezinu, vai viņš ir kirē, bet viņš ir tikpat zinošs.

—  Esmu nabaga teoloģijas students, cienījamais kungs,— sacīja otrs bandīts,— kuru aizkavējuši sekot viņa aicinājumam. Kas zina? Varbūt es būtu kļuvis pāvests, vai ne, Brandolačo?

—  Aiz kāda iemesla baznīcai laupīta jūsu zināšanu gaisma?— Orso jautāja.

—  Gluži nieka dēļ, kāda rēķina dēļ, kas man bija jānokārto, kā saka mans draugs Brandolačo; viena mana māsa bija izdarījusi muļķības pa to laiku, kamēr es urķējos vecās grāmatās Pizas universitātē. Man vajadzēja atgriezties, lai viņu izprecinātu. Bet pārāk steidzīgais līgavainis ņem un nomirst trīs dienas pirms manas ierašanās. Tad es vēršos — tāpat jūs manā vietā to būtu darījuši — pie nelaiķa brāļa. Man paziņo, ka tas esot precējies. Ko man bija darīt?

—  Tiešām tas ir visai sarežģīti. Un ko jūs darījāt?

—  Šajos gadījumos jāķeras pie šautenes gaiļa'.

—  Proti . ..

—  Ietriecu viņam lodi galvā,— bandīts aukstasinīgi noteica.

Orso sarāvās aiz riebuma. Tomēr ziņkārība un varbūt arī

vēlēšanās novilcināt brīdi, kad vajadzēs atgriezties mājās, lika viņam palikt uz vietas un turpināt sarunu ar šiem abiem vīriem, kuriem katram bija vismaz viena slepkavība uz sirdsapziņas.

Pa to laiku, kamēr biedrs runāja, Brandolačo nolika viņam priekšā maizi un gaļu, paņēma arī pats un iedeva sunim tā tiesu, stādīdams to priekšā ar vārdu Brisko; tam piemītot apbrīnojams instinkts uzost voltižēru, lai arī kā viņš būtu pārģērbies. Beidzot Brandolačo nogrieza maizes riku un šķēli necepta šķiņķa, ko pasniedza brāļameitai.

—  Cik bandītam skaista dzīve!— iesaucās bijušais teoloģijas students.— Jūs varbūt kadu dienu to nobaudīsiet, della Rebias kungs, un jūs redzēsiet, cik jauki ir nepazīt cita pavēlnieka kā tikai savu kaprīzi.

Līdz tam bandīts bija runājis itāliski; tagad viņš turpināja franciski:

—  Korsikā nav tā zeme, kurā jauns vīrietis varētu sevišķi uzjautrināties; bet bandīts — kāda atšķirība! Sievietes ir uz mums kā trakas. Tādam, kādu jūs mani redzat, man ir trīs mīļās trīs dažādos novados. Es visur esmu kā mājās, un viena no tām ir žandarma sieva.

—  Jūs, mans kungs, protat visai daudz valodu,— Orso nopietni sacīja.

—  Kad viņai būs piecpadsmit gadu,— Kilinas tēvocis teica,— es viņu labi izprecināšu. Man jau precinieks ir padomā.

—  Vai tu pats runāsi ar precinieku?— Orso jautāja.

—  Protams. Vai jūs domājat, ka jebkurš no vietējiem bagātniekiem, kam es pateiktu: «Es, Brando Savelli, labprāt redzētu, ka jūsu dēls apprecas ar Mikelīnu Savelli»,— vai jūs domājat, ka man nāktos to vīru vilkt aiz ausīm?

—  Es viņam neieteiktu ietiepties,— otrs bandīts sacīja.— Manam biedram ir pasmaga roka.

—  Ja es būtu blēdis,— Brandolačo turpināja,— nelietis un krāpnieks, tad man vajadzētu tikai atvērt savu somu, un simtsū gabali birtu tajā.

— Tad gan laikam tavā somā ir kaut kas,— Orso teica,— kas viņus pievelk?

—  Nekas; bet, ja es aizrakstītu, kā daži jau ir darījuši, kādam bagātniekam: «Man vajadzīgi simt franki»,— viņš steigtos man tos atsūtīt. Taču es, leitnant, esmu godavīrs.

—  Vai jūs, della Rebias kungs, zināt,— sacīja bandīts, ko viņa biedrs godāja par kirē,— vai jūs zināt, ka šajā vienkāršo tikumu zemē atrodas daži nožēlojami nelieši, kuri izmanto cieņu, kādu mēs iedvešam ar savām pasēm (viņš norādīja uz savu šauteni), lai piedzītu vekseļus, viltojot mūsu rokrakstu?

—  To es zinu,— Orso skarbi attrauca,— bet kādus vekseļus?

—  Pirms kāda pusgada,— turpināja bandīts,— es klaiņāju Orecas apkaimē, un pēkšņi pie manis pienāca kāds zemnieks un,

'jau pa gabalu noceldams cepuri, sacīja: «Ak, kirē kungs (tā viņi mani vienmēr dēvē), atvainojiet, bet dodiet man laiku; nevarēju sadabūt vairāk par piecdesmit pieciem frankiem: patiesi, tas ir viss, ko varēju sagrabināt.» Biju kā no mākoņiem nokritis. «Ko tu runā, lempi! Piecdesmit pieci franki?» es viņam noprasu. «Es gribēju teikt — sešdesmit pieci,» viņš man atbild, «bet simt, kā jūs man prasāt, ir neiespējami.»—«Kā, nelga, es tev prasot simt franku? Es tevi nepazīstu!» Tad viņš man pasniedza vēstuli vai, drīzāk, gluži netīru skrandu, ar kuru uzaicināts nolikt norādītajā vietā simt franku, ja viņš negribot redzēt, ka Džokanto Kastrikoni — tas ir mans vārds — nodedzina viņa māju un nokauj viņa govis. Iedomājieties, kādam nebija trūcis neģēlības atdarināt manu parakstu! Visvairāk mani aizkaitināja tas, ka vēstule bija uzrakstīta izloksnē, ar daudzām pareizrakstības kļūdām … Es lai ielaistu šādas kļūdas, es, kas universitātē guvu visas godalgas! Sāku ar to, ka iekrāvu tam nejēgam pļauku, tā ka viņš apgriezās divas reizes apkārt. «Ko, tu mani uzskati par zagli, blēdis tāds!» es viņam saku un pamatīgi iesperu ar kāju, jūs jau zināt, kurā vietā. Mazliet

—  Jā, kirē,— teica Brandolačo,— par to šāvienu es tevi apskaužu. Tu gan pamatīgi nosmējies?

—  Biju trāpījis bastiaccio deniņos,— bandīts turpināja,— un tas man atgādināja Vergilija vārsmas:

.. .Lic/uefacto tempora plumbo Diffidit, ac muita porrectum extendit arēna.2 Liquefacto! Vai jūs, Orso kungs, domājat, ka svina lode kūst no ātruma, ar kādu tā trauc pa gaisu? Jūs esat studējis ballistiku, jums gan vajadzētu man pateikt, vai tas ir malds vai patiesība.

Orso bija patīkamāk iztirzāt šo fizikas jautājumu nekā pārspriest ar licenciātu viņa rīcības morāliskumu. Brandolačo, kam šī zinātniskā spriedelēšana nemaz nebija pa prātam, pārtrauca to, aizrādīdams, ka saule jau noriet.

—  Tā kā jūs negribat iebaudīt azaidu kopā ar mums, Ors Anton,— Brandolačo sacīja,— tad ieteiktu jums Kolombas jaunkundzei nelikt vēl ilgāk gaidīt. Turklāt ne vienmēr ir labi klaiņāt pa ceļiem, kad saule jau norietējusi. Kāpēc jūs staigājat bez šautenes? Šajā apvidū mīt arī nelabi ļaudis; piesargieties no tiem. Šodien jums nav no kā baidīties; Barričīni atveduši prefektu savās mājās; viņi to sastapa uz ceļa, un tas apstājās uz vienu dienu Pjetranērā pirms došanās uz Kortu, kur viņš kādu pamatakmeni, kā to dēvē . . . blēņas! Prefekts pārgulēs šonakt pie Barričīni; bet rīt viņiem būs brīvas rokas. Tur ir Vinčentello, nelādzīgs puisis, un Orlandučo, kas nemaz nav labāks… Mēģiniet sastapties ar tiem pa vienam, šodien vienu, rīt otru; bet esiet piesardzīgs, to es jums saku.

—  Paldies par padomu,— Orso atteica,— taču man nav ar viņiem nekā kopīga; iekām viņi mani neuzmeklēs, man nav nekā, ko viņiem sacīt.

Bandīts neticīgi paklakšķināja ar mēli, tomēr nekā neiebilda. Orso piecēlās, lai dotos projām, un Brandolačo sacīja:

—  Ak tā, neesmu vēl jums pateicies par pulveri; tas man nāca īstajā laikā. Tagad man nekā netrūkst… tas ir, man gan vēl trūkst zābaku, bet tos es tuvākajā laikā uztaisīšu no muflona ādas.

Orso ļāva ieslīdēt bandīta plaukstā diviem piecfranku gabaliem.

—  Pulveri tev sūtīja Kolomba; šeit tev būs ar ko nopirkt zābakus.

—  Tikai bez muļķībām, mīļais leitnant,— iesaucās Brandolačo, atdodams atpakaļ naudas gabalus.— Vai jūs mani uzskatāt par ubagu? Es pieņemu maizi un pulveri, bet cita nekā negribu.

—  Es domāju, ka veci karavīri gan var viens otram izlīdzēt. Nu labi, dzīvojiet sveiki!

Taču pirms aiziešanas Orso nemanot iebāza naudu bandīta somā.

—  Ardievu, Ors Anton!— teica teologs.— Mēs varbūt atkal sastapsimies visdrīzākā laikā makijā un tad turpināsim studēt Vergiliju.

Orso bija šķīries no saviem godājamiem tautiešiem jau kopš kādas ceturtdaļstundas, kad izdzirdēja, ka viens visiem spēkiem skrien viņam pakaļ. Tas bija Brandolačo.

—  Leitnant, tas ir kaut kas nedzirdēts!— viņš iesaucās, gluži aizelsies.— Tas ir par traku! Ņemiet savus desmit frankus. Kādam citam es šo joku tā nepalaistu garām. Sirsnīgākie sveicieni Kolombas jaunkundzei. Jūs mani pagalam nokausējāt! Arlabvakar!

XII

Orso atrada Kolombu mazliet nobažījušos par brāļa ilgo prombūtni; viņu ieraudzījusi, meitene atkal pieņēma savu parasto sērīgi līksmo izskatu. Vakariņu laikā abi sarunājās tikai par vienaldzīgām lietām, un Orso, māsas rāmā izskata iedrošināts, pastāstīja tai par sastapšanos ar bandītiem un pat uzdrošinājās izsacīt dažas zobgalības par morālo un reliģiozo audzināšanu, kādu saņem mazā Kilīna sava tēvoča un viņa godājamā kolēģa sinjora Kastrikoni gādībā.

—  Brandolačo ir godavīrs,— Kolomba sacīja,— bet par Kastrikoni esmu dzirdējusi runājam, ka viņš esot cilvēks bez principiem.

—  Es domāju,— Orso teica,— ka viņš ir tikpat daudz vērts, cik Brandolačo, un Brandolačo tikpat daudz, cik viņš. Kā viens, tā olrs ir atklatā karā pret sabiedrību. Pirmais noziegums viņus ved ar katru dienu pie jauniem noziegumiem; un tomēr varbūt viņi nav tik vainīgi kā dažs labs, kas nedzīvo makijā.

Prieka spožums iestarojās uz viņa māsas pieres.

—  Jā,— Orso turpināja,-^- šiem nožēlojamiem ir sava veida goda jūtas. Ne zemiska iekāre, bet gan briesmīgs aizspriedums viņus iedzinis tajā dzīvē, kādu viņi dzīvo.

Brīdi abi klusēja.

—  Mīļais brāli,— ierunājās Kolomba, ielejot viņam tasē kafiju,— jūs varbūt zināt, ka Karlo Batista Pjetri pagājušaja nakti nomiris? Jā, viņš miris no purva drudža.

—  Kas ir šis Pjetri?

—  Viņš ir mūsu ciema iedzīvotājs, Madlēnas vīrs, tās, kura saņēma mūsu mirstošā tēva kabatas grāmatiņu. Atraitne bija atnākusi un lūdza mani ierasties uz nelaiķa apstāvēšanu un nodziedāt tur kaut ko. Arī jums pieklātos atnākt. Viņi ir mūsu kaimiņi, un tas ir pakalpojums, ko šādā mazā ciematā nevar atteikt.

—  Pie joda tavas apstāvēšanas, Kolomba! Man netīk redzēt savu māsu tā publiski izrādāmies.

—  Orso,— Kolomba atbildēja,— katrs godina savus aizgājējus īpatnējā veidā. Ballata mums ir senču mantojums, un mums tā jātur godā kā sena paraža. Madlēnai pašai nav uz to dāvanu, un vecā Fjordispīna, kas ir labākā žēlabu dziesmu teicēja visā apvidū, sasirgusi. Kādam ir jāteic ballata.

—  Vai tu domā, ka Karlo Batista neatradīs ceļu uz viņpasauli, ja pie viņa šķirsta nenodziedās vājas vārsmas? Dodies uz apstāvēšanu, Kolomba; iešu tev līdzi, bet neimprovizē; tas tavā vecumā nepieklājas, un … es tev to lūdzu, māsiņ.

—  Brālīt, esmu apsolījusi. Tas ir šejieniešu paradums, jūs to zināt, un, es atkārtoju, esmu vienīgā, kas var improvizēt.

—  Muļķīgs paradums!

—  Es ļoti ciešu, tā dziedot. Tas man atsauc atmiņā visas mūsu pašu nelaimes. Rīt es būšu no tā slima; bet tā ir vajadzīgs. Atļaujiet man to, mans brāli! Atcerieties, ka Ajačo jūs man likāt improvizēt, lai izklaidētu to angļu jaunkundzi, kura uzjautrinājās par mūsu senajām ieražām. Vai tad es šodien nevaru improvizēt šiem nabaga cilvēkiem, kuri par to būs man pateicīgi un kuriem tas palīdzēs panest viņu sāpes?

—  Labi, dari, kā gribi. Varu saderēt, ka esi jau sacerējusi savu baliatu un negribi, ka būtu to darījusi veltīgi.

—  Nē, brālīt, es nevarētu to sacerēt iepriekš! Es nostājos pie nelaiķa un domāju par palicējiem. Asaras man sakāpj acīs, un tad es skandinu to, kas man ienāk prātā.

Tas viss tika pateikts tik vienkārši, ka bija neiespējami iedomāties sinjorīnā Kolombā runājām kaut vai pašu niecīgāko dzejnieces augstprātību. Orso piekāpās un devās līdzi māsai uz Pjetri māju. Mirušais bija noguldīts uz galda — atsegtu seju — pašā lielākajā nama istabā. Logi un durvis bija atvērtas, un apkārt galdam dega vaska sveces. Mirušā galvgalī stāvēja atraitne, un viņai aiz muguras liels bars sieviešu aizņēma visu istabas vienu pusi; otrā pusē bija sarindojušies vīrieši; tie stāvēja atsegtām galvām, acis stingi pievērsuši līķim, dziļā klusumā. Katrs jaunieradies apmeklētājs pienāca pie galda, noskūpstīja aizgājēju1 , pamāja ar galvu atraitnei un viņas dēlam un pēc tam, ne vārda nerunādams, iestājās lokā. Laiku pa laikam tomēr kāds no klātesošajiem pārtrauca svinīgo klusumu, lai izteiktu dažus vārdus aizgājējam. «Kādēļ tu pameti savu labo sievu?» teica kāda kūma. «Vai viņa tevi neloloja? Kā tev trūka? Kāpēc nepagaidīji vēl mēnesi, tava vedekla būtu tev dāvājusi mazdēliņu.»

Stalts jauneklis, Pjetri dēls, spiezdams tēva salto roku, izsaucās: «Ai, kāpēc tu neesi miris nelabā nāvē?2 Mēs tevi atriebtu!»

Tie bija pirmie vārdi, kurus Orso ienākdams dzirdēja. Viņu ieraugot, loks pašķīrās, un klusa, ziņkārīga čala vēstīja sapulcējušos ļaužu gaidas, kuras bija modinājusi žēlabu dziesmu teicējas klātiene. Kolomba noskūpstīja atraitni, satvēra viņas roku un palika dažas minūtes, gremdējoties sevī, nodurtām acīm. Tad viņa atsvieda savu mezzaro, stingi paskatījās uz mirušo un — pieliekusies pie līķa, gandrīz tikpat bāla kā tas—sāka šādi:

«Karlo Batista! Lai Kristus pieņem tavu dvēseli!— Dzīvot ir ciest. Tu dodies turp, kur nav ne saules, ne sala. Nav vajadzīgs tev tavs sirpis, nedz smagais kaplis. Darba tev vairs nebūs. Turpmāk visas tavas dienas būs svētdienas.— Karlo Batista, lai

Kristum pieder tava dvēsele! Tavs dēls valda tavā namā.— Redzēju nogāžamies ozolu, ko libečo' bija nokaltējis. Es domāju, ka tas ir iznīcis. Bet, kad atkal devos tam garām — raug, tā sakne bija izdzinusi asnu. Asns izvērtās par ozolu ar kuplu lapotni. Zem tā spēcīgajiem zariem, Madlēn, vari atpūsties — un domā par ozolu, kura vairs nav.»

Šeit Madlēna skaļi iešņukstējās, un divi trīs vīri, kuri vajadzības gadījumā būtu šāvuši uz kristīgiem cilvēkiem tikpat aukstasinīgi kā uz fazāniem, sāka slaucīt no iedegušajiem vaigiem lielas asaras.

Kolomba kādu laiku turpināja tādā garā, gan uzrunādama nelaiķi, gan viņa ģimeni, un reizēm ar ballatā bieži lietotu paņēmienu lika runāt pašam mirušajam, mierinot savus draugus un izsakot tiem padomus. Improvizējot Kolombas sejā iegūla cildena izteiksme; āda pietvīka maigi rožaina, jo vairāk izceļot zobu mirdzumu un ieplesto acu uguni. Viņa bija kā pītija uz trijkāja. Bez dažām nopūtām, dažām apspiestām elsām nedzirdēja ne klusāko čukstu pūlī, kas drūzmējās ap viņu. Kaut gan Orso bija daudz mazāk jūtīgs pret šo mežonīgo dzeju, tomēr drīz vien viņš jutās aizrauts vispārējā aizkustinājumā. Paslēpies tumšā istabas kaktā, viņš raudāja tāpat kā Pjetri dēls.

Pēkšņi klausītāju vidū izcēlās viegla kustība; loks pavērās, istabā ienāca vairāki cilvēki. No cieņas, kādu tiem izrādīja, no padevīgās steigas, ar kādu tiem atbrīvoja vietu, bija redzams, ka tie ir ievērojami ļaudis, kuru apmeklējums ļoti pagodina šo namu. Tomēr aiz godbijības pret ballatu neviens viņus neuzrunāja. Tas, kas bija ienācis pirmais, šķita gadu četrdesmit vecs. Viņa melnie svārki, sarkanā ordeņlentite pogcaurumā, pašapzinīgais svarīgums sejas izteiksmē uzreiz ļāva uzminēt, ka tas ir prefekts. Aiz viņa ienāca sagumis sirmgalvis ar žultainu sejas krāsu, kurš vāji slēpa aiz zaļiem briļļu stikliem biklu un tramīgu skatienu. Viņam mugurā bija pārāk plats, melns uzvalks, kas kaut gan izskatījās vēl gluži jauns, acīm redzami bija šūdināts pirms daudziem gadiem. Tā kā visu laiku viņš turējās blakus prefektam, tad izskatījās, ka viņš gribētu paslēpties tā ēnā. Beigās aiz viņa ienāca divi gara auguma jaunekļi saulē iedegušām sejām, kuplu vaigubārdu aizēnotiem vaigiem, lepnām, augstprātīgām acīm, kuras izrādīja nekautrīgu ziņkārību. Orso jau bija paguvis aizmirst sava ciema ļaužu sejas, bet, ieraugot sirmgalvi ar zaļajām brillēm, viņā uzreiz atdzīvojās senas atmiņas. Viņa klātienes prefekta pavadonībā pietika, lai uzreiz viņu pazītu. Tas bija advokāts Barričīni, Pjetranēras mērs, kas bija ieradies ar saviem abiem dēliem, lai parādītu prefektam, kā notiek nelaiķa apstāvēšana. Būtu grūti noteikt, kas šajā mirklī norisinājās Orso dvēselē, taču viņa tēva ienaidnieka klātiene modināja viņā kaut ko līdzīgu riebumam, un vairāk nekā jebkad viņš jutās pieejams aizdomām, kuras tik ilgi bija apslāpējis.

Kolombas kustīgajā sejā, ieraugot cilvēku, kam bija zvērējusi nāvīgu ienaidu, tūlīt iezīmējās drūma izteiksme. Viņa nobālēja, balss kļuva skarba, pasāktā vārsma pamira uz lūpām . .. bet drīz vien, no jauna uzsākot raudu dziesmu, viņa turpināja ar jaunu sparu:

«Kad piekūns gaužas pie izpostītās ligzdas, apkārt lidinās vārnas un pulgo viņa sāpes.»

Te atskanēja apslāpēti smiekli: vainīgie bija abi tikko ienākušie jaunekļi, kuriem, bez šaubām, likās, ka metafora ir pārāk pārspīlēta.

«Piekūns saņemsies, pletīs spārnus, noskalos tas savu knābi asinīs.— Un tu, Karlo Batista, kam tavi draugi teic pēdējos sveicienus,— diezgan ir ritējušas viņu asaras.— Tikai nabaga sērdiene tevi neapraudās. Kāpēc lai viņa tevi apraudātu?— Aizmidzis tu esi, gadu nastas mākts, savu mīļo vidū — gatavs parādīties visuvarenā priekšā. Bārenīte apraud savu tēvu, kuru pārsteiguši gļēvi slepkavas — nošāvuši slepus no aizmugures,— savu tēvu, kura asinis vēl sārto zaļu lapu kaudzes apsegā. Bet bārenīte ir sasmēlusi viņa asinis — šīs cēlās nevainīgā asinis; viņa tās izlaistījusi pār Pjetranēru, lai pārvēršas tās nāvējošā indē. Un Pjetranēra paliks apzīmēta, līdz kamēr vainīgā asinis būs izdzēsušas nevainīgā asins pēdas.»

Pēc pēdējiem vārdiem Kolomba atkrita uz krēsla, pārvilka mezzaro pāri sejai, un varēja dzirdēt, ka viņa elso. Sievietes raudādamas drūzmējās ap dziesmu teicēju; vairāki vīrieši meta niknus skatienus uz mēru un viņa dēliem; daži sirmgalvji čukstēdami izteica sašutumu par skandālu, kuru jaunatnācēji bija sacēluši. Nelaiķa dēls jau spiedās cauri pūlim, lai lūgtu mēru nekavējoties atstāt šo telpu, taču tas negaidīja uzaicinājumu. Mērs devās uz durvīm, un viņa abi dēli jau bija uz ielas. Prefekts izteica jaunajam Pjetri nedaudzus līdzjūtības vārdus un tūlīt viņiem sekoja. Orso piegāja pie māsas, satvēra viņu aiz rokas un izveda ārā no istabas.

— Pavadiet viņus!— teica jaunais Pjetri dažiem saviem draugiem.— Parūpējieties, lai viņiem nenotiek kas ļauns!

Pāris jaunekļu žigli iebāza savus stiletus svārku piedurknē un pavadīja Orso un Kolombu līdz viņu mājas durvīm.

XIII

Aizelsusies un pagurusi Kolomba nespēja izrunāt ne vārda. Galvu atbalstījusi uz brāļa pleca, viņa turēja vienu tā roku sažņaugtu savējās. Kaut gan sirdī Orso nebija māsai pateicīgs par žēlabu dziesmas beigu daļu, viņš tomēr bija pārāk satraukts, lai izteiktu kaut mazāko pārmetumu. Klusēdams viņš gaidīja beidzamies nervu lēkmi, kas šķita Kolombu sagrābusi, kad pie durvīm pieklauvēja, ienāca Savērija un gluži izbijusies pieteica: «Prefekta kungs!» Dzirdot šo vārdu, Kolomba, it kā kaunēda- mās par savu vājumu, piecēlās un palika stāvam kājās, atbalstīdamās uz krēsla, kas redzami trīcēja zem viņas rokas.

Prefekts iesāka ar īsu, banālu atvainošanos par apmeklējuma nepiemēroto laiku, izteica savu nožēlu Kolombas jaunkundzei, runāja par spēcīga saviļņojuma briesmām, nopēla žēlabu sacerēšanas ieražu, jo sacerētājas talants dziesmu padarot tikai vēl smagāku klausītājiem; viņš veikli iepina vieglu pārmetumu par pēdējās improvizācijas tendenci. Tad, mainīdams toni, sacīja:

—  Della Rebias kungs, man uzticēti sveicieni no jūsu angļu draugiem; mis Nevila liek sirsnīgi sveicināt jūsu māsu. Man jums jānodod vēstule no viņas.

—  Vēstule no mis Neviļas?— Orso iesaucās.

—  Diemžēl man tās nav līdzi, bet pēc piecām minūtēm jūs to saņemsiet. Viņas tēvs bija savārdzis. Brīdi mēs bažījāmies, vai viņš nav sasirdzis ar mūsu briesmīgo drudzi. Par laimi, tagad viņam briesmas vairs nedraud, kā jūs pats par to varēsiet pārliecināties, jo jūs viņu, domājams, drīz vien redzēsiet.

—  Mis Nevila gan būs bijusi ļoti noraizējusies?

—  Par laimi, viņa briesmas apjauta tikai tad, kad tās jau bija garām. Della Rebias kungs, mis Nevila man ir daudz stāstījusi par jums un jūsu māsas jaunkundzi.

Orso paklanījās.

—  Viņa jūt sirsnīgu draudzību pret jums abiem. Aiz viņas piemīlīgās ārienes, aiz šķietamās aušības slēpjas dziļš saprāts.

—  Viņa ir burvīga jauna dāma,— Orso teica.

—  Ierodos pie jums, della Rebias kungs, gandrīz pēc viņas ierosinājuma. Nevienam nav zināms labāk par mani kāds liktenīgs notikums, kuru man būtu daudz patīkamāk jums neatgādināt. Tā kā Barričīni kungs vēl ir Pjetranēras mērs un es šī departamenta prefekts, tad man nevajadzēs jums stāstīt, par cik svarīgām es uzskatu zināmas aizdomas, kuras, ja esmu pareizi informēts, dažas neapzinīgas personas jums ir izsacījušas un kuras jūs esat noraidījis — arī tas man ir zināms — ar nepaliku, kādu varēja sagaidīt, ņemot vērā jūsu stāvokli un jūsu raksturu.

—  Kolomba,— Orso, krēslā sakustēdamies, sacīja,— tu esi ļoti nogurusi. Tev vajadzētu iet atgulties.

Kolomba noraidot papurināja galvu. Viņa bija atguvusi parasto mieru un ieurbās kvēlām acīm prefektā.

—  Barričīni kungs,— prefekts turpināja,— labprāt vēlētos redzēt izbeidzamies šo zināmo ienaidu … tas ir, neskaidro stāvokli, kādā jūs esat vieni pret otriem … Es 110 savas puses būtu ļoti iepriecināts redzot, ka jūs ar viņu nodibinātu attieksmes, kādās vajadzētu būt cilvekiem, kas radīti, lai viens otru cienītu . ..

—  Prefekta kungs,— Orso satrauktā balsī viņu pārtrauca,— nekad neesmu vainojis advokātu Barričīni, ka tas būtu noslepkavojis manu tēvu, bet viņš ir izdarījis ko tādu, kas man uz visiem laikiem būs par šķērsli, lai stātos ar viņu kaut jebkādās attiecībās. Viņš ir viltojis kādu draudu vēstuli kāda visiem pazīstama bandīta vārda . . . vismaz viņš šo viltojumu netiešā veidā ir piedēvējis manam tēvam. Šī vēstule tad arī, prefekta kungs, domājams, ir bijusi mana tēva nāves netiešais iemesls.

Prefekts kādu mirkli pārdomāja.

—  Ka jūsu tēva kungs tam noticēja, kad, sava straujā rakstura aizrauts, tiesājās ar Barričīni kungu, tas ir piedodams, bet jums šāds maldīgs uzskats nav attaisnojams. Apdomājiet taču, ka Barričīni nebija nekādas intereses viltot šo vēstuli… Nerunāšu par viņa raksturu … jūs viņu nemaz nepazīstat, jo esat iepriekš noskaņots pret viņu . .. bet jūs taču nevarat iedomāties, ka cilvēks, kas pazīst likumus .. .

—  Bet, mans kungs,— Orso pieceldamies sacīja,— padomājiet taču,— sacīt, ka šī vēstule nav Barričīni kunga darbs, nozīmētu to uzkraut manam tēvam. Viņa gods, prefekta kungs, ir mans gods.

—  Neviens nav vairāk par mani pārliecināts,— prefekts turpināja,— par della Rebias kunga godīgumu … bet… šīs vēstules autors tagad zināms.

—  Kas?— iesaucās Kolomba, tuvodamās prefektam.

—  Kāds nožēlojams plukata, kas vainīgs vairākos noziegumos . . . tādos, kādus jūs, korsikāņi, nepiedodat,— kāds zaglis Tomazo Bjanki, kas pašreiz sēž Bastijas cietumā, atzinies, ka ir šīs liktenīgās vēstules rakstītājs.

—  Es nepazīstu šo cilvēku,— Orso sacīja,— kāds tad būtu bijis viņa mērķis?

—  Tas ir mūsu puses cilvēks,— Kolomba leica,— mūsu kādreizējā dzirnavnieka brālis. Viņš ir ļaundaris un melis un nav pelnījis, lai viņam ticētu.

—  Jūs tūlīt apsvērsiet,— prefekts turpināja,— kāda interese viņam bijusi šaja lietā. Dzirnavnieks, par kuru runā māsas jaunkundze,— viņu sauca, es domāju, Teodors,— nomāja no pulkveža dzirnavas, kas bija pie strauta, kura piederību jūsu tēva kungam Barričīni kungs apstrīdēja. Pulkvedis, kā parasti, nebūdams mantrausis, neguva gandrīz nekāda labuma 110 savām dzirnavām. Tomazo noprātoja, ka būs jāmaksā krietni liela noma, ja Barričīni kungs dabūs strautu, jo ir zināms, ka Barričīni kungs diezgan stipri mīl naudu. īsi sakot, gribēdams pakalpot brālim, Tomazo viltojis bandīta vēstuli, un tas ir viss. Jūs zināt, ka Korsikā ģimenes saites ir tik spēcīgas, ka tās reizēm noved pie pārkāpumiem .. . Esiet tik laipni un iepazīstieties ar vēstuli, ko man atrakstījis ģenerālprokurors; tā apstiprinās tikko sacīto.

Orso steigā pārskatīja vēstuli, kurā bija sīki atstāstīta Tomazo atzīšanās, un Kolomba tai pašā laikā lasīja pāri brāļa plecam.

Nobeigusi viņa iesaucās:

—  Orlandučo Barričīni bija aizbraucis uz Bastiju pirms viena mēneša, kad kļuva zināms, ka mans brālis atgriezīsies. Orlandučo būs sastapies ar Tomazo un nopircis no viņa šos melus.

—  Jaunkundz, jūs visu izskaidrojat ar naidīgiem pieņēmumiem,— prefekts nepacietīgi sacīja.— Vai tā var atklāt patiesību? Jūs, della Rebias kungs, esat aukstasinīgs. Sakiet — kā jūs tagad domājat? Vai jūs ticat tāpat kā jaunkundze, ka cilvēks, kurš varēja sagaidīt tikai diezgan nelielu sodu, ar vieglu sirdi uzņemsies viltojuma pārkāpumu, lai pakalpotu kādam cilvēkam, ko nemaz nepazīst?

Orso pārlasīja ģenerālprokurora vēstuli, apsvērdams katru vārdu neparasti uzmanīgi, jo, kopš bija redzējis advokātu Barričīni, viņš juta, ka viņam būs daudz grūtāk gūt pārliecību, nekā tas būtu noticis pirms dažām dienām. Galu galā viņš bija spiests atzīt, ka izskaidrojums viņam liekas pietiekams. Bet Kolomba sparīgi iesaucās:

— Tomazo Bjanki ir blēdis! Viņu nenotiesās, vai arī viņš izbēgs no cietuma, esmu par to pārliecināta.

Prefekts paraustīja plecus.

—  Iepazīstināju jūs, della Rebias kungs,— viņš teica,— ar paskaidrojumiem, kādus esmu saņēmis. Es tagad iešu un atstāšu jūs pārdomās. Gaidīšu, kamēr jūsu saprāts novedīs jūs pie

skaidrības, un es ceru, ka tas būs spēcīgāks par … jūsu māsas iedomām.

Orso, ar dažiem vārdiem atvainojis Kolombu, atkārtoja, -ka tagad uzskatot Tomazo par vienīgo vaininieku.

Prefekts bija piecēlies, lai dotos projām.

—      Ja nebūtu tik vēls,— viņš sacīja,— uzaicinātu jūs līdzi pēc mis Neviļas vēstules.. . Pie tā paša jūs varētu pateikt Barričīni kungam to, ko man nupat sacījāt, un viss būtu izbeigts.

—       Nekad Orso della Rebia nespers soli pie Barričīni!— Kolomba nesavaldīgi iesaucās.

—       Jaunkundze, kā liekas, ir ģimenes tintinajo\uc1— prefekts zobgalīgi sacīja.

—       Prefekta kungs,— Kolomba stingri noteica,— jūs tiekat pievilts. Jūs nepazīstat advokātu. Viņš ir visviltīgākais, visblēdīgākais cilvēks. No visas sirds lūdzu jūs, nelieciet manam brālim darīt kaut ko tādu, kas viņam sagādātu negodu.

—  Kolomba!— Orso iesaucās.— Aiz kaislības tu zaudē prātu!

—       Orso! Orso! Pie kārbas, kuru es jums nodevu, es jūs lūdzos, uzklausiet mani! Starp jums un Barričīni ir asinis; jūs nedrīkstat iet pie viņiem!

—  Māsa!

—       Nē, mans brāli, jūs neiesiet, vai arī es atstāšu šo māju, un jūs mani nekad vairs neredzēsiet! … Orso, esiet žēlīgs!

Un viņa nokrita ceļos.

—       Man patiesi žēl,— prefekts sacīja,— redzēt della Rebias jaunkundzi tik nesaprātīgu. Es ceru, ka jūs viņu pārliecināsiet.

Viņš pavēra durvis un apstājās, it kā gaidīdams, ka Orso sekos.

—  Es tagad nevaru viņu atstāt.— Orso sacīja . .— Rīt, ja . ..

—  Es došos ceļā agri.

—       Vismaz nogaidiet līdz rītam!— Kolomba, rokas sažņau- gusi, lūdzās.— Ļaujiet man vēlreiz izskatīt tēva papīrus … To jūs man nedrīkstat atteikt.

—       Labi! Izskati tos šovakar, bet tad tu mani vairs nedrīksti mocīt ar šo neapvaldīto naidu … Tūkstoškārt atvainojos, prefekta kungs… Es pats ari nejūtos īsti labi… Labāk atliksim to uz rītu.

—       Rīts gudrāks nekā vakars,— prefekts aiziedams sacīja,— es ceru, ka rīt jūsu nenosvērtība būs izbeigusies.

' Tā sauc aunu, kam piesiets zvaniņš un kas vada ganāmpulku; metaforā tā dēvē ari ģimenes locekli, kurš ir noteicējs visos svarigos jautājumos. (Autora piezīme.)

—  Savērija,— Kolomba uzsauca,— paņem laternu un pavadi prefekta kungu! Viņš tev iedos vēstuli, ko atnest manam brālim.

Viņa piebilda vēl dažus vārdus, kurus dzirdēja tikai Savērija.

—  Kolomba,— Orso teica, kad prefekts bija aizgājis,— tu man sagādāji lielas raizes. Vai tu vienmēr atteiksies saskatīt skaidri saredzamas lietas?

—  Jūs man devāt laiku līdz ritam,— viņa atbildēja.— Tas nav daudz, bet es vēl ceru.

Tad viņa paņēma atslēgu saišķi un uzsteidzās kādā augšējā stāva istabā. Varēja dzirdēt, ka viņa tur steigā atver atvilktnes un rakņājas pa rakstāmgaldu, kurā pulkvedis della Rebia mēdza ieslēgt savus svarīgos papīrus.

XIV

Savērija ilgi neatgriezās, un Orso pacietība bija gandrīz izsmelta, kad kalpone galu galā atkal parādījās, turēdama rokā vēstuli; viņai sekoja mazā Kilīna, acis berzēdama, jo bija uzmodināta no saldākā miega.

—  Bērniņ, ko tad tu šeit gribi tādā vēlā stundā?— Orso jautāja.

—  Jaunkundze mani aicināja,— Kilīna atbildēja.

«Sasodīts, ko viņa no tās grib?» Orso nodomāja; taču viņš

steidzās atplēst mis Lidijas vēstuli, un, kamēr to lasīja, Kilīna devās augšā pie viņa māsas.

«Cienītais kungs, mans tēvs bija mazliet saslimis,» rakstīja mis Nevila, «turklāt viņš ir tik kūtrs rakstītājs, ka man jābūt viņam par sekretāri. Jūs jau zināt, ka todien viņš vis neapbrīnoja ainavu kopā ar mums, bet sabrida kājas pa jūras liedagu, un jūsu burvīgajā salā ar to pietiek, lai noķertu drudzi. Jau no šejienes redzu Jūs saraucam seju; Jūs, bez šaubām, tverat pēc stileta, bet es ceru, ka tā Jums vairs nav. Tātad manam tēvam bija neliels drudzis un man lielas izbailes; prefekts, ko es joprojām uzskatu par laipnu cilvēku, sagādāja mums arī ļoti laipnu ārstu, kurš pāris dienās mūs izvadīja no likstām; drudža lēkme vairs nav atkārtojusies, un tēvs atkal grib medīt, bet es to viņam vēl neatļauju.— Kādu jūs atradāt savu kalnu pili? Vai Jūsu ziemeļu tornis vēl joprojām ir tai pašā vielā? Un vai spoki tanīvnājo? Es jums visu to jautāju tāpēc, ka mans tēvs atceras: Jūs viņam apsolījāt briežus, meža cūkas un muflonus … Tā laikam sauc tos ērmīgos dzīvniekus? Ceļā uz Bastiju mēs esam nodomājuši izlūgties Jūsu viesmīlību, un es ceru, ka della Rebiu pils, kuru jūs sakāt tik senu un sabrukušu, nesagrūs pāri mūsu galvām. Kaut ari prefekts ir tik laipns, ka ar viņu nekad nepietrūkst vielas sarunām,— by tlie by\i 1 Starp citu (angļu vai.). jūtos glaimota, ka esmu viņam sagrozījusi galvu,— mēs pārrunājām ari par Jūsu augstību. Bastijas tiesu vīri atsūtījuši viņam dažus atklājumus par kādu blēdi, kas pie viņiem ietupināts, un šie atklājumi ir tādi, ka spēs iznīcināt visas Jūsu aizdomas; Jūsu ienaidam, kas man reizēm sagādājis nemieru, tagad jāizbeidzas. Jūs nevarat iedomāties, kā tas mani iepriecina. Kad Jūs devāties ceļā kopā ar žēlabu dziesmu skaisto teicēju, ar šauteni rokā un drūmu skatienu, Jūs man šķitāt daudz korsikāniskāks nekā parasti . .. pat pārāk korsikānisks. Basta! Rakstu Jums tik gari tāpēc, ka garlaikojos. Prefekts aizbrauks — diemžēl! Mēs aizsūtīsim Jums ziņu, kad dosimies ceļā uz Jūsu kalniem, un es atļaušos rakstīt Kolombas jaunkundzei un lūgt viņai bruccio, ma solenne'. 2 Sieru — bručo, bet lielisku, ārkārtēju (itāliešu vai.).Pagaidām nododiet viņai daudz sveicienu. Es bieži lietoju viņas stiletu, atgriežu ar to līdzatvestā romāna lappuses, bet šī baigā dzelzs ir sašutusi par necienīgo lietošanu un neganti saplosa manu grāmatu. Ardievu, cienītais kungs, mans tēvs Jums sūta Itis best love3 .3 Sirsnīgu jūtu apliecinājums (angļu vai.). Klausiet prefektam, viņš ir saprātīgs cilvēks, un es domāju, ka viņš met līkumu savā braucienā Jūsu dēļ; viņš dodas uz Kortu likt pamatakmeni; iztēlojos, ka tām jābūt ļoti impozantām svinībām, un ļoti nožēloju, ka nevaru tajās noskatīties. Kāds kungs ar nošuvēm greznotā svinību tērpā, zīda zeķēs, ar baltu lenti pāri plecam un rokā mūrnieka ķelle . .. teic runu; ceremonija beigusies ar tūkstoškārt atkārtotu saucienu: «Lai dzīvo karalis!» Jūs kļūsiet iedomīgs, ka Jūsu dēļ esmu pierakstījusi pilnas četras lappuses; bet, mans kungs, es atkārtoju, ka es garlaikojos; un aiz šī iemesla atļauju arī Jums rakstīt ļoti plaši. Starp citu, man tas šķiet visai neparasti, ka Jūs man vēl neesat ziņojis par savu laimīgo ierašanos Pjetranēras pilī.

Lidija»

«P. S.— Es Jūs lūdzu, paklausiet prefektam un dariet tā, kā viņš Jums ieteiks. Mēs kopīgi vienojāmies, ka Jums vajag tā rīkoties, un tas man sagādās prieku.»

Orso pārlasīja trīs vai četras reizes šo vēstuli, katru lasījumu prātā pavadīdams ar neskaitāmiem komentāriem; tad viņš uzrakstīja garu atbildi, ko uzdeva Savērijai aiznest kādam ciema iedzīvotājam, kurš tajā pašā naktī gatavojās doties uz Ajačo. Orso jau vairs nedomāja pārrunāt ar savu māsu par dibinātām vai nedibinātām apsūdzībām pret Barričīni, mis Lidijas vēstule lika jauneklim visu saskatīt rožainā gaismā; viņam vairs nebija ne aizdomu, ne naida. Kādu laiciņu veltīgi nogaidījis atgriežamies māsu un redzēdams, ka viņa nenāk, viņš gāja gulēt, un viņam bija tik viegli ap sirdi, kā sen nebija bijis. Aizsūtījusi Kilīnu ar slepenu uzdevumu, Kolomba nakts lielāko daļu pavadīja, lasot vecus papīru žūkšņus. īsi pirms ausmas kāds logā iesvieda dažus olīšus; pēc šīs zīmes viņa nokāpa lejā, atvēra dārza vārtiņus un ieveda mājā divus ļoti šaubīga izskata vīrus; viņas pirmās rūpes bija tos virtuvē paēdināt. Kas bija šie vīri, tas tūlīt kļūs zināms.

XV

No rīta ap pulksten sešiem prefekta kalpotājs pieklauvēja pie Orso mājas durvīm. Viņu pieņēma Kolomba, un viņš tai pateica, ka prefekts gribot aizbraukt un gaidot viņas brāli. Kolomba nevilcinādamās atbildēja, ka brālis kāpnēs esot pakritis un izmežģījis kāju; viņš nevarot paspert ne soli, ļoti lūdzot prefekta kungu viņu atvainot un būtu ļoti pateicīgs, ja prefekta kungam labpatiktu papūlēties iegriezties pie viņa. Drīz pēc šī vēstījuma nokāpa lejā Orso un jautāja māsai, vai prefekts vēl viņam nav sūtījis pakaļ.

—  Viņš lūdz, lai jūs viņu uzgaidāt šeit,— viņa bez mazākā apmulsuma atbildēja.

Aizritēja pusstunda, taču Barričīni mājā nemanīja ne mazākās kustības; pa to laiku Orso apjautājās KoIom.bai, vai viņa ir ko atklājusi; viņa atbildēja, ka izskaidrošoties prefekta klātienē. Viņa izlikās mierīga, bet acis nodeva drudžainu satraukumu.

Beidzot pavērās Barričīni inājas durvis; prefekts ceļojuma uzvalkā iznāca pirmais, viņam sekoja mērs 1111 tā abi dēli. Pjetranēras iedzīvotāji, kuri uzglūnēja jau kopš saules lēkta, lai noskatītos departamenta pirmā varasvīra aizbraukšanā, jutās milzīgi pārsteigti, redzot, ka mērs triju Barričīni pavadībā taisnā ceļā šķērso laukumu un ieiet della Rebiu mājā. «Viņi līgst mieru!» ciema politikāņi klaigāja.

—  Es jau jums teicu,— iebilda kāds sirmgalvis,— Orso Anto- nio pārāk ilgi nodzīvojis uz lielās cietzemes, lai rīkotos kā dūšīgs vīrs.

— Tomēr ievērojiet,— pretojās kāds Rebiu piekritējs,— ka Barričīni iet pie viņa. Tie lūdzas žēlastību.

—  Prefekts ir tas, kas viņus apvārdojis,— vecais atcirta,— šodien cilvēkiem vairs nav dūšas, un jauniešiem tā rūp viņu tēvu asinis, it kā viņi visi būtu bastardi.

Prefekts bija ne mazums pārsteigts, redzot Orso kājās un staigājam bez kādām grūtībām. Nedaudzos vārdos Kolomba atzinās savos melos un lūdza viņai piedot.

—  Prefekta kungs, ja jūs būtu apmeties kaut kur citur,— viņa sacīja,— mans brālis jau vakar būtu devies pie jums apliecināt savu cieņu.

Orso nevarēja vien beigt atvainošanos, apgalvodams, ka nekā nav zinājis par šo smieklīgo viltu, kura dēļ jutās gluži satriekts. Likās, ka prefekts un vecais Barričīni notic viņa patiesajai nožēlai, kuru apstiprināja ari viņa apmulsums un māsai izteiktie pārmetumi, bet mēra dēli šķita neapmierināti.

—  Par mums šeit ņirgājas,— Orlandučo sacīja pietiekami skaļi, lai visi varētu sadzirdēt.

—  Ja mana māsa mani tā izjokotu,— Vinčentello teica,— es viņai drīz vien laupītu vēlēšanos to atkārtot.

Šie vārdi un tonis, kādos tos izteica, Orso nepatika un mazliet sašķobīja viņa labo apņemšanos. Viņš pārmija ar jaunajiem Barričīni skatienus, kuros neizpaudās nekāda labvēlība.

Tagad visi bija atsēdušies, izņemot Kolombu, kas stāvēja kājās virtuves durvju tuvumā, un prefekts sāka runāt; īsumā vispārēji aplūkojis vietējos aizspriedumus, viņš atgādināja, ka vairums sen iesakņojošos ienaida jūtu dibinās tikai uz pārpratumiem. Tad, vērsdamies pie mēra, viņš tam sacīja, ka della Rebias kungs nekad neesot ticējis Barričīni ģimenes tiešai vai netiešai līdzdalībai nožēlojamajā notikumā, kas viņam bija laupījis tēvu, ka patiesībā gan viņš saglabājis zināmas šaubas par kādu punktu tiesas procesā, kurš bija norisinājies starp abām ģimenēm, ka šīs šaubas attaisnojamas ar Orso kunga ilgo prombūtni un saņemto paskaidrojumu raksturu, bet, neseno atklājumu pārliecināts, viņš jūtoties pilnīgi apmierināts- un vēloties nodibināt ar Barričīni kungu un viņa dēliem draudzīgas labu kaimiņu attiecības.

Orso atturīgi palocījās; Barričīni kungs nomurmināja dažus vārdus, kurus neviens nesaprata; viņa dēli lūkojās griestu baļķos. Prefekts, turpinādams savu pacilāto runu, gatavojās apveltīt Orso ar otru pusi no tā, ko tikko bija izklāstījis Barričīni kungam, bet te Kolomba, izvilkusi dažus zem kakla lakatiņa paslēptus papīrus, sparīgi panācās uz priekšu un, nostājusies starp abām grupām, sacīja:

—  Ar vislielāko prieku es redzētu izbeidzamies karu starp mūsu ģimenēm, bet, lai samierināšanās būtu īsti sirsnīga, tad vajag izskaidroties un ne par ko nedrīkst atstāt šaubas. Prefekta kungs, Tomazo Bjanki paskaidrojums man pilnīgi pamatoti šķita aizdomīgs, jo to bija sniedzis cilvēks, kam ir ļoti slikta slava. Es teicu, ka jūsu dēli varbūt redzējušies ar šo cilvēku Bastijas cietumā.

—  Tas nav tiesa,— Orlandučo pārtrauca,— es viņu nemaz neesmu redzējis.

Kolomba nicinoši paskatījās uz viņu un turpināja ar šķietami visdziļāko mieru:

—  Interesi, kāda Tomazo būtu varējusi vadīt, apdraudot Barričīni kungu bīstama bandīta vārdā, jūs izskaidrojāt ar vēlēšanos saglabāt viņa brālim Teodoram dzirnavas, kuras mans tēvs iznomāja par zemu maksu? . ..

—  Tas ir skaidrs,— prefekts sacīja.

—  No tik zemiska puiša, kāds šķiet Bjanki, var sagaidīt visu,— teica Orso, māsas apvaldītās izturēšanās maldināts.

—  Viltotā vēstule,— Kolomba turpināja, un viņas acis iedzalkstījās spīvāk,— datēta 11. jūlijā. Tomazo tad bija pie sava brāļa dzirnavās.

—  Jā,— mērs, mazliet satraukts, sacīja.

—  Kāda interese tad varēja būt Tomazo Bjanki?— Kolomba triumfēdama iesaucās.— Viņa brāļa līgums bija notecējis; mans tēvs bija uzteicis viņam 1. jūlijā. Šeit ir mana tēva darījumu grāmata uzteikšanas laikā un kāda Aiačo pilsētas aģenta vēstule, kurā mums ieteikts jauns dzirnavnieks.

To sacīdama, viņa iedeva prefektam papīrus, kurus bija turējusi rokā.

Brīdi visus pārņēma izbrīns. Mērs redzami nobālēja; Orso, saraukdams uzacis, pagājās uz priekšu, lai iepazītos ar papīriem, kurus prefekts ļoti rūpīgi lasīja.

—  Šeit par mums ņirgājas!— Orlandučo atkal iesaucās, dusmās uzlēkdams kājās.— Iesim projām, tēv, mums vispār nevajadzēja šurp nākt.

Barričīni kungam pietika īsa mirkļa, lai viņš atgūtu aukstasinību. Viņš lūdza atļauju ieskatīties papīros; prefekts tos viņain pasniedza, ne vārda neteikdams. Barričīni, atbīdījis zaļās brilles uz pieres, steigā tos pārlasīja visai vienaldzīgā izskatā, kamēr Kolomba viņu vēroja ar tādas tīģerienes acīm, kura redz briedi tuvojamies savu mazuļu midzenim.

—  Nu,— ierunājās Barričīni kungs, nobīdīdams brilles uz deguna un atdodams prefektam papīrus,— pazīdams nelaiķa pulkveža labsirdību … Tomazo būs nodomājis .. .viņam vajadzēja tā domāt… ka pulkveža kungs pārlems savu nodomu viņam uzteikt… Un tiešām — dzirnavas viņam ari palika, tātad …

—  Tā biju es,— Kolomba nicīgi sacīja,— kas viņam tās atstāja. Mans tēvs bija miris, un manā stāvoklī man vajadzēja izturēties saudzīgi pret manas ģimenes aizbildniecībā esošiem cilvēkiem.

—  Tomēr šis Tomazo atzīstas,— prefekts teica,— ka ir vēstuli rakstījis … tas ir skaidrs.

—  Man ir skaidrs tas,— Orso iejaucās,— ka visā šajā lietā slēpjas liela neģēlība.

—  Man ir vēl kāds iebildums pret šiem kungiem,— Kolomba sacīja.

Viņa atvēra virtuves durvis, un tūlīt istabā ienāca Brandolačo, teoloģijas licenciāts un suns Brisko. Abi bandīti bija bez ieročiem, vismaz tie nebija redzami; viņiem pie jostas karājās patronu soma, bet pistoles — tās parastā papildinājuma — nebija. Ienākot istabā, viņi bija godbijīgi noņēmuši cepures.

Varat iedomāties, kā visus ietekmēja viņu pēkšņā parādīšanās. Mērs gandrīz vai nogāzās gar zemi; viņa dēli dūšīgi metās viņam priekšā, rokas iegrūduši svārku kabatās, meklējot savus stiletus. Prefekts pavirzījās uz durvju pusi, kamēr Orso, sagrābdams Brandolačo aiz apkakles, uzkliedza viņam.

—  Ko tu šeit gribi darīt, nožēlojamais?

— Tās ir lamatas!— iesaucās mērs, mēģinādams atvērt durvis, bet Savērija tās, kā vēlāk uzzināja, bija aizslēgusi no otras puses pēc bandītu rīkojuma.

—  Labie ļaudis!— Brandolačo sacīja.— Nebaidieties no manis, nemaz neesmu tāds velns, cik izskatos melns. Mums nav nekādu ļaunu nolūku. Prefekta kungs, esmu jūsu padevīgs kalps . .. Leitnanta kungs, drusku maigāk, jūs mani nožņaugsiet . .. Mēs šeit esam ieradušies par lieciniekiem. Runā tu, kirē, tev mēle ir īstajā vietā.

—  Prefekta kungs,— licenciāts teica,— man nav tas gods būt jūsu pazītam. Mani sauc Džokanto Kastrikoni, plašāk esmu pazīstams ar vārdu «kirē» … Ahā! Tagad jūs mani zināt! Jaunkundze, ko man nebija tas gods pazīt, bija likusi mani lūgt sniegt ziņas par zināmo Tomazo Bjanki, ar kuru kopā es pirms trim nedēļām biju aizturēts Bastijas cietumā. Luk, ko varu jums pastāstīt.. .

—  Nemaz nepūlieties,— prefekts sacīja,— nevēlos nekā uzklausīties no tāda cilvēka kā jūs .. . Della Rebias kungs, gribētu cerēt, ka jūs neesat šīs negodīgās sazvērestības dalībnieks. Bet vai jūs esat kungs savā mājā? Lieciet atvērt durvis. Jūsu māsai varbūt vajadzēs dot paskaidrojumus par šiem dīvainajiem sakariem, kādus viņa uztur ar bandītiem.

—  Prefekta kungs,— Kolomba iesaucās,— lūdzu, uzklausieties, ko sacīs šis cilvēks. Jūs esat šeit, lai visiem dotu taisnību, un jūsu pienākums ir meklēt patiesību. Runājiet, Džokanto Kastrikoni!

—  Neuzklausiet viņu!— visi trīs Barričīni vienā balsī iesaucās.

—  Ja visi runās reizē,— bandīts smaidīdams sacīja,— tad mēs nekad nesapratīsimies. Tātad cietumā man bija kompanjons, nevis draugs — šis minētais Tomazo. Viņu bieži apmeklēja Orlandučo kungs .. .

—  Tā nav taisnība,— abi brāļi reizē iesaucās.

—  Divi noliegumi ir līdzīgi vienam apstiprinājumam,— Kastrikoni dzedri novērtēja.— Plukatam Tomazo bija nauda; viņš ēda un dzēra pašu labāko. Esmu vienmēr cienījis labu uzturu (tā nav mana lielākā kļūda), un, kaut ari man bija pretīgi saieties ar šo mūdzi, es tomēr vairākkārt ļāvu sevi pamielot ar pusdienām. Aiz atzinības es viņam ieteicu bēgt kopā ar mani … Kāda draudzenīte . .., kurai izrādīju savu labvēlību, bija man sagādājusi bēgšanai līdzekļus… Negribu nevienu kompromitēt. Tomazo atteicās, sacīdams, ka ir drošs par savu lietu, ka advokāts Barričīni aizrunājis par viņu visiem tiesnešiem, ka viņš izies no turienes balts kā sniegs un ar naudu kabatā. Kas attiecas uz mani, es uzskatīju par vajadzīgu doties svaigā gaisā. Dixi.

—  Viss, ko šis cilvēks saka, ir skaidri meli,— Orlandučo noteikti atkārtoja.— Ja mēs būtu klajā laukā katrs ar savu šauteni, tad viņš tā nerunātu.

— Tā ir muļķība!— Brandolačo iesaucās.— Nesanaidojie- ties ar kirē, Orlandučo!

—  Vai jūs galu galā laidīsiet mani laukā, della Rebias kungs?— prefekts, nepacietībā piecirzdams kāju, teica.

—  Savērija! Savērija!— Orso kliedza.— Pie joda, atveriet durvis!

—  Vienu brītiņu,— Brandolačo sacīja.— Mums jāpazūd pirmajiem. Prefekta kungs, ir paradums, ka tiem, kas sastapti pie kopējiem draugiem, šķiroties dod pusstundu pamiera.

Prefekts uzmeta viņam nievājošu skatienu.

—  Jūsu padevīgais kalps, cienījamā sabiedrība,— teica Brandolačo. Tad, izstiepis līmeniski roku, sacīja savam sunim:— Nu, Brisko, lec par prieku prefekta kungam!

Suns lēca, tad bandīti steidzīgi paķēra virtuvē savus ieročus, izmetās dārzā, un, atskanot spalgam svilpienam, istabas durvis atvērās kā uz burvja mājienu.

—  Barričīni kungs,— Orso apvaldītā niknumā sacīja,— es uzskatu jūs par viltotāju. Jau šodien nosūtīšu sūdzību pret jums karaļa prokuroram par viltojumu un sadarbību ar Bjanki. Varbūt man būs jāiesniedz pret jums vēl briesmīgāka sūdzība.

—  Un es, della Rebias kungs,— mērs sacīja,— es iesniegšu sūdzību pret jums par ievilināšanu lamatās un sadarbību ar bandītiem. Pagaidām prefekta kungs jūs ieteiks žandarmērijas uzraudzībai.

—  Prefekts pildīs savus pienākumus,— bargi sacīja prefekts.— Viņš būs nomodā par to, lai Pjetranērā netiek traucēta kārtība, viņš rūpēsies, lai uzvar taisnība. Es to saku jums visiem, mani kungil

Mērs un Vinčentello jau bija izgājuši no istabas, un Orlandučo tiem steigšus sekoja, kad Orso viņam klusu teica:

—  Jūsu tēvs ir vecs vīrs, kuru es notriektu ar vienu pļauku, tāpēc esmu to nolēmis jums, un jūsu brālim.

Atbildei Orlandučo izrāva stiletu un kā traks metās virsū Orso; taču, pirms viņš paspēja izlietot savu ieroci, Kolomba saķēra viņa roku un spēcīgi to apgrieza, kamēr Orso, triekdams viņam ar dūri sejā, atgrūda viņu dažus soļus atpakaļ, tā ka viņš smagi atsitās pret durvju stenderi; stilets izslīdēja Orlandučo no rokas, bet Vinčentello ar savējo jau atgriezās istabā, kad Kolomba, mezdamās pie šautenes, pierādīja, ka cīņa nebūtu vienlīdzīga. Tai pašā laikā prefekts metās starp cīnītājiem.

—  Uz drīzu redzēšanos, Ors Anton!— Orlandučo uzsauca; tad, spēcīgi aizcirzdams durvis, viņš tās aizslēdza, lai iegūtu laiku atkāpties.

Orso un prefekts, nekā nerunādami, stundas ceturksni palika katrs savā istabas kaktā. Kolomba ar triumfa lepnumu sejā pamīšus vēroja tos, atbalstījusies uz šautenes, kura bija noteikusi uzvaru.

—  Kas tā par zemi! Kas tā par zemi!— beidzot prefekts iesaucās, strauji pieceldamies.— Della Rebias kungs, jūs nerīkojāties pareizi. Es prasu jūsu goda vārdu, ka jūs atturēsieties no vardarbības un nogaidīsiet, kamēr tiesa izlems šo sasodīto lietu.

—  Jā, prefekta kungs, es rīkojos nepareizi, iesitot tam nelietim; bet galu galā sitis tomēr esmu un nevaru atteikties sniegt viņam pieprasīto gandarījumu.

—  Nē jel! Viņš nevēlas cīnīties ar jums!.. . Pat ja viņš jūs nogalina… Jūs darījāt visu, lai tas notiktu.

—  Mēs piesargāsimies,— Kolomba sacīja.

—  Orlandučo man liekas drosmīgs puisis,— Orso teica,— un es par viņu domāju labāk, prefekta kungs. Viņš gan naski izrāva savu stiletu, bet es viņa vietā varbūt būtu darījis tāpat; esmu laimīgs, ka manai māsai nav maigas dāmas dūrltes.

— Jūs necīnīsieties ar viņu!— prefekts iesaucās.— Es jums to aizliedzu!

— Atļaujiet man jums sacīt, prefekta kungs, ka goda jautājumos atzīstu tikai savas sirdsapziņas autoritāti.

—  Es jums saku: jūs nedrīkstat cīnīties ar viņu!

—  Prefekta kungs, jūs varat likt mani aizturēt… tas ir, ja es ļaušos notverties. Bet, ja tas notiktu, jūs tikai novilcinātu kādu izrēķināšanos, kas tagad kļuvusi neatvairāma. Jūs, prefekta kungs, esat godavīrs, un jūs labi zināt, ka savādāk tas nevar būt.

—  Ja jūs liksiet aizturēt manu brāli,— Kolomba piebilda,— tad puse no ciema iedzīvotājiem nostāsies viņa pusē un mēs piedzīvosim lielisku apšaudīšanos.

—  Es jums jau iepriekš pasaku,— Orso teica,— un lūdzu jūs ticēt, ka tā nav tukša uzpūtība; es jums pasaku: ja Barričīni kungs nelietīgi izlietos savas mēra tiesības, lai liktu mani aizturēt, tad es aizstāvēšos.

—  Kopš šīs dienas,— prefekts teica,— Barričīni kungs ir atcelts no sava amata… Es ceru, ka viņš attaisnosies… Redziet, della Rebias kungs, jūs manī esat modinājis interesi. Tas, ko es jums prasu, nav nekas liels: palieciet mierīgi mājās, kamēr atgriezīšos no Kortas. Būšu projām tikai trīs dienas. Es atvedīšu līdzi karaļa prokuroru, un tad mēs pilnīgi atrisināsim šo bēdīgo lietu. Vai jūs man apsolāt atturēties līdz tam laikam no katras naidīgas rīcības?

—  Prefekta kungs, nevaru to apsolīt, ja, kā es paredzu, Orlandučo izteiktu vēlēšanos ar mani sastapties.

—  Kā! Della Rebias kungs, jūs, franču karavīrs, gribat iet divkaujā ar cilvēku, ko turat aizdomās par vēstules viltošanu?

—  Es viņam iesitu, prefekta kungs.

—  Bet, ja jūs būtu iesitis katordzniekam un viņš no jums pieprasītu gandarījumu, vai tad jūs ar viņu arī ietu divkaujā, Orso kungs? Nu labi! Prasīšu no jums vēl mazāk: neuzmeklējiet Orlandučo .. . Atļauju jums cīnīties ar viņu, ja viņš pieprasa sastapšanos ar jums.

—  Viņš to pieprasīs, par to es nemaz nešaubos, bet es apsoiu, ka vairāk viņu nepļaukāšu, lai izaicinātu.

—  Kāda zeme!— prefekts atkārtoja, lieliem soļiem staigādams pa istabu.— Kad es beidzot atgriezīšos Francijā!

—  Prefekta kungs,— Kolomba sacīja savā vismaigākajā balsī,— ir jau vēls, vai jūs mums parādītu godu, ieturot šeit brokastis?

Prefekts nespēja apvaldīt smieklus.

—  Esmu šeit palicis jau pārāk ilgi, tas jau sāk izskatīties pēc partejiskuma … Un tas sasodītais pamatakmens!. . . Man jādodas projām . . . Della Rebias jaunkundz … cik daudz nelaimes jūs šodien varbūt esat izraisījusi!

—  Prefekta kungs, vismaz neesiet netaisns pret manu māsu un ticiet, ka viņas pārliecība ir dziļa; tagad esmu par to drošs, un arī jūs pats ticat, ka tā ir pamatota.

—  Ardievu, mans kungs,— prefekts sacīja, pamādams viņam ar roku.— Brīdinu jūs, ka došu rīkojumu žandarmērijas brigadierim, lai viņš seko katram jūsu solim.

Kad prefekts bija aizgājis, Kolomba teica:

—  Orso, jūs šeit neesat uz cietzemes. Orlandučo nekā nesaprot no jūsu divkaujām, un turklāt šis nelietis nedrīkst mirt godīga cilvēka nāvē.

—  Kolomba, mana labā, tu esi spēcīga sieviete. Esmu tev daudz pateicības parādā par to, ka tu mani izglābi no pamatīga naža dūriena. Sniedz man savu mazo roku, lai to noskūpstu. Bet, redzi, ļauj man rīkoties. Ir zināmas lietas, kuras tu nesaproti. Dod nu man brokastis; un, tikko prefekts būs devies ceļā, liec atsaukt pie manis mazo Kilīnu, kas šķiet apbrīnojami veicam viņai uzticētos uzdevumus. Viņai vajadzēs aiznest kādu vēstuli.

Kamēr Kolomba uzraudzīja brokastu sagatavošanu, Orso uzkāpa savā istabā un uzrakstīja šādu vēstulīti:

«Jūs droši vien steigšus vēlaties mani sastapt; es ne mazāk. Rīt no rīta mēs varētu satikties Akvavivas ielejā. Es ļoti veikli rīkojos ar pistoli un neieteicu Jums šo ieroci. Esmu dzirdējis, ka Jūs labi šaujot ar šauteni; paņemsim katrs pa divstobrenei. Ieradīšos kāda mūsu ciema iedzīvotāja pavadībā. Ja Jūsu brālis grib Jūs pavadīt, paņemiet arī otru liecinieku un paziņojiet to man! Tikai šajā gadījumā arī man būs divi liecinieki.

Orso Antonio della Rebia.»

Prefekts, uzkavējies kādu stundu pie mēra palīga, pēc tam vēl iegājis uz dažām minūtēm pie Barričīni, devās ceļā uz Kortu viena paša žandarma pavadībā. Pēc ceturtdaļstundas mazā Kilīna aiznesa vēstuli, ko nupat lasījām, un nodeva to pašam Orlandučo rokās.

Uz atbildi bija jāgaida, un tā pienāca tikai vakarā. To bija parakstījis Barričīni tēvs, un viņš ziņoja Orso, ka nodošot karaļa prokuroram viņa dēlam adresēto draudu vēstuli. «Drošs savā sirdsapziņā,» nobeidzot viņš piemetināja, «sagaidu, ka tiesa izteiks spriedumu par jūsu apmelojumiem.»

Pa to laiku ieradās pieci vai seši gani, kurus Kolomba bija ataicinājusi, lai tie apmestos sardzē della Rebiu tornī. Par spīti Orso iebildumiem, pie logiem, kuri pavērās uz laukumu, pierīkoja archere, un visu vakaru viņš saņēma no dažādiem ciema iedzīvotājiem pakalpojumu piedāvājumus. Pienāca pat vēstule no bandīta teologa, kas savā un Brandolačo vārdā solīja iejaukties, ja mērs sev pieaicinātu žandarmērijas atbalstu. Viņš nobeidza ar post scriptum: «Vai drīkstu jautāt, ko prefekta kungs domā par lielisko audzināšanu, kādu mans draugs sniedz sunim Brisko? Pēc Kilīnas es nepazīstu neviena skolēna, kas būtu cītīgāks un uzrādītu labākas dotības.»

XVI

Otra diena pagāja bez ārējiem naida izpaudumiem. Abas puses turējās aizstāvēšanās gatavībā. Orso neizgāja no savas mājas, un Barričīni durvis palika visu laiku aizvērtas. Piecus Pjetranērā atstātos žandarmus redzēja pastaigājamies laukumā vai ciema apkaimē vienīgā policijas pārstāvja — lauku sarga pavadībā. Adjunkts nenoņēma savu dienesta lenti; taču, atskaitot archere naidīgo namu logos, nekas nenorādīja uz karu. Tikai korsikānis būtu ievērojis, ka laukumā ap zaļo ozolu redzamas vienīgi sievietes.

Ap vakariņu laiku Kolomba līksmi parādīja brālim vēstuli, ko nupat bija saņēmusi no mis Neviļas:

«Mana dārgā Kolombas jaunkundze, ar lielu prieku uzzināju no Jūsu brāļa vēstules, Jca Jūsu senais ģimeņu naids izbeidzies. Pieņemiet manus apsveikumus! Mans tēvs šeit vairs nevar izturēt, kopš nav vairs Jūsu brāļa, ar ko viņš sarunājās par karu un gāja medībās. Mēs izbrauksim šodien un nakti pārgulēsim pie Jūsu radinieces, kurai Jūs mums iedevāt vēstuli. Parit ap vienpadsmitiem ieradīšos pie Jums un lūgšu dot man nobaudīt kalnienes bruccio, par kuru Jūs stāstījāt, ka tas ir pārāks par pilsētā gatavoto.

Ardievu, dārgā Kolombas jaunkundze.— Jūsu draudzene

Lidija Nevila.»

— Viņa tātad nav saņēmusi manu otro vēstuli!— Orso iesaucās.

—  No viņas vēstules datuma jūs redzat, ka Lidijas jaunkundzei jau vajadzēja būt ceļā, kad jūsu vēstule sasniedza Ajačo. Vai tad jūs rakstījāt, lai viņa neierodas?

—  Es viņai pastāstīju, ka mēs esam aplenkuma stāvoklī. Man šķiet, ka šādos apstākļos gan neuzņem viesus.

—  Blēņas! Šie angļi ir ērmīgi ļaudis. Viņa man teica pēdējā naktī, ko pārgulēju viņas istabā, ka viņai būtu ļoti žēl, ja vajadzēs atstāt Korsiku, neredzējušai īstu vendetu. Ja jūs gribētu, Orso, mēs varētu viņai sniegt uzbrukuma ainu mūsu ienaidnieka namam.

—  Vai tu zini,— Orso sacīja,— ka daba ir maldījusies, radot tevi par sievieti, Kolomba? Tu būtu bijis izcils karavīrs.

—  Varbūt. Katram gadījumam došos gatavot bručo.

— Tas ir lieki. Jāsūta viņiem kāds pretī, lai viņus aizturētu, iekārn viņi dodas ceļā uz šejieni.

Orso steigšus piekrita šim projektam, un Kolomba pēc īsas klusēšanas turpināja:

—  Varbūt jūs, Orso, domājat, ka es jokoju, runādama par uzbrukumu Barričīni mājai? Vai zināt, ka mūsu pusē ir pārspēks — vismaz divi pret vienu? Kopš prefekts mēru atcēlis, visi šejienes vīri ir mūsu pusē. Mēs varētu tos Barričīni sakapāt smalkās driskās. To nebūtu grūti ievadīt. Ja jūs būtu ar mieru, es aizietu pie akas un paņirgātos par viņu mājas sievietēm; viņi iznāktu laukā … Varbūt… jo viņi ir tik gļēvi! Var arī būt, ka šautu uz mani caur saviem archere; viņi man netrāpītu. Tad viss būtu kārtībā: viņi būtu tie, kas uzbrūk. Jo ļaunāk uzvarētiem: tādā kņadā — kur gan tur sameklēt tos, kam laimējies veiksmīgs šāviens? Ticiet savai māsai, Orso: melnsvārči, kas šeit ierastos, lai notrieptu daudz papīra, teiktu daudz veltīgu vārdu. Vecais lapsa gan prastu tiem likt saskatīt zvaigznes pie debess skaidrā dienas laikā. Ak! Ja prefekts nebūtu aizstājies priekšā Vinčentello, tad viena no šiem neliešiem jau būtu mazāk.

To visu viņa pateica tikpat aukstasinīgi, kā nupat bija runājusi par bručo sagatavošanu.

Orso, gluži pārsteigts, vēroja savu māsu ar apbrīnu, kurai piejaucās bažas.

—  Mana maigā Kolomba,— viņš teica, pieceldamies no galda,— baidos, ka tu esi pats velna iemiesojums; taču neraizējies! Ja man neizdosies visus Barričīni novest pie karātavām, tad atradīšu citu ceļu, pa kuru tikt galā ar viņiem. Karsta lode vai auksta dzelzs.[32] tu redzi, ka neesmu aizmirsis korsikāņu valodu.

—  Jo ātrāk, jo labāk,— Kolomba nopūzdamās sacīja.— Ar kādu zirgu jūs, Ors Anton, rīt jāsiet?

—  Ar melni. Kādēļ tu man to vaicā?

—  Lai liktu padot tam miežus.

Kad Orso bija aizgājis uz savu istabu, Kolomba aizsūtīja Savēriju un ganus pie miera un palika virtuvē viena, gatavodama bručo. Laiku pa laikam viņa vērīgi ieklausījās un šķita nepacietīgi gaidām, lai brālis dotos gulēt. Kad viņa nodomāja, ka Orso galu galā ir aizmidzis, viņa paņēma nazi, pārbaudīja tā asumu, ieāva savas mazās kājiņas rupjos apavos un, nesaceldama ne mazāko troksnīti, izgāja dārzā.

Akmens vaļņa apjoztais dārzs saskārās ar visai plašu klajumu, ko apņēma dzīvžogs; te parasti sadzina zirgus, jo korsikāņu zirgi staļļu nemaz nepazīst. Parasti tos palaiž savā vaļā kādā laukā un paļaujas uz viņu instinktu, lai tie paši atrod sev barību un aizsegu pret salu un lietu.

Kolomba piesardzīgi atvēra dārza vārtus, iegāja aplokā un, klusu iesvilpdamās, pieaicināja zirgus, kuriem bieži mēdza atnest maizi un sāli. Tikko melnais zirgs bija pa tvērienam, viņa to spēcīgi sagrāba aiz krēpēm un iedūra tam ar nazi ausī. Zirgs saslējās briesmīgam lēcienam un aizmuka, spalgi ieīdēdamies, kā reizēm asās sāpēs dzird darām viņa sugas dzīvniekus. Kolomba apmierināta atgriezās dārzā. Tad Orso pavēra savas istabas logu un uzsauca: «Kas tur ir?» Tajā pašā laikā viņa dzirdēja, ka brālis uzvelk šautenes gaili. Viņai par laimi, dārza vārtus klāja pilnīga tumsa un liels vīģu koks tos pa daļai aizsedza. No gaismas uzplaiksnījumiem brāļa istabā viņa secināja, ka tas mēģina iedegt lampu. Viņa steidzās aizvērt dārza vārtus un, slīdēdama gar akmens sētu, tā ka viņas melnais tērps sakusa ar vīteņstādu tumšo lapotni, paguva atgriezties virtuvē dažus mirkļus pirms tam, kad tur ienāca Orso.

—  Kas noticis?— viņa tam jautāja.

—  Man šķita,— Orso atbildēja,— ka tur kāds virināja dārza vārtiņus.

— Tas nav iespējams. Suns būtu rējis. Tomēr varam iet paskatīties.

Orso apstaigāja dārzu un, pārliecinājies, ka ārējie vārti ir kārtīgi aizvērti, mazliet nokaunējies par veltīgo satraukumu, gatavojās atgriezties savā istabā.

—  Man prieks redzēt, brālīt,— Kolomba teica,— ka jūs kļūstat piesardzīgāks, kādam jūsu stāvoklī ari jābūt.

—  Tu mani skolo,— Orso atbildēja,— ar labunakti.

No rīta Orso bija piecēlies ar ausmu un gatavojās doties ceļā. Viņa apģērbā izpaudās gan tieksme pēc elegances, kā jau vīrietim, kas gatavojas parādīties sievietei, kurai grib patikt, gan arī par vendetu domājoša korsikāņa saprātīgā piesardzība. Virs ziliem, ap vidukli cieši sažņaugtiem svārkiem viņam zaļa zīda auklā pāri plecam karājās skārda kārbiņa ar patronām; stilets iebāzts sānu kabatā, un rokā viņš turēja pielādētu skaisto Mantonas divstobreni. Kamēr viņš steigā izdzēra tasi kafijas, ko Kolomba bija viņam pielējusi, kāds gans bija izgājis apseglot viņa zirgu. Orso ar māsu sekoja viņam pa pēdām un arī iegāja aplokā. Gans bija zirgu satvēris, tad pēkšņi ļāva segliem un pavadām nokrist un šķita pārbijies, kamēr zirgs, kas pēc pagājušās nakts uzbrukuma, it kā aizsargādams savu otro ausi, slējās uz pakaļkājām, spārdījās, zviedza un neprātīgi lēkāja.

—  Ātrāk, pasteidzies taču!— Orso viņam uzsauca.

—  Ak, Ors Anton! Raug, Ors Anton!— gans klaigāja.— Svētā madonna!

Un tad plūda lāsti bez skaita un bez gala, no kuriem vairumu nemaz nevar atstāstīt.

—  Kas tad noticis?— Kolomba jautāja.

Visi piegāja pie zirga, un, redzot asiņojam viņa sadurto ausi, atskanēja vispārēji pārsteiguma un sašutuma pilni izsaucieni. Jāzin, ka sakropļot sava ienaidnieka zirgu korsikānim nozīmē reizē gan atriebību, gan izaicinājumu, gan nāves draudus. «Tikai šāviens spēj izdzēst šo kauna darbu.» Kaut gan Orso, kas ilgi bija dzīvojis uz lielās cietzemes, mazāk nekā citi izjuta visu apvainojuma smagumu, tomēr, ja šajā mirklī kāds barričinietis būtu gadījies viņam pa ceļam, tad gan viņš laikam nevilcinoties liktu tam izjust to pašu nekautrīgo izaicinājumu, kādu iedomājās saņēmis no saviem ienaidniekiem.

— Gļēvie nelieši!— viņš iesaucās.— Atriebties nabaga dzīvniekam, kamēr viņi paši neuzdrošinās rādīties man acīs!

—  Ko mēs vēl gaidām?— Kolomba nevaldāmā satraukumā sauca.— Viņi mūs izaicina, sakropļo mūsu zirgus, un mēs lai viņiem neatbildētu! Vai jūs esat vīri!

—  Atriebību!— piebalsoja gani.— Pavadāsim zirgu pa ciemu un ielauzīsimies viņu mājā!

— Tur ir ar salmiem noklāts šķūnis, kas pieiet pie viņu torņa,— teica vecais Polo Grifo,— vienā tvērienā es likšu tam uzliesmot.

Kāds cits ieteica iet sameklēt baznīcas torņa kāpnes, trešais — ielauzt Barričīni mājas durvis ar baļķi, tas kādas jaunbūves vajadzībām bija atvests laukumā. Visu šo saniknoto balsu jūklī dzirdēja atskanam Kolombas balsi, kas pavēstīja saviem piekritējiem, ka pirms darbu uzsākšanas katrs saņems no viņas pa krietnai glāzei anīsa uzlējuma.

Diemžēl — vai drīzāk gan par laimi — tik spēcīgu iespaidu, kādu viņa bija gaidījusi no cietsirdīgās rīcības ar nabaga zirgu, brālī neizdevās izraisīt. Viņš nešaubījās, ka mežonīgais sakropļojums ir viņa ienaidnieku darbs, un it īpaši viņš turēja aizdomās Orlandučo, tomēr neticēja, ka šis jauneklis, ko viņš bija izaicinājis un iepļaukājis, būtu izdzēsis savu negodu, pārdurdams zirgam ausi. Gluži pretēji — zemiskā un smieklīgā atriebība vēl kāpināja nicinājumu, ko viņš juta pret saviem ienaidniekiem, un tagad viņš domāja tāpat kā prefekts, ka šādi ļaudis nav cienīgi mēroties spēkiem ar viņu. Tikko Orso spēja pārkliegt pārējos, viņš paskaidroja saviem samulsušajiem piekritējiem, ka tiem jāatsakās no kareiviskiem nodomiem un ka tiesneši, kas drīz ieradīsies, pienācīgi atriebs viņa zirga sadurto ausi.

—  Es šeit esmu saimnieks,— viņš bargi piebilda,— un es vēlos, lai mani uzklausa. Pirmo, kas vēl uzdrošināsies runāt par slepkavošanu vai dedzināšanu, es pašu varētu ar to pamielot. Diezgan! Lai inan apseglo pelēko zirgu!

—  Kā, Orso,— Kolomba, pavilkuši viņu sānis, sacīja,— jūs paciešat, ka mūs nekrietni apvaino! Ja mūsu tēvs vēl būtu dzīvs, nekad Barričīni nebūtu uzdrošinājušies sakropļot kādu mūsu dzīvnieku.

—  Es tev apsolu, ka viņiem tas būs jānožēlo; bet tā ir žandarmu un cietumsargu lieta — sodīt gļēvuļus, kam drosme ir tikai pret dzīvniekiem. Esmu tev jau sacījis, ka tiesa mani atriebs pret viņiem … bet, ja ne… tad tev nebūs man jāatgādina, kā dēls es esmu.

—  Pacietību!— Kolomba nopūzdamās teica.

—  Iegaumē labi, māsa,— Orso turpināja,— ja atgriežoties es atradīšu, ka pret Barričīni izdarīts uzbrukums, es tev nekad to

nepiedošu.— Un tad piebilda pieļāvīgākā balsī:— Ir ļoti iespējams, pat droši pieņemams, ka atgriezīšos kopā ar pulkvedi un viņa meitu; parūpējies, lai viņu istabas būtu kārtībā, lai brokastis būtu labas, vispār, lai mūsu viesi šeit justos, cik vien labi iespējams. Ir ļoti jauki, Kolomba, ja sievietei piemīt drosme, bet vajag vēl arī prast turēt kārtībā māju. Nāc noskūpsti mani un esi prātīga; lūk, pelēcis jau apseglots.

—  Orso, jūs nedrīkstat jāt viens,— Kolomba sacīja.

—  Man neviens nav vajadzīgs,— Orso atbildēja,— un es tev apsolu, ka neļaušu sev nogriezt ausi.

—  Ai, nekad šādos ienaida laikos neļaušu jums doties ceļā vienam. Hei! Polo Grifo! Džan Frančo! Memmo! Ņemiet šautenes rokā! Jums jāpavada mans brālis!

Pēc visai spraigas izskaidrošanās Orso vajadzēja piekāpties un ļaut sevi pavadīt. Viņš izmeklēja no ganu vidus pašus trauksmainākos — tos, kuri visskaļāk bija ieteikuši uzsākt cīņu, un, vēlreiz atkārtojis māsai un citiem palicējiem savu brīdinājumu, devās ceļā, šoreiz izvēlēdamies sānceliņu, apejot Barričīni māju.

Viņi jau bija tālu aiz Pjetranēras un rikšoja lielā steigā, kad, pārjājot kādu strautu, kas ieplūda purvā, vecais Polo pamanīja vairākas cūkas, kuras omulīgi valstījās dubļos un tīksminājās gan par saules stariem, gan par skaidro ūdeni. Viņš notēmēja uz pašu treknāko un nošāva to uz vietas, trāpīdams ar lodi galvā. Pārējās cūkas tramīgi uzlēca kājās, pārsteidzoši ātri aizmuka un paslēpās krūmājā, kaut arī otrs gans uz tām šāva.

—  Aitasgalvas!— Orso uzkliedza.— Jūs uzskatāt katru cūku par meža cūku.

—  Nē,— Polo sacīja,— bet šis ganāmpulks pieder advokātam, un mēs viņam mācīsim sakropļot mūsu zirgus.

—  Ko jūs, nelieši!— Orso saniknots iesaucās.— Jūs atdarināt mūsu ienaidnieka neģēlības! Prom, jūs nožēlojamie! Jūs derat tikai cīniņam ar cūkām. Zvēru jums pie visiem svētajiem: ja jūs uzdrošināsieties man vēl tālāk sekot, es jums iedauzīšu pakaušus!

Abi gani apjukuši saskatījās. Orso piecirta piešus un aizauļoja.

—  Jauki,— noteica Grifo,— esi nu vēl labs pret cilvēku, lai viņš tā ar tevi apietas. Pulkvedis, viņa tēvs, bija nikns uz tevi, tāpēc ka tu reiz tēmēji uz advokātu … «Nejēga, neuzdrošinies šaut!» Un dēls? Tu redzēji, ko es viņa labā darīju? Un viņš pasaka, ka iedauzīs man pakausi, kā dara ar blašķi, kad tanī vairs nav vīna, ko dzert. Kaut ko tādu iemācās uz cietzemes, Memmo!

— Jā, kad uzzinātu, ka tu esi to cūku nogalinājis, ar tevi sāktu tiesāties, un tad Orso Antonio vis neaizrunātu par tevi tiesnešiem un nemaksātu ari advokātiem. Par laimi, neviens tevi neredzēja, un gan jau svētā Nega tev palīdzēs izkulties no ķezas.

Pēc neilgas apspriešanās abi gani vienojās, ka prātīgākais būs iemest cūku purva akacī; tā viņi ari izdarīja, protams, pēc tam, kad katrs bija izgriezis pa krietnam cepetim no della Rebiu un Barričīni ienaida nevainīgā upura.

XVII

Atbrīvojies no savas nedisciplinētās pavadonības, Orso turpināja ceļu, un vairāk viņu bija pārņēmis prieks par atkalredzēšanos ar mis Neviļu nekā bažas par sastapšanos ar ienaidniekiem. «Tiesāšanās, kura man būs ar tiem nožēlojamiem Barričīni,» viņš sev sacīja, «spiedīs mani braukt uz Bastiju. Kāpēc es nevarētu pavadīt uz turieni mis Neviļu? Kāpēc no Bastijas mēs kopā nevarētu aizbraukt uz Orezzo peldvietu?» Pēkšņi uzplaiksnīja bērnības atmiņas, un viņa iztēlē skaidri atainojās šis gleznainais apvidus. Viņam šķita, ka viņš ir pārcēlies zaļā pļavā, simtgadīgu kastaņu pakājē. Košajā zālājā, izraibinātā ziliem ziediem, kas līdzinās acīm, kuras viņam uzsmaida, viņš redz tuvumā atsēdušos mis Lidiju. Viņa noņēmusi cepuri, un viņas blondie mati, smalkāki un maigāki par zīdu, spulgo kā zelts saules staros, kuri spiežas caur lapotni. Viņas acis — dzidri zilās acis — viņam šķita zilākas par debess jumu. Atbalstījusi vaigu uz rokas, viņa domīgi klausījās mīlestības vārdus, kurus viņš tai trīsēdams teica. Viņa tērpusies tai pašā muslīna kleitā, kas viņai bija mugura pēdējā dienā, kad viņš jauno dāmu bija redzējis Ajačo. No krokoto svārku apakšas spraucās laukā melna zīda kurpē ieauta kājiņa. Orso nodomāja, ka būtu ļoti laimīgs, ja drīkstētu noskūpstīt šo kājiņu; viena mis Lidijas roka nebija ietērpta cimdā, un tajā viņa turēja margrietiņu. Orso viņai atņēma šo ziedu, un Lidijas plauksta paspieda viņa roku; un viņš noskūpstīja margrietiņu un tad rociņu, un viņa nedusmojās .. . Visas šīs sapņainās domas novērsa viņa uzmanību no ceļa, pa kuru viņš jāja, pie tam visai strauji. Viņš jau otrreiz iedomās gatavojās skūpstīt mis Neviļas roku, taču īstenībā tikko nenoskūpstīja sava zirga galvu, kurš bija spēji apstājies. Mazā Kilīna tam bija aizstājusies priekšā uz ceļa un satvēra to aiz pavadas.

— Kurp jūs tā jājat, Ors Anton?— viņa noprasīja.— Vai nezināt, ka jūsu ienaidnieks ir tuvumā?

—  Mans ienaidnieks?— izsaucās Orso, sašutis par to, ka jāattopas tik interesantā mirklī.— Kur viņš ir?

— Orlandučo ir šeit tuvumā. Viņš jūs gaida. Griezieties atpakaļ, griezieties atpakaļ!

—  A! Viņš mani gaida? Vai tu viņu redzēji?

— Jā, Ors Anton, es biju atgūlusies papardēs, kad viņš devās garām. Viņš raudzījās uz visām pusēm ar savu tālskati.

—  Uz kuru pusi viņš pagriezās?

—  Viņš aizjāja turp, uz kurieni jūs dodaties.

—  Paldies.

— Ors Anton, vai jūs nedarītu labāk, ja uzgaidītu manu tēvoci? Viņš drīz ieradīsies, un kopā ar viņu jūs būtu drošībā.

—  Kilīna, esi bez bailēm, man nav vajadzīgs tavs tēvocis.

— Ja jūs gribētu, es ietu jums pa priekšu.

—  Paldies! Paldies!

Un Orso, uzmudinājis zirgu, strauji pagriezās uz to pusi, kuru meitene viņam bija norādījusi.

Pirmā asā izjūta, kas viņā modās, bija akls niknums, un viņš sevī nodomāja, ka liktenis dod lielisku izdevību pārmācīt šo gļēvuli, kurš sakropļojis zirgu, lai atriebtos par saņemto pļauku. Tad, dodoties tālāk uz priekšu, Orso atcerējās solījumu, ko bija devis prefektam, un arī bailes nokavēt sastapšanos ar mis Neviļu mainīja viņa tieksmes un gandrīz vai radīja vēlēšanos nesatikt Orlandučo. Pēc īsa brīža uzplaiksnīja atmiņas par tēvu, par zirgam nodarīto pārestību, par Barričīni draudiem, un dusmas jauneklī uzliesmoja no jauna un iekveldināja viņā dziņu tūlīt sameklēt savu ienaidnieku, lai to izaicinātu un piespiestu cīnīties. Tā, pretrunīgu lēmumu tirdīts, viņš turpināja ceļu, bet tagad jau piesardzīgi, vērodams krūmājus un dzīvžogus un reizēm pat apstādamies, lai ieklausītos neskaidrajos trokšņos, kādus var dzirdēt klajumā. Minūtes desmit pēc tam, kad viņš bija izšķīries ar mazo Kilīnu (tas notika apmēram deviņos no rīta), Orso sasniedza ārkārtīgi kraujas nokares malu. Ceļš vai drīzāk tikko samanāmā taka, pa kuru viņš jāja, šķērsoja nesen nodedzinātu makiju. Šai vietā zemi klāja bālgani pelni, un šur tur sīki kociņi un daži resni, uguns nokvēpināti stumbri pilnīgi bez lapām vēl slējās gaisā, kaut gan tie vairs nebija dzīvi. Redzot nodedzinātu makiju, cilvēks var iedomāties, ka ir pārnests kādā ziemeļu apvidū pašā ziemas vidū, un liesmu piemeklētās vietas noplicinātības kontrasts ar apkaimes auglīgo augsni vērš to vēl skumjāku un bezcerīgāku. Taču Orso šajā ainavā šai mirklī redzēja tikai vienu un viņa

stāvoklī ļoti svarīgu apstākli: kailajā zemē neviens nespēja paslēpties, un vīrs, kas ik mirkli var sagaidīt parādāmies no kāda pudura pret savām krūtīm vērstu šautenes stobru, uzskata par oāzi līdzenumu, kurā nekas neapstādina skatienu. Aiz nodedzinātās makijas bija vairāki apstrādāti lauki, kurus pēc vietējās paražas apjoza nekaltu akmeņu sēta krūšu augstumā. Taka aizvijās starp šiem iežogojumiem, kur izkliedus augošās milzīgās kastaņas izskatījās iztālēm kā biezs mežs.

Tā kā taka bija ļoti stāva, tad Orso vajadzēja nokāpt no zirga; pārmetis pavadu pār zirga kaklu, viņš straujā gaitā devās lejup, slīdēdams pa pelniem; un vēl tikai divdesmit piecu soļu attālums viņu šķīra no akmens iežogojuma ceļa labajā pusē, kad viņš tieši pretī ieraudzīja vispirms šautenes stobru, tad galvu, kas sniedzās pāri sētai. Ierocis noslīdēja zemāk, un Orso pazina Orlandučo, kas jau bija sagatavojies šaut. Orso vienā mirkli nostājās aizstāvēšanās stāvoklī, un abi tēmēdami vēroja dažas sekundes viens otru asā satraukumā, kādu pārdzīvo pat visdrošsirdīgākie tai mirklī, kad jānogalina vai jātiek nogalinātam.

— Nožēlojamais gļēvuli!— iesaucās Orso.

Viņš vēl runāja, kad ieraudzīja ieplaiksnāmies Orlandučo šautenes stobru, un gandrīz tai pašā laikā atskanēja otrs šāviens takas kreisajā pusē; tur šāva kāds cilvēks, ko viņš nemaz nebija pamanījis un kas tēmēja, nostājies aiz citas sētas. Abas lodes sasniedza Orso: viena, ko bija izšāvis Orlandučo, viņam izgāja cauri kreisajai rokai, kuru viņš tēmējot bija pavirzījis uz priekšu; otra viņam trāpīja krūtīs, pārplēsa svārkus, bet, par laimi, atdūrusies pret stileta asmeni, saplaka un sagādāja viņam tikai vieglu kontūziju. Orso kreisā roka nekustīgi noslīdēja gar gūžu, un šautenes stobrs uz mirkli noslīga; bet viņš to tūlīt atkal pacēla un, virzīdams ieroci tikai ar labo roku, izšāva uz Orlandučo. Pretinieka galva, kuru Orso saskatīja tikai līdz acīm, pazuda aiz sētas. Pagriezies pa kreisi, Orso izšāva otrreiz uz dūmos ietītu cilvēku, ko tikko varēja saskatīt. Arī šī seja savukārt pazuda. Četri šāvieni bija sekojuši cits citam neticamā ātrumā, un nekad ievingrinājušies zaldāti nav izšāvuši ar īsākiem starplaikiem vienlaidu uguni. Pēc Orso pēdējā šāviena atkal iestājās pilnīgs klusums. Dūmi, kas bija izplūduši no viņa ieroča, lēnītēm kāpa pret debesi; aiz akmens žogiem ne mazākā troksnīša, nekādas kustības. Ja nebūtu sāpju, kuras viņš izjuta rokā, viņš būtu varējis nodomāt, ka šie cilvēki, uz kuriem viņš nupat bija šāvis, bijuši iztēles rēgi.

Gatavodamies otrajai zalvei, Orso paspēra dažus soļus, lai nostātos aiz kāda apsviluša koka, kas vēl rēgojās makijā. Aizsegā viņš iesprauda šauteni starp ceļiem un steigā to atkal pielādēja. Tomēr kreisā roka neganti sāpēja, un viņam šķita, ka tā nestu milzu smagumu. Kas bija noticis ar viņa pretiniekiem? To viņš nevarēja saprast. Ja tie būtu aizbēguši, ja tie būtu ievainoti, viņš noteikti būtu uztvēris kādu troksni, kādu kustību krūmu pudurā. Vai tie bija miruši vai arī — drīzāk — gaidīja sētu aizsegā izdevību, lai atkal šautu uz viņu? Šajā neziņā, juzdams, ka viņa spēki mazinās, viņš nometās ar labo celi uz zemes, atbalstīja uz otra savu ievainoto roku un izlietoja zaru, kas izslējās no apgruzdušā stumbra, lai uzliktu uz tā šauteni. Ar pirkstu uz šautenes gaiļa, acīm ieurbies akmens sētā, vērīgi ausīdamies pie katra mazākā troksnīša, viņš nekustēdamies nogaidīja vairākas minūtes, kas viņam likās kā gadsimti. Beidzot tālu aizmugurē atskanēja kliedziens, un drīz vien kāds suns, drāzdamies lejup pa nogāzi ātri kā bulta, apstājās viņa priekšā, asti luncinādams. Tas bija Brisko, kas, bez šaubām, vēstīja sava kunga ierašanos; un nekad šis goda vīrs nebija ticis nepacietīgāk gaidīts. Suns, izslējis purnu, pagriezies uz tuvākā iežogojuma pusi, nemierīgi ošņāja. Pēkšņi viņš dobji ieņurdējās, ar vienu lēcienu bija pāri akmens sētai un gandrīz tūlīt pat atkal uzlēca uz sētas malas, no kurienes cieši nolūkojās uz Orso, un viņa acis pauda izbrīnu tik skaidri, cik vien sunim tas iespējams; tad viņš atkal pacēla degunu pa vējam, šoreiz otra iežogojuma virzienā un arī to pārlēca. Pēc sekundes Brisko no jauna parādījās uz sētas malas ar tādu pašu izbrīnu un nemieru skatienā; tad viņš ielēca makijā, asti ierāvis starp kājām, un, joprojām uzlūkodams Orso, attālinājās no viņa lēnos soļos pa sānceliņu, kamēr nonāca zināmā attālumā. Atkal mezdamies skriešus, viņš uzšāvās augšup pa nogāzi gandrīz tikpat ātri, kā bija nodrāzies lejā, un steidzās pretī kādam vīram, kas ātri devās uz priekšu, kaut arī krauja bija ļoti stāva.

—  Šurp, Brando!— uzsauca Orso, tikko domāja, ka viņa balsi varēs sadzirdēt.

—  Ho! Ors Anton! Vai esat ievainots?— Brandolačo jautāja, piesteigdamies gluži aizelsies.— Krūtīs vai rokā?

—  Rokā.

—  Rokā? Tas ir nieks. Un viņam?

—  Domāju, ka esmu viņam trāpījis.

Brandolačo, sekodams savam sunim, aizsteidzās līdz tuvākajam aizžogojumam un pārliecās tam pāri, lai palūkotos viņā pusē. Noņēmis cepuri, viņš teica:

—  Mans sveiciens sinjoram Orlandučo,— un, pievērsdamies Orso, viņš to sirsnīgi savukārt sveicināja, sacīdams:

—  Lūk, to es saucu par tīri nostrādātu lietu.

—  Vai viņš vēl ir dzīvs?— jautāja Orso, tikko elpodams.

—  Oho! Tāds būt viņš gan piesargāsies; pārāk lielas raizes viņam sagādājusi lode, ko jūs viņam esat ietriecis aci. Žēlīgā madonna, kas par caurumu! Laba šautene, goda vārds! Kāds kalibrs! Ar to var smadzenes pataisīt par putru! Vai zināt, Ors Anton, kad sākumā izdzirdēju «pif! paf!»— es nodomāju: sasodīts! Viņi nožmiedz manu leitnantu. Tad dzirdu — bum! bum! Aha! Saprotu, tagad ierunājās angļu šautene: viņš atbild … Bet ko tad tu gribi, Brisko?

Suns aizveda Brandolačo pie otra aizžogojuma.

—  Atvainojiet!— viņš, gluži apmulsis aiz brīnumiem, iesaucās.— Dubletšāviens! Skaidrs kā diena! Sērga! Patiesi redzams, ka pulveris ir dārgs, jo jūs to taupāt.

—  Kas tad tur ir, dieva vārdā?— Orso jautāja.

—  Leitnant, jums patīk jokot! Jūs notriecat medījumu zemē un gribat, lai jums to uzlasa . .. Vienam gan šodien būs neparasta maltīte, un tas ir advokāts Barričīni. Skārņa gaļa, vai gribi? Šeit ta ir? Bet kas tad tagad bus mantinieks?

—  Kā? Vinčentello arī miris?

—  Pavisam nomiris. Lai mums citiem laba veselība![33] jauki no jums ir tas, ka neesat tiem sagādājis sāpes. Nāciet apskatiet Vinčentello: viņš ir vēl uz ceļiem, galvu atslējis pret sienu. Izskatās, it kā viņš gulētu. Te nu gan var sacīt: svina miegs. Nabaga velns!

Orso šausmās novērsās.

—  Vai esi pārliecināts, ka viņš miris?

—  Jūs esat kā Sampjēro Korso, kas nekad nešāva vairāk par vienu reizi, redzat, tur . . . krūtīs, pa kreisi? Tāpat kā Vinčileo- nem trāpīja pie Vaterlo. Varu saderēt, ka lode nav tālu no sirds. Dublēts! Ak, es vairs nenodošos šaušanai! Divus ar diviem šāvieniem!… Ar katru lodi pa vienam brālim! … Ja būtu sprādzis trešais šāviens, tas būtu nogalinājis papiņu … Bet gan jau citreiz . .. Kāds šāviens, Ors Anton!. .. Un tādam brašam zēnam kā man nekad nav laimējies divkāršs trāpījums žandarmiem!

Tā runādams, bandīts apskatīja Orso roku un ar stiletu pārgrieza piedurkni.

— Tas nav nekas,— viņš sacīja.— Tikai svārki sagādās darbu Kolombas jaunkundzei . .. Hē! Ko es redzu? Noskraīnbā- jums uz krūtīm? Nekas iekšā nav iegājis? Nē, tad jūs nebūtu tik mundrs. Nu, mēģiniet pakustināt pirkstus… Vai jūtat manus zobus, kad kožu jums mazajā pirkstiņā? … Ne pārāk? .. .

Vienalga, tur nekā nebūs. Ļaujiet man paņemt jūsu mutautiņu un kaklasaiti. . . Jūsu svārki nu gan ir vējā. Kāda velna pēc esat tā uzcirties? Vai jājāt precībās? … Še, iedzeriet malku vīna!.. . Kāpēc jūs neņēmāt līdzi blašķi? Vai korsikānis kādreiz dodas ceļā bez blašķes?

Turpinādams pārsiešanu, viņš pārtrauca savu runu un atkal iesaucās:

—      Dublēts! Abi divi uz vietas beigti!. .. Kirē — tas gan smiesies.. . Dublēts! Tā, lūk, beidzot ir klāt arī mazais bruņurupucis Kilīna.

Orso nekā neatbildēja. Viņš bija bāls kā mironis un drebēja pie visām miesām.

—       Kili!— Brandolačo uzsauca.— Ej palūkojies tur, aiz tās akmens sētas. Nu?

Meitene kājām un rokām uzrāpās uz akmens sētas un, tikko bija ieraudzījusi Orlandučo līķi, pārkrustījās.

—      Tas vēl nav nekas,— bandīts turpināja,— ej paskaties vēl tur tālāk!

Meitene atkal pārmeta krustu.

— Tēvoc, vai tu to izdarīji?— viņa bikli jautāja.

—      Es! Vai tad es, vecis, vairs kam deru? Kili, tas ir Orso kunga darbs. Izsaki viņam savu apbrīnošanu.

—      Jaunkundze par to ļoti priecāsies,— Kilīna teica,— un viņa būs ļoti nobažījusies, ka jās, Ors Anton, esat ievainots.

—       Būs labi, Ors Anton,— bandīts sacīja, kad bija pārsējis ievainojumu,— Kilīna notvērusi jūsu zirgu. Kāpiet tam mugurā un jājiet man līdzi uz Staconas makiju. Tur jūs neviens tik viegli neatradīs. Mēs ar jums tur apiesimies uz labāko. Kad sasniegsim Senkristīnas krustu, būs jākāpj zemē. Jūs dosiet savu zirgu Kilīnai, viņa aizjās pastāstīt jaunkundzei; pa ceļam viņai izklāstiet, kas darāms. Ors Anton, mazajai varat sacīt visu, viņa drīzāk ļaus sevi sacirst gabalos, nekā nodos draugus.

Un tad viņš mīlīgi piebilda:

—  Ej, šķelme, esi izdzīta, esi nolādēta, blēde!

Kā daudzi bandīti, Brandolačo bija māņticīgs un baidījās ar labiem novēlējumiem noburt meiteni, jo ir zināms, ka noslēpumainajām varām, kam pakļaujas annonchiatura,' piemīt nelāgais paradums izpildīt pretējo mūsu novēlējumiem.

—       Kur tad tu gribi, lai eju, Brando?— Orso jautāja dziestošā balsi.

—      Sasodīts! Varat izvēlēties: uz cietumu vai makijā. Bet della Rebiam ceļš uz cietumu ir svešs. Uz makiju, Ors Anton!

—  Tad ardievu visas manas cerības!— ievainotais sāpīgi iesaucās.

—  Jūsu cerības! Piķis un zēvele! Vai jūs ar divstobreni cerējāt nošaut vēl vairāk? … Jā, bet kā tad viņi varēja jums trāpīt? Šiem ze|]iem būs bijusi tik sīksta dzīvība kā kaķiem.

—  Viņi šāva pirmie,— Orso sacīja.

—  Patiešām, es jau aizmirsu … Pif! paf! bum! bum!.. . Dubultšāviens ar vienu roku.1 Esmu ar mieru pakārties, ja kāds izdarīs ko labāku! Tā, tā, nu jūs jau esat zirgā .. . pirms dodaties projām, aplūkojiet taču mazliet savu veikumu. Nav pieklājīgi pamest sabiedrību neatvadoties.

Orso iecirta zirgam piešus; ne par ko visā pasaulē viņš nebūtu gribējis redzēt nelaimīgos, kurus nupat bija nonāvējis.

—  Ors Anton,— bandīts teica, satverdams zirga pavadu,— vai gribat, lai runāju ar jums vaļsirdīgi? Labi, nevēlos jūs aizvainot, bet man žēl šo abu jaunekļu. Lūdzu man piedot… Tik skaisti … tik spēcīgi… tik jauni!. .. Orlandučo, ar kuru daudzreiz esmu kopā medījis. .. Pirms četrām dienām viņš man iedeva paciņu cigāru .. . Vinčentello, kas vienmēr bija tik jautrā omā! Ir gan taisnība, ka jūs darījāt to, kas jums bija jādara… un turklāt šāviens ir bijis pārāk skaists, lai to nožēlotu. Bet es, man nebija nekādas daļas jūsu atriebībā … Zinu, ka jums ir taisnība; ja ir kāds ienaidnieks, tad no viņa jāatbrīvojas. Bet Barričīni bija tik sena ģimene … Tā nu tad ir vēl viena, kas atstāj kaujas lauku . .. Un ar dubultšāvienu! Tas ir smalki.

Tā, risinādams bēru runu abiem Barričīni, Brandolačo steigšus vadīja Orso, Kilīnu un suni Brisko uz Staconas makiju.

XVIII

Pa to laiku — drīz pēc Orso aizjāšanas — Kolomba no saviem izlūkiem bija uzzinājusi, ka Barričīni izgājuši no mājas, un kopš šī mirkļa viņu bija sagrābis skaudrs nemiers. Viņu redzēja skraidām pa visu māju, dodamies no virtuves uz viesiem sagatavotajām istabām, nekā nedarot, vienmēr nodarbinātu, nepārtraukti apstājoties, lai palūkotos, vai neieraudzīs ciematā kādu neparastu kustību. Ap vienpadsmitiem Pjetranērā iejāja krietns bariņš jātnieku: tur bija pulkvedis, viņa meita, kalpotāji un gids. Saņemot viņus, Kolombas pirmie vārdi bija: «Vai sastapāt manu brāli?» Tad viņa izvaicāja gidu, pa kuru ceļu viņi virzījušies, cikos izjājuši; kad tas bija atbildējis, Kolomba nespēja izprast, kā viņi varējuši nesatikties.

—  Varbūt jūsu brālis būs jājis pa augstieni?— gids teica. — Mēs virzījāmies pa leju.

Bet Kolomba papurināja galvu un turpināja izvaicāšanu. Par spīti savai dabiskajai stingrībai, ko vēl kāpināja lepnā tieksme svešinieku priekšā neizrādīt vājumu, viņa tomēr nespēja apslēpt savu nemieru un drīz vien par to izstāstīja pulkvedim un it īpaši mis Lidijai, pēc tam kad bija abus iepazīstinājusi ar samierināšanās mēģinājumu, kam bijis tik nelaimīgs iznākums. Mis Nevila uztraucās, gribēja, lai izsūta izlūkus uz visām pusēm, un viņas tēvs piedāvājās kāpt atkal zirgam mugurā un kopā ar ceļa pavadoni doties meklēt Orso. Viesu bažas atgādināja Kolombai viņas namamātes pienākumus. Viņa saņēmās, ar pūlēm pasmaidīja, uzaicināja pulkvedi sēsties pie galda un, lai izskaidrotu brāļa aizkavēšanos, atrada duci pieņemamu iemeslu, kurus pēc mirkļa pati noliedza. Pārliecināts, ka viņam kā vīrietim pienākas nomierināt sievietes, pulkvedis izsacīja savu izskaidrojumu.

—  Varu saderēt,— viņš teica,— ka della Rebia būs uzdūries medījumam; viņš nebūs varējis pretoties kārdinājumam, un mēs redzēsim viņu atgriežamies ar pilnu medību somu. Sasodīts!— viņš piebilda.— Mēs taču ceļā dzirdējām četrus šautenes šāvienus. Divi bija skaļāki, un es sacīju meitai: «Deru, ka tas ir della Rebia, viņš izgājis medībās. Tikai mana šautene šauj tik skali.»

Kolomba nobālēja, un Lidija, kas viņu uzmanīgi vēroja, bez pūlēm uzminēja, kādas aizdomas viņā modinājis pulkveža pieņēmums. Pēc dažām klusējot aizvadītām minūtēm Kolomba strauji apjautājās, vai divi skaļākie šāvieni atskanējuši pirmie vai sekojuši citiem. Taču ne pulkvedis, ne viņa meita neatcerējās šo svarīgo faktu.

Tā kā ap pulksten vieniem vēl nebija atgriezies neviens no Kolombas izsūtītajiem izlūkiem, tad viņa sasparojusies uzaicināja viesus sēsties pie galda; taču vienīgi pulkvedis spēja norīt kādu kumosu. Mazākajam troksnītim atskanot laukumā, Kolomba skrēja pie loga, tad skumji atgriezās un atkal atsēdās, un vēl skumjāk pūlējās turpināt ar saviem draugiem kādu nenozīmīgu sarunu, kurai neviens neveltīja ne mazāko vērību un kuru pārtrauca ilga klusuma starplaiki.

Pēkšņi varēja dzirdēt auļojam zirgu.

—  Ā! Šoreiz tas ir mans brālis!— Kolomba pieceļoties sacīja.

Bet, ieraudzījusi Kilinu Orso zirga mugurā, Kolomba iesaucās tādā balsī, kas griezās sirdī:

—  Mans brālis ir beigts!

Pulkvedim izkrita glazē no rokas, mis Nevila iekliedzās, visi steidzās uz mājas durvīm. Pirms Kilīna paspēja nolēkt no zirga, Kolomba nocēla viņu kā spalviņu un gandrīz vai nospieda savās rokās. Mazā saprata Kolombas izmisīgo skatienu, un Kilīnas pirmie vārdi skanēja kā sākums 110 «Otello» kora: «Viņš ir dzīvs!» Kolomba atlaida viņu vaļā, un Kilīna nokrita zemē veikli kā kaķēns.

—  Un citi?— Kolomba piesmakušā balsī jautāja.

Kilīna pārkrustījās ar īkšķi un vidējo pirkstu. Tūlīt Kolombas sejas mironīgo bālumu nomainīja spējš sārtums. Viņa uzmeta zvērojošu skatienu Barričīni mājai un smaidīdama sacīja viesiem:

—  Iesim atpakaļ un dzersim kafiju.

Bandītu Irīdai1 bija daudz, ko stāstīt. Viņas izloksne, ko Kolomba šā tā tulkoja itāliski un tad mis Nevila angliski, izvilināja pulkvedim dažu labu lāstu un mis Lidijai dažu labu nopūtu, bet Kolomba klausījās nesatricināmā mierā, tikai viņa tā gumzīja savu damasta servjeti, ka gandrīz saplosīja to. Viņa partrauca meiteni piecas sešas reizes, likdama atkārtot Brandolačo apgalvojumu, ka ievainojums neesot bīstams un viņš esot redzējis arī daudz ļaunākus. Nobeidzot Kilīna ziņoja, ka Orso noteikti prasot rakstāmpapīru un ka viņš uzdodot savai māsai lūgt kādu dāmu, kura varbūt uzturoties viņa mājā, neaizceļot, pirms tā nebūs saņēmusi no viņa vēstuli.

—  Tas viņu nomocīja visvairāk,— meitene piebilda,— un, kad jau biju devusies ceļā, viņš mani atsauca atpakaļ un lika pie sirds šo uzdevumu. Viņš to man atkārtoja jau trešo reizi.

Par šo brāļa neatlaidīgo prasību Kolomba mazliet pavīpsnāja un spēcīgi paspieda roku anglietei, kura izplūda asarās un domāja, ka šo stāstījuma daļu nevajadzētu tulkot tēvam.

—  Jā, jūs paliksiet kopā ar mani, mīļā draudzene,— Kolomba iesaucās, apkampdama mis Neviļu,— un jūs mums palīdzēsiet.

Tad viņa izņēma no kada skapja daudz vecas linu veļas un ņēmās to sagriezt, lai pagatavotu saites un šarpiju. Redzot viņas spulgojošās acis, spirgto sejas krāsu, spējo pāreju no bažām uz aukstasinību, bija grūti pateikt, vai viņu vairāk bija satraucis brāļa ievainojums vai sajūsminājusi ienaidnieku nāve. Te viņa

' Irida — dievu sūtne grieķu mitoloģijā.

ielēja kafiju pulkvedim un lepojās ar savu prasmi to pagatavot, te, dodama mis Nevilai un Kilīnai darbu, viņa tās uzmudināja šūt un saritināt saites; divdesmito reizi viņa jautāja, vai Orso ievainojums ir ļoti sāpīgs. Ik brīdi viņa pārtrauca darbu, lai sacītu pulkvedim:

—  Divi tik veikli, tik briesmīgi vīri! . . . Viņš — viens pats, ievainots, tikai ar vienu roku .. . viņš tos nošāvis abus. Kāda drosme, pulkvedi! Vai viņš nav varonis? Ai, mis Nevila, laimīgs tas cilvēks, kas dzīvo tik mierīgā zemē kā jūsējā! . . . Esmu pārliecināta, ka līdz šim jūs vēl neesat pazinusi manu brāli … Es jau teicu: piekūns izpletis savus spārnus! … Jūs maldināja viņa maigums … Tāds viņš ir jūsu klātienē, mis Nevila … Ak, ja viņš redzētu, kā jūs strādājat viņa labā … Nabaga Orso!

Mis Lidija nebija spējīga nedz pastrādāt, nedz bilst kādu vārdu. Viņas tēvs jautāja, kāpēc neviens nesteidzoties iesniegt sūdzibu tiesā. Viņš runāja par coroner1 izmeklēšanu un par citām Korsikā tikpat svešām lietām. Galu galā viņš gribēja uzzināt, vai šā krietnā Brandolačo kunga māja, kurš sniedzis palīdzību ievainotajam, ir ļoti tālu no Pjetranēras un vai viņš pats nevarētu doties apmeklēt savu draugu.

Kolomba atbildēja savā ierastajā mierā, ka Orso ir makijā, ka viņu kopj kāds bandīts, ka viņš dotos lielās briesmās, ja parādītos, iekams nav zināma prefekta un tiesneša nostāja, beidzot, ka viņa parūpēsies, lai kāds lietpratīgs ķirurgs slepeni dotos pie Orso.

—  It īpaši, pulkveža kungs, neaizmirstiet,— viņa sacīja,— ka jūs esat dzirdējis četrus šāvienus un man teicāt, ka Orso šāvis beigās.

Pulkvedis nesaprata nekā no visa šī gadījuma, un viņa meita tikai dvesa nopūtas un slaucīja acis.

Bija jau diezgan vēls, kad ciemā ienāca sēru procesija. Advokātam Barričīni veda viņa dēlu līķus; katrs bija noguldīts šķērsām pāri mūļēzelim, ko vadīja kāds zemnieks. Klientu un dīkdieņu bars sekoja drūmajam gājienam. Viņu vidū redzēja žandarmus, kas vienmēr ierodas pārāk vēlu, un adjunktu, kurš cilāja rokas pret debesīm, nepārtraukti atkārtodams: «Ko teiks prefekta kungs!» Dažas sievietes, viņu vidū arī Orlandučo aukle, plēsa sev matus un izgrūda mežonīgus rēcienus. Bet viņu trokšņainās sāpes radīja mazāku iespaidu nekā viena cilvēka mēmais izmisums, kurš pievilka visu skatienus. Tas bija nelaimīgais tēvs, kas, staigādams no viena līķa pie otra, pacēla viņu

' Coroner — parasti ārsts, kas izmeklē cilvēkus, kuri miruši nelaimes gadījumā vai noslepkavoti.

zemēm notašķītās galvas, skūpstīja zilganās lūpas, atbalstīja viņu stingās rokas un kājas, it kā lai pasargātu tās no satricinājumiem. Reizēm bija redzams, ka viņš paver muti, bet pāri lūpām nenāca ne kliedziens, ne vārds. Visu laiku nenovērsdams acis no līķiem, viņš iedams uzdūrās gan akmeņiem, gan kokiem, kas viņam gadījās ceļā.

Sievu vaimanas, vīru lāsti divkāršojās, kad viņi bija nonākuši iepretī Orso mājai. Pēc tam kad daži gani, Rebiu ģimenes piekritēji, bija uzdrošinājušies uzvaras priekā iegavilēties, viņu pretinieku sašutums vairs nebija apvaldāms. «Atriebību! Atriebību!» izkliedza dažas balsis. Svieda ar akmeņiem un divi šautenes šāvieni, tēmēti tās istabas logā, kur uzturējās Kolomba ar saviem viesiem, ieurbās slēģos, un koka šķembas aizlidoja līdz galdam, pie kura sēdēja abas sievietes. Mis Lidija šausmās iekliedzās, pulkvedis sagrāba šauteni, un Kolomba, pirms viņš paguva to atturēt, metās uz ārdurvīm un strauji tās atrāva vaļā. Tur, izslējusies uz augstā sliekšņa, izstiepusi abas rokas, lai nolādētu savus ienaidniekus, viņa iesaucās:

—  Gļēvuļi! Jūs šaujat uz sievietēm, uz svešiniekiem! Vai jūs esat korsikāņi, vai jūs esat vīri? Jūs, nožēlojamie, kas protat nokaut tikai no aizmugures, nāciet šurp! Es jūs izaicinu! Esmu viena; mana brāļa nav mājās. Nogaliniet mani, nogaliniet manus viesus! Tas ir jūsu cienīgi!… Jūs neuzdrošinieties, gļēvuļi! Jūs zināt, ka mēs atriebjam. Ejiet, raudiet kā sievas un pateicieties, ka mēs neesam prasījuši no jums vēl vairāk asiņu!

Kolombas balsī un stājā bija kaut kas varens un baigs, viņu ieraugot, pūlis izbailēs atrāvās, it kā būtu parādījusies kāda no ļaunajām fejām, par kurām Korsikā ziemas vakaros stāsta dažu labu šaušalīgu teiksmu. Adjunkts, žandarmi un dažas sievietes izmantoja šo mirkli un metās vidū starp pretiniekiem, jo rebianisti jau tvēra pēc ieročiem un kādu brīdi bija jābaidās, ka laukumā neiedegas vispārēja cīņa. Taču abām grupām nebija klāt vadoņu, un korsikāņi, kas pat savā niknumā ir disciplinēti, reti kļūst aktīvi viņu iekšējo nemieru galveno musinātāju prombūtnē. Arī Kolomba, kurai panākumi bija atdevuši saprātu, apvaldīja savu nelielo palīgpulku.

—  Ļaujiet izraudāties šiem nabaga ļautiņiem,— viņa sacīja.— Ļaujiet šim sirmgalvim aiznest to, kas ir viņa miesa un asinis. Kādēļ gan vairs nogalināt šo veco lapsu, kam nav vairs zobu, ar ko kost? Džudiče Barričīni! Atceries otro augustu! Atceries asinīm notriepto grāmatiņu, kurā tu rakstīji ar savu viltotāja roku! Mans tēvs tur bija ierakstījis tavu parādu; tavi dēli to samaksāja. Mēs esam nolīdzinājušies, vecais Barričīni!

Kolomba sakrustotām rokām, nicīgu smīnu uz lūpām nolūkojās, kā viņas ienaidnieku namā ienes līķus, tad pūlis lēni izklīda. Viņa atkal aizvēra durvis, un, atgriežoties ēdamistabā, sacīja pulkvedim:

—  Cienītais kungs, daudzkārt lūdzu atvainot manus tautiešus. Nekad nebūtu ticējusi, ka korsikāņi šaus uz namu, kurā viesojas svešinieki, un man ir kauns par savu Tēviju.

Vakarā, kad mis Lidija jau bija aizgājusi uz savu istabu, pulkvedis sekoja viņai un jautāja, vai nebūtu labāk, ja viņi jau nākamajā rītā atstātu ciemu, kurā ik mirkli var dabūt lodi galvā, atstātu, cik vien ātri iespējams, šo zemi, kur redzamas tikai slepkavības un nodevības.

Mis Nevila kādu brīdi vilcinājās ar atbildi, un bija acīm redzami, ka tēva priekšlikums viņā radīja lielu apjukumu. Beidzot viņa sacīja:

—  Kā gan mēs varētu atstāt šo nelaimīgo jaunavu tādā brīdī, kad viņai tik ļoti vajadzīgs mierinājums? Vai jūs nedomājat, tēv, ka tas no mums būtu cietsirdīgi?

—  Jūsu labā es to saku, mīļā meita,— pulkvedis sacīja.— Ja es zinātu, ka jūs esat drošībā Ajačo viesnīcā, varu apgalvot, es ļoti nelabprāt atstātu šo sasodīto salu, nepaspiedis roku dūšīgajam della Rebiam.

—  Nu tad pagaidīsim vēl, tēt, un pirms prombraukšanas labi pārliecināsimies, vai nevaram viņiem ar kaut ko pakalpot.

—  Labā sirds!— teica pulkvedis, noskūpstīdams meitai pieri.— Man prieks tevi redzēt tā uzupurējamies, lai remdinātu citu nelaimi. Paliksim, nekad nav jānožēlo, ja izdara labu darbu.

Mis Lidija grozījās gultā un nevarēja aizmigt. Reizēm neskaidrie trokšņi, kurus viņa sadzirdēja, viņai šķita kā sagatavošanās uzbrukumam šai mājai, reizēm, pati juzdamās drošībā, viņa domāja par nabaga ievainoto, kas droši vien šai stundā guļ uz aukstas zemes bez citas palīdzības kā vien tās, ko viņš varēja sagaidīt no bandīta žēlastības. Viņa jaunekli iztēlojās asinīm noplūdušu svaidāmies briesmīgās sāpēs; un dīvaini bija tas, ka ik reizes, kad viņa garā skatīja Orso tēlu, tas viņai parādījās tads, kādu viņa to bija redzējusi aizbraukšanas brīdī, kad viņš spieda pie lūpām viņas dāvāto talismanu … Tad viņa domāja par Orso drosmi. Viņa sev sacīja, ka šaušalīgās briesmas, 110 kurām viņš tikko bija izglābies, radušās viņas dēļ; jauneklis tajās bija devies, lai viņu redzētu mazliet ātrāk. Daudz netrūka, un viņa būtu sevi pārliecinājusi, ka Orso roka ievainota, viņu aizstāvot. Viņa izjuta pašpārmetumus par Orso ievainojumu, taču apbrīnoja viņu tāpēc vēl vairāk un, kaut arī izslavēto dubultšāvienu neprata novērtēt tik augsti kā Brandolačo un Kolomba, tomēr domāja, ka tikai retais romāna varonis būtu parādījis tik daudz bezbailības, tik daudz aukstasinības tādās lielās briesmās.

Telpa, kurā viņa uzturējās, bija Kolombas guļamistaba. Virs ozolkoka lūdzamgaldiņa blakus svētītam palmas zaram pie sienas karājās Orso portrets miniatūrā, kur viņš bija apakšleit- nanta uniformā. Mis Nevila noņēma portretu, ilgi nolūkojās tajā un galu galā neuzkara vis to vecajā vietā, bet nolika līdzās gultai. Viņa iemiga, tikai gaismai austot, un saule jau bija augstu pāri apvārsnim, kad viņa atmodās. Blakus gultai viņa ieraudzīja Kolombu, kas nekustēdamās gaidīja mirkli, kad viņa atvērs acis.

—  Ak, jaunkundz, vai tikai jūs nejūtaties pārāk slikti mūsu pieticīgajā mājā?— Kolomba sacīja.— Baidos, ka neesat nemaz gulējusi.

—  Vai esat saņēmusi vēsti no viņa, mīļā draudzene?— jautāja mis Nevila, pieceldamās gultā sēdus.

Viņa pamanīja Orso portretu un, lai to paslēptu, steigšus uzmeta tam virsū mutautiņu.

— Jā, saņēmu vēsti,— Kolomba smaidīdama atbildēja. Un, paņēmusi portretu, vaicāja:— Vai atrodat līdzību? Viņš ir glītāks.

—  Ak dievs! .. .— mis Nevila, gluži nokaunējusies, iesaucās.— Es … aiz izklaidības .. . Noņēmu portretu … Man piemīt nelāgs paradums visam pieskarties… un neko neatlikt vietā … Kā jūtas jūsu brālis?

—  Diezgan labi. Džokanto bija šeit šorīt jau pirms četriem. Viņš atnesa vēstuli … jums, mis Lidija; Orso nav man rakstījis. Adresē gan ir —: Kolombai,— bet zemāk: nodot mis N. . .. Taču māsas nav greizsirdīgas. Džokanto stāstīja, ka brālim bijis ļoti grūti rakstīt. Džokanto, kam ir lielisks rokraksts, piedāvājies pakalpot, ja Orso diktētu. Viņš neesot gribējis. Viņš rakstījis ar zīmuli, uz muguras gulēdams. Brandolačo turējis papīru. Ik mirkli mans brālis gribējis piecelties, un tad pie mazākās pakustēšanās viņa ievainoto roku plosījušas neciešamas sāpes. Bijis žēl skatīties, tā Džokanto sacīja. Šeit ir Orso vēstule.

Mis Nevila sāka lasīt vēstuli, kas bija rakstīia angliski, bez šaubām, aiz pārāk lielas piesardzības. Lūk, kas tur bija pateikts:

«Cienītā jaunkundz,

mani ir vadījis nelaimīgs liktenis, nezinu, ko sacīs mani ienaidnieki, kādus apmelojumus tie izgudros. Taču par tiem man maza bēda, ja tikai Jūs, jaunkundz, ja Jūs tiem nenoticētu. Kopš Jūs tiku ieraudzījis, mani aijāja neprātīgi sapņi. Bija vajadzīga šī katastrofa, lai man parādītu manu neprātu; tagad atkal esmu saprātīgs. Gredzenu, ko Jūs man dāvinājāt un ko es uzskatīju par laimes talismanu, neuzdrošinos vairs paturēt. Baidos, mis Nevil, Jūs varētu nožēlot, ka esat apveltījusi necienīgu, vai drīzāk es baidos, ka tas man atgādinās laiku, kad biju neprātīgs. Kolomba Jums to atdos.. . Dzīvojiet sveika, jaunkundz, Jūs atstāsiet Korsiku, un es Jūs nekad vairs neredzēšu; bet pasakiet manai māsai, ka Jūs vēl arvien mani cienāt, un varu droši apgalvot, ka esmu to pelnījis.

O. d. R.»

Mis Lidija bija novērsusies, lai izlasītu vēstuli, un Kolomba, kas viņu uzmanīgi vēroja, atdeva viņai ēģiptiešu gredzenu, ar skatienu vaicādama, ko tas nozīmē. Taču mis Lidija neuzdrošinājās pacelt galvu un skumji aplūkoja gredzenu, ko te uzmauca pirkstā, te atkal vilka nost.

—  Dārgā mis Nevil!— Kolomba sacīja,— vai es nedrīkstu zināt, ko mans brālis jums raksta? Vai viņš ko stāsta par savu stāvokli?

—  Nē …— mis Lidija nosarkdama teica,— viņš par to nerunā … Vēstule rakstīta angliski. Viņš man uztic pasacīt tēvam … Viņš cer, ka prefekts varēs nokārtot…

Kolomba, šķelmīgi uzsmaidījusi, atsēdās gultas malā, satvēra mis Neviļas roku un, urbdamās viņā ar savu stingro skatienu, sacīja:

—  Jūs būsiet tik laba, vai ne, jūs atbildēsiet manam brālim? Tas viņam tik ļoti nāks par labu. Mirkli man iešāvās prātā doma jūs uzmodināt, kad atnesa vēstuli, tomēr es neuzdrošinājos.

—  Jūs darījāt ļoti nepareizi,— mis Nevila teica,— ja domājāt, ka pāris rindu no manis varētu viņam …

— Tagad gan nevarēšu viņam aizsūtīt vēstuli. Ieradies prefekts, un Pjetranēra ir pilna ar viņa ļaudīm. Vēlāk redzēsim. Ai, ja jūs, mis Nevil, pazītu manu brāli, jūs viņu mīlētu tāpat kā es . .. Viņš ir tik labs, tik drošsirdīgs! Iedomājieties tikai, ko viņš izdarījis! Viens pret diviem, turklāt ievainots!

Prefekts bija atgriezies. Adjunkta vēstnesis bija viņu informējis, un viņš ieradās žandarmu un voltižēru pavadībā, atvezdams līdzi arī karaļa prokuroru, rakstvedi un citus tiesas ierēdņus, lai izmeklētu jauno briesmīgo atgadījumu, kas sarežģīja vai ari varbūt izbeidza uz visiem laikiem Pjetranēras ģimeņu naidoša- nos. Drīz pēc ierašanās viņš sastapās ar pulkvedi Neviļu un viņa meitu un neslēpa savas bažas, ka lieta var ņemt ļoti bēdīgu virzienu.

—  Jūs zināt,— viņš sacīja,— ka cīņai nav bijis liecinieku; un abi nelaimīgie jaunekļi bija izslavēti par tik veikliem un drošsirdīgiem, ka neviens negrib ticēt, ka della Rebias kungs būtu varējis viņus nogalināt bez bandītu palīdzības, pie kuriem viņš tagad esot atradis patvērumu.

— Tas nav iespējams!— pulkvedis iesaucās.— Orso della Rebia ir goda vīrs, es galvoju par viņu.

—  Es tam ticu,— prefekts sacīja,— bet karaļa prokurors (šie kungi vienmēr kādu tur aizdomās) man neliekas sevišķi labvēlīgi noskaņots. Viņa rokās ir kāds dokuments, kas jūsu draugam var kaitēt. Tā ir Orlandučo kungam adresēta draudu vēstule, kurā Orso uzaicina viņu sastapties … un šo sastapšanos prokurors uzskata par lamatām.

—  Šis Orlandučo,— pulkvedis teica,— atteicies iet godīgā divkaujā.

—  Divkaujas šeit nav parastas. Cits citam slepus uzglūn, nogalina no mugurpuses — tā dara šai zemē. Ir gan viena labvēlīga liecība: kāda meitene apgalvo, ka dzirdējusi četrus šāvienus, no kuriem divi pēdējie, spēcīgāki par pirmajiem, varējuši celties no liela kalibra ieroča, tāda kā della Rebias kunga šautene. Par nelaimi, šis bērns ir kāda bandīta brāļameita, kuru pašu tur aizdomās par līdzdalību; varbūt viņai ir iestāstīts, ko liecināt.

—  Mans kungs,— mis Lidija pārtrauca prefektu, nosarkdama līdz ausu galiņiem,— mēs bijām ceļā, kad atskanēja šie šāvieni, un mēs dzirdējām to pašu.

—  Patiesi?— tas, lūk ir svarīgi. Un jūs, pulkvedi, vai arī jūs dzirdējāt to pašu?

— Jā,— mis Nevila strauji apstiprināja,— tieši tēvs, kas labi pazīst ieročus, sacīja: «Vai dzirdi, della Rebias kungs šauj ar manu šauteni.»

—  Un šāvieni, kurus jūs pazināt, atskanēja pēdējie?

—  Abi pēdējie, vai ne, tēt?

Pulkvedim nebija sevišķi laba atmiņa; taču katram gadījumam viņš piesargājās runāt pretī savai meitai.

—  Tas tūlīt jāpasaka karaļa prokuroram, pulkveža kungs. Starp citu, mēs gaidām šovakar ierodamies ķirurgu, kas izmeklēs līķus un pārbaudīs, vai ievainojumi cēlušies no minētā ieroča.

—  Šo šauteni Orso dāvināju es,— pulkvedis sacīja,— bet tagad es labāk gribētu, kaut tā gulētu jūras dibenā … Kaut gan … drošsirdīgais zēns! Esmu tomēr apmierināts, ka tā viņam bija rokās, jo nemaz nevar zināt, kā viņš būtu izkļuvis no sprukām bez manas mantonas.

XIX

Ārsts ieradās visai vēlu. Ce|ā viņam bija gadījies aizkavēties. Džokanto Kastrikoni viņu sastapis un ļoti pieklājīgā veidā piespiedis palīdzēt kādam ievainotam vīram. Viņu aizveduši pie Orso, un viņš pārsējis tā brūci. Pēc tam bandīts viņu diezgan tālu pavadījis un pamatīgi uzjautrinājis, stāstīdams par visslavenākajiem Pizas profesoriem, kuri, kā tas teicis, esot tam tuvi draugi.

—  Doktor,— teologs atvadoties bija sacījis,— jūs man esat iedvesis pret sevi lielu cienību, un es uzskatu par lieku jums atgādināt, ka ārstam ir jābūt tikpat diskrētam kā biktstēvam.— Pie tam bandīts parotaļājies ar savas šautenes gaili.— Jūs esat aizmirsis vietu, kur mums bija gods jūs redzēt. Ardievu, esmu sajūsmināts par iepazīšanos.

Kolomba ļoti lūdza pulkvedi piedalīties līķu apskatē.

—  Jūs vislabāk pazīstat mana brāļa šauteni,— viņa sacīja,— un jūsu klātiene būs ļoti noderīga. Šeit ir tik daudz ļaunu cilvēku, ka mēs nonāktu lielās briesmās, ja neviens neaizstāvētu mūsu intereses.

Palikusi vienatnē ar mis Lidiju, Kolomba sūdzējās par stiprām galvas sāpēm un uzaicināja jauno anglieti pastaigāties tepat ciema apkaimē.

—  Svaigais gaiss man darīs labu,— viņa teica.— Jau tik sen neesmu to ieelpojusi.

Ejot viņa tai stāstīja par savu brāli; un mis Lidija, kurai šis temats šķita visai interesants, nemaz nepamanīja, ka viņas ļoti attālinājās no Pjetranēras. Tikai, kad saule jau rietēja, mis Lidija to ievēroja un aicināja Kolombu griezties atpakaļ. Kolomba teicās zinām kādu sānceļu, pa kuru daudz ātrāk nokļūšot mājās, un, pametusi iepriekšējo taku, viņa iegriezās kādā citā, kura izskatījās daudz mazāk iestaigāta. Drīz viņa sasniedza tik stāvu uzkalnu, ka, augšup kāpjot, nepārtraukti vajadzēja ar vienu roku turēties pie koku zariem, ar otru vilkt līdzi savu biedreni. Šī grūtā kāpšana ilga labu stundas ceturksni, un tad viņas sasniedza nelielu mirtēm un zemeņkokiem apaugušu līdzenumu, kam visapkārt slējās lieli granīta bluķi. Mis Lidija bija ļoti nogurusi, ciems nerādījās, un satumsa jau gandrīz kā naktī.

—  Vai zināt, mīļā Kolomba,— viņa sacīja,— baidos, ka tikai mēs neesam nomaldījušās.

—  Nebaidieties,— kolomba atbildēja,— iesim tikai uz priekšu, sekojiet man.

—  Bet es varu galvot, ka jūs maldāties; ciems nevar būt tajā pusē. Esmu ar mieru saderēt, ka mēs tam pagriežam muguru.

Skatiet, ugunis, kuras redzamas tālumā,— tur droši vien ir Pjetranēra.

—       Dārgā draudzene,— Kolomba uztraukti sacīja,— jums ir taisnība; bet divsimt soļu tālāk … Šinī makijā …

—  Nu?

—      Tur ir mans brālis; es varētu viņu redzēt un apskaut, ja jūs gribētu.

Mis Nevila aiz pārsteiguma satrūkās.

—       Izgāju no Pjetranēras,— Kolomba turpināja,— nepamanīta, tāpēc ka biju kopā ar jums . .. citādi man būtu sekojuši.. . Būt tik tuvu pie viņa un neredzēties … Kāpēc gan jūs nevarētu atnākt man līdzi pie mana nabaga brāļa? Jūs viņam sagādātu tik lielu prieku!

—  Bet Kolomba … tas no manas puses nepieklātos.

—       Saprotu. Jūs, pilsētnieces, allaž raizējaties tikai par to, kas pieklātos; mēs, lauku sievietes, domājam tikai par to, kas ir labi.

—       Bet ir jau tik vēls! … Un jūsu brālis — ko viņš par mani domās?

—      Viņš domās, ka viņa draugi viņu nav atstājuši, un tas viņu iedrošinās ciešanās.

—  Bet mans tēvs — viņš būs ļoti noraizējies …

Viņš zina, ka jūs esat kopā ar mani… Labi! Izšķirieties … Jūs šorīt skatījāties viņa ģīmetnē,— Kolomba, šķelmīgi pasmīkņādama, piebilda.

—       Nē . .. patiesi, Kolomba, es neuzdrošinos … tur taču ir bandīti. ..

—       Un kas par to! Šie bandīti jūs nepazīst. Un jūs taču pati vēlējāties viņus redzēt!.. .

—  Ak dievs!

—       Labi, jaunkundz, izlemiet! Atstāt jūs šeit vienu es nevaru; nav zināms, kas varētu notikt. Iesim apraudzīt Orso vai arī atgriezīsimies kopā ciemā … Es redzēšu savu brāli. .. diezin kad … varbūt nekad . ..

—      Kolomba, ko jūs sakāt? .. . Labi, iesim, bet tikai uz vienu mirkli — un tūlīt dosimies atpakaļ.

Kolomba paspieda viņas roku un, nekā neatbildējusi, sāka soļot tik strauji, ka mis Lidija tikko spēja viņai sekot. Par laimi, Kolomba drīz vien apstājās, sacīdama savai biedrenei:

—       Neiesim tālāk, pirms neesam viņus brīdinājušas, citādi mūs varētu noķert kāds šāviens.

Viņa uzsvilpa starp pirkstiem; tūlīt dzirdēja ierejamies suni, un bandītu priekšpostenis nevilcinājās parādīties. Tas bija mūsu vecais paziņa suns Brisko, kas uzreiz pazina Kolombu un uzņēmās būt viņai par ceļa vadoni. Pēc līkloču gājiena pa

makijas šaurajām takām viņas pēkšņi uzdūrās diviem līdz zobiem apbruņotiem vīriem.

—  Vai tas esat jūs, Brandolačo?— Kolomba jautāja.— Kur ir mans brālis?

— Tur tālāk!— atbildēja bandīts.— Tikai ejiet klusu: viņš ir aizmidzis; un tas viņam gadās pirmo reizi kopš tā nelaimes gadījuma. Lai slavēts dievs! Te nu skaidri redzams: ja velns var kur iespraukties, tad arī sieviete tur iesprauksies.

Abas sievietes piesardzīgi tuvojās, un pie ugunskura, kas bija prasmīgi nomaskēts, apkraujot tam apkārt nelielu sētiņu no akmeņiem, viņas ieraudzīja Orso, atgūlušos uz lapu kaudzes un apsegtu ar piloni. Viņš bija ļoti bāls, viņš smagi elpoja. Kolomba atsēdās viņam blakus un vēroja viņu klusēdama, rokas salikusi, it kā garā lūgtu Dievu. Mis Lidija, aizsegdama seju ar lakatu, spiedās viņai klāt, taču laiku pa laikam viņa pacēla galvu, lai pāri Kolombas plecam palūkotos uz ievainoto. Aizritēja stundas ceturksnis, kurā neviens nebilda ne vārda. Uz teologa mājienu Brandolačo kopā ar viņu bija nozudis makijā par lielu mierinājumu mis Lidijai, kura pirmo reizi nodomāja, ka bandītu kuplajām bārdām un visam apģērbam piemīt pārāk spēcīgs lokālais kolorīts.

Beidzot Orso sakustējās. Tūlīt Kolomba pārliecās viņam pāri un vairākas reizes viņu noskūpstīja, apbērdama ar jautājumiem par ievainojumu, par sāpēm, par vajadzībām. Atbildējis, ka viņam esot tik labi, cik vien iespējams, viņš savukārt vaicāja, vai mis Nevila vēl esot Pjetranērā un vai tā viņam atrakstījusi. Kolomba, vēl joprojām sagumusi pāri brālim, pilnīgi aizsedza savu pavadoni, kuru tumsā gan arī būtu bijis grūti pazīt. Viņa turēja vienu Lidijas roku savējā, ar otru mazliet pacēla ievainotā galvu.

—  Nē, brālīt, vēstules viņa man jums neiedeva . .. Vai jūs vēl joprojām domājat par mis Neviļu? Jūs gan laikam viņu ļoti mīlat?

—  Vai viņu mīlu,— Kolomba? … Bet viņa … viņa tagad varbūt mani nicina?

Šai mirklī mis Nevila mēģināja izraut savu roku, bet nebija viegli atbrīvoties, jo Kolomba to turēja cieši satvertu; kaut gan viņas roka bija maza un daiļi veidota, taču tai piemita spēks, kura pierādījumus jau dažkārt esam redzējuši.

—  Jūs nicināt! … —Kolomba iesaucās.— Pēc tā, ko jūs esat veicis .. . Tieši pretēji, viņa runā jums par labu … Ai, Orso, es varētu jums daudz ko par viņu pastāstīt…

Roka joprojām mēģināja izrauties, bet Kolomba to vilka aizvien tuvāk brālim.

—    Bet kāpēc gan,— ievainotais sacīja,— viņa man neatbildēja? … Kaut vienu rindu, un es būtu apmierināts.

Kolomba bija aizvilkusi mis Neviļas roku tik tālu, ka beidzot ielika to brāļa plaukstā. Tad, spēji atraujoties un skaļi iesmejo- ties, viņa iesaucās:

—   Orso, piesargieties sacīt kaut ko ļaunu par mis Lidiju, jo viņa ļoti labi saprot korsikāniski!

Mis Lidija tūlīt atvilka savu roku un nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus. Orso šķita, ka viņš no jauna aizmidzis.

—   Jūs šeit, mis Nevila! Ak dievs! Kā jūs iedrošinājāties? Ai, jus mani darāt laimīgu!

Ar pūlēm pieceldamies sēdus, Orso mēģināja pievirzīties viņai tuvāk.

—    Pavadīju jūsu māsu,— mis Lidija sacīja,— lai nerastos aizdomas, kurp viņa dodas… un tad — arī es gribēju . .. pārliecināties… Ak vai, cik jums šeit neērti!

Kolomba bija nosēdusies brālim aiz muguras. Viņa saudzīgi piecēla Orso, atbalstot tā galvu uz saviem ceļgaliem. Viņa apskāva brāļa kaklu un pamāja mis Lidijai ar galvu.

—Tuvāk, tuvāk!—Kolomba mudināja.— Slimnieks nedrīkst pārāk skaļi runāt.— Un, tā kā mis Nevila vilcinājās, viņa satvēra to aiz rokas un piespieda atsēsties tuvāk — tik tuvu, ka tās tērps pieskārās brālim un tās roka, kuru viņa joprojām vēl turēja, atpūtās uz ievainotā pleca.

—   Tā ir ļoti labi,— Kolomba jautri sacīja.— Vai nav taisnība, Orso, ka ir jauki apmesties makijā tik skaistā naktī kā šī?

—    Ak jā! Skaista nakts!— Orso piekrita.— Es to nekad neaizmirsīšu.

—  Jums laikam ļoti sāp?— mis Nevila ievaicājās.

—   Tagad vairs ne,— Orso atbildēja,— un es gribētu šeit mirt.

Un viņa labā roka sniedzās pēc mis Lidijas rokas, kuru Kolomba joprojām turēja sagūstītu.

—   Jūs noteikti vajag pārvest kur citur, della Rebias kungs,- kur būtu iespējams jūs kopt. Es nevarēšu vairs mierīgi gulēt, kopš esmu jūs redzējusi šeit, zem klajas debess . ..

—   Ja es nebūtu baidījies jūs sastapt, mis Nevila, tad būtu jau mēģinājis atgriezties Pjetranērā un stāties tiesas priekšā.

—    Kāpēc jūs, Orso, baidāties viņu sastapt?— Kolomba jautāja.

—    Biju jutns nepaklausīgs, mis Nevil … un šobrīd nebūtu uzdrošinājies rādīties jums acīs.

—  Vai zināt, mis Lidija, ka jūs varat darīt ar manu brāli visu, ko vien vēlaties,— Kolomba smiedamās sacīja.— Turpmāk es jums nejaušu viņu satikt.

—  Ceru,— mis Nevila teica,— ka šis negadījums noskaidrosies un ka drīz jums ne no kā nebūs jābaidās … Es būtu ļoti apmierināta, ja, projām braucot, zinātu, ka jums nenodara kādu pārestību un atzīst jūsu godīgumu tāpat kā jūsu drosmi.

—  Mis Nevila, jūs braucat projām! Pierunājiet vēl tā!

—  Ko lai dara … mans tēvs nevar vienmēr tikai medīt… Viņš grib braukt projām.

Orso ļāva noslīgt savai rokai, kas bija skārusi mis Lidijas rociņu, un brīdi visi klusēja.

—  Nē, jel,— Kolomba atsāka,— mēs jums neļausim tik drīz aizbraukt. Mums vēl daudz kas jums rādāms Pjetranērā … Vispirms — jūs solījāt uzgleznot manu portretu un neesat to vēl sākusi … Tālāk — es jums apsolīju sacerēt septiņdesmit piecas vārsmas garu serenādi… un tad .. . Bet ko tas Brisko rūc … Lūk, Brandolačo steidz viņam pakaļ… Kas tad tur ir?

Viņa tūlīt piecēlās un, bez kautrēšanās nolaidusi Orso galvu mis Neviļas klēpī, ātri devās pretī bandītiem.

Mazliet pārsteigta par to, ka nu viņa tā atbalsta skaisto jaunekli, atrodas divatā ar viņu pašā makijas vidū, mis Nevila īsti nezināja, ko iesākt, jo, strauji atraujoties, baidījās ievainotajam nodarīt sāpes. Bet Orso pats atstāja maigo atbalstu, kuru viņa māsa nupat bija sagādājusi, un, atslējies uz labās rokas, teica:

—  Tātad jūs, mis Lidija, drīz brauksiet projām? Nekad neesmu cerējis, ka jūs varētu paildzināt uzturēšanos šajā nelaimīgajā zemē … un tomēr . .. kopš šeit esat ieradusies jūs, es ciešu simtreiz asāk, domājot par atvadīšanos… Esmu nabaga leitnants … bez nākotnes izredzēm … tagad izstumtais … Kāds brīdis, mis Lidija, lai atzītos, ka jūs mīlu . . . Bet šī, bez šaubām, ir vienīgā reize, kad varu jums to pateikt, un man šķiet, ka esmu mazāk nelaimīgs, kopš nu esmu atvieglojis savu sirdi.

Mis Lidija novērsās, it kā tumsas nepietiktu, lai apslēptu viņas pietvīkumu.

—  Della Rebias kungs,— viņa iesāka drebošā balsī,— vai es būtu šurp nākusi, ja . ..— Un runādama viņa ielika Orso plaukstā ēģiptiešu gredzenu. Tad, ārkārtīgi piespiezdamās, lai atgūtu savu ierasto jautro toni, turpināja:

—  Orso kungs, tas nemaz nav jauki no jums — tā runāt. . Makijas biezoknī, jūsu bandītu vidū, jūs gan zināt, ka es neuzdrošinos jums dusmot.

Orso pagriezās, lai noskūpstītu roku, kura viņam atdeva talismanu, bet, tā kā Lidija diezgan spēji atrāvās, viņš zaudēja līdzsvaru un atkrita uz ievainotās rokas. Viņš nespēja apvaldīt sāpīgu vaidu.

—  Draugs, jums sāpēja?— viņa iesaucās, steigdamās jaunekli atbalstīt.— Tā ir mana vaina! Piedodiet .. .— Viņi vēl sarunājās brīdi klusā balsī viens otram cieši līdzās. Kolomba, steidzīgi atskrējusi, atrada viņus tādā pašā stāvoklī, kādā bija atstājusi.

—  Voltižēri!— viņa iesaucās.— Orso, mēģiniet piecelties un iet, es jums palīdzēšu.

—  Atstājiet mani,— Orso sacīja.— Saki, lai bandīti glābjas … lai mani saņem ciet, nav svarīgi; bet aizved mis Lidiju; dieva dēļ, viņu nedrīkst šeit redzēt!

—  Es jūs neatstāšu,— teica Brandolačo, kas bija sekojis Kolombai.— Voltižēru seržants ir advokāta krustdēls; viņš jūs nesaņems ciet, bet nogalinās un pateiks, ka tas esot noticis nejauši.

Orso mēģināja piecelties, paspēra pat dažus soļus, tūlīt apstādamies, un teica:

—  Nevaru paiet. Bēdziet visi prom! Ardievu, mis Nevil, sniedziet man roku, un ardievu!

—  Mēs jūs nepametlsim!— izsaucās abas sievietes.

—  Ja nevarat paiet, tad vajadzēs jūs nest,— Brandolačo sacīja.— Saņemieties, leitnant, mazliet vairāk dūšas; mums pietiks laika pazust pa aizu tur aizmugurē. Kirē kungs tiem tik ilgi sagādās nodarbošanos.

—  Nē, atstājiet mani,— Orso teica,— atlaizdamies garšļaukus zemē.— Dieva dēļ, Kolomba, aizved taču mis Neviļu!

—  Kolombas jaunkundze, jūs esat spēcīga,— Brandolačo sacīja,— saņemiet viņu aiz pleciem, es turēšu aiz kājām; labi, uz priekšu soļos!

Par spīti ievainotā iebildumiem, viņi sāka to straujā gaitā nest; mis Lidija, šausmīgi izbijusies, sekoja, un tad atskanēja šāviens, kuram tūlīt atbildēja pieci vai seši citi. Mis Lidija iekliedzās, Brandolačo izgrūda lāstu, bet paātrināja soļus, un Kolomba, sekodama viņam, skriešus devās cauri makijai, nebēdādama par zariem, kuri pātagoja seju vai plosīja apģērbu.

—  Noliecieties, noliecieties, dārgā,— viņa sacīja savai biedrenei,— citādi jūs var trāpīt lode.

Tā viņi gāja vai drīzāk gan skrēja apmēram piecsimt soļu, kad Brandolačo paziņoja, ka viņš tālāk vairs nespēj, un nogāzās gar zemi, kaut arī Kolomba viņu uzmudināja un izsacīja pārmetumus.

—  Kur ir mis Nevila?— Orso jautāja.

Mis Nevila, šāvienu trokšņa sabiedēta, ik mirkli makijas biezokņa aizturēta, drīz vien bija pazaudējusi bēg|u pēdas un palikusi viena savās lielajās bailēs.

—  Viņa palikusi nopakaļ,— Brandolačo sacīja,— bet nav pazudusi, jo sievietes vienmēr atkal atrodas. Dzirdiet, Ors Anton, kādu blīkšķi taisa kirē ar jūsu šauteni. Diemžēl ir melna nakts un, tumsā šaudoties, nekā liela nevar izdarīt.

—  Dzi!— Kolomba uzsauca.— Es dzirdu zirgu auļojam, mēs esam glābti.

Patiesi, kāds zirgs, kas bija klaiņājis pa makiju, apšaudes trokšņa sabaidīts, metās uz viņu pusi.

—  Mēs esam glābti!— Brandolačo atkārtoja.

Panākt zirgu, saķert to aiz krēpēm, iegrūst tam mutē pavadas vietā auklas mezglu, Kolombai palīdzot, bandītam bija tikai mirkļa darbs.

—  Tagad brīdināsim kirē,— viņš teica.

Viņš divreiz uzsvilpa; attāls svilpiens atbildēja šim signālam, un Mantonas šautene pārtrauca savus spalgos rējienus. Brandolačo uzlēca zirgā; Kolomba uzsēdināja brāli bandītam priekšā, tas ar vienu roku cieši apkampa Orso, bet ar otru vadīja dzīvnieku. Par spīti divkārtīgam smagumam, zirgs, pāris dūšīgiem spērieniem pavēderē mudināts, veikli aiztrauca un noaulekšoja lejup pa tik stāvu pakalnu, kur katrs cits, izņemot korsikāņu zirgu, simtreiz būtu lauzis sev sprandu.

Kolomba devās atpakaļ, cik skaļi spēdama saucot mis Neviļu, bet neviena balss viņai neatbildēja… Kādu laiku gājusi, mēģinot atrast ceļu, pa kuru bija nākusi, viņa pēkšņi kādā takā uzdūrās diviem voltižēriem, kuri sauca: «Kas tur?»

—  Nu, mani kungi,— Kolomba zobgalīgi sacīja,— troksnis bija pamatīgs. Cik tad ir līķu?

—  Jūs bijāt kopā ar bandītiem,— teica viens no zaldātiem,— jūs nāksiet mums līdzi.

—  Ļoti labprāt,— viņa atcirta,— bet man līdzi bija draudzene, un mums vispirms tā jāatrod.

—  Jūsu draudzene jau ir notverta, un jūs kopā ar viņu šonakt pārgulēsiet cietumā.

— Cietumā? To nu mēs vēl redzēsim; bet pagaidām aizvediet mani pie viņas.

Voltižēri aizveda viņu uz bandītu nometni, kur tie bija savākuši kopā savas ekspedīcijas trofejas, tas ir, piloni, ar ko Orso bija sedzies, vecu katliņu un pilnu krūzi ūdens. Turpat bija arī mis Nevila, ko zaldāti bija sastapuši pusmirušu aiz bailēm; viņa atbildēja tikai ar asarām uz visiem jautājumiem par bandītu skaitu un virzienu, kurā tie devušies.

Kolomba viņu apskāva un pačukstēja pie auss:

—  Viņi ir glābti!

Tad viņa uzrunāja voltižēru seržantu:

—  Mans kungs, jūs taču redzat, ka jaunkundze nezin nekā no visa tā, ko jūs jautājat. Atgriezīsimies ciemā, kur mūs jau nepacietīgi gaida.

—  Jūs turp aizvedīs un ātrāk, nekā vēlaties, mīlulīt,— seržants sacīja,— un jums vajadzēs paskaidrot, ko jūs darījāt makijā tik vēlā stundā kopā ar bandītiem, kuri nupat aizbēga. Nezinu, kādas burvestības tie blēži lieto, bet viņi noteikti nobur meičas, jo vari būt drošs, ka visur, kur ir bandīti, atradīsies ari skaistules.

— Jūs protat glaimot, seržanta kungs,— Kolomba teica,— taču nebūtu [auni, ja jūs izsacītos uzmanīgāk. Šī dāma ir prefekta radiniece, un ar viņu nedrīkst jokot.

—  Prefekta radiniece!— viens no voltižēriem pačukstēja savam priekšniekam.— Patiesi, viņai ir cepure galvā.

—  Cepure šeit nav svarīga,— seržants atteica.— Viņas abas bija kopā ar kirē, kas ir lielākais sieviešu mednieks visā apvidū, un mans pienākums ir viņas aizvest. Mums ari šeit vairs nav nekā, ko darīt. Nebijis tā sasodītā kaprāļa Topēna .. . žūpa francūzis parādījās, pirms bijām paguvuši mežu ielenkt. .. bez viņa mēs tos būtu notvēruši kā tīklā.

—  Jūs esat septiņi?— Kolomba jautāja.— Vai zināt, kungi: ja trīs brāļi Gambīni, Saroki un Teodoro Poli nejauši sastaptos Senkristīnas krustojumā ar Brandolačo un kirē, jums būtu krietni ko norauties. Ja jums būtu kāda saruna ar Lauku valdnieku1 , es nevēlētos tur būt klāt. Lodes naktī neatšķir draugu no ienaidnieka.

Sastapšanās iespēja ar bīstamajiem bandītiem, kurus Kolomba nupat bija minējusi, šķita ietekmējam voltižērus. Joprojām lādoties par sasodīto francūzi Topēnu, seržants deva pavēli aiziet, un mazais pulciņš devās ceļā uz Pjetranēru, līdzi ņemot piloni ar katliņu. Kas attiecas uz krūzi, tad tās tiesa bija kājas spēriens. Kāds voltižērs gribēja satvert mis Lidiju aiz rokas, taču Kolomba puisi uzreiz atgrūda.

—  Lai neviens viņai nepieskaras!— Kolomba uzsauca.— Vai jūs domājat, ka mēs gribam aizbēgt? Iesim Lidij, mana dārgā, atbalstieties uz manas rokas un neraudiet kā bērns! Tas

' Teodoro Poli iesauka. (Aulora piezīme.) ir piedzīvojums, kas nebeigsies slikti; pēc pusstundas mēs būsim pie vakariņu galda. Par sevi varu sacīt, ka mirstu aiz izsalkuma.

—  Ko gan par mani domās?— mis Nevila pavisam klusu sacīja.

—  Domās, ka jūs apmaldījāties makijā, un tas ir viss.

—  Ko sacīs prefekts? … Un it īpaši — ko teiks mans tēvs?

—  Prefekts? … Jūs viņam atbildēsiet, lai viņš raizējas par savu prefektūru. Jūsu tēvs? … Pēc jūsu sarunas ar Orso es gribētu domāt, ka jums ir kaut kas sakāms jūsu tēvam.

Mis Nevila neatbildēdama spieda viņai roku.

—  Vai nav tiesa,— Kolomba čukstēja viņai pie auss,— ka Orso ir pelnījis, ka viņu mīl? Vai jūs viņu mazliet mīlat?

—  Ai, Kolomba,— mis Nevila atbildēja, uzsmaidīdama par spīti apmulsumam,— jūs mani nodevāt, un es jums tik ļoti uzticējos!

Kolomba viņu apskāva ar vienu roku ap vidukli un, noskūpstīdama uz pieres, pavisam klusu jautāja:

—  Mīļā, māsiņ, vai jūs man piedosiet?

—  Būs jau jāpiedod, mana briesmīgā māsa,— atbildēja Lidija, savukārt noskūpstīdama Kolombu.

Prefekts un karaļa prokurors bija apmetušies pie Pjetranēras adjunkta, un pulkvedis, noraizējies par savu meitu, vai divdesmito reizi jau ieradās apjautāties, vai nav kādas ziņas, kad atsteidzās seržanta sūtīts voltižērs un izstāstīja par briesmīgo kauju ar laupītājiem, par kauju, kurā gan, taisnību sakot, nav bijis ne kritušo, ne ievainoto, taču iegūts viens katliņš, viens piloni un divi sievieši; tās esot. viņš sacīja, bandītu mīļākās vai spiedzes. Tā pieteiktas, parādījās abas gūsteknes savas apbruņotās pavadonības vidū. Varat iedomāties Kolombas starojošo šķelmību, viņas biedrenes kaunīgo apmulsumu, prefekta pārsteigumu, pulkveža prieku un izbrīnu. Karaļa prokurors atļāvās ļauno prieku, likdams paciest nabaga Lidijai zināma veida nopratināšanu, kura beidzās tikai tad, kad viņa zaudēja pacietību.

—  Man liekas,— prefekts sacīja,— ka varam abas atbrīvot. Šīs jaunkundzes gājušas pastaigāties, nekas nav dabiskāk tik jaukā laikā, un viņas nejauši sastapušas patīkamu ievainotu jaunekli — kas gan var būt vēl dabiskāk?

Tad, paaicinājis Kolombu sānis, viņš tai teica:

—  Jaunkundz, varat paziņot savam brālim, ka viņa lieta ņem labvēlīgāku virzienu, nekā biju cerējis. Līķu apskate un pulkveža liecība norāda, ka jūsu brālis ir tikai aizstāvējies un bijis viens pats cīņas brīdī. Viss nokārtosies, tikai viņam cik iespējams ātri jāatstāj makija un jāstājas tiesas priekšā.

Bija jau ap vienpadsmitiem, kad pulkvedis, viņa meita un Kolomba sēdās pie atdzisušām vakariņām. Kolomba ēda ar labu apetīti, zobodamās par prefektu, par karaļa prokuroru un voltižēriem. Pulkvedis ēda, nerunādams ne vārda, un visu laiku vēroja savu meitu, kas nepacēla acis 110 šķīvja. Galu galā viņš maigā, bet nopietnā balsī angliski tai jautāja:

—  Lidija, tātad jūs esat saderinājusies ar della Rebiu?

—  Jā, tēt, kopš šodienas,— viņa atbildēja nosarkdama. Tad viņa pacēla acis un, neredzēdama tēva sejā ne mazākās sašutuma zīmes, metās tā apkampienos un to skūpstīja, kā labi audzinātas jaunavas līdzīgos gadījumos mēdz darīt.

—  Lai notiek,— pulkvedis sacīja,— viņš ir dūšīgs jauneklis; tikai, dieva dēļ, nepaliksim ilgāk šajā sasodītajā zemē! Vai arī es nedošu savu svētību.

—  Es neprotu angliski,— teica Kolomba, kas viņus vēroja ārkārtīgi ziņkārīgi,— bet varu saderēt, ka esmu uzminējusi par ko jūs runājāt.

—  Mēs runājām par to,— pulkvedis atbildēja,— ka mēs jūs ņemsim līdz uz Īriju.

—  Šādos gadījumos mēdz saskūpstīties,— teica pulkvedis.

XX

Dažus mēnešus pēc dubultšāviena, kas apmulsināja visu Pjetranēras apgabalu (ta bija rakstīts laikrakstos), kāds jauneklis, kam kreisā roka karājās saitē, pēcpusdienā izjāja 110 Bastijas un devās uz Kardo ciema pusi; tas izslavēts ar savu avotu, kas vārgiem pilsētniekiem vasarā sniedz spirdzinošu ūdeni. Slaida, neparasti skaista jauna sieviete viņu pavadīja uz neliela, melna zirga, kura spēku un eleganci pazinējs būtu apbrīnojis; diemžēl viena auss tam bija sakropļota dīvainā atgadījumā. Ciemā jaunā sieviete veikli nolēca no zirga un, palīdzējusi nokāpt arī savam pavadonim, atraisīja diezgan smagas somas, kuras bija piestiprinātas pie segliem. Zirgus atstāja kada zemnieka uzraudzībā, un sieviete, slēpdama somas zem mezzaro, un jauneklis, nesdams divslobreni, devās augšup kalnājā pa ļoti stāvu taku, kas nelikās vedam uz apdzīvotu vietu. Sasnieguši kādu Kerčo kalna augšējo terasi, viņi apstājās un atsēdās zālē. Likās, ka viņi kādu gaida, jo nepārtraukti pievērsa acis kalniem, un jaunā sieviete bieži ieskatījās glītā zelta pulkstenī — varbūt vairāk, lai aplūkotu dārglietu, kura tai šķita piederam kopš neilga laika, nekā lai uzzinātu, vai norunātā stunda pienākusi. Ilgi viņiem nebija jāgaida. Kāds suns izskrēja no makijas, un, kad jaunā sieviete uzsauca: «Brisko!»— tas steigšus sāka luncināties ap viņiem. Drīz parādījās arī divi bārdaini vīri ar šautenēm padusē, patronsomu pie jostas, pistoli pie sāniem. Viņu skrandainās, salāpītās drānas bija pretstatā ievērojamāko kontinentu fabriku lieliskajiem ieročiem. Kaut arī acīm redzama bija viņu stāvokļa nevienlīdzība, tomēr šīs ainas četras personas satikās ļoti sirsnīgi, kā veci draugi.

—  Nu, Ors Anton,— vecākais bandīts uzrunāja jaunekli,— jūsu lieta izbeigta. Ir rīkojums lietu izbeigt. Apsveicu. Žēl tikai, ka advokāts nav uz salas, neredzam viņa niknumu. Un kā ar jūsu roku?

—  Ārsts teica, ka pēc pāris nedēļām varēšu noņemt apsēju,— jauneklis atbildēja.— Brando, manu zēn, rīt es aizceļoju uz Itāliju un gribēju atvadīties no tevis, kā arī no kirē kunga. Tādēļ biju lūdzis atnākt.

—  Jūs gan pamatīgi steidzaties,— Brandolačo sacīja,— vakar jūs atbrīvoja, un rīt jau braucat prom?

—  Gadās steidzamas lietas,— jaunā sieviete līksmi atteica.— Kungi, es atnesu jums vakariņas: ēdiet un neaizmirstiet arī manu draugu Brisko!

—  Kolombas jaunkundz, jūs izlutināt Brisko, bet viņš ir atzinīgs. Jūs tūlīt redzēsiet. Brisko,— viņš uzsauca, izstiepdams savu šauteni līmeniski,— lec pāri Barričīni dzimtai par godu.

Suns nepakustējās, aplaizījās un vēroja savu saimnieku.

—  Lec della Rebiu dzimtai par godu!

Un suns uzlēca divas pēdas augstāk, nekā bija vajadzīgs.

—  Klausieties, mani draugi,— Orso teica,— jums ir nelāgs amats; un, ja jums negadīsies nobeigt savu mūžu tai laukumā1 , kuru redzam tur lejā, tad labākais, kas jūs var sagaidīt, ir nāve makijā no kāda žandarma lodes.

—  Kas par to,— sacīja Kastrikoni,— tā ir tāda pati nāve kā kura katra, pat labāka par drudzi, kas cilvēku nogalina gultā viņa mantinieku vairāk vai mazāk patieso vaimanu vidū. Ja cilvēks pieradis pie svaiga gaisa, tad nav nekā labāka par ātru nāvi, kā saka mūsu ciema iedzīvotāji.

—      Es gribētu,— Orso turpināja,— redzēt, ka jūs atstājat šo zemi … un dzīvojat mierīgas dienas. Piemēram, kāpēc jūs nevarētu braukt uz Sardīniju, kā darījuši vairāki jūsu biedri? Es varētu sagādāt jums vajadzīgos līdzekļus.

—  Uz Sardīniju!— Brandolačo iesaucās.— īstos Sardos! Lai piķis viņus parauj ar viņu izloksni! Tā mums būtu pārāk slikta sabiedrība.

—  Nav nekā jēdzīga Sardīnijā,— teologs piebilda.— Varu sacīt, ka es nicinu sardīniešus. Bandītu vajāšanai viņiem ir jātnieku milicija; tas jau ir nopēlums bandītiem un pašai zemei.[35] kauns sardīnijai! mani tas pārsteidz, della Rebias kungs, ka jūs, cilvēks ar gaumi un zināšanām, atsakāties no mūsu dzīves makijā, pēc tam kad esat to izbaudījis.

—  Bet padomājiet,— Orso smaidīdams runāja pretī,— ka toreiz, kad man bija laime būt jūsu galdabiedram, es īsti nespēju novērtēt jūsu stāvokļa burvību, jo vēl tagad man iesāpas sāni, atceroties jājienu kādā skaistā naktī, kad biju pārsviests kā sainis pār zirga muguru, kuru vadīja mans draugs Brandolačo.

—  Bet prieks par izbēgšanu no vajātājiem,— Kastrikoni atsāka,— vai to jūs neuzskatāt ne par ko? Kā jūs varat neizjust absolūtas brīvības burvību šajā jaukajā klimatā? Ar šo cieņas iedvesēju (viņš norādīja uz šauteni) tu esi karalis visur, cik vien tālu sniedz lode. Tu pavēli, tu turi tiesu pār netaisnībām … Tā ir ļoti morāla izklaidēšanās, mans kungs, un ļoti patīkama, ko mēs sev reizēm atļaujamies. Kas gan var būt skaistāks par klaiņātāja bruņinieka dzīvi, ja tikai esi labāk apbruņots un saprātīgāks nekā dons Kihots? Uzklausieties, nesen es kādu dienu dabūju dzirdēt, ka mazās Lillas Luidži tēvocis, šis vecais sīkstulis, negrib viņai dot pūru; es viņam aizrakstīju — bez draudiem, tas nav mans paradums; un, lūk, tas cilvēks vienā mirklī tika pārliecināts; viņš meiču izprecināja. Tā esmu aplaimojis divus cilvēkus. Ticiet man, Orso kungs, neko nevar salīdzināt ar bandīta dzīvi. Varbūt jūs būtu kļuvis mūsējais, ja nebijis zināmas anglietes, kuru esmu tikai pavirši redzējis, bet par kuru visi Bastijā runā ar apbrīnošanu.

—  Mana nākamā svaine nemīl makiju,— Kolomba smiedamās sacīja,— pārāk lielas bailes viņa tajā pārdzīvojusi.

— Tātad jūs gribat palikt šeit?— Orso jautāja.— Lai notiek. Pasakiet — vai varu kaut ko darīt jūsu labā?

—  Neko,— Brandolačo atbildēja,— vienīgi paturēt mūs mazliet atmiņā. Jūs jau esat mūs apbēris ar savu labvēlību. Kilīnai ir pūrs, un lai viņa labi apprecētos, manam draugam kirē nevajadzēs rakstīt vēstules bez draudiem. Mēs zinām, ka jūsu nomnieks piegādās mums maizi un pulveri pēc mūsu vajadzībām; tātad sveiki. Ceru jūs tomēr kādreiz atkal redzēt Korsikā.

—  Vajadzības brīdī,— Orso sacīja,— daži zelta naudas gabali noder. Tagad, kad mēs esam veci paziņas, jūs taču neatraidīsiet šo mazo patronsomiņu, kas jums var noderēt citu iegādei.

—  Nevajag naudas mūsu starpā, leitnant,— Brandolačo noteikti sacīja.

—  Nauda veic visu pasaulē,— sacīja Kastrikoni,— bet makijā svarīga tikai drosmīga sirds un šautene, kas neniķojas.

—  Negribētu no jums šķirties,— Orso turpināja,— neatstājot kādu piemiņu. Brando, nu ko es tev varētu atstāt?

Bandīts pakasīja pakausi un, pablenzis uz Orso šauteni, teica:

—  Sasodīts, leitnant… ja es varētu uzdrošināties . .. taču nē, jums pašam tā dārga.

—  Ko tu gribi?

—  Nekā … lieta pati par sevi nav nekas.. . Vajag prast ar to rīkoties. Es vienmēr domāju par to velnišķīgo dublētu un ar vienu roku … Jā, kaut ko tādu divreiz neizdara.

—  Vai šo šauteni tu gribētu? . .. Tev es to atnesu; bet lieto šo ieroci, cik maz vien vari.

—  Nesolu jums, ka lietošu to tā kā jūs, taču neraizējieties — kad redzēsiet to kāda cita rokās, tad varēsiet mierīgi sacīt, ka Brando Savelli ir salutējis nāvei.

—  Un jums, Kastrikoni,— ko es jums varētu dāvināt?

—  Ja nu jūs noteikti gribat man atstāt kādu taustāmu piemiņu, tad nekautrēdamies lūgšu jums man atsūtīt vismazākā formāta Horāciju. Tas mani izklaidēs un neļaus aizmirst latīņu valodu. Bastijas ostā ir kāda meiča, kas pārdod cigārus; nododiet to viņai, un viņa to man nogādās.

—  Jūs dabūsiet vienu Elzevīra iespiedumā, zinātnieka kungs; tieši viens eksemplārs ir to grāmatu vidū, kuras gribēju ņemt līdzi .. . Tad labi, mani draugi, laiks atvadīties. Sniedziet rokas. Ja kādreiz tomēr domāsiet par Sardīniju, tad rakstiet man; advokāts N. jums iedos manu Eiropas adresi.

—  Leitnant,— Brando sacīja,— kad jūs rīt būsiet laukā no ostas, tad paskatieties uz kalniem šajā vietā; mēs šeit būsim un pamāsim ar mutautiņiem.

Tad viņi šķīrās; Orso ar māsu devās uz Kardo un bandīti iekšā kalnājā.

xxi

Kādā jaukā aprī|a rītā pulkvedis sers Tomass Nevils, viņa meita, kas pirms dažām dienām bija apprecējusies, Orso un Kolomba izbrauca pajūgā no Pizas, lai dotos apskatīt nesen atklātās etrusku kapenes, kuras visi ārzemnieki apmeklēja. Nokāpuši kapeņu iekšienē, Orso un viņa sieva izņēma zīmuļus un ķērās pie zīmēšanas; bet pulkvedis un Kolomba, kurus arheoloģija sevišķi neinteresēja, atstāja viņus vienus un devās pastaigāt pa apkaimi.

—  Dārgā Kolomba,— pulkvedis sacīja,— mēs nekādā gadījumā netiksim atpakaļ Pizā līdz brokastlaikam. Vai neesat izsalkusi? Orso ar Lidiju iegrimuši senlietās; kad viņi sākuši kopā zīmēt, tad tam nav gala.

— Jā,— Kolomba piekrita,— un tomēr viņi nekad nepārnes mājā neviena zīmējuma.

—  Manuprāt,— pulkvedis turpināja,— vajadzētu aiziet uz to mazo fermu tur tālāk. Mēs tur dabūtu maizi un varbūt aleatico', kas zina, varbūt pat krējumu un zemenes un tad mēs pacietīgi varētu gaidīt savus zīmētājus.

—  Jums taisnība, pulkvedi. Mēs abi esam ģimenes saprātīgākie ļaudis, un mēs rīkotos muļķīgi, ja kļūtu par mocekļiem šo mīlētāju dēļ, jo viņi pārtiek tikai no poēzijas. Sniedziet man roku. Vai nav taisnība, ka es pārmainos? Es pieņemu roku atbalstam, es valkāju cepures, modernas kleitas; man ir rotaslietas; es mācos nezin cik daudz jauku nieku; nemaz vairs neesmu mežone. Šis gaišmatis, jūsu pulka virsnieks, kas bija kāzās … Ak dievs! Nevaru atcerēties viņa vārdu; tas švīts, kuru es ar vienu dūres triecienu nogāztu gar zemi …

—  Šetvorss?— pulkvedis jautāja.

—  Jā gan, tas pats! Bet viņa vārdu es nekad nevarēšu iemācīties, kā nākas, izrunāt. Nu, lūk, viņš taču iemīlējies manī kā traks.

—  Ai, Kolomba, jūs kļūstat koķeta. Drīzā laikā mums būs vēl vienas kāzas.

—  Es! Precēties? Un kas tad audzinās manu brāļadēlu, kad Orso to man būs dāvinājis? Kas viņam mācīs runāt korsikāniski? Jā, viņš runās korsikāņu valodā, un es viņam uzšūšu smailcepu- rīti, lai jūs saniknotu.

—  Vispirms pagaidiet, kad jums būs brāļadēls, un tad jūs viņu mācīsiet rotaļāties ar stiletu, ja gribēsiet.

—  Ardievu stileti,— Kolomba līksmi sacīja,— tagad man ir vēdeklis, ar ko sadot jums pa pirkstiem, kad jūs izsacīsieties |auni par manu zemi.

Tā tērzēdami, viņi iegāja fermā, kur dabūja gan vīnu, gan zemenes un krējumu. Kolomba palīdzēja saimniecei salasīt zemenes, kamēr pulkvedis iebaudīja aleatico. Alejas līkumā Kolomba ieraudzīja kādu sirmgalvi, atsēdušos salmu pinuma krēslā pašā saulē; likās, ka viņš ir slims, jo vaigi viņam bija ieplakuši, acis dziļi iekritušas; viņš bija ārkārtīgi izdēdējis, un viņa nekustīgums, bālums, stingais skatiens drīzāk atgādināja līķi nekā dzīvu būtni. Vairākas minūtes Kolomba viņu vēroja ar tik lielu ziņkārību, ka pat saimniece to pamanīja.

—  Šis nabaga sirmgalvis ir jūsu tautietis, jo dzirdu no jūsu izrunas, jaunkundz, ka jūs esat korsikāniete. Viņu piemeklējusi liela nelaime dzimtenē; viņa bērni miruši šausmīgā veidā. Ļaudis runā, atvainojiet, ka jūsu tautieši neesot maigi savā ienaidā. Tad šis nabaga kungs, palicis viens, atbraucis uz Pizu pie kādas attālas radinieces, kas ir šīs fermas īpašniece. Lāga vīrs ir drusku ķerts; tas no nelaimes un bēdām . .. Tas kundzi apgrūtināja, jo pie viņas apgrozās daudz ļaužu, tāpēc viņa veco atsūtīja uz šejieni. Viņš ir ļoti rāms un nevienu netraucē, neizrunā ne trīs vārdus dienā. Skaidrs, galva sajukusi. Ārsts nāk pie viņa katru nedēļu, un tas saka — vecais vairs ilgi neķepurošoties.

— Tātad nāvei nolemts?— Kolomba sacīja.— Viņa stāvoklī tā ir laime.

— Jums, jaunkundz, vajadzētu ar viņu parunāties korsikā- niski; varbūt viņu iepriecinās dzimtās puses valoda.

—  Paskatīsimies,— Kolomba, ironiski pasmīnēdama, teica.

Un viņa piegāja sirmgalvim tik tuvu, ka viņas ēna aizsedza

tam sauli. Tad nabaga plānprātīgais pacēla galvu un cieši nolūkojās Kolombā, kura viņu tāpat uzlūkoja, joprojām smīnēdama. Pēc brīža vecais nobraucīja ar plaukstu pieri un aizvēra acis, it kā lai izbēgtu Kolombas skatienam. Tad viņš tās atkal atvēra, taču pārmērīgi ieplestas; lūpas viņam drebēja; viņš gribēja izstiept rokas, bet, šķiet, Kolombas skatiena apburts, palika gluži kā pienaglots pie krēsla, nespēdams ne parunāt, ne pakustēties. Beidzot pār viņa vaigiem noritēja lielas asaras un no krūtīm izlauzās elsas.

— Tā ir pirmā reize, kad viņu tādu redzu,— dārzniece teica.— Jaunkundze ir jūsu tautiete, ieradusies jūs apmeklēt.

—  Žēlastību!— vecais aizlauztā balsī iesaucās.— Žēlastību! Vai tad tev vēl nav gana? Šī lapa …. ko es sadedzināju … Kā tu varēji to izlasīt… Bet kāpēc abus divus? Orlandučo; tu nekā nevarēji izlasīt pret viņu … Vajadzēja man atstāt vienu … vienu vienīgo … Orlandučo … tu neizlasīji viņa vārdu …

—    Man viņus vajadzēja abus,— Kolomba dobji sacīja korsi- kāniski.— Zari ir nocirsti, un, ja stumbrs nebūtu satrunējis, es to izrautu. Negaudies, tev vairs ilgi nebūs jācieš. Bet es cietu veselus divus gadus!

Sirmgalvis iekliedzās, un galva viņam noslīga uz krūtīm. Kolomba pagrieza viņam muguru un lēnos soļos devās uz māju, neskaidri dungodama dažus vārdus no kādas ballatas: «Man vajag roku, kas šāvusi, aci, kura tēmējusi, sirdi, kas domājusi .. .»

Kamēr dārzniece steidzās palīdzēt sirmgalvim, Kolomba ar kvēlojošu seju un starojošām acīm sēdās blakus pulkvedim pie galda.

—    Kas jums noticis?— viņš jautāja.— Jūs izskatāties tāda, kāda bijāt Pjetranērā todien, kad pie pusdienu galda uz mums raidīja lodes.

—   Tās ir Korsikas atmiņas, kas manī pamodās. Bet tagad tam visam beigas. Es būšu krustmāte, vai ne? Ai, un cik skaistus vārdus es viņam došu: Džilfučo Tomazo Orso Leone!

Šai mirklī istabā ienāca dārzniece.

—    Nu, vai viņš ir miris vai tikai zaudējis samaņu?— Kolomba ļoti aukstasinīgi apjautājās.

—   Nebija nekas, jaunkundz; taču dīvaini, cik milzīgu iespaidu atstāja jūsu parādīšanās.

—  Un ārsts saka, ka tas nevilksies ilgi?

—  Pat ne divus mēnešus varbūt.

—  Tas nebūs liels zaudējums,— Kolomba noteica.

—  Sasodīts, par ko jūs runājat?— pulkvedis jautāja.

—    Par kādu plānprātiņu no manas dzimtenes,— Kolomba vienaldzīgi atbildēja,— viņš šeit nodots kopšanā. Laiku pa laikam apjautāšos par viņu. Bet, pulkvedi Nevil, atstājiet taču kādu zemeni arī manam brālim un Lidijai!

Kad Kolomba izgāja no fermas un iesēdās pajūgā, saimniece kādu laiku nolūkojās viņai pakaļ.

—   Vai ieskatījies šai glītajā jaunavā?— saimniece teica savai meitai.— Esmu pārliecināta, ka viņai ir ļauna acs.