# Karmena

Prospērs Merimē

Prospērs Merimē

Novele Karmena

«Zvaigzne» 1990

No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## KARMENA

Kaira sieviete ir žults, laba tā ir tikai divos brižos: mīlā un nāvē.

Palladass

I

Man allaž bijušas aizdomas, ka ģeogrāfi nezina, ko paši runā, apgalvojot, ka Mundas kaujas lauks atradies pūniešu-bastulu zemē, tagadējās Mondas tuvumā, kādus pāris ljē uz ziemeļiem no Marbeļjas. Pēc saviem pieņēmumiem, kam pamata anonīma autora teksts Bellum Hispaniense, kā ari pēc dažām ziņām, kuras esmu smēlies lieliskajā hercoga d'Osinas bibliotēkā, gribētos ticēt, ka ievērojamā vieta, kur Cēzars pēdējo reizi gāja izšķīrējā kaujā pret republikas cīnītājiem, meklējama Montiljas apkaimē.

Uzturēdamies Andalūzijā 1830. gada sākumā, es devos diezgan lielā ekskursijā, lai izkliedētu pēdējās šaubas, kuras man vēl bija palikušas. Memuāri, kurus drīz publicēšu, neatstās vairs, es ceru, neviena apzinīga ģeogrāfa prātā jel kādu neskaidrību. Gaidot, kamēr mana disertācija beidzot atrisinās ģeogrāfisko problēmu, kura aizrauj visu zinātnisko Eiropu, gribu jums pastāstīt mazu notikumu; tam nav nekāda sakara ar interesanto jautājumu par Mundas atrašanās vietu.

Kordovā biju salīdzis ceļa pavadoni un divus zirgus un līdzi ņēmu tikai Cēzara «Komentārus» un dažus kreklus. Kādu dienu, maldīdamies pa Kačēnas līdzenuma augstāko daļu, pārguris, slāpju tirdīts, svelmainas saules dedzināts, es no visas sirds sūtīju pie velna Cēzaru un Pompeja dēlus; te pēkšņi visai patālu no takas, pa kuru virzījos, ieraudzīju mazu, zaļu pļaviņu, apaugušu ar niedrēm un meldriem. Tas vēstīja, ka tuvumā ir strauts. Pieiedams tuvāk, redzēju, ka iedomātā pļaviņa ir purvs, kurā izsīka strauts, kas izplūda, kā likās, no šauras aizas starp divām augstām Kabras klintīm. Secināju, ka, dodoties augstāk, atradīšu svaigu ūdeni, mazāk dēļu un varžu un varbūt mazliet ēnas starp klintīm. Iejājot aizā, mans zirgs iezviedzās, un kāds cits zirgs, kuru es neredzēju, viņam tūlīt atbildēja. Tikko biju pavirzījies kādus simt soļus, aiza, pēkšņi paplašinādamās, man atklāja kaut ko līdzīgu dabiskai cirka arēnai, ko dāsni aizēnoja apkārtējās kraujas. Nebūtu iespējams atrast vietu, kas solītu ceļiniekam tīkamāku uzkavēšanos. Smailās klints pakājē putodams izlauzās strauts un krita nelielā baseinā, kura dibenu sedza smilts, balta kā sniegs. Pieci seši krāšņi, zaļi ozoli, vienmēr pasargāti no vējiem un strauta veldzēti, auga tā malās un meta tam pāri biezu ēnu, un apkārt baseinam mīksta, spīdīga zāle piedavāja atpūtas vietu, par kuru labākas nevarētu atrast nevienā mājvietā desmit ljē apkaimē.

Taču man nepiederēja gods būt par šīs jaukās vietas atklajēju. Kāds vīrs tur jau atpūtās un, bez šaubām, bija gulējis, kad es tur iejāju. Zviedzienu atmodināts, viņš bija piecēlies un piegāja pie zirga, kas bija izmantojis sava kunga miegu un ieturējis brangu maltīti apkaimes zālājā. Tas bija jauns vidēja auguma puisis, spēcīgi veidots, drūmu un lepnu skatienu. Sejas krāsa, kas kādreiz varēja būt bijusi skaista, tagad saulē bija kļuvusi tumšāka par matiem. Ar vienu roku viņš turēja zirga apaušus, otrā — vara espengolu1 . Atzīšos, ka sākumā espen- gola un tās īpašnieka niknais izskats mani mazliet izbiedēja, bet es vairs neticēju, ka še būtu laupītāji, jo allaž biju dzirdējis par tiem runājam, bet nekad neviena nebiju sastapis. Turklāt biju redzējis tik daudzus godīgus zemniekus, apbruņojušos līdz zobiem, dodoties uz tirgu, ka, ieraugot šaujamo ieroci, es nedrīkstēju tūlīt apšaubīt nepazīstamā godīgumu. «Un tad,» es sev sacīju, «ko gan viņš darīs ar maniem krekliem, ar Elzevīra izdevuma «Komentāriem»?» Tātad es ar draudzīgu galvas mājienu sveicināju vīru ar espengolu un smaidīdams jautāju, vai esmu iztraucējis viņa miegu. Neatbildēdams viņš mani noskatīja no galvas līdz kājām, tad, it kā apmierinājies ar novērošanas rezultātiem, tikpat vērīgi aplūkoja manu pavadoni, kas nāca uz mūsu pusi. Redzēju, ka tas nobāl un apstājas, izrādot nepārprotamas izbailes. «Nelāga sastapšanās,» es nodomāju. Taču saprāts man uzreiz ieteica neļaut saskatīt ne mazākā satraukuma. Nokāpu no zirga, pateicu, lai pavadonis noņem zirgiem seglus, un, nometies uz ceļiem strauta malā, iegremdēju galvu un rokas ūdenī; tad krietni padzēros, atgūlies uz vēdera kā Gideona sliktie karavīri.

Tomēr vēroju savu pavadoni un svešinieku. Pirmais tuvojās ar lielu nepatiku; otram šķita gaisuši nelabie nodomi pret mums, jo viņš bija zirgu atlaidis savā vaļā un espengolu, ko sākumā bija turējis līmeniski, tagad nolaida uz leju.

Nolēmis, ka man nav ko ļaunoties par šķietamo nevērību pret manu personu, es atlaidos zālē un nepiespiestā izskatā jautāju cilvēkam ar espengolu, vai viņam nav šķiltavas. Tajā

' Masīva, (oli isa šautene (XVI gs.).

pašā laikā pastiepu viņam savu cigāru etviju. Nepazīstamais, joprojām neteikdams ne varda, parakņājās pa kabatu, izvilka šķiltavas un pasteidzās pasniegt man uguni. Viņš acīm redzami k|uva pieļāvīgāks, jo atsēdās man iepretī, taču ieroci nenolika. Aizkūpinājis cigāru, izvēlējos labāko no atlikušajiem un jautaju, vai viņš smēķē.

—  Jā, mans kungs,— viņš atbildēja. Tie bija pirmie vārdi, kurus no viņa dzirdēju, un es pamanīju, ka burtu «s» viņš neizrunā tā kā andalūzieši, tāpēc secināju, ka viņš ir tāds pats ceļotājs kā es, tikai ne arheologs.

—  Šis jums šķitīs diezgan labs,— es viņam sacīju, pasniegdams īstu Havanas regāliju.

Viņš man viegli pamāja ar galvu, aizkūpināja savu cigāru pie manējā, pateicās, vēlreiz palocīja galvu un tad sāka smēķēt ar acīm redzamu dziļu labpatiku.

—  Ak!— viņš iesaucās, lēni izpūzdams pa muti un pa nāsīm pirmo dūmu mutuli.— Cik sen es nebiju smēķējis!

Spānija pasniegts un pieņemts cigārs nodibina viesmīlīgas attiecības tāpat kā Austrumos dalīšanās ar sāli un maizi. Mans svešinieks izrādījās valodīgāks, neka biju cerējis. Kaut gan viņš teicās esam Montiljas apgabala iedzīvotājs, tomēr likās, ka apvidu viņš pazīst diezgan vāji. Viņš nezināja, ka sauc burvīgo ieleju, kura mēs uzkavējāmies; viņš nevarēja nosaukt nevienu apkārtējo ciemu; beidzot, kad viņam jautāju, vai viņš nav redzējis apkaimē drupas, platus ķieģeļus ar apmalēm, aptēstus akmeņus, viņš atzinās, ka nekad tādām lietām nav pievērsis uzmanību. Toties izrādījās, ka viņam ir liela pieredze zirgu vērtēšanā. Viņš nopēla manējo, kas gan nebija grūti; tad viņš mani iepazīstināja ar savējā ģenealoģiju; tas bija nācis no Kordovas slavenajiem staļļiem — patiesi dižciltīgs dzīvnieks, tik nenogurdināms, ka, pēc viņa kunga apgalvojuma, viņš kādreiz vienā dienā veicis trīsdesmit ljē auļos un rikšos. Savas tirādes vidū nepazīstamais spēji aprāvās, it ka pārsteigts un sašutis par to, ka pārāk' daudz pateicis.

—  Man toreiz vajadzēja steigšus nokļūt Kordovā,— viņš, mazliet apmulsis turpinaja.— Vajadzēja uzaicināt tiesnešus kādai pravai . ..— Runādams viņš paskatījās uz manu gidu AntOnio, kas nodūra acis.

Ēna un strauts mani tā savaldzinaja, ka atcerējos dažas garšīgā šķiņķa šķēles, kuras mani Montiljas draugi bija ielikuši Antonio soma. Liku tās atnest un uzaicinaju svešinieku piedalīties neparedzētajā maltītē. Viņš nebija ilgi smēķējis, taču man likās, ka ēdis viņš patiesi nav vismaz četrdesmit astoņas stundas. Viņš rija kā izsalcis vilks. Nodomāju, ka mūsu sastapšanās

nabaga puisim bijusi liktenīga. Turpretī mans pavadonis ēda maz, dzēra vēl mazāk un nerunāja nemaz, kaut gan mūsu ceļojuma sākumā viņš bija man licies nepārspējams pļāpa. Šķita, ka mūsu viesa klātiene viņu apgrūtina un viņus vienu no otra attālina zināma neuzticība, kuras iemeslu es nespēju uzminēt.

Pedējie maizes un šķiņķa kumosi bija pazuduši; mēs katrs bijām izsmēķējuši pa otram cigāram; liku gidam apseglot zirgus un gatavojos atvadīties no sava jaunā drauga, kad viņš man jautāja, kur es esot nodomājis pavadīt nakti.

Pirms būtu varējis pamanīt sava gida mājienu, biju jau atbildējis, ka dodos uz venta del Cuervo.

—  Slikts patvērums tādam cilvēkam kā jūs, mans kungs. .. Es arī dodos uz turieni, un, ja jūs man atļautu jūs pavadīt, mēs varētu jāt kopā.

—  Ļoti labprāt,— es sacīju, sēzdamies zirga mugurā. Gids, kas man pieturēja kāpsli, atkal pamirkšķināja ar acīm. Atbildēju viņam uz to, paraustīdams plecus, it kā apliecinot, ka esmu pilnīgi bez bažām, un mēs devāmies ceļā.

Antonio noslēpumainie mājieni, viņa satraukums, daži svešiniekam nejauši pasprukušie vārdi, īpaši trīsdesmit ljē garais jājiens un tā maz ticamais izskaidrojums bija jau izveidojuši manu uzskatu par ceļabiedru. Nešaubījos, ka esmu sastapies ar kādu kontrabandistu, varbūt pat zagli, bet vai tas bija svarīgi? Pietiekami labi pazinu spāniešu raksturu, lai justos pilnīgi drošs, ka man nav jābaidās no cilvēka, kas ēdis un smēķējis kopā ar mani. Viņa klātiene pat nodrošināja pret katru bīstamu sastapšanos. Turklāt man bija liels prieks uzzināt, kas īsti ir laupītājs. Tos nesastop katru dienu, un ir arī zināms valdzinājums būt kopā ar bīstamu cilvēku, īpaši ja jūti, ka tas ir rāms un nomierināts.

Cerēju nepazīstamo pamazām padarīt paļāvīgāku, un, kaut arī Antonio nemitīgi mirkšķināja man ar acīm, es uzsāku sarunu par lielceļa laupītājiem. Protams, ka es izsacījos par tiem ar cieņu. Toreiz Andalūzijā bija kāds slavens bandīts Hosē Marija, par kura pārdrošajiem veikumiem ļaudis daudz runāja. «Ja nu es būtu blakus Hosē Marijam?» pēkšņi man iešāvās prātā.. . Atstāstīju notikumus, kurus zināju par šo varoni, protams, cildināju viņu un izteicu visdziļāko apbrīnu par viņa neiedomājamo drosmi un augstsirdību.

—  Hosē Marija nav nekas vairāk kā auša,— svešinieks dzedri sacīja.

«Vai nu viņš necieš nepatiesību vai arī izrāda pārmērīgu pieticību?» es pie sevis nodomāju, jo, kad biju ilgāk nopētījis savu biedru, manī radās pārliecība, ka pazīmes, par kurām biju lasījis dažā labā Andalūzijas pilsētā ziņojumos pie sienām, saskanēja ar viņa ārieni. «Jā, tas ir viņš … Gaiši mati, zilas acis, liela mute, skaisti zobi, mazas rokas; smalka auduma krekls, samta veste ar sudraba pogām, baltas ādas getras, brūngans zirgs .. . Nekādu šaubu vairs! Bet cienīsim taču viņa inkognito!»

Mēs sasniedzām mājvietu. Tā bija tāda, kādu viņš to man bija attēlojis, proti, viena no pašām nožēlojamākām, kādas vien man jebkad gadījies redzēt. Vienīgā lielā telpa bija reizē virtuve, ēdamistaba un guļamistaba. Uz plakana akmens istabas vidū kurējās uguns, un dūmi gāja laukā pa jumtā ierīkotu caurumu vai sablīvējās dažas pēdas virs grīdas, veidojot mākoni. Gar sienu bija zemē izklātas piecas vai sešas vecas zirgu segas; tās bija ceļotāju gultas. Soļu divdesmit no mājas vai, pareizāk sakot, no vienīgās istabas, kuru nupat aprakstīju, pacēlās kaut kas līdzīgs šķūnim, kas kalpoja par stalli. Šajā jaukajā miteklī vismaz šobrīd nebija vairāk nevienas cilvēciskas būtnes kā tikai kāda veca sieva ar mazu desmit vienpadsmit gadus vecu meiteni, abām sejas sodrēju krāsā, un ģērbušās abas vienās skrandās. «Lūk, tas ir viss, kas atlicis no senās Munda Boetica iedzīvotājiem!» es nodomāju. «Ai, Cēzar! Ai, Sikst Pompej! Cik jūs būtu pārsteigti, ja atgrieztos šajā pasaulē!»

Ieraugot manu ceļabiedru, vecajai izlauzās pārsteiguma pilns izsauciens:

—  Ai, senjor don Hosē!— viņa ieķērcās.

Dons Hosē sarauca uzacis un pavēlnieciski pacēla roku, vienā mirklī apstādinot veco. Pievērsos savam pavadonim un ar pārējiem nemanāmu mājienu liku viņam saprast, ka nekas nav jāstāsta par cilvēku, ar kuru kopā pavadīšu nakti. Vakariņas izrādījās labākas, nekā biju gaidījis. Uz pēdu augsta galdiņa mums pasniedza sutinātu vecu gaili ar rīsiem un spāniešu pipariem, pēc tam piparus ar eļļu un beidzot gaspacho, kaut ko līdzīgu piparu salātiem. Trīs tik stipri vircoti ēdieni spieda mūs bieži dzesēt slāpes ar kādu Montiljas vīnu, kas bija lielisks. Kad bijām paēduši, ieraudzījis pie sienas pakārtu mandolīnu,— Spānijā visur ir mandolīnas,— es jautāju mazajai meitenei, kura mūs bija apkalpojusi, vai viņa prot to spēlēt.

—  Nē,— viņa atbildēja,— bet dons Hosē spēlē ļoti labi.

—  Esiet tik laipns,— es viņam sacīju,— uzdziediet man kaut ko; man ļoti patīk jūsu tautas mūzika.

—  Es nekā nevaru atteikt tik laipnam kungam, kas man dāvā tik lieliskus cigārus,— iesaucās dons Hosē, būdams labā omā; licis pasniegt mandolīnu, viņš sāka dziedāt, pats sevi pavadīdams. Viņa balss bija skarba, tomēr patīkama, melodija melanholiska un dīvaina; vārdu es nevienu nesapratu.

—  Ja nemaldos,— es viņam sacīju,— tad ta nav spāniešu dziesma, kuru nupat dzirdēju jūs dziedam. Tā atgadina zorzi- cos, ko esmu dzirdējis Provincēs', un vārdi laikam bija basku valodā.

—  Jā,— dons Hosē sadrūmis atbildēja.

Viņš nolika mandolīnu zemē un, sakrustojis rokas, ar savādu, skumju izteiksmi sejā sāka vērot dziestošo uguni. Uz neliela galda uzliktās lampas gaismā viņa seja, cildena un reizē [auna, man atgādināja Miltona «Sātanu». Tāpat kā tas, varbūt arī mans biedrs gremdējās domās par mītni, ko atstājis, par trimdu, kurā kāda pārkāpuma dēļ nokļuvis. Es mēģināju atdzīvināt sarunu, bet dons Hosē, iegrimis savās drūmajās domās, neatbildēja. Vecā jau bija atgūlusies vienā istabas kaktā aiz caurumainas segas, kas bija pārsviesta pār virvi. Mazā meiča viņai bija sekojusi šajā daiļajam dzimumam rezervētajā telpā. Tad mans gids pieceldamies uzaicināja mani sekot viņam uz stalli; pie šiem vārdiem dons Hosē,, it kā pēkšņi atmodināts, skarbi viņam jautāja, uz kurieni viņš ejot.

—  Uz stalii,— gids atbildēja.

—  Ko tu tur darīsi? Zirgiem ir ko ēst. Guli šeit, kungs tev atļaus.

—  Baidos, vai kunga zirgs nav sasirdzis; gribētu, lai kungs to apskata; varbūt viņš zinās, ko vajadzētu darīt.

Bija skaidrs, ka Antonio grib ar mani parunāties divatā; taču es neparko nevēlējos modināt donā Hosē aizdomas un man likās, ka mūsu starpa vislabakais ir izrādīt vislielāko uzticēšanos. Tāpēc atbildēju Antonio, ka nekā nesaprotu no zirgiem un ka man gribas gulēt. Dons Hosē gāja viņam līdzi uz stalli, no kurienes drīz vien atgriezās viens pats. Viņš sacīja, ka zirgam nekas nekaitot, bet ka mans pavadonis to uzskatot par tik vērtīgu dzīvnieku, ka berzējot to ar savu vesti, lai liktu tam svīst, un esot nodomājis pavadīt šajā jaukajā nodarbība visu nakti. Pa to laiku es jau biju atlaidies uz zirgu segām, rūpīgi ietinies savā mētelī, lai tām nepieskartos. Atvainojies par to, ka viņš atļaujas atgulties man līdzās, dons Hosē nogūlās priekšā durvīm, pirms tam uzlicis jaunu degli savai espengolai un novietojis to blakam drēbju maisiem, kas viņam bija pagalvja vietā. Novēlējuši viens otram labu nakti, pēc piecām minūtēm mēs abi bijām jau cieši iemiguši.

Domāju, ka esmu pietiekami noguris, lai varētu gulēt šādā mājoklī, taču apmēram pēc vienas stundas ļoti nepatīkama niezēšana uzmodināja mani no pirmā miega. Tikko biju sapratis, kas tai par iemeslu, es piecēlos, pārliecināts, ka labāk pavadīt atlikušo nakts daļu zem klajas debess nekā zem šī neviesmīlīgā jumta. Soļodams uz pirkstu galiem, sasniedzu durvis, pārkāpu pāri- guļas vietai, kura dons Hosē gulēja taisnīga cilvēka miegā, un izlavijos no mājas tā, ka viņš nepamodās. Blakus durvīm bija plats koka sols; izstiepos uz tā un ierīkojos, cik labi spēju, lai atkal aizmigtu. Gatavojos jau slēgt acis otrreiz, kad pēkšņi man šķita, ka garām aizslīd cilvēka un zirga ēna, turklāt abi kustējās bez mazākā troksnīša. Piecēlos sēdus, un man likās, ka tas ir Antonio. Pārsteigts, redzot viņu šādā stundā ārpus staļļa, uzcēlos un gāju pie viņa. Mani pamanījis, viņš bija apstājies.

—  Kur viņš ir?— Antonio man klusu jautāja.

—  Iekšā; viņš guļ; viņu blaktis nebiedē. Kālab vedat prom zirgu?

Tad es ievēroju, ka Antonio, lai izejot no staļļa, nesaceltu troksni, bija rūpīgi aptinis dzīvnieka kājas ar vecas segas driskām.

—  Dieva dēļ, runājiet klusāk!— Antonio sacīja.— Jūs nezināt, kas ir šis cilvēks. Tas ir dons Hosē Navarro, lielakais Andalūzijas bandits. Visu dienu es jums rādīju zīmes, kuras jūs negribējāt saprast.

—  Lai viņš ir vai nav bandīts — vai tas man svarīgi?— es atbildēju.— Mūs viņš nav aplaupījis, un varu saderēt, ka viņš to nevēlas darīt.

—  Tas jau var būt, bet par viņa notveršanu izsolīti divsimt dukāti. Pusotra ljē no šejienes es zinu kādu jātnieku posteni un, pirms ausīs gaisma, atvedīšu dažus dūšīgus vīrus. Būtu ņēmis viņa zirgu, bet tas ir tik niķīgs, ka vienīgi pats Navarro tiek ar to gala.

—  Lai velns jūs parauj!— es sacīju.— Ko jums šis nabaga cilvēks nodarījis, ka gribat viņu nodot? Un turklāt vai esat droši pārliecināts, ka viņš ir tas laupītājs, par kuru runājat?

—  Pilnīgi droši; pirmīt viņš man sekoja uz stalli un pateica: «Tu man tā izskaties, it kā mani pazītu; ja tu pastāstīsi šim labajam kungam, kas es esmu, es tev ielaidīšu lodi pierē.» Palieciet, palieciet, kungs, pie viņa; jums nav no ka baidīties. Kamēr viņš redzēs jūs, viņam neradīsies ne mazākās aizdomas par mūsu nolūku.

Sarunādamies mēs jau bijām tā attālinājušies no mājvietas, ka zirga pakavu dipoņu tur vairs nevarētu sadzirdēt. Antonio vienā mirklī bija atbrīvojis zirgu no skrandām, ar kurām bija tam aptinis kājas; viņš jau grasījās kāpt zirgam mugurā. Mēģināju viņu atrunāt un draudēt, lai viņu atturētu.

—  Kungs, es esmu nabadzīgs cilvēks,— viņš atteica,— un divsimt dukātu nedrīkstu palaist garām, it īpaši šajā gadījumā, kad zeme jaatbrīvo no šada plukatas. Bet piesargieties: ja Navarro atmodīsies, viņš metīsies pie savas espengolas — un tad lai dievs jums stāv klāt! Es esmu pārāk tālu, lai atgrieztos; pielūkojiet, ka tiekat ar viņu galā.

Tas blēdis jau sēdēja seglos; viņš piecirta piešus un tumsā drīz vien pazuda manam skatienam.

Biju ļoti noskaities uz savu pavadoni un visai noraizējies. Brīdi padomājis, nolēmu atgriezties mājvietā. Dons Hosē vēl gulēja, bez šaubām, atpūzdamies tagad pēc vairāku dēkainu dienu noguruma un negulētām naktīm. Man nācās viņu krietni sapurinat, lai uzmodinātu. Nekad neaizmirsīšu viņa ļauno skatienu un kustību, ar kādu viņš ķēra pēc espengolas, kuru aiz piesardzības biju nolicis patālāk no viņa guļas vietas.

—  Mans kungs,— es viņu uzrunāju,— lūdzu man piedot, ka jūs modinu, bet man jums kāds muļķīgs jautājums: vai jūs labprāt redzētu šeit ierodamies kādu pusduci jātnieku ar šķēpiem?

Viņš uzlēca kājās un briesmīgā balsī man jautāja:

—  Kas jums to sacīja?

—  Nav svarīgi, no kā es to zinu, kad tikai tas ir tiesa.

—  Jūsu pavadonis mani nodevis, bet viņš man par to samaksās. Kur viņš ir?

—  Es nezinu .. . Stallī, es domāju … bet kāds man teica …

—  Kas jums teica? … Tā nevar būt vecene…

—  Kāds cilvēks, kuru es nepazīstu … Bez liekiem vārdiem: vai jums ir vai nav iemesls negaidīt zaldātus? Ja jums tāds ir, tad nezaudējiet laiku, ja ne, tad arlabunakti un lūdzu piedot, ka iztraucēju jūs miegā.

—  Ak! Jūsu pavadonis, jūsu gids! Es jau sākumā viņam neuzticējos . .. bet. .. viņa mērs ir pilns!… Ardievu, mans kungs! Lai dievs jums to atmaksā! Neesmu tik ļauns, par kādu jūs mani uzskatāt… Jā, manī ir vēl kaut kas tāds, kas pelna krietna vīra līdzjūtību … Ardievu … Nožēloju tikai, ka nevaru jums atlīdzināt.

—  Par mana pakalpojuma algu, lūdzu, apsoliet man, don Hosē, neturēt aizdomās nevienu un nedomāt par atriebību. Ņemiet, te jums būs cigāri! Laimīgu ceļu!

Un es sniedzu viņam roku.

Nekā neatbildējis, viņš to paspieda, paņēma savu espengolu un drēbju maisu, uzsauca vecajai dažus vārdus izloksnē, kuru es nesapratu, un aizskrēja uz stalli. Pēc dažiem mirkļiem dzirdēju, ka viņš aizauļoja.

Es atkal atgūlos uz sola, taču aizmigt vairs nevarēju. Es sev jautāju, vai esmu rīkojies pareizi, izglābdams no karātavām zagli, varbūt pat slepkavu, vienīgi tāpēc, ka biju kopā ar viņu ēdis šķiņķi un rīsus valensiešu gaumē. Vai nebiju nodevis savu gidu, kas atbalstīja likuma varu? Vai nebiju viņu pakļāvis noziedznieka atriebībai? Bet viesmīlības pienākumi? .. . Mežoņu aizspriedumi, es sev sacīju; man būs jāatbild par visiem noziegumiem, kurus bandīts izdarīs… Taču, vai šis sirdsapziņas instinkts, kas pretojas saprāta atziņām, ir aizspriedums? Varbūt es nebūtu varējis atbrīvoties no pašpārmetumiem šajā svārstīgajā situācijā. Biju vēl vispilnīgākajā neskaidrībā par savas rīcības morāliskumu, kad ieraudzīju tuvojamies kādu pusduci jātnieku ar Antonio, kas saprātīgi turējās aizmugurē. Devos pie viņiem un pavēstīju, ka bandīts aizbēdzis jau vairāk nekā pirms divām stundām. Kad brigadieris izvaicāja veceni, ta atbildēja, ka pazīstot Navarro, taču, viena dzīvodama, viņa nekad nebūtu uzdrošinājusies riskēt ar savu dzīvību un nodot bandītu. Viņa piebilda, ka, pabijis pie viņas, tas parasti aizgājis nakts vidū. Kas attiecas uz mani, tad man vajadzēja doties dažas ljē attālu uzrādīt savu pasi kādam alkaldam un parakstīt protokolu, pēc tam varēju turpināt savus ģeogrāfiskos meklējumus. Antonio dusmojās uz mani, juzdams aizdomas, ka tas esmu bijis es, kas viņam neļāva iegūt divsimt dukātu. Tomēr Kordovā mēs šķīrāmies kā labi draugi; tur es viņam iedāvāju tik lielu naudas velti, kādu vien mans finansiālais stāvoklis atļāva.

II

Dažas dienas es pavadīju Kordovā. Man bija ieteikts kāds dominikāņu bibliotēkas manuskripts, kurā es atradīšot ļoti interesantas ziņas par seno Mundu. Svētie tēvi mani ļoti labi uzņēma, dienas es pavadīju viņu klosteri un vakaros pastaigājos pa pilsētu. Kordovā ap saules rietu slaistās daudz dīkdieņu uz uzbēruma, kas stiepjas gar Gvadalkiviras labo krastu. Tur gan jāieelpo ādu miecētavas smaka — tās ādu miecētavas, kura vēl uztur zemes labo slavu ādu izstrādā,šanā, toties no turienes var baudīt ļoti savdabīgu ainu. Dažas minūtes pirms angelus iezvanīšanas upes krastā, paaugstā uzbēruma pakājē, sapulcējās daudz sieviešu. Neviens vīrietis neuzdrošinātos iejaukties šajā pūli. Angelus iezvanīšana ir pieņemta zīme, ka iestājusies nakts. Izskanot zvanu skaņām, visas šīs sievietes noģērbjas un brien ūdenī. Tad saceļas klaigas, smiekli, elles kņada. No uzbēruma augšas vīrieši vēro peldētājas, iepleš acis, cik vien spēdami, un tomēr nekā liela neredz. Taču baltie un izplūdušie apveidi, kas iezīmējas uz upes tumšās zilgmes, ierosina dzejiskus garus, un ar nelielu iztēli nav grūti iedomāties Diānu ar savām nimfām peldē, turklāt nav jābaidās 110 Akteona[36] likteņa. Man stāstīja, ka daži ļauni zeņķi kadu dienu sametušies kopā un piekukuļojuši katedrāles zvaniķi, lai tas nozvanītu angelus divdesmit minūtes pirms nolikta laika. Kaut ari vēl bijusi gaiša diena, Gvadalkiviras nimfas tomēr neesot vilcinājušās un, vairāk uzticēdamās angelus zvaniem nekā saulei, ar pilnīgi mierīgu sirdsapziņu devušas peldēties tērpa, kas vienmēr ir ļoti vienkāršs. Es toreiz tur nebiju. Manā laikā zvaniķis bija nepiekukuļojams un krēsla tā sabiezējusi, ka tikai kaķis būtu varējis atšķirt visvecāko apelsīnu tirgotāju no Kordovas visglītākās meičas.

—  Francūzis un jūsu padevīgs kalps. Un jūs, jaunkundze vai kundze, droši vien esat kordoviete?

—  Nē.

—  Tomēr jūs esat andalūziete. Man šķiet, ka to var sadzirdēt jūsu daiļskanīgajā valoda.

—  Ja jūs tik labi ievērojat izrunu, tad jums gan vajadzētu uzminēt, kas es esmu.

—  Es domāju, ka jūs esat no Jēzus zemes, divus soļus no paradizes.

(Šo metaforu, kas apzīmē Andalūziju, biju iemācījies no sava drauga, pazīstama pikadora Fransisko Seviļjas.)

—  Nu, paradīze . .. šejienieši mēdz sacīt, ka tā nav viņiem radīta.

. — Vai tad jūs būtu mauriete vai …— es apstājos, neuzdrošinādamies pateikt: ebrejiete.

—  Nu, nu, jūs taču skaidri redzat, ka esmu čigāniete. Vai gribat, lai jums pazīlēju? Vai esat dzirdējis runājam par Karmensitu? Ta esmu es.

Toreiz es biju tāds ateists — kopš tā laika aizritējuši piecpadsmit gadi —, ka nemaz šausmas neatrāvos, redzot, ka esmu atsēdies blakus burvei. «Labi!» es nodomāju. «Pagajušajā nedēļā ēdu vakariņas lielceļu laupītāja sabiedrībā, šodien iebaudīšu saldējumu kopā ar velna kalponi. Ceļojumā viss jāredz.» Man bija vēl kāds iemesls, lai turpinātu šo pazīšanos. Beidzis koledžu, kā es sev par kaunu atzīšos, kādu laiku izšķiedu, studējot okultās zinātnes, un vairākkārt pat mēģināju izsaukt tumsības garus. Kaut gan jau sen biju izdziedināts no līdzīgu meklējumu kaislības, tomēr vēl joprojām izjutu ziņkāri par dažādām māņticībām un ļoti priecājos, ka uzzināšu, cik augstu pacēlusies čigānu maģijas māksla.

Tērzēdami bijām iegājuši kādā neverijā un atsēdušies pie neliela-galdiņa, ko apgaismoja stikla bumbā ielikta svece. Šeit pēc sirds patikas varēju aplūkot čigānieti, kamēr daži godājami ļautiņi, ēzdami saldējumu, ne mazumu brīnījās, redzot mani tik labā sabiedrībā.

Ļoti šaubos, vai Karmenas jaunkundze bija tīrasinīga čigāniete, vismaz viņa bija daudz glītāka par visām viņas tautības sievietēm, kuras jebkad tiku sastapis. Spānieši saka: lai sieviete būtu skaista, tai jāatbilst trīsdesmit nosacījumiem vai arī tai jābūt desmit īpašībām, no kurām katru varētu attiecināt uz trim viņas ārējām īpašībām. Piemēram, trim detaļām viņai jābūt melnām: acīm, skropstām un uzacīm,— trim smalkām: pirkstiem, lūpām, matiem — utt. Pārējo jūs atradīsiet Brantomā. Mana čigāniete nevarēja pretendēt uz tādu pilnību. Viņas āda, kaut gan pilnīgi gluda, bija gandrīz vai vara krāsā. Acis bija ieslīpas, bet apbrīnojamas; mazliet patuklās, tomēr ļoti jauki veidotās lūpas atsedza zobus, kas bija baltāki par nomizotām mandelēm. Viņas varbūt mazliet parupjie mati bija melni kā kraukļa spārns, ar zilganu atspulgu, gari un spīdīgi. Lai nenogurdinātu jūs ar pārāk plašu aprakstu, pateikšu, ka jebkuram viņas trūkumam pievienojās kāda laba īpašība, kas pretstata dēļ varbūt vēl vairāk izcēlās. Tas bija dīvains un mežonīgs skaistums, seja, kas sākumā pārsteidz, bet ko nevar aizmirst. It īpaši viņas acīs bija saldkaisla un reizē ļauna izteiksme, kādu pēc tam vairs nekad neesmu redzējis neviena cilvēka skatienā. Čigāna acs ir vilka acs, saka spāniešu paruna, kura liecina par labām novērošanas spējām. Ja jums nav laika aiziet uz zooloģisko dārzu un papētīt vilka skatienu, tad aplūkojiet savu kaķi, kad tas uzglūn zvirbulim.

Katrs sapratīs, ka būtu bijis smieklīgi likt sev pazīlēt traktierī. Tāpēc es lūdzu skaisto pareģi atļaut man viņu pavadīt uz mājām; viņa piekrita bez tielēšanās, taču iepriekš vēl vēlējās zināt laika gaitu un lūdza mani likt vēlreiz skanēt pulkstenim.

— Vai tas patiesi ir zelta?— viņa jautāja, pulksteni vērīgi aplūkodama.

Kad atkal devāmies ceļā, bija jau melna nakts; vairums veikaliņu bija slēgti un ielas gandrīz tuksnesīgi tukšas. Pa tiltu pārgājām pāri Gvadalkivirai un tālā nomalē apstājāmies pie kādas mājas, kas nemaz neatgādināja pili. Kāds bērns mums atvēra durvis. Čigāniete tam pateica dažus vārdus man sveša valodā, par kuru vēlāk uzzināju, ka tā ir rommani vai chipe calli, čigānu dialekts. Bērns tūlīt aizgāja, atstājot mūs vienus palielā istabā, kur atradās neliels galdiņš, divas taburetes un lāde. Nedrīkstu aizmirst vēl ūdens krūku, kaudzi apelsīnu un virkni sīpolu.

Tikko bijām palikuši vieni, čigāniete izvilka no lādes kārtis, kas likās daudz kalpojušas, magnētu, sakaltušu ķirzaku un vel dažus buršanai nepieciešamus priekšmetus. Tad viņa teica, lai ar naudas gabalu pārvelku kreisajai plaukstai krustu, un burvība sākās. Būtu lieki jums atstāstīt šos pareģojumus, taču no viņas izturēšanās bija redzams, ka viņa patiešām ir īsta burvju māksliniece.

Par nelaimi, mūs drīz vien iztraucēja. Durvis kāds spēji atrāva, un ienāca līdz acīm brūnā mētelī ietinies vīrietis, kas ļoti nelaipni uzrunāja čigānieti. Nesapratu, ko viņš sacīja, taču balss noskaņa norādīja, ka viņš ir ļoti nelāgā omā. Viņu ieraugot, čigāniete neizrādīja ne pārsteigumu, ne dusmas, bet steidzās viņam pretī un ļoti brāzmaini nobēra dažus teikumus noslēpumainajā valodā, kurā jau biju dzirdējis viņu runājam. Bieži atkārtotais vārds payllo bija vienīgais, ko es sapratu. Es zināju, ka čigāni tā apzīmē katru citas tautības cilvēku. Pieņemdams, ka runā par mani, sagaidīju «maigu» izskaidrošanos; es jau turēju roku uz taburetes kājas un saspringti vēroju, lai uzminētu vajadzīgo mirkli, kad vajadzēs ar to mest ienācējam pa galvu. Tas rupji atgrūda čigānieti un nāca uz manu pusi, tad, soli atkāpdamies, iesaucās:

—  Ai, kungs, tas esat jūs!

Es savukart palūkojos viņā un pazinu savu draugu donu Hosē. Šaja mirklī mazliet nožēloju, ka nebiju ļāvis viņu pakārt.

—  A, tas esat jūs, drošsirdi!— es iesaucos, cik vien spēdams apslēpjot īgnumu.— Jūs pārtraucāt jaunkundzi tieši tad, kad viņa man vēstīja visai interesantu nākotni.

—  Vienmēr tada pati! Tam jādara gals,— viņš izdvesa caur zobiem, pievērsdams viņai niknu skatienu.

Pa to laiku čigāniete turpināja viņam kaut ko stāstīt savā valodā. Viņa iekaisa aizvien vairāk. Acis viņai pieplūda asinīm, tās kļuva briesmīgas, seja raustījās, viņa spārdīja grīdu. Man likās, ka čigāniete neatlaidīgi pierunā donu Hosē darīt kaut ko tādu, kam viņš pretojas. Kas tas ir, šķita pārāk labi saprotams, redzot, ka čigāniete vairākkārt pavelk šurp un turp ar savu mazo rociņu zem zoda. Jutu kārdinājumu pieņemt, ka viņa runā par kādas rikles pārgriešanu, un man bija zināmas aizdomas, ka tā ir mana rīkle.

Uz visiem šiem daiļrunības plūdiem dons Hosē atbildēja tikai ar diviem vai trim aprautiem vārdiem. Tad čigāniete uzmeta viņam dziļa nicinājuma pilnu skatienu, un, atsēdusies istabas kaktā, pēc turku paražas sakrustojusi kājas, viņa izvēlējās vienu apelsīnu, nomizoja to un sāka ēst.

Dons Hosē satvēra mani aiz rokas, attaisīja durvis un izveda uz ielas. Mēs gājām apmēram divsimt so|u visdziļākajā klusumā. Tad, sniegdams roku, viņš man sacīja:

—  Ejiet taisni uz priekšu, un jūs sasniegsiet tiltu.

Tad viņš pagrieza man muguru un ātri attālinājās. Atgriezos savā viesnīcā mazliet sadusmots un visai nelāgā garastavoklī. Taču ļaunākais bija, kad izģērbjoties pamanīju, ka nav mana pulksteņa.

Daži apsvērumi mani kavēja otrā dienā iet to atprasīt vai arī uzaicināt korrehidora kungu likt to sameklēt. Pabeidzu savu darbu pie dominikāņu manuskripta un devos uz Sevilju. Pēc vairāku mēnešu klejojumiem pa Andalūziju gribēju atgriezties Madridē, un man atkal vajadzēja braukt caur Kordovu. Nebiju nodomājis tur uzkavēties, jo manī bija radusies nepatika pret šo skaisto pilsētu ar Gvadalkiviras peldētājām. Taču apmeklējumi pie dažiem draugiem, kā arī šādi tādi uzdevumi mani uzkavēja trīs četras dienas šajā senajā musulmaņu prinču galvaspilsētā.

Tikko paradījos dominikāņu klosterī, viens 110 pateriem, kas vienmēr bija izradijis lielu interesi par maniem Mundas atrašanās vietas meklējumiem, saņēma mani izplestām rokam iesaukdamies:

—  Lai slavēts Dieva vārds! Esiet sveicināts, dārgais draugs! Mēs visi domājām, ka jūs esat miris, un es, kas ar jums runāju, esmu jūsu dvēseles glābiņam noskaitījis daudzus paler un ave, ko es nenožēloju. Tātad jūs neesat noslepkavots? Jo, ka esat apzagts, to mēs zinām.

—  Kā tā?— mazliet pārsteigts, es viņam jautāju.

—  Jā, jūs gan atceraties skaisto pulksteni ar zvanu spēli, kam jūs likāt skanēt bibliotēka, kad mēs jums sacījām, ka laiks doties uz kori. Nu, tagad tas ir atrasts, jums to atdos pilnīgi sveiku un veselu.

—  Patiesi,— mazliet apmulsis, pārtraucu viņu,— biju to nozaudējis …

—  Šis blēdis ir aiz atslēgām, un, tā kā bija zināms, ka viņš ir plukata, kas spēj nošaut kristīgu cilvēku, lai atņemtu tam kādu artavu, tad mēs bijām nobijušies, ka tikai viņš nav jūs nogalinājis. Aiziešu jums līdzi pie korrehidora, un liksim, lai viņš jums atdod jūsu skaisto pulksteni. Un tad uzdrošinieties vēl kaut kur ārzemēs sacīt, ka tiesneši Spānijā neprot savu ainatu!

—  Atzīšos,— es viņam sacīju,— ka labāk gribētu zaudēt savu pulksteni neka liecināt tiesa, lai liktu pakārt kādu nabaga puisi, it īpaši tāpēc, ka .. . tāpēc, ka …

—  Neraizējieties! Viņam jau tā ir vislabākie ieteikumi, un divreiz viņu pakārt nevar. Es maldos sacīdams — pakārt. Jūsu zaglis ir idalgo, tātad parit viņu bez apžēlošanas garrotēs'[1] 1830. gadā šo privilēģiju baudīja tikai dižciltīgie. Konstitucionālās valdības laikā arī nedižciltīgie izcīnīja tiesības uz garroti. (Autora piezīme.). Jūs redzat, ka viena zādzība vairāk vai mazāk viņa likteni nemainīs. Dievam patiktu, ka viņš būtu tikai zadzis. Bet viņš izdarījis arī vairākas slepkavības, citu par citu baigakas.

—  Kā viņu sauc?

—  Šajā apvidū viņu pazīst ar vārdu Hosē Navarro; bet viņam ir arī vēl basku vārds, kuru ne jūs, ne es nekad neizrunāsim. Tiešām — tas ir cilvēks, kuru ir vērts redzēt, un jūs, kas interesējaties par zemes īpatnībām, nedrīkstat palaist garām izdevību iepazīties ar to, kā Spānijā blēži šķiras no šīs pasaules. Viņš ir kapelā, un tēvs Martīness jūs turp aizvedīs.

Mans dominikānis tik neatlaidīgi uzstājās, lai es apskatu sagatavošanos «mazai, jaukai pakāršanai», ka nevarēju atteikties. Devos apmeklēt cietumnieku, līdzi paņemdams kārbiņu cigāru, kuru augstā marka, kā es cerēju, liks atvainot manu nesmalkjūtību.

Mani ieveda pie dona Hosē tajā mirkli, kad viņš ēda. Viņš mani sveicināja, diezgan vēsi pamājot ar galvu, un pieklājīgi pateicās par atnesto dāvanu. Izskaitījis cigārus, kurus biju viņam pasniedzis, viņš izvēlējās zināmu skaitu un pārējos atdeva atpakaļ, paskaidrodams, ka viņam vairāk neesot vajadzīgs.

Es viņam jautāju, vai ar nelielu naudas summu vai manu draugu palīdzību varētu kaHt kā atvieglot viņa likteni. Sākumā viņš paraustija plecus, skumji pasmaidīdams; taču drīz viņš pārdomāja un lūdza, lai lieku noturēt misi viņa dvēseles glābiņam.

—  Vai jūs vēlētos,— viņš bikli piebilda,— vai jūs gribētu likt noturēt vēl vienu misi par kādu personu, kas jūs ir apvainojusi?

—  Protams, dārgais,— es atbildēju,— bet, cik man zināms, neviens mani šajā zemē nav apvainojis.

Viņš satvēra manu roku un spieda to, viņa sejā bija dziļa nopietnība. Brīdi klusējis, viņš turpināja:

—  Vai drīkstu no jums lūgt vēl vienu pakalpojumu? … Dodoties atpakaļ uz savu zemi, jūs varbūt dosieties caur Navarru, vismaz caur Vitoriju, kas nav pārāk tālu no turienes, no jūsu ceļa mērķa.

—  Jā,— es teicu,— noteikti došos caur Vitoriju; taču iespējams arī, ka es nogriežos un apmeklēju Pamptonu, un jūsu dēļ patiesi es labprāt apmestu šo līkumu.

— Ja apmeklēsiet Pamplonu, jūs tur redzēsiet šo to interesantu … Tā ir skaista pilsēta . .. Iedošu jums šo amuletu (viņš parādīja nelielu sudraba amuletu, ko nēsāja ap kaklu), jūs to ietīsiet papīrā . ..— viņš uz mirkli apstājās, lai apvaldītu saviļņojumu,— un nodosiet vai liksiet nodot kādai labai sievietei, kuras adresi jums pateikšu. Un, lūdzu, pasakiet viņai, ka esmu miris, bet nesakiet, kādā veidā.

Apsolīju izpildīt viņa uzdevumu. Apmeklēju viņu arī nākamajā dienā un uzkavējos pie viņa visai ilgi. No viņa paša mutes uzzināju skumjos notikumus, par kuriem lasīsiet.

III

«Esmu dzimis Elisondo,» viņš sacīja. «Bastānas ielejā. Mani sauc dons Hosē Lisarrabengoa, un jums, kungs, kas pietiekami pazīstat Spāniju, no mana vārda uzreiz būs skaidrs, ka esmu basks un īsts kristīgais. Es saku dons, jo man uz to ir tiesibas, un, ja es būtu Elisondo, tad parādītu jums uz pergamenta savu ģenealoģiju. Tuvinieki gribēja, lai es kļūstu garīdznieks, un lika man studēt, taču es guvu vājas sekmes. Es pārāk cienīju bumbu spēli, tas mani pazudināja. Kad navarrietis spēlē bumbu, viņš aizmirst visu pārējo. Kādu dienu, kad biju vinnējis, viens puisis no Ālavas tīšām saķildojās ar mani; mēs paņēmām savas maquilasun es atkal viņu uzveicu; taču tāpēc man vajadzēja atstāt dzimteni. Sastapu dragūnus un iestājos Almansas pulkā, kavalērijā. Mūsu kalnāju ļaudis karavīra amatu iemācās ātri. Drīz vien kļuvu brigadieris, un man jau apsolīja, ka mani paaugstinās par apakšvirsnieku, kad, man par nelaimi, tiku norīkots sardzē pie tabakas fabrikas Seviljā. Ja jūs esat bijis Seviljā, tad būsiet redzējis lielo ēku ārpus vaļņiem pie Gvadaiki- viras. Redzu kā šodien fabrikas vārtus un sargistabu tiem blakus. Kad spānietis stāv sardzē, tad viņš spēlē kārtis vai guļ; es, brīvs navarrietis, vienmēr mēģināju ar kaut ko nodarboties. Es taisīju no misiņa stieples ķēdi, pie kuras piekārt espengolas stobra slauķi. Pēkšņi biedri saka: «Skan zvans; meičas atgriezīsies pie darba.» Jūs, kungs, gan zināsiet, ka fabrikā nodarbināti četri līdz pieci simti sieviešu. Viņas tin cigārus lielajā zālē, kurā vīrieši nedrīkst ieiet bez divdesmitčetrinieka[38] )

[1] Amatpersona, kam uzticēta policijas un vietējās pārvaldes vadība. (Autora piezīme.) atļaujas, tāpēc ka

strādnieces, it īpaši jaunās, izģērbjas pēc savas patikas, kad ir karsti. Tai laikā, kad tās pēc pusdienām atgriežas darba, daudz jaunekļu sanāk noskatīties, kā tās iet garām, un stāsta tām dažādas mīļas blēņas. Reti kada no šīm meičām noraida tafta mantiļu, un šādas zvejas cienītājiem tikai jāpieliecas, lai noķertu zivtiņu. Kamēr citi skatījās, es paliku sēžam uz sava sola pie durvīm. Biju jauns toreiz; pastāvīgi domāju par savu dzimteni un neticēju, ka meitene var būt jauka, ja tai nav mugurā zili brunči' un pār plecu nekrīt bize. Andalūzietes mani pat biedēja; nebiju vēl apradis ar viņu ieražām: vienmēr zobgalības, nekad neviena prātīga vārda. Tātad biju iegrimis darbā ar ķēdi, kad pēkšņi dzirdu: «Redz, nāk čigāniete!» Es pacēlu acis un ieraudzīju viņu. Tas bija piektdienā, un es to nekad neaizmirsīšu. Es redzēju Karmenu, kuru jūs pazīstat, pie kuras sastapu jūs pirms dažiem mēnešiem. Es pametu savu darbu un krietnu brīdi stāvēju dīkā, vērodams viņu.

Viņai bija ļoti īsi, sarkani svārki, kas atsedza baltas zīda zeķes, kurās rēgojās dažs labs caurums, un mazas safjānādas kurpītes, kas bija sasietas ugunssarkanām lentēm. Viņa atsvieda atpakaļ mantiļu, lai parādītu plecus un lielu akāciju pušķi, kas bija aizsprausts aiz krekla. Vēl viens akācijas zieds viņai bija mutes kaktiņā, un viņa gāja, šūpodamās gūžās kā jauna Kordovas staļļu ķēve. Manā dzimtenē, redzot tā apģērbtu sievieti, cilvēks pārmestu krustu. Seviljā katrs viņai izteica kādu šķelmīgu glaimu par viņas izturēšanos; viņa atbildēja visiem, raidīdama izaicinošus skatienus, roku iespiedusi sānos, nekautrīga kā īsta čigāniete, kas viņa arī bija. Sākumā viņa man nepatika, un es atkal pievērsos savam darbam; bet viņa pēc sieviešu un kaķu paraduma, kuri nenāk, kad tos sauc, un nāk, kad tos nesauc, apstājās manā priekšā un uzrunāja mani, kā mēdz sacīt Andai ūzijā.

—  Kūm, vai gribi man dāvāt savu ķēdi, kur man piekarināt savas lādes atslēgas?

— Tā man vajadzīga, raug, šīs kniepadatas piekāršanai,— es viņai atbildēju, rādīdams uz stobra slauķi.

—  Kniepadatas!— viņa smiedamās iesaucās.— A, kungs laikam izgatavo mežģīnes, tāpēc viņam vajadzīgas kniepadatas! Kā tad citādi!

Visi apkārtstāvošie sāka smieties, un es jutu, ka nosarkstu, un nevarēju attapties, ko viņai atbildēt.

— Labi, dārgais,— viņa turpināja,— uzmet man septiņas olektis melnu mežģīņu mantiļai!— Un, paņēmusi akācijas ziedu, kas viņai bija mutē, viņa man to nevērīgi svieda un trapīja tieši starp acīm. Kungs, tas mani ķēra kā lode … Nezināju, kur paslēpties, paliku nekustīgs kā stabs. Kad viņa bija iegājusi fabrikā, ieraudzīju akācijas ziedu, kas bija nokritis man pie kājām; nezinu, kas mani pārņēma, bet es to pacēlu tā, ka biedri nepamanīja, un aizbāzu aiz svārkiem. Tā bija pirmā muļķība!

Pēc divām trim stundām es vēl arvien par to domāju; te, gluži aizelsies, sardzes istabā ieskrien durvju sargs. Viņš mums paziņo, ka cigāru tinamā zālē noslepkavota kāda sieviete un ka uz turieni jāsūta sardze. Sardzes priekšnieks pavēl man ņemt divus vīrus un doties turp. Paņemu savus vīrus un kāpju augšā. Iedomājieties, kungs, ka, iegājis zālē, ieraugu vispirms trīssimt sieviešu, kas gandrīz visas izmetušās kreklos; visas kliedz, brēc, plātās, saceļ tādu elles troksni, ka tur nevarētu sadzirdēt debesu pērkonu. Malā, rokas un kājas izstiepusi, asinīm notašķīta, viena guļ, un sejā tai ar diviem naža griezieniem iezīmēts X. Iepretī ievainotajai, kurai labākās no šis bandas sniedz palīdzību, redzu Karmenu, ko savalda pieci vai seši sievišķi. Ievainotā bļāva: «Grēksūdzi! Grēksūdzi! Es mirstu!» Karmena neteica ne vārda; viņa sakoda zobus un izvalbīja acis kā hameleons. «Kas šeit notiek?» es noprasīju. Man bija ļoti grūti izzināt, kas šeit īsti bija noticis, jo visas strādnieces runāja reizē. Likās, ka ievainotā sieviete bija dižojusies, ka viņai ir tik daudz naudas kabatā, lai Triānas tirgū varētu nopirkt ēzeli. «Paklau,» teikusi Karmena, kurai ir asa mēle, «vai tad tev nepietiek ar slotu?» Otra — šāda pārmetuma aizvainota un varbūt arī tāpēc, ka nav jutusies gluži nevainojama šajā ziņā,— atbildējusi, ka neko lielu nesaprot no slotām, jo viņai neesot gods būt čigānietei, nedz arī sātana mazmeitai, bet Karmensitas jaunkundze drīz vien iepazīšot viņas ēzeli, kad korrehidora kungs vedīšot viņu pastaigā un divi sulaiņi sekošot, mušas dzenājot. «Un es,» teikusi Karmena, «es tev uztaisīšu uz vaiga dzeramo mušām un uzkrāsošu šaha galdiņu.» Un tūlīt — šņik, šņak — viņa sāk ar nazi, ar kuru bija apgriezusi cigāru galus, vilkt tai sejā svētā Andreja krustus.

Notikums bija skaidrs; satvēru Karmenu aiz rokas un pieklājīgi sacīju: «Mana māsa, tev jānāk man līdzi.» Viņa uzmeta man skatienu, it kā pazinusi mani; tad samierinājusies teica: «Iesim. Kur ir mana mantija?» Viņa to uzmeta uz galvas tā, ka atsegta bija tikai viena viņas lielā acs, un sekoja maniem vīriem lēna kā jērs. Kad nonācām sardzes istabā, apakšvirsnieks sacīja, ka notikums esot nopietns un viņa jāvedot uz cietumu. Un atkal man viņu vajadzēja vest. Pavēlēju diviem dragūniem nostāties viņai vienā un otrā pusē un pats soļoju aiz muguras, kā brigadierim līdzīgā gadījumā jadara. Devāmies ceļā uz pilsētu. Sākumā čigāniete klusēja, bet Čūskas iela — jūs to pazīstat, tai arī pienākas šij vārds daudzo līkumu pēc —, Čūskas ielā viņa sāk ar to, ka ļauj noslīdēt mantiļai uz pleciem, lai parādītu man savu burvīgo purniņu, tad, pagriezusies cik varēdama pret mani, viņa man saka:

—  Senjor virsniek, uz kurieni jūs mani vedat?

—  Uz cietumu, nabaga bērns,— atbildēju, cik maigi vien varēju, ka krietnam kareivim jārunā ar sagūstīto, sevišķi, ja tā ir sieviete.

—  Ak vai! Kas ar mani notiks? Senjor virsniek, apžēlojieties par mani! Jūs esat tik jauns, tik jauks! . . .— Tad paklusak viņa piebilda:— Ļaujiet man izmukt, iedošu jums par to gabaliņu bar lachi, ar kuru varēsiet iemantot visu sieviešu mīlestību.

Bar lachi, kungs, ir magnēta akmens, ar kuru, kā čigāni tic, var izdarīt daudzas burvestības, ja prot ar to apieties. Dodiet to saberztu vienu naža galu iedzert ar glāzi vīna kadai sievietei, un viņa vairs nepretosies. Es viņai atbildēju, cik nopietni spēju:

—  Mēs šeit neesam, lai melstu blēņas; pavēlēts ir doties uz cietumu, un tur nekā nevar līdzēt.

Mums, baskiem, ir izruna, kura viegli ļauj mūs atšķirt no spāniešiem, toties neviens vienigais no tiem nespēj iemācīties pateikt kaut vai bai jaorta[39] . Karmena tatad bez pūlēm uzminēja, ka esmu no Provincēm. Jūs zināt, kungs, ka čigāni, kam nekur nav tēvijas, klaiņo visur, runā visās valodās un vairums no tiem jūtas kā mājās gan Portugālē, gan Francijā, gan Provincēs, gan Katalonijā, visur; pat ar mauriem un angļiem viņi saprotas. Karmena prata diezgan labi basku valodu.

—  Lagūna ene bihotsarena, manas sirds draugs,— viņa man pēkšņi sacīja,— vai esat no manas puses?

«Mans kungs, mūsu valoda ir tik skaista, ka, dzirdot to svešā malā, mums nodreb sirds … Es gribētu biktstēvu no Provincēm,» bandīts klusāk piebilda. Tad pēc brīža turpinaja:

—  Esmu no Elisondo,— es viņai basku valodā atbildēju, ļoti aizkustināts, dzirdot viņu runājam manā izloksnē.

—  Un es esmu no Etčalaras,— viņa teica. (Tas ir četru stundu gājumā no manas dzimtenes.)—Čigāni mani aizveda uz Sevilju. Strādāju fabrikā, lai nopelnītu, ar ko atgriezties Navarrā pie savas nabaga mātes, kam vienīgais atbalsts esmu es

' Jā, kungs. (Autora piezīme.) un mazs barralcea' ar divdesmit ābelēm. Ai, ja es būtu dzimtenē pie baltā kalnāja! Mani apvainoja, tāpēc ka neesmu no šis blēžu un sapuvušo apelsīnu tirgotāju zemes; un šīs sl^jnpas uzbruka man tāpēc, ka es viņām sacīju: visi jūsu Seviljas «liake»" ar saviem nažiem neiedvestu bailes vienam pašam manas puses puisim ar viņa zilo bereti un basku spieķi. Biedri, draugs, vai jūs nekā nedarīsiet savas tautietes labā?

Viņa meloja, mans kungs, viņa vienmēr ir melojusi. Nezinu, vai šī sieviete visā savā mūžā jebkad ir teikusi kādu patiesu vārdu; bet, kad viņa runāja, es ticēju; tas bija kaut kas stiprāks par mani. Viņa mazliet kropļoja basku valodu, un es domāju, ka viņa ir navarriete. Biju kā traks, nekā vairs neievēroju. Nodomāju: ja spānieši būtu uzdrošinājušies ņirgāties par manu zemi, es tiem arī būtu sagraizījis seju, tāpat kā viņa tikko bija izdarījusi savai biedrenei. īsi sakot, es biju kā piedzēries, sāku runāt muļķības un jau gatavojos tās darīt.

—  Tautiet, ja es jūs pagrūstu un jūs pakristu,— viņa basku valodā turpināja,— tad šie divi kastīliešu mīkstpēdiņi jau nu mani nenoturētu …

Goda vārds, es aizmirsu pavēli un visu un teicu viņai:

—  Labi, draudzene tautiete, mēģiniet, un lai kalnāju dievmāte jums stāv klāt!

Šajā mirklī mēs gājām garām kādai no šaurajām ieliņām, kādu Seviljā ir daudz. Pēkšņi Karmena pagriežas atpakaļ, ietriec man ar dūri krūtīs. Es tīši nogāžos uz muguras. Ar vienu lēcienu viņa ir man pāri un metas skriet, tā ka kājas vien nozibējal Mēdz sacīt —«basku kājas»; viņējās pelnīja vēl labāku apzīmējumu, tikpat naskas, cik labi veidotas. Es tūlīt pieceļos, taču turu šķēpu'' tā, ka aizsprostoju visu ieliņu un pirmajā mirklī aizkavēju biedrus viņai dzīties pakaļ. Tad es metos skriet, viņi man pakaļ, bet kur nu mums notvert Karmenu! Par to nevajadzēja bažīties — ar mūsu piešiem, mūsu zobeniem un šķēpiem! Ātrāk, nekā es to tagad jums pastāstu, gūstekne bija pazudusi. Turklāt visas apkaimes kūmi- ņas veicināja viņas bēgšanu, zobojās par mums, norādot nepareizu ceļu. Izskraidījušies šurp un turp, mēs bijām spiesti atgriezties sardzes istabā bez cietuma priekšnieka zīmes par gūsteknes saņemšanu. Aiz bailēm nezinājām, kā izkulties no nepatikšanām.

Mani vīri, lai netiktu sodīti, izstāstīja, ka es esmu sarunājies ar Karmenu basku valodā; patiesību sakot, nelikās diez cik ticami, ka tik sīkas meičas dūrītes trieciens būtu varējis notriekt gar zemi tik spēcīgu puisi kā mani. Tas viss bija apšaubāmi vai — drīzāk — pārāk skaidri. Kad atstāju sardzi, mani degradēja un aizsūtīja uz vienu mēnesi cietumā. Tas bija pirmais sods, kopš atrados dienestā. Ardievu, apakšvirsnieka uzšuves, kuras man jau bija tikpat kā rokā!

Pirmās dienas cietumā man aizritēja ļoti skumji. Kad kļuvu kareivis, biju iedomājies, ka uzdienēšu vismaz lidz virsniekam. Longa, Mina, mani tautieši, ir ģenerālkapteiņi; Čapalangarra, kas, tāpat kā Mina, ir negroīds, tāpat kā tas, ir aizbēdzis uz jūsu zemi; šis Čapalangarra bija pulkvedis, un esmu reižu divdesmit spēlējis bumbu ar viņa brāli, kas bija tāds pats nabaga puisis kā es. Tagad es apsvēru: laiks, kuru esmu nokalpojis bez sodiem, ir zaudēts laiks. Nu mana labā slava pagalam; lai atgūtu savu priekšnieku cieņu, man vajadzēs strādāt desmitkārt vairāk nekā pašā dienesta sākumā. Un kādēļ es izpelnījos šo sodu? Kādas blēdīgas čigānietes dēļ, kas pasmējās par mani un šai mirklī droši vien zog kaut ko kādā pilsētas malā. Taču nevarēju atturēties no domām par viņu. Vai ticēsiet, kungs: caurumotās zeķes, kuras viņa bēgot parādīja man visā pilnībā, man allaž ņirbēja acu priekšā. Cauri cietuma loga restēm lūkojos uz ielu, un no visām sievietēm, kuras gāja garām, neviena man nelikās līdzvērtīga šim velna skuķim. Neviļus jutu akācijas zieda smaržu, kuru viņa man bija sviedusi; kaut nokaltis, tas joprojām jauki smaržoja … Ja ir burves, tad šī meiča bija viena no tām!

Par to šaubu nebija.

Kādu dienu ienāk cietumsargs un pasniedz man Alkalā' maizīti.

— Ņemiet,— tas saka,— to jums sūta māsīca.

Paņēmu maizīti, kaut jutos ļoti pārsteigts, jo man Seviljā nav nevienas māsīcas. Varbūt tā ir pārskatīšanās, es nodomāju, raudzīdamies uz maizīti; taču tā bija tik kairinoša, tik jauki smaržoja, ka, neraizēdamies par to, no kurienes tā nākusi un kam domāta, nolēmu to apēst. Kad grasījos to pārgriezt, nazis atdūrās pret kaut ko cietu. Paskatos — atrodu nelielu angļu vīli, kas bijusi ielikta mīklā, pirms maizīte cepta. Maizē bija iecepts ari zelta naudas gabals divu piastru vērtībā. Šaubu vairs nebija — ta bija Karmenas davana. Viņas tautības cilvēkiem brīvība ir viss, un tie aizdedzinātu pilsētu, lai tikai aiztaupītu sev vienu dienu cietuma. Šķelme bija veikla, ar šo maizīti viņa apveda ap stūri cietumsargus. Vienā stundā visresnākā reste būtu pārzāģēta ar mazo vīlīti un par divu piastru monētu pie pirmā vecu lietu tirgotāja varētu apmainīt savu formas tērpu pret parastām drēbēm. Jūs gan varat iedomāties, ka vīram, kurš mūsu klintājos daudzkārt izrakņājis ērgļa ligzdas, nebūtu bijis grūti nokāpt uz ielas pa logu, kas bija mazāk nekā trīsdesmit pedu augstu; taču es negribēju bēgt. Man vēl bija karavīra goda jūtas, un dezertēt man likās liels noziegums. Mani tikai bija aizkustinājis atcerēšanās pierādījums. Kad cilvēks ir cietumā, tad patīkami iedomāties, ka ārpusē kāds draugs interesējas par tevi. Par naudu mazliet pukojos, būtu gribējis to atdot; bet kur gan atrast manu aizdevēju? Tas gan nešķita viegli.

Pēc degradācijas ceremonijas domāju, ka man nekas vairs nesagādās ciešanas, taču man vajadzēja norit vēl vienu pazemojumu: tas bija — atstājot cietumu, kad mani norīkoja dienestā un nolika sardzē par vienkāršu kareivi. Jūs nevarat iedomāties, ko pārdzīvo tādā gadījuma cilvēks ar goda jūtām. Man liekas, ka tikpat labi es būtu gribējis, lai mani nošauj. Tad vismaz cilvēks soļo viens savas nodaļas priekšgalā — un tu jūti, ka kaut kas esi, ļaudis skatās uz tevi.

Mani nolika sardzē pie pulkveža mītnes vārtiem. Tas bija bagāts jauns cilvēks, lādzīgs zēns, kam patika izklaidēties. Visi jaunie virsnieki pulcējas pie viņa un daudzi buržuā, ari sievietes — tās esot aktrises. Man likās, visa pilsēta norunājusi šeit satikties, lai paskatītos uz mani. Piebrauca pulkveža pajūgs ar viņa kambarsulaini uz kāpšļa. Un ko es redzu izkapjam? … Čigānieti. Šoreiz viņa bija izgreznojusies kā svētbilde, izrotājusies, krāšņa, visa vienā zeltā un vienās lentītēs. Tērps ar vizuļiem, arī zilās kurpītes ar vizuļiem, puķes un spožas nošuves visās malas. Rokā viņai bija basku tamburīns. Viņai līdzi bija vēl divas čigānietes, viena jauna un viena veca. Jaunās aizvien pavada kada veca sieviete; tad vēl vecis ar ģitāru, arī čigāns, kas spēlē, kad viņas dejo. Jūs zināt, ka bieži mēdz uzjautrināties, uzaicinot sabiedrībā čigānietes, lai viņas dejotu romalis, kas ir viņu tautas deja, un dažkart arī ko citu.

Karmena mani pazina, un mēs saskatījāmies. Nezinu, kā tas bija, taču tai mirklī es būtu vēlējies atrasties simt pēdu zem zemes.

—  Aqur lagūna,'— viņa sacīja.— Mans virsniek, tu stāvi sardzē kā jaunkareivis!

Iekams paguvu atrast kaul vienu vārdu atbildei, viņa jau bija ieslīdējusi mājā.

Visa sabiedrība bija sapulcējusies iekšēja pagalmā, un, kaut arī ļaužu bija daudz, es redzēju caur dzelzs režģi[40] gandrīz visu, kas tur notika. Dzirdēju kastaņetes, tamburīnu, smieklus un aplausus; reizēm ieraudzīju viņas galvu, kad viņa lēkāja ar savu tamburīnu. Reizēm dzirdēju virsniekus sakām viņai tādus vārdus, kas man sadzina sārtumu sejā. Nezinu, ko viņa atbildēja. No šīs dienas, man šķiet, es viņu nopietni iemīlēju, jo trīs četras reizes man iešāvās prātā doma ieiet palio un iegrūst zobenu vēderā visiem šiem plenčiem, kas tur lakstojās ap viņu. Manas mocības ilga krietnu stundu; tad čigāni iznāca ārā, un pajūga viņus aizveda atpakaļ. Garām ejot, Karmena manī vēlreiz paskatījās acīm, kuras jūs pazīstat, un ļoti klusu noteica:

—  Tautieti, ja kādam garšo labi ceptas zivis, tas iet tās ēst Triānā pie Liļjasa Pastias.

Veikla kā kalnu kaza viņa iemetās pajūgā, vedējs ar pātagu uzšāva mūļiem, un jautrais bariņš aizbrauca nezin kurp.

Jūs jau gan būsiet uzminējis, ka, nobeidzis sardzes dienestu, devos uz Trianu; bet vispirms liku sevi noskūt un sasukājos, kā uz parādi. Viņa bija pie Liļjasa Pastias, veca ceptu zivju tirgotāja, čigāna, kurš bija melns ka maurs un pie kura daudzi buržuā nāca ēst ceptās zivis, īpaši, man liekas, kopš Karmena bija tur apmetusies.

—  Liļjas,— viņa sacīja, tikko bija mani ieraudzījusi,— šodien vairs nekā nedarīšu. Rit arī ir diena.[41] tautieti, ejam pastaigāties!

Viņa uzmeta mantiļu pār seju, un tad mēs jau bijām uz ielas, bet es nezināju, kurp gāju.

—  Senjorita,— es viņai sacīju, man šķiet, ka man jāpateicas jums par dāvanu, ko jūs man atsūtījāt, kad biju cietumā. Maizīti apēdu; vīle man derēs šķēpa uzasināšanai, un to paglabašu piemiņai no jums; taču naudu ņemiet atpakaļ.

—  Skat! Viņš paglabājis naudu!— viņa iesaucās, skali iesmiedamās.— Starp citu, jo labāk, nemaz neesmu no bagātajam; bet kas par to? Apēdīsim to visu. Tu mani pamielosi.

Mēs devāmies atceļā uz Sevilju. Čūskas ielas sākumā viņa nopirka duci apelsīnu, kurus man lika iesiet lakatā. Mazliet tālāk viņa nopirka maizi, desas, pudeli mansaniļjas; beidzot viņa iegriezās saldumu bodītē. Tur viņa uzsvieda uz letes zelta gabalu, ko biju atdevis, vēl otru, kas viņai bija kabatā, un drusku sudrabnaudas; tad viņa atprasīja vēl visu, kas man bija. Man bija tikai viens reāls un daži kvarti, kurus atdevu viņai, gluži nokaunējies, ka man nav vairāk. Domāju, ka viņa grib paņemt līdzi visu bodīti. Viņa ņēma no visa, kas bija jaukakais un dargākais, yemas >' turon , cukurotus augļus, cik vien varēja dabūt. Arī tas man bija jānes, ielikts papīra maisiņā. Jūs varbūt zināt Kandilēho ielu, kur redzama karaļa dona Pedro Tiesneša galva. Tai būtu vajadzējis manī ierosināt pārdomas. Šajā ielā mēs apstājāmies pie kāda veca nama. Viņa iegāja pa vārtiņiem un pieklauvēja apakšstāvā. Kāda čigāniete, īsta sātana kalpone, atvēra durvis. Karmena tai pateica ,dažus vārdus rommani valodā. Vecā sākumā rājās. Lai viņu nomierinātu, Karmena viņai iedeva pāris apelsīnu, sauju konfekšu un atļāva nogaršot vīnu. Tad viņa uzlika tai uz muguras savu mantiļu, pavadīja līdz durvīm un aiztaisīja pēc tam tās ar šķērskoku. Tikko bijām palikuši vieni, viņa sāka diet un smieties kā traka, gavilēdama:

—  Tu esi mans rom, es esmu tava romi?

Es stāvēju istabas vidū ar visiem viņas iepirkumiem, nezinādams, kur tos likt. Viņa nometa visu zemē un apķērās man ap kaklu, sacīdama:

—  Es maksāju savu parādu, maksāju savu parādu! Tāds ir Cales4 likums!

—  Ak, mans kungs! ŠI diena, šī diena!… Kad to atceros, aizmirstu rītdienu.

Hosē Navarro mirkli klusēja; atkal aizsmēķējis cigāru, viņš turpināja:

«Mēs pavadījām kopā visu dienu ēzdami, dzerdami un visādi citādi. Pieēdusies konfekšu kā sešu gadu bērns, viņa saujām meta tās vecenes ūdens krūzē.— Tur viņai iznāks šerbets,—

Karmena sacīja. Tad viņa šķaidīja gar sienām yemas.— Tādēļ, lai mušas dod mums mieru,— viņa teica . .. Nav nevienas palaidnības, nevienas muļķības, ko viņa nebūtu darījusi. Teicu, ka gribu redzēt, kā viņa dejo, bet kur ņemt kastaņetes? Tūlīt viņa paķer vienīgo vecās šķīvi, sadauza to gabalos, un, lūk, viņa jau dejo romalis, klakšķinot fajansa gabalus tikpat labi, kā kad viņai būtu melnkoka vai ziloņkaula kastaņetes. Šīs meičas sabiedrībā nevarēja garlaikoties, par to varu galvot. Pienāca vakars, un es izdzirdu bungojam vakara jundu.

—  Man jāatgriežas kazarmā uz vakara pārbaudi,— es viņai sacīju.

—  Kazarmā,— viņa nicīgi atcirta.— Vai tad tu esi nēģeris, ka ļauj sevi vadāt ar nūjiņu? Tu esi īsts kanārijputniņš[42] — pēc apģērba un rakstura. Ej, tu esi tik drošsirdīgs kā vista.

Es paliku, jau iepriekš samierinājies ar arestu. No rīta viņa bija pirmā, kas ierunājās par šķiršanos.

—  Paklau, Hoseito,— viņa sacīja,— vai esmu tev samaksājusi? Pēc mūsu likumiem nebiju nekā tev parādā, tāpēc ka tu esi payllo; bet tu esi glīts zēns, un tu man patiki. Tagad esam norēķinājušies. Ardievu.

Jautāju, kad viņu atkal redzēšu.

—  Kad tu vairs nebūsi tāds auša,— viņa smiedamās man atbildēja, tad piebilda nopietnāk:— Vai zini, manu puisīt, man liekas, ka tevi mazliet mīlu. Bet tas nevar turpināties. Suns un vilks ilgi kopā nesadzīvo. Varbūt, ja tu pieņemtu Ēģiptes likumus, man patiktu kļūt tavai romi. Bet tās ir blēņas: tas nav iespējams. Manu zēn, tici man, tu esi ticis sveikā cauri. Tu sastapi velnu, jā, velnu; ne vienmēr tas ir melns, un kaklu tas arī tev nav apgriezis. Esmu ģērbusies vilnā, taču neesmu aita. Noliec sveci savai svētajai; viņa to ir pelnījusi. Nu vēlreiz — paliec sveiks! Nedomā vairs par Karinensitu, vai arī viņa tevi izprecinās atraitnei ar koka kājām.[43]

Tā runādama, viņa atvilka šķērskoku, kas aizlikts durvīm priekšā, un, tikusi uz ielas, ietinās savā mantiļā un pagrieza man muguru.

Viņai bija taisnība. Es būtu bijis prātīgs, ja vairs nedomātu par viņu; taču kopš Kandilēho ielā pavadītās dienas nevarēju vairs domāt ne par ko citu. Cauru dienu pastaigājos, cerēdams viņu satikt. Vaicāju pēc viņas vecenei un zivju tirgotājam. Abi atbildēja, ka viņa aizbraukusi uz Laloro , kā viņi sauca

Portugāli. Droši vien viņi tā teica pēc Karmenas rīkojuma, taču es sapratu, ka viņi melo. Dažas nedējas pēc Kandilēho ielā pavadītās dienas stāvēju sardzē pie kādiem pilsētas vārtiem. Netālu no tiem mūra sienā bija radusies sprauga; dienu gar to bija strādāts, un nakti tur nolika sargkareivi, lai aizkavētu ceļu kontrabandistiem. Pa dienu biju redzējis Liļjasu Pastiu ložņājam gar sardzes telpām un sarunājamies ar dažiem maniem biedriem; visi viņu pazina un vēl labāk viņa zivis un cepumus. Viņš pienāca arī pie manis un jautāja, vai neesmu saņēmis ziņas no Karmenas.

—  Nē,— es atbildēju.

—  Pagaidiet, drīz jūs tās saņemsiet, draugs.

Viņš nebija maldījies. Nakti mani nolika sardzē pie spraugas. Tikko brigadieris bija aizgajis, redzēju tuvojamies kadu sievieti. Sirdsbalss man sacīja, ka ta ir Karmena. Tomēr es uzsaucu:— Atpakaļ! Šeit nedrīkst nākt!

—  Neizliecies tik dusmīgs,— viņa teica, pienākdama klāt.

—  Tā esi tu, Karmen!

—  Jā, tautieti. Runāsim īsi, bet skaidri. Vai gribi nopelnīt vienu dūro? Ieradīsies ļaudis ar spaiņiem, ļauj viņiem iet cauri.

—  Nē,— es atbildēju.— Man viņi jāaizkavē, tāda ir pavēle.

—  Pavēle! Pavēle! Kandilēho ielā tu par to nedomāji.

—  A, tad bija vērts aizmirst pavēli,— es atteicu, jau no atmiņām vien gluži samulsināts,— bet kontrabandistu naudas es nevēlos.

—  Nu labi, ja negribi naudu, vai tad gribi vēlreiz iet kopā ar mani pie vecās Dorotejas ēst vakariņas?

—  Nē,— es atbildēju, pa pusei nosmacis aiz piepūles, kādu šī atteikšanās man maksāja.

—  Jauki. Ja tu esi tāds tiepša, tad zinu citu, pie kā griezties. Piedāvāšu tavam virsniekam aiziet pie Dorotejas. Viņš izskatās lādzīgs, un viņš noliks sardzē kādu krietnu zēnu, kurš redzēs tikai to, kas viņam jāredz. Ardievu, kanārijputniņi Es gardi pasmiešos tai dienā, kad būs pavēle tevi pakārt.

Biju tik vājš, ka saucu viņu atpakaļ un solīju izlaist cauri visas pasaules čigānus, ja tikai saņemu vienīgo atmaksu, kuras alkstu. Viņa tūdaļ man zvērēja jau rītdien izpildīt solījumu un aizsteidzās paziņot saviem draugiem, kas bija turpat tuvumā. To bija pieci, viņu vidū arī Pastia, visi smagi apkravušies ar angļu precēm. Karmena uzmanīja. Viņai vajadzēja brīdināt ar kastaņetēm, tikko ieraudzītu tuvojamies sargus, taču tas nebija jādara. Blēži veica savu pasākumu vienā mirklī.

Otrā dienā ierados Kandilēho ielā. Karmena lika sevi gaidīt un atnāca visai nelāgā omā.

—  Neciešu ļaudis, kuri jālūdzas,— viņa sacīja.— Pirmo reizi tu man izdarīji lielāku pakalpojumu, nezinādams, vai par to ko saņemsi. Vakar tu kaulējies ar mani. Nezinu, kāpēc esmu atnākusi, jo tevi vairs nemīlu. Ej prom, saņem vienu dūro par savām pūlēm.

Daudz netrūka, ka es būtu viņai iesviedis pa galvu ar naudas gabalu, un man vajadzēja ļoti piespiesties, lai viņai neiesistu. Kad kādu stundu bijām ķildojušies, es saniknots aizgāju. Klaiņāju kādu laiku pa pilsētu, soļodams šurp un turp kā ārprātīgs; galu galā iegāju kadā baznīcā un, nostājies vistumšākajā kakta, raudāju karstām asarām. Pēkšņi izdzirdu kādu balsi:

—  Dragūna asaras! Gribu tās pārvērst mīlas dzērienā.

Paceļu acis, manā priekšā ir Karmena.

—  Nu, tautieti, vai tu man vel dusmo?— viņa jautāja.— Laikam gan, pati to nezinot, tevi mazliet mīlu, jo, kopš tu aizgāji, nesapratu, kas ar mani notiek. Klausies, tagad es tevi lūdzu — vai gribi nākt uz Kandilēho ielu?

Saligām mieru; bel Karmenas oma bija gluži kā laiks manā dzimtenē. Nekad mūsu kalnos negaiss nav tik tuvu ka tad, kad saule staro visspožāk. Kadu citu reizi viņa bija man apsolījusi sastapties pie Dorotejas un neatnāca. Doroteja man visdziļākajā miera pateica: Karmena aizbraukusi uz Laloro ēģiptiešu darīšanās.

No piedzīvojumiem jau zinādams, cik daudz tam var ticēt, es meklēju Karmenu visur, kur vien varēju cerēt viņu sastapt, un reižu divdesmit piegāju ari Kandilēho ielā. Kādu vakaru biju pie Dorotejas, kurai biju pielabinājies, izmaksādams laiku pa laikam pa glāzītei anīsa liķiera, kad ienāca Karmena kopā ar kādu jaunekli, mana pulka leitnantu.

—  Ej projām — ātri,— viņa teica man basku valoda.

Paliku stāvam kā sastindzis, ar niknumu sirdī.

—  Ko tu šeit dari?— man uzkliedza leitnants.— Pazūdi, ārā!

Nevarēju paspert ne soli, biju kā Iriekas ķerts. Sadusmotais

virsnieks, redzēdams, ka es neaizeju un ka pat neesmu noņēmis savu dragūna formas cepuri, sagraba mani aiz apkakles un pamatīgi sapurinaja. Nezinu, ko es viņam pateicu. Viņš izvilka zobenu un es ari. Vecā mani satvēra aiz rokas, un leitnants man deva pierē cirtienu, kura pēdas man vēl tagad ir. Es atkāpos un ar elkoni notriecu zemē Doroteju; tā kā leitnants mani vajāja, pieliku zobena smaili viņam pie ķermeņa, un viņš uzdūrās. Tad Karmena nodzēsa lampu un savā valodā pavēlēja Dorotejai bēgt. Es pats izmetos uz ielas un sāku skriet, pats nezinādams, uz kurieni. Man likās, ka man kads seko. Kad attapos, redzēju, ka Karmena nebija mani atstājusi.

—  Lielais nejēga kanārijputniņi— viņa man teica.— Tu proti tikai darīt muļķības. Es taču tev sacīju, ka nesīšu tev nelaimi. Bet ir zāles pret visu, ja Romas flāmiete[44] ir laba draudzene. Vispirms apliec šo lakatu ap galvu, tad pamet man sava zobena jostu. Uzgaidi mani šajā gaitenī. Pēc pāris minūtēm būšu atpakaļ.

Droši vien sievietes bija piejaukušas dzērienam kādas miega zāles, kuras ir viņu noslēpums, jo atmodos ļoti vēlu otrā dienā. Man ļoti sāpēja galva, bija neliels drudzis. Tikai pēc laba laika manī atgriezās atmiņas par briesmīgo ainu, kurā vakar biju piedalījies. Pārsējušas manu brūci, Karmena un viņas draudzene, notupušās līdzās manam matracim, pārmija dažus vārdus chipe calli valodā, tie šķita esam medicīniska konsultācija. Tad abas man apgalvoja, ka drīz vien būšu izdziedināts, bet ka man cik vien iespējams ātri jāatstāj Seviljā: ja mani šeit notvertu, tad es bez žēlastības liktu nošauts.

Šādā vilinošā veidā šī velnišķīgā sieviete man parādīja jauno dzīves taku, ko bija man izvēlējusies, īstenībā vienīgo, kas man atlika, kopš biju pakļauts nāves sodam. Vai gan man jums jāsaka, mans kungs, ka viņa mani pārliecināja bez sevišķām pūlēm? Man šķita, ka nejaušību un uztraukumu pilnā dzīve mani ciešāk vienos ar viņu. Turpmāk cerēju sev nodrošināt viņas mīlestību. Bieži biju dzirdējis runājam par kontrabandistiem, kas ar pistoli rokā, mīļāko seglos aiz muguras jādelē pa Andalūziju. Redzēju sevi jau rikšojam pa kalniem un lejām ar valdzinošo čigānieti aiz muguras. Kad runāju ar viņu par to, viņa smējās locīdamās un teica man, ka nekas nav tik skaists kā nometnē pavadīta nakts, kad katrs rom iet ar savu romi mazajā teltī, ko veido trīs stīpas ar pāri pārmestu segu.— Kad nokļūsim kalnos,— es viņai sacīju,— būšu drošs par tevi. Tur nebūs neviena leitnanta, ar ko vajadzētu dalīties.

— Tu esi greizsirdīgs,— viņa atcirta.— Tev jo ļaunāk. Kā gan tu vari būt tik dumjš? Vai tad tu neredzi, ka es tevi mīlu, jo nekad neesmu tev prasījusi naudu?

Kad viņa tā runāja, manī modās tieksme viņu nožņaugt.

īsi sakot, mans kungs, Karmena man pagādāja privātas drānas, kurās izgāju no Seviljas tā, ka mani neviens nepazina. Ceļoju uz Heresu ar Pastias vēstuli kādam anīsa liķiera tirgotājam, pie kura parasti sapulcējās kontrabandisti. Mani iepazīstināja ar šiem ļaudīm, kuru vadonis, iesaukts par Dankaīru, mani uzņēma viņu pulkā. Mēs devāmies uz Gosēnu, kur sastapu Karmenu, kas ar mani bija norunājusi tur satikties. Ekspedīcijās viņa bija mūsējo spiegs, un labāka spiega nekad nav bijis. Viņa atgriezās no Gibraltāra, kur bija jau nokārtojusi ar kādu kuģa īpašnieku darījumu par angļu preču izkraušanu, kuras man vajadzēja saņemt krastā. Ieradāmies tās saņemt pie Esteponas, pēc tam daļu no tām nobēdzinājām kalnos; ar atlikumu devāmies uz Rondu. Karmena jau pirms mums bija aizbraukusi uz turieni. Viņa mums arī norādīja, kad varējām iekļūt pilsētā. Šis pirmais ceļojums un daži turpmākie bija veiksmīgi. Kontrabandista dzīve man patika labāk nekā zaldāta dzīve; es pasniedzu daudz dāvanu Karmenai. Man bija nauda un mīļākā. Sirdsapziņa mani netirdīja, jo, kā saka čigāni: Sarapia sat pesquital ne punzava (kas priecājas, tam pat kašķis neniez). Visur mūs labi uzņēma; biedri izturējās pret mani labi, pat apliecināja cieņu. Iemesls bija tas, ka biju nogalinājis cilvēku, un viņu vidū bija ari tādi, kam nebija uz sirdsapziņas līdzīga varoņdarba. Taču visvairāk manā jaunajā dzīvē man patika tas, ka bieži redzēju Karmenu. Viņa izturējās pret mani tik draudzīgi, kā vēl nekad; taču biedru priekšā viņa neizrādīja, ka ir mana miļaka; viņa pat bija likusi man zvērēt ar dažādiem zvērestiem, ka nekā tiem nestāstīšu par viņu. Biju tik vājš pret Karmenu, ka pakļavos visām viņas kaprīzēm. Turklāt tā bija pirmā reize, kad viņa man parādījās ar godīgas sievietes atturību, un es biju pietiekami vientiesīgs, lai noticētu, ka viņa tiešām ir labojusies un atmetusi agrakos stiķus.

Mūsu pulciņš, kura bija deviņi vai desmit vīri, sapulcējās kopā tikai izšķirīgajos mirkļos, un parasti mēs uzturējāmies izkaisīti pa divi, pa trīs pilsētās un ciemos. Katram no mums šķietami bija savs amats: viens bija kaparkalējs, cits — zirgu tirgotājs; es tirgojos ar sīkprecēm, bet lielos centros neparadijos sava Seviljas pārkāpuma pēc. Kādu dienu vai — drīzāk — kādu nakti mums bija norunāts satikties Vežera kalna pakājē. Dankairs un es ieradāmies agrāk par citiem. Viņš likās ļoti līksms.

—  Mums būs viens biedrs vairāk,— viņš sacīja.— Karmenai izdevies viens no viņas veiklākajiem ķērieniem. Viņa palīdzējusi izbēgt savam rom, kas bija Tarifas cietoksnī.

Saku jau mazliet saprast čigānu valodu, kurā runaja gandrīz visi mani biedri, un vārds rom man lika nodrebet.

—  Kā! Savam vīram? Tatad viņa ir precejusies?— es jautāju Dankaīram.

—  Jā,— viņš atbildēja,— ar Garsiju Vienaci, čigānu, kas ir tikpat slīpēts kā viņa. Nabaga puisis bija notiesāts uz galerām. Karmena tik veikli iepinusi savos tiklos cietokšņa ārstu, ka tas palīdzējis atbrīvot viņas vīru. Jā, šī meiča nav ar zeltu samaksājama! Jau divus gadus viņa mēģinājusi palīdzēt tam izbēgt. Bez panākumiem, līdz nomainīja ārstu. Ar šo, šķiet, viņai visai ātri izdevies saprasties.

Varat iedomāties, kā mani iepriecināja šī jaunā vēsts. Drīz vien dabūju redzēt Garsiju Vienaci; tas bija visriebīgākais ērms, kadu čigāniete jebkad zīdījusi: ar melnu ādu un vēl melnāku dvēseli — viņš bija neķītrākais noziedznieks, kādu man mūžā bija gadījies sastapt; Karmena ieradās reizē ar viņu; un, kad viņa to sauca par savu rom manā klātbūtnē, tad vajadzēja redzēt, kādas acis viņa man taisīja un kā viņa vaikstījās, kad Garsija pagrieza galvu. Biju sašutis un nesarunājos ar viņu tonakt. No rīta sakārtojām savus saiņus un bijām jau ceļā, te pēkšņi ieraudzijam duci jātnieku dzenamies mums pakaļ. Uzpūtīgie andalūzieši, kas vienmēr bija runājuši tikai par slepkavošanām, tūlīt rādīja nožēlojamas sejas. Vispārējā doma bija: «Glābjas, kas var! Dankaīrs, Garsija, glītais puisis no Esijas, ko sauca Remendādo, un Karmena nezaudēja galvu. Pārējie bija pametuši savus mūļus un saklupuši gravās, kur zirgi nevarēja tiem sekot. Mēs nevarējām glābt savus dzīvniekus, tāpēc steidzāmies noraisīt vērtīgāko no mūsu laupījuma un uzkraut to plecos, 'ai tad mēģinātu izmukt pāri klintājam pa visstāvākajām takām. Nosviedām saiņus pa priekšu un kā spēdami sekojām tiem, šļūkdami uz papēžiem. Pa to laiku ienaidnieks mūs apšaudīja no aizsega; tā bija pirmā reize, kad dzirdēju spin- dzam lodes, un tas man nelikās nekas liels. Nav nekāda sevišķa varonība, sievietei redzot, pazoboties par nāvi. Mēs izglābāmies, izņemot Remendādo, kam iešāva mugurā. Nosviedu savu nastu un mēģināju vilkt viņu līdzi.

—  Nejēga!— Garsija man uzsauca.— Ko mēs darīsim ar maitu? Nobeidz viņu un nezaudē kokvilnas zeķes!

—  Pamet viņu!— kliedza arī Karmena.

Nogurums spieda mani nolikt viņu uz mirkli kādas klints aizsegā. Garsija pienāca un iešāva espengolas lādiņu viņam galvā.

—  Tas gan būtu veikls, kurš viņu tagad pazītu,— Garsija noteica, palūkojies sejā, ko bija sašķaidījušas divpadsmit lodes.

Tāda, lūk, kungs, bija mana skaistā dzīve. Vakarā mēs, pārguruši, neēduši, mūļu zaudējuma izputināti, sasniedzām kādu biezokni. Ko darīja šis velna pilnais Garsija? Izvilka no kabatas kārtis un sāka spēlēt ar Dankaīru aizdedzinātā ugunskura gaismā. Es pa to laiku biju atgūlies, raudzījos zvaigznēs, domāju par Remendādo, sev sacīdams ka labprāt būtu viņa vietā. Karmena bija sakņupusi man līdzās un, laiku pa laikam iedziedādamās, iešķindināja kastaņetes. Tad pieliekusies, it kā lai man pie auss kaut ko pačukstētu, viņa gandrīz pret manu gribu mani divas vai trīs reizes noskūpstīja.— Tu esi velns,— es viņai sacīju.— Jā,— viņa atbildēja.

Dažas stundas atpūtusies, viņa devās uz Gosēnu, un citurit mazs kazu ganiņš atnesa mums maizi. Tur mēs pavadījām visu dienu, bet nakti virzījāmies uz Gosēnas pusi. Gaidījām ziņas no Karmenas. Velti. Dienā ieraudzījām mūļu dzinēju, kurš veda kādu labi ģērbušos sievieti ar saulessargu un mazu meiteni, kas likās esam viņas kalpone. Garsija mums sacīja:

—  Skat, divi mūļi un divas sievietes, kuras svētais Nikolā mums sūta; priecīgāks es būtu par četriem mūļiem, bet, nekas, vajadzīgo es padarīšu.

Viņš paņēma espengolu un kāpa lejup pa taku, slapstīdamies biezoknī. Dankaīrs un es viņam sekojām nelielā atstatumā. Kad bijām šāviena attālumā, mēs parādījāmies un uzsaucām dzinējam, lai tas apstājas. Taču sieviete, mūs ieraugot, vis nenobīstas, lai gan ar mūsu apģērbu vien būtu vajadzējis pietikt, bet sāk skaļi smieties.

— Ai, lillipendi, kas mani noturējuši par eranil1 — Tā bija Karmena, bet tik labi pārģērbusies, ka es nebūtu viņu pazinis, ja viņa runātu citā valodā. Viņa nolēca no mūļa muguras un klusu sarunājās kādu brīdi ar Dankaīru un Garsiju, tad sacīja man:— Kanārijputniņ, mēs vēl sastapsimies, pirms tevi pakārs. Dodos uz Gibraltāru ēģiptiešu darīšanās. Jūs drīz dzirdēsiet runājam par mani.

Mēs atvadījāmies pēc tam, kad viņa bija mums norādījusi vietu, kur dažas dienas varēsim patverties. Šī meiča bija mūsu, bandas dvēsele. Drīz saņēmām naudu, ko viņa bija sūtījusi, un kādu ziņu, kura mums bija vēl vērtīgāka: tā bija tāda, ka tajā un tajā dienā divi angļu milordi dosies no Gibraltāra uz Granādu pa to un to ceļu. Kam niez, tas kasās. Milordiem bija jaukas, labas ginejas. Garsija gribēja viņus nogalināt, bet mēs ar Dankaīru tam pretojāmies. Mēs tikai atņēmām viņiem naudu un pulksteņus, bez tam vēl kreklus, kuri mums bija ļoti vajadzīgi.

Mans kungs, par blēdi var kļūt gluži neviļus. Glīta meiča jums sagroza galvu, jūs cīnāties viņas dēļ, atgadās nelaime, jums jāmeklē patvērums kalnos, un cilvēks nedomādams kļūst par kontrabandistu vai zagli. Nospriedām, ka mums pēc notikuma ar angļu milordiem Gibraltāra apkaimē vairs nebūs droši, un devāmies sjerras Rondas iekšienē … Jūs reiz runājāt ar mani par Hosē Mariju; lūk, tur es ar viņu iepazinos. Savās dēkās viņš vadāja līdzi mīļāko. Tā bija glīta meitene, saprātīga, pieklājīga; nekad neviena negodīga vārda, un kāda padevība! … Toties viņš to darīja dziļi nelaimīgu. Viņš vienmēr skrēja pakaļ katram sievišķim, izturējās ļauni pret to, tad reizēm viņam iepatikās tēlot greizsirdīgo. Reiz viņš to sadūra. Taču tā viņu mīlēja jo vairāk. Sievietes ir tā veidotas, it īpaši andalūzietes. Šī lepojās ar rētu savā rokā un dižojās ar to kā ar skaistāko rotu. Turklāt Hosē Marija bija vissliktākais biedrs … Kādā kopīgā pasākumā viņš iekārtojās tā, ka viņam palika viss guvums, bet mums belzieni, un visu vainu arī uzkrāva tikai mums. Turpināšu savu stāstu. Mēs vairs nedzirdējām runājam par Karmenu. Dankaīrs teica:

' Nejēgas, kas mani noturējuši par smalku sievieti! (Autora piezime.)

—  Kādam no mums jādodas uz Gibraltāru uzzināt kaut ko par viņu; viņa droši vien kaut ko būs sarīkojusi. Es labprāt ietu, bet esmu tur pārāk labi pazīstams.

—  Arī mani tur pazīst, tik bieži esmu izjokojis vēžus[47] , un, tā kā man ir tikai viena acs, tad man grūti maskēties,— Vienāds sacīja.

—  Tad jau vajadzēs iet man?— es savukārt teicu, sajūsmināts no iedomas vien par atkalredzēšanos ar Karmenu.— Kas tad man tur būtu jādara?

—  Tev jādodas ar kuģi vai arī jābrau: caur Senroku, kā tev labāk patiks,— tie man atbildēja,— un, kad būsi Gibraltārā, apjautājies ostā, kur dzīvo šokolādes tirgotāja, vārdā Roļjona; kad atradīsi viņu, tad no viņas uzzināsi, kas tur notiek.

Norunājām, ka visi trīs dosimies uz- sjerra Gosēnu, ka pametīšu tur abus biedrus un pats iebraukšu Gibraltārā kā augļu tirgotājs. Rondā kāds mūsu cilvēks man pagādāja pasi; Gosēnā man iedeva ēzeli apkrāvu to ar apelsīniem un melonēm un devos ceļā. Ieradies Gibraltārā, dabūju zināt, ka Roļjonu gan visi pazīst, taču viņa bija mirusi vai arī aizgājusi uz finibus terrae[48] , un, pēc manām domām, viņas pazušana arī izskaidroja to, ka bijām zaudējuši sazināšanos ar Karmenu. Savu ēzeli atstāju kādā stallī un, paņēmis līdzi apelsīnus, klaiņāju pa pilsētu, it kā lai tos pārdotu, bet īstenībā lai mēģinātu sastapt kādu paziņu. Tur ir klaidoņi no visām pasaules malām, tas ir īstais Bābeles tornis, jo nevar paspert pa ielu ne desmit soļu, lai nedzirdētu runājam daudzās valodās. Redzēju diezgan daudzus Ēģiptes ļaudis, taču neuzdrošinājos tiem uzticēties; es izprašņāju viņus, viņi izprašņāja mani. Mēs skaidri uzminējām, ka esam blēži, taču svarīgi bija uzzināt, vai esam no tās pašas bandas. Pēc divām veltīgos klaiņojumos pavadītām dienām nekā nebiju uzzinājis ne par Roļjonu, ne Karmenu, un es jau prātoju, šo to iepircies, atgriezties pie saviem biedriem, kad, saulei rietot, pēkšņi dzirdu no loga uzsaucam sievietes balsi: «Apelsīnu pārdevēj! .. .» Paceļu galvu un ieraugu kādā balkonā Karmenu, tā atbalstījusies uz elkoņiem blakus virsniekam, kas — ģērbies sarkanā uniformā ar zeltītiem uzplečiem, cirtotiem matiem — izskatījās kā milords. Arī viņa bija grezna: ap pleciem šalle, matos zelta ķemme, visa vienā zīdā — un lāga meiča, allaž tāda pati, smējās, sānus turēdama. Anglis lauzītā spāniešu valodā man uzsauca, lai es

kāpjot augšā, kundze vēloties apelsīnus; un Karmena man sacīja basku valodā:— Nāc un nebrīnies ne par ko!

Tiešām — te nekas nevarēja pārsteigt. Nezinu, vai biju vairāk līksms vai skumjš, atrodot viņu. Pie durvīm bija liela auguma angļu sulainis pūderētiem matiem; viņš mani ieveda lieliskā salonā. Karmena tūlīt pateica man basku valodā:— Tu neproti ne vārda spāniski, tu mani nepazīsti.— Tad, pievērsusies anglim:— Es jau jums sacīju, es tūlīt redzēju, ka viņš ir basks; jūs dzirdēsiet, kas ta par jocīgu valodu. Cik muļķīgs viņš izskatās, vai ne? Kā kaķis, kas noķerts virtuves skapī?

—  Un tu,— es viņai atbildēju savā valodā,— tu izskaties kā bezkaunīga blēde, un man nagi niez tev sagraizīt seju tava mīļākā klātbūtnē.

—  Mans mīļākais!— viņa atkārtoja.— Vai tu to viens pats uzminēji? Un tu esi greizsirdīgs uz šo aitasgalvu? Tu esi vēl vientiesīgāks nekā pirms mūsu sastapšanās Kandilēho ielā. Vai tu, muļķi gatavais, neredzi, ka es pašreiz kārtoju ēģiptiešu darījumus un turklāt ļoti spīdoši? Šis nams pieder man, un šī vēža ginejas arī piederēs man; es viņu vadāju aiz deguna un ievedīšu tur, no kurienes viņš vairs neiznāks.

—  Un es,— sacīju Karmenai,— ja tu vēl kārtosi ēģiptiešu darījumus šādā veidā, es parūpēšos, lai tev pārietu patika to darīt.

—  Paskat tikai! Vai tu esi mans rom, ja vari man pavēlēt? Vienacis tur nesaskata nekā ļauna, kas tev tur ko redzēt? Vai tev nevajadzētu būt ļoti apmierinātam, ka esi vienīgais, kas sevi var saukt par manu minchorro'?

—  Ko viņš saka?— anglis jautāja.

—  Viņš saka, viņam slāpstot un viņš labprāt iedzertu kādu malku,— Karmena atbildēja. Un viņa atgāzās uz dīvāna, vai plīsdama aiz smiekliem par savu tulkojumu.

Mans kungs, kad šī meiča smējās, tad nebija iespējams runāt prātīgi. Visi smējās līdz ar viņu. Garais anglis arī smējās kā aitasgalva, kāds viņš bija, un pavēlēja, lai man atnes ko dzert.

Kamēr es dzēru, viņa sacīja:

—  Vai redzi šo gredzenu viņam pirkstā? Ja gribi, es tev to dāvināšu.

—  Es būtu ar mieru atdot vienu pirkstu,— es atbildēju,— lai sastaptos ar tavu milordu kalnos ar makilu dūrē.

—  Makila? Ko tas nozīmē?— anglis jautaja.

—  Makila,— Karmena joprojām smiedamās atbildēja,— tas ir apelsīns. Vai nav jocīgi, ka tā sauc apelsīnu? Viņš melš, ka gribētu dot jums nogaršot makilu.

—  Jā?— anglis brīnījās.— Labi, atnes arī rīt makilas.

Mums sarunājoties, ienāca sulainis un pateica, ka galds ir

klāts. Tad anglis piecēlās, iedeva man piastru un piedāvāja Karmenai elkoni, it ka viņa bez atbalsta nevarētu paiet. Karmena, joprojām smiedamās, man sacīja:

—  Manu zēn, nevaru tevi uzaicināt pusdienās; bet rīt, tiklīdz dzirdēsi bungojam uz parādi, atnāc šurp ar saviem apelsīniem. Tu atradīsi labāk iekārtotu istabu nekā Kandilēho ielā, un tu redzēsi, vai vēl arvien esmu tava Karmensita. Un tad aprunāsimies par ēģiptiešu lietām.

Es neka neatbildēju un biju jau uz ielas, kad anglis nosauca man nopakaļ:— Atnesiet rīt makilas!— un dzirdēju Karmenas smieklu šaltis.

Izgājis āra, nezināju, ko darīt, nemaz nevarēju aizmigt un no rīta biju tā sadusmojies uz šo nodevēju, ka noņēmos atstāt Gibraltāru, nesatiekoties ar viņu; bet, tikko ierībējās bungas, visa mana apņēmība bija vēja: paķēru tīkliņu ar apelsīniem un steidzos pie Karmenas. Loga žalūzija bija pusvirus, un es redzēju, ka viņas lielās, melnās acis man uzglūn. Pūderētais sulainis mani tūlīt ieveda iekša; Karmena viņam kaut ko pavēlēja, un, tiklīdz bijām palikuši vieni, viņa metās man ap kaklu, neprātīgi smiedamās. Nekad nebiju redzējis viņu tik skaistu. Izgreznojusies ka madonna, sasmaržojusies… ar zīdu apvilktas mēbeles, izšūti logu aizkari… ai. . . un es — kā jau īsts laupītājs.

—  Minchorro!— Karmena Sacīja.— Es gribētu šeit visu salauzt, aizdedzināt māju un aizbēgt sjerrā.

Un kādi glāsti! Kādi smiekli! . . . Un viņa dejoja un plosīja savus volānus; neviens pērtiķis nekad nav vairāk lēkājis, vaikstījies, draiskujojis. Atkal kļuvusi nopietna, viņa turpināja:

—  Paklausies, man ar tevi jārunā par Ēģipti. Gribu, lai viņš mani aizved uz Rondu, kur man viena māsa ir mūķene . .. (Atkal brazmaini smiekli.) Mēs brauksim pa apvidu, kuru tev vēl norādīšu. Jūs viņam uzbruksiet un viņu galīgi aptīrīsiet. Vislabāk būtu viņu nožmiegt, bet,— viņa turpināja ar velnišķīgu smaidu, kurš dažos mirkļos mēdza atplaiksnīties viņas sejā, bet kurš nevienam nemodināja tieksmi to atdarināt,— vai zini, kā vajadzētu darīt? Lai Vienacis parādās pirmais. Jūs turieties mazliet aizmugurē; «vēzis» ir drošsirdīgs un veikls, viņam ir labas pistoles .. . Vai saproti? …— Viņa atkal iesmējās, un no šiem smiekliem man uzmetās zosāda.

—  Nē,— atbildēju viņai,— es ienīstu Garsiju, bet viņš ir maris biedrs. Kādu dienu varbūt atbrīvošu tevi no viņa, bet mēs nokārtosim mūsu rēķinus pēc manas zemes paražām. Ēģiptietis esmu tikai aiz nejaušības; un zināmās lietās es vienmēr palikšu, kā paruna saka, godavīrs navarrietis.

—  Tu esi muļķis,— viņa iejaucās,— nejēga, īsts payllo. Tu esi kā punduris, kas sevi iedomājas lielu, kad spēj tālu aizspļaut. Tu mani nemīli, ej prom.

Kad viņa man sacīja: «Ej prom!»— es nespēju aiziet. Apsolīju atgriezties pie saviem biedriem un sagaidīt angli; viņa savukārt man apsolīja būt slima līdz aizbraukšanas mirklim uz Rondu. Paliku vel divas dienas Gibraltārā. Viņa bija tik pārdroša, ka pārģērbusies apmeklēja mani mājvietā. Tad es devos projām; arī man bija savs plāns. Atgriezos mūsu norunātā vietā, uzzinājis, kur un kad anglis un Karmena dosies garām. Dankaīrs un Garsija mani jau gaidīja. Nakti pavadījām mežā pie priežu čiekuru ugunskura, kas liesmoja brīnišķīgi. Uzaicināju Garsiju spēlēt kārtis. Viņš bija ar mieru. Pie otras partijas pateicu, ka viņš blēdījās; viņš sāka smieties. Iemetu kārtis viņam sejā. Viņš grasījās ķerties pie espengolas, bet es uzminu tai virsū un sacīju:— Ļaudis runā, ka tu rīkojoties ar nazi kā lielākais Malagas nažu varonis. Vai gribi mēģināt ar mani?— Dankaīrs gribēja mūs izšķirt. Divas trīs reizes biju iesitis ar dūri Garsijam. Dusmas bija viņu padarījušas drosmīgu; viņš jau bija izvilcis nazi, es izvilku savējo. Mēs abi teicām Dankaīram, lai atbrīvo mums telpu un ļauj vaļu. Viņš redzēja, ka mūs apstādināt nav iespējams, tāpēc attālinājās. Garsija jau bija saliecies kā kaķis, kas taisās mesties virsū pelei. Viņš turēja cepuri kreisajā rokā, lai atvairītos, nazi izstiepa uz priekšu. Tā ir andalūziešu stāja. Es nostājos kā navarrietis — tieši viņam pretī ar paceltu kreiso roku, izklupienā ar kreiso kāju, roku ar nazi nolaidis gar labo gūžu. Es jutos spēcīgāks par milzi. Viņš metās kā bulta, bet es apgriezos uz kreisās kājas, un viņš aizdrāzās man garām; taču es viņam ieduru kaklā, un nazis iegāja tik dziļi, ka mana roka bija viņam zem zoda. Pagriezu asmeni tik spēcīgi, ka tas nolūza. Tās bija beigas. Asmeni izsvieda no brūces bieza asins šalts. Nekustīgs ka baļķis viņš nogāzās gar zemi.

—  Ko tu izdarīji?— Dankaīrs iesaucās.

—  Paklausies,— es viņam sacīju,— mēs abi kopā dzīvot nevarējām. Es mīlu Karmenu un gribu būt viens. Turklāt Garsija bija nelietis, es atceros, ko viņš nodarīja nabaga Remendādo. Tagad mēs esam vairs tikai divi, toties abi dūšīgi puiši. Vai gribi būt mans draugs uz dzīvību un nāvi?

Dankaīrs sniedza man roku. Viņš bija gadu piecdesmit vecs.

—  Pie velna visas mīlināšanās!— viņš iesaucās.— Ja tu viņam būtu prasījis Karmenu, viņš to tev būtu pārdevis par vienu piastru. Tagad esam tikai divi; kā mēs tiksim galā?

—  Ļauj rīkoties man vienam,— es atbildēju.— Tagad es smejos par visu pasauli.

Mēs aprakām Garsiju un apmetāmies divsimt soļu tālāk. Otrā dienā Karmena un viņas anglis devās garām ar diviem mūļu dzinējiem un sulaini. Sacīju Dankaīram:— Es ņemšu priekšā angli. Tu iebaidi pārējos, tie nav apbruņoti.— Anglis bija drosmīgs. Ja Karmena nebūtu pagrūdusi viņa roku, viņš mani būtu nošāvis. īsi sakot, todien es atkal iekaroju Karmenu, un pirmie vārdi, kurus viņai sacīju, bija, ka viņa ir atraitne. Uzzinājusi, kā tas viss noticis, viņa iesaucās:— Tu vienmēr būsi lillipendi! Garsijam vajadzēja tevi nogalināt. Tava navarrieša stāja ir vienkārši aplamība, un viņš ir nogādājis viņpasaulē daudz veiklākus puišus nekā tevi. Bet viņa laiks bija pienācis. Arī tavējais pienāks.

—  Un arī tavējais,— es atteicu,— ja tu man nebūsi uzticīga romi.

—  Lai notiek,— viņa sacīja,— vairākkārt esmu lasījusi kafijas biezumos, ka mēs dzīvi izbeigsim kopīgi. Ha! Lai nāk kas nākdams!— Un viņa klakšķināja kastaņetes, kā darīja allaž, kad gribēja aizdzīt kādu drūmu domu.

Cilvēks aizmirstas, runādams par sevi. Visi šie sīkumi jūs, bez šaubām, garlaiko, bet es drīz būšu beidzis. Tā mēs dzīvojām diezgan ilgi. Mēs ar Dankaīru bijām sev pievienojuši dažus biedrus, uzticamākus par pirmajiem, un visi kopā nodarbojāmies ar kontrabandu; reizēm arī, jāatzīstas, apturējām ļaudis uz lielceļa — tikai galējā nepieciešamības gadījumā, kad nekādi savādāk nevarējām. Mēs nekad neapgājāmies slikti ar ceļotājiem, aprobežojāmies tikai ar naudas atņemšanu. Dažus mēnešus biju apmierināts ar Karmenu; viņa joprojām bija noderīga mūsu operācijās, jo deva norādījumus par labiem ķērieniem, kurus mēs varētu izmantot. Viņa uzturējās te Malagā, te Kordovā, te Granādā, bet uz manu pirmo aicinājumu viņa pameta visu un steidzās satikties ar mani kādā vientuļā ciematā vai pat nometnē. Tikai reizi — tas notika Malagā — viņa man sagādāja mazliet bažas. Zināju, ka viņa izmetusi tīklus ap kādu ļoti bagātu tirgotāju, ar kuru droši vien bija nodomājusi uzsākt Gibraltāra rotaļu. Par spīti visiem Dankaīra iebildumiem, es devos uz Malagu un gaišā dienas laikā iegāju pilsētā. Uzmeklēju Karmenu un tūlīt aizvedu sev līdzi. Mums bija asa izskaidrošanās.

—  Vai zini,— viņa man sacīja,— kopš tu pa īstam esi mans rom, es tevi mīlu daudz mazāk, nekā kad tu biji mans minchorro! Es negribu, ka mani moka un — it īpaši — ka man pavēl. Gribu būt briva un darīt to, kas man tīk. Piesargies mani novest par tālu. Ja tu mani kaitināsi, es atradīšu kādu jauku zēnu, kas ar tevi izdarīs tāpat ka tu ar Vienaci.

Dankaīrs mūs samierināja; taču mēs bijām izteikuši vārdus, kuri palika sirdī, un mēs nebijām vairs tādi kā agrāk. Drīz vien mums atgadījās nelaime. Mūs pārsteidza zaldāti. Dankaīru nogalināja, arī divus manus biedrus; vēl divus notvēra. Mani smagi ievainoja, un, ja nebijis mana labā zirga, es būtu nokļuvis zaldātu rokās. Noguruma mākts, ar lodi ķermenī — meklēju patvērumu mežā kopā ar vienīgo biedru, kas man bija palicis. Nokāpjot no zirga, es paģību; es jau domāju, ka nosprāgšu kā zaķis, ko ķēris svins. Mans biedrs mani aiznesa uz kādu mums zināmu alu, tad devās uzmeklēt Karmenu. Viņa bija Granādā un tūlīt atsteidzās pie manis. Divas nedēļas viņa mani ne uz mirkli neatstāja. Viņa neaizvēra acu; viņa mani kopa ar tādu veiklību un uzmanību, kādu vien sieviete spēj parādīt ļoti mīļotam vīrietim. Tikko varēju turēties uz kājām, viņa mani vislielākajā slepenībā aizveda uz Granādu. Čigānietes visur atrod drošu patvērumu, un es pavadīju vairāk nekā sešas nedēļas kādā mājā, ko tikai divi vārti atdalīja no korrehidora, kurš mani meklēja. Skatīdamies aiz slēģa, es vairākas reizes redzēju viņu paejam garām. Beidzot es atlabu; bet savā slimības gultā biju daudz pārdomājis un tagad gribēju sākt citu dzīvi. Izteicu Karmenai priekšlikumu atstāt Spāniju un mēģināt dzīvot godīgi Jaunajā Pasaulē. Viņa pasmējās par mani.

—  Mēs neesam radīti kāpostu dēstīšanai,— viņa sacīja.— Mums lenits dzīvot uz paYllon rēķina. Esmu jau nokārtojusi kādu darījumu ar Nātanu ben Žozefu Gibraltārā. Viņam ir kokvilnas izstrādājumi, un tie gaida tikai tevi. Viņš zina, ka tu esi dzīvs. Viņš cer uz tevi. Ko sacītu mūsu draugi Gibraltārā, ja tu neturētu vārdu?

Ļāvos pierunāties un atsāku savu pretīgo amatu.

Kamēr slēpos Granādā, Karmena apmeklēja vēršu cīņas. Atgriezusies no tām, viņa daudz stāstīja par kādu ļoti veiklu pikadoru, vārdā Lukasu. Viņa zināja, kā sauc tā zirgu un cik maksā pikadora izšūtā veste. Nepievēsu tam uzmanību. Hua- nito, vienīgais biedrs, kas man bija palicis, pēc dažām dienām man izstāstīja, ka redzējis Karmenu ar Lukasu pie kāda Sakatīnas tirgotāja. Tas mani satrauca. Jautāju Karmenai, kā un kādēļ viņa iepazinusies ar pikadoru.

—  Tas ir zēns,— viņa atbildēja,— ar ko var sadarboties. Upē, kas čalo, ir ūdens vai oļi. Viņš ir laimējis sacīkstēs tūkstoš divsimt reālu. Viens 110 diviem: vai nu jāiegūst šī nauda, vai arī, tā kā viņš ir laipns kavalieris un sirsnīgs puisis, viņš jāuzņem mūsu bandā. Daudzi mūsējie ir miruši, tos vajag aizstāt. Ņem viņu pie sevis.

—  Es negribu ne viņa naudu,— es atbildēju,— ne viņu pašu un aizliedzu tev ar viņu sarunāties.

—  Piesargies,— viņa mani brīdināja,— tiklīdz man aizliedz ko darīt, tad tas drīz vien ir padarīts!

Par laimi, pikadors aizbrauca uz Malagu, un es ķēros pie ebreju kokvilnas preču ievešanas. Man bija daudz darba šajā darījumā, Karmenai arī, un es aizmirsu Lukasu; varbūt arī viņa to aizmirsa, vismaz tobrīd. Tas bija ap to laiku, mans kungs, kad es ar jums sastapos — vispirms pie Montiljas, pēc tam Kordovā. Nerunāšu ar jums par mūsu pēdējo tikšanos. Jūs par to varbūt zināt vairāk nekā es, Karmena nozaga jūsu pulksteni; viņa gribēja vēl arī jūsu naudu un īpaši šo gredzenu, ko redzu jūsu pirkstā un kas, kā viņa sacīja, esot burvības gredzens, ko viņai esot ļoti svarīgi iegūt. Mēs nikni saķildojāmies, un es viņai iesitu. Viņa nobālēja un sāka raudāt. Ta bija pirmā reize, kad redzēju viņu raudam, un tas mani briesmīgi satrieca. Lūdzu piedošanu, taču viņa bija pikta uz mani visu dienu, un, kad devos atpakaļ uz Montilju, viņa negribēja mani noskūpstīt. Biju ļoti īgns, kad pēc trim dienām viņa mani uzmeklēja smejoša un līksma. Viss bija aizmirsts, un mēs bijām kā pirms pāris dienām iemīlējies pārītis. Šķiroties viņa man sacīja;

—  Kordovā būs svētki, gribu tos redzēt, un, kad uzzināšu, kas no turienes aiziet ar naudu, es tev to pateikšu.

Ļāvu viņai iet. Palicis viens, pārdomāju par šiem svētkiem un Karmenas garastāvokļa maiņu. «Viņa jau būs atriebusies,» es sev sacīju, «tāpēc, ka pati atnāca.» Kāds zemnieks man pateica, ka Kordovā notiek vēršu cīņas. Asinis man sāka vārīties, ka traks es traucu turp, devos uz laukumu. Man parādīja Lukasu, un uz sola iepretī barjerai ieraudzīju Karmenu. Man pietika viņā nolūkoties vienu minūti, lai gūtu pilnīgu pārliecību. Kā biju paredzējis, Lūkass jau pie pirmā vērša parādīja savu iznesību. Viņš izrāva vērsim kokardi un pasniedza to Karmenai, kas to tūlīt iesprauda matos. Vērsis uzņēmās mani atriebt. Lukasu notrieca ar visu zirgu uz krūtīm, un vērsis tiem uzkrita virsū. Skatījos, kur Karmena, bet viņas jau vairs nebija savā vietā. Man nebija iespējams iziet no vietas, kurā atrados, un biju spiests nogaidīt sacīkšu beigas. Tad aizgāju uz māju, kuru jūs pazīstat, un mierīgi nogaidīju visu vakaru un daļu nakts. Ap pulksten diviem naktī Karmena atgriezās un bija mazliet pārsteigta, mani redzot.

—  Nāc man līdzi,— es viņai teicu.

—    Labi, iesim!— viņa sacīja. Paņēmu savu zirgu, uzsēdināju Karmenu tam mugurā, un mēs soļojam visti nakti, nepārmijot ne varda. Gaismai austot, mēs apstājamies nomaļa mājvietā netālu no mūka vientuļnieka mītnes. Tur es teicu Karmenai:

—    Paklausies, es aizmirsīšu visu, nepārmetīšu tev nekad nekā, bet zvēri man vienu: ka tu nāksi man līdzi uz Ameriku un tur dzīvosi mierīgi.

—   Nē,— viņa sapīkusi sacīja,— negribu braukt uz Ameriku. Jūtos labi šeit.

—   Tas ir tāpēc, ka tu esi Lūkasa tuvumā; taču ievēro labi: ja viņš izveseļosies, vecumu viņš nemūžam nepiedzīvos. Bet kādēļ gan man ķerties pie viņa? Man apnicis nogalināt visus tavus nriļākos; es nogalināšu tevi.

Viņa stingri pavērās manī ar mežonīgu skatienu un teica:

—   Vienmēr esmu nojautusi, ka tu mani nogalināsi. Pirmo reizi, kad tevi redzēju, biju nupat sastapusi garīdznieku pie manas mājas durvīm. Un viņnakt, izejot no Kordovas, vai tu nekā neredzēji? Zaķis pārskrēja pār ceļu tavam zirgam starp kājām. Tas ir skaidrs.

—  Karntensita, vai tu mani vairs nemīli?— es jautāju.

Viņa neatbildēja. Sakrustotām kājām viņa sēdēja uz pinuma

un ar pirkstu vilka zīmes uz zemes.

—   Karmen, sāksim citu dzīvi,— es lūdzos.— Aizbrauksim, kur mēs nekad netiksim šķirti. Tu zini, ka netālu no šejienes zem ozola mums ir apraktas simt divdesmit unces .. Un vēl mums ir līdzekļi pie ebreja ben Žozefa.

Viņa pasmaidīja un teica:

—  Vispirms es, tad tu. Es skaidri zinu, ka tā tam jānotiek.

—    Pārdomā,— es sacīju.— Mana pacietība un drosme ir galā. Izlem tu, un tad lemšu es.— Atstāju viņu vienu un aizgāju uz mūka vientuļnieka mītni. Mūku atradu iegrimušu lūgsnā. Nogaidīju, kamēr viņš beidz; arī es labprāt būtu gribējis lūgt Dievu, bet nevarēju. Kad mūks piecēlās, es piegāju pie viņa.

—   Tēv,— es viņu uzrunāju,— vai jūs būtu ar mieru lūgt par kādu, kas ir lielās briesmās?

—  Es lūdzu par visiem apbēdinātiem,— viņš atbildēja.

—    Vai varat noturēt misi kādai dvēselei, kas varbūt stāsies sava radītāja priekša?

—  Jā,— viņš atbildēja, stingri mani nolūkodamies. Un, tā kā manā izskatā bija kaut kas dīvains, viņš gribēja no manis ko izzināt.

—  Man liekas, ka esmu jūs redzējis,— viņš sacīja. Es uzliku piastru uz viņa sola un jautāju:

—  Kad jūs noturēsiet misi?

—  Fēc pusstundas. Mājvietas saimnieka dēls tur no lejas nāks man palīdzēt. Sakiet, jaunekli,— vai jums nav kaut kas uz sirdsapziņas, kas jūs nomoka? Vai negribat uzklausīt kristieša padomus?

Biju tuvu asarām. Sacīju, ka drīz atgriezīšos, un aizsteidzos projām. Atlaidos zālē, līdz izdzirdu iešķindamies zvanu. Tad tuvojos kapelai, bet paliku ārpusē. Kad mise bija noturēta, atgriezos mājvietā. Gandrīz vēlējos, kaut Karmena būtu aizbēgusi, viņa būtu varējusi paņemt manu zirgu un glābties . .. taču es viņu sastapu turpat. Viņa negribēja, lai kāds varētu sacīt, ka esmu viņai iedvesis bailes. Manā prombūtnē viņa bija atārdījusi kleitas vīli un izņēmusi svinu. Tagad viņa slavēja pie galda, skatīdamās ar ūdeni piepildītā bļodā, kura bija ielējusi izkausēto svinu. Viņa tā bija iegrimusi zīlēšanā, ka sākumā pat nepamanīja manu atgriešanos. Reizēm viņa paņēma svina gabalu un skumji grozīja to uz visām pusēm, reizēm sāka dziedāt kādu burvju dziesmu, kurā piesauca dona Pedro mīļāko Mariju Padiļju', kas, tā stāsta, bijusi Bari Cralissa jeb čigānu lielā karaliene.

—  Karmen,— es viņai teicu,— vai nāksi man līdzi?

Viņa piecēlās, izlēja ūdeni no trauka un pārmeta mantiļu pār galvu, it kā sagatavojusies iešanai. Atveda manu zirgu, viņa uzkapa tam mugurā, un mēs devāmies projām.

—  Mana Karmena,— pēc krietna ceļa gabala es viņai sacīju,— tātad tu nāksi man līdzi?

—  Es iešu tev līdzi nāvē, jā, bet nedzīvošu vairs ar tevi.

Mēs bijām vientuļā aizā; apturēju zirgu.

—  Vai tas būs šeit?— viņa jautāja un ar vienu lēcienu bija zemē. Viņa noņēma mantiļu, nosvieda to pie kājām un palika nekustīgi stāvot, iespiedusi vienu roku sānos, cieši manī noraudzīdamās.

—  Tu gribi mani nogalināt,— viņa teica,— es to redzu- tā stāv rakstīts, bet tu nepiespiedīsi mani padoties.

Mariju Padiļju apsūdzēja, ka tā apbūrusi karali donu Pedro. Tautas teiksma stāsta, ka tā dāvinājusi karalienei Burbonu Blanšai zelta jostu, kas karaļa apburtajām acīm likusies ka dziva čūska. Tas modinājis nepatiku, kādu viņš vienmēr izrādījis pret nelaimīgo princesi. (Autora piezīme.)

—  Es tevi lūdzu,— es sacīju,— esi prātīga. Uzklausies! Pagatne ir aizmirsta. Kaut ari tu mani esi pazudinājusi, tu jau zini: tevis dēļ es esmu kļuvis zaglis un slepkava. Karmen! Mana Karmen! Ļauj man tevi izglābt un pašam izglābties līdz. ar tevi!

—  Hosē,— viņa sacīja,— tu man prasi neiespējamo. Es tevi vairs nemīlu; tu mani mīli un tāpēc gribi mani nogalināt. Es varētu tev vēl ko samelot, taču negribu pūlēties. Starp mums visam beigas. Kā manam rom tev ir tiesības nogalināt savu romi; bet Karmena būs vienmēr brīva. Calli viņa ir dzimusi, calli viņa mirs.

—  Tātad tu mīli Lukasu?— es jautāju.

—  Jā, es viņu mīlēju — tāpat kā tevi — vienu mirkli, mazāk nekā tevi varbūt. Tagad nemīlu vairs nevienu un nīstu sevi, ka esmu tevi mīlējusi.

Metos viņai pie kājām, satvēru viņas rokas un slacīju tās asarām. Atgādināju viņai visus kopīgos laimes mirkļus, kuri mums bijuši. Piedāvājos palikt laupītajs viņai par prieku. Visu, kungs, visu, es viņai piedāvāju itin visu, kaut tikai viņa atkal gribētu mani nūlēt!

Viņa man sacīja:

—  Tevi atkal mīlēt es nespēju. Dzīvot ar tevi arī negribu.

Mani sagrāba niknums. Izrāvu nazi. Būtu gribējis, kaut viņa

sabītos un lūgtos žēlastību, bet šī sieviete bija dēmons.

—  Pēdējo reizi — vai gribi palikt ar mani?— es iesaucos.

—  Nē!— viņa atbildēja, kāju piecirzdama. Viņa norāva no pirksta gredzenu, ko biju viņai dāvājis, un iesvieda krūmos.

Es viņai dūru divas reizes. Tas bija Vienača nazis, ko paņēmu, kad savējo biju salauzis. Viņa krita pēc otrā dūriena neiekliegdamās. Vēl tagad garā redzu viņas lielās, melnās acis cieši manī lūkojamies; tad tās apmiglojās un aizvērās. Satriekts paliku pie līķa krietnu stundu. Tad atcerējos — Karmena man bieži bija sacījusi, ka viņai patiktos tikt apraktai mežā. Ar nazi izraku viņai kapu un noguldīju viņu tajā. Ilgi meklēju viņas gredzenu un beidzot to atradu. Ieliku to kapā viņai līdzās kopa ar mazu krustiņu. Varbūt es biju rīkojies aplam. Tad uzkāpu zirgā it 11 aizauļoju uz Kordovu, un pirmajam sargpostenim pateicu, kas es esmu. Sacīju, ka esmu nogalinājis Karmenu, taču negribēju uzradīt vietu, kur atdusas viņas miesas. Mūks bija svēts vīrs. Tas lūdza par viņu. Tas noturēja misi viņas dvēseles glābiņam . . . Nabaga bērns! Visā vainīgi Cale, kas viņu tādu bija uzaudzinājuši.»

Spānija ir zeme, kur vēl šobaltdien sastop lielākā skaitā nekā citur šos visā Eiropā izkaisītos nomadus, kurus pazīst kā čigānus, gitunos, gypsies, Zigeuner utt. Vairums mājo vai, pareizāk sakot, klaiņo pa dienvidu un austrumu provincēm, Andalūzijā, Estremadūrā, Mursijas karaļvalstī; daudz viņu ir Katalonijā. Pēdējie bieži pāriet uz Franciju. Viņi sastopami visos mūsu dienvidu tirgos. Vīrieši parasti ir zirgu tirgotāji, lopu ārsti un mūļu cirpēji; šiem amatiem vēl pievienojas pannu un vara katlu labošana, nemaz nerunājot par kontrabandu un citām neatļautām nodarbībām. Sievietes pareģo nākotni, ubago un pārdod dažādas zāles, gan nekaitīgas, gan ari kaitīgas.

Čigānus pēc ārienes vieglāk atšķirt nekā attēlot, un, ja reizi kaut viens 110 tiem redzēts, tad tūkstoš cilvēku vidū katrs uzreiz pazīs šīs rases indivīdu. Seja, tās izteiksme, lūk, galvenais, kas šķir tos 110 tautām, kuras apdzīvo to pašu zemi. Viņi saulē ļoti iedeguši, un viņu ādas krāsa allaž ir tumšāka nekā pārējiem iedzīvotājiem, kuru vidū viņi mīt. Tā cēlies nosaukums «kalē»— melnie, ar kādu tie sevi bieži apzīmē.[49] Viņu manāmi slīpās, tomēr skaisti veidotās, ļoti melnās acis aizēno garas un biezas skropstas. Viņu skatienu var salīdzināt tikai ar plēsīga zvēra skatienu. Drosme un biklums tajas iezīmējas vienlaikus, 1111 šajā ziņā viņu acis diezgan labi atsedz pašas tautas raksturu — tā ir viltīga, pārdrošā, bet, tāpat kā Panurgs, protams, baidās no sitieniem. Vīrieši lielāko tiesu ir spēcīgi, smuidri, lunkani; neatceros, ka būtu redzējis viņu vidū kādu tuklu. Vācijā čigānietes bieži ļoti glītas; Spānija čigāniešu vidū reti sastopamas skaistules. Kad viņas vēl ir ļoti jaunas, viņas var uzskatīt par patīkamiem negliteņiem; bet, tikko kļuvušas mātes, viņas top atbaidošas. Abu dzimumu pārstāvji ir gluži neticami netīrīgi, un, kas nav redzējis kādas čigānu matronas matus, nevarēs tos iztēloties, pat iedomājoties visrupjākos, vislipīgākos un visputekļainākos zirgu astrus. Dažās lielās Andalūzijas pilsētās daža laba jauna meiča, kas ir patīkamāka nekā citas, mazliet vairāk rūpējas par savu ārieni. Tas par naudu dejo dejas, kuras ļoti atgādina mūsu karnevāla publiskajās ballēs aizliegtās dejas. Angļu misionārs Borovs, kas uzrakstījis divus ļoti interesantus darbus par Spānijas čigāniem, kurus uz Bībeles biedrības rēķina bija sācis pievērst kristīgajai ticībai, apgalvo, ka nav neviena piemēra, kur čigānietei bijusi vājība pret vīrieti, kas nepieder viņas ciltij. Man šķiet, ka cildinājumos, kurus viņš veltī čigāniešu šķīstībai, ir daudz pārspīlējuma. Vispirms — vairums ir Ovidija neglītās stāvoklī: Casta quam nemo rogavit.' Glītās, tāpat kā visas spānietes, izmeklējoties mīļākos, ir ļoti izvēlīgas. Viņām jāizpatīk, viņas vajag iekarot. Borovs min viņu tiklības pierādījumam kādu atgadījumu, kas dara godu viņa paša tiklībai, īpaši viņa vientiesībai. Kāds viņa paziņa, amorāls cilvēks, velti piedāvājis kādai glītai čigānietei vairākas unces. Andalūzietis, kuram izstāstīju par šo gadījumu, apgalvoja, ka amorālais vīrietis būtu guvis lielākus panākumus, parādot divus trīs piastrus, jo piedāvāt čigānietei zelta unces esot tikpat vājš pārliecināšanas līdzeklis kā apsolīt krogus meitai vienu vai divus miljonus.

Lai nu kā būtu, taču drošs ir viens, ka čigānietes ir ārkārtīgi padevīgas saviem vīriem. Nav tādu briesmu vai posta, kam viņas bezbailīgi nestātos pretī, lai palīdzētu vīram. Viens no vārdiem, kādā čigāni paši sevi dēvē,— rome jeb laulātie draugi,— man šķiet liecinām par šīs tautas cieņu pret precētu ļaužu stāvokli. Kopumā var sacīt, ka viņu izcilākais tikums ir patriotisms, ja tā var nosaukt uzticību, kāda viņiem ir attieksmēs ar pašu nācijas piederīgiem, centību savstarpēji izlīdzēties, nesalaužamo klusēšanu kopīgos tumšos darījumos. Starp citu, kaut ko līdzīgu var novērot visās noslēpumainās apvienībās, kuras ir ārpus likuma.

Pirms dažiem mēnešiem es apmeklēju kādu čigānu ordu, kas bija apmetusies Vogēzu kalnos. Cilts vecākās — vecas sievas būdiņā gulēja kāds čigāns, kas nebija viņas ģimenes loceklis un ko bija uzveikusi nāvīga slimība. Šis vīrs bija aizgājis no slimnīcas, kur viņu bija rūpīgi kopuši,— aizgājis, lai mirlu savu ciltsbrāļu vidū. Jau trīspadsmit nedēļas viņš bija gulējis pie saviem saimniekiem, un par viņu tie rūpējās vairak nekā par pašu dēliem un znotiem, kuri dzīvoja lai pašā mājā. Viņam bija laba guļvieta no salmiem un sūnām, ar diezgan tīrām segām, kamēr pārējie ģimenes locekļi, skaitā vienpadsmit cilvēku, gulēja uz trīs pēdu gariem dēļiem. Tik daudz varu pateikt par viņu viesmīlību. Tā pati sieviete, kas izturējās tik cilvēciski pret savu viesi, teica man viņa klātienē: Singo, singo, homtē hi mulo. (Drīz, visai drīz viņam jāmirst.) Galu galā, šo ļaužu dzīve ir tik nožēlojama, ka nāves pieminēšana viņiem neiedveš nekādas šausmas.

Zīmīga čigānu rakstura īpašība ir viņu vienaldzība reliģijas jautājumos — ne tāpēc, ka viņi būtu brīvdomātāji vai skeptiķi. Nekad viņi nav pievērsušies ateismam. Tieši pretēji, tās zemes reliģija, kurā viņi apmetušies, ir arī viņējā; bet viņi to maina, mainot dzimteni. Arī māņticība, kas neizglītotām tautām aizstāj reliģiskas jūtas, viņiem ir sveša. Patiesi, kā gan cilvēki, kas visbiežāk pārtiek no citu cilvēku lētticības, varētu būt māņticīgi? Taču esmu ievērojis, ka Spānijas čigāniem piemīt neparastas bailes no pieskaršanās līķiem. Maz ir tādu, kas par naudu būtu ar mieru aiznest kādu mironi uz kapsētu.

Es jau teicu, ka vairums čigāniešu nododas zīlēšanai. Viņas liek sev par to labi samaksāt. Taču vēl lielāku ienākumu avots viņām ir burvju zāļu un mīlas dzērienu tirdzniecība. Viņu rīcībā ir ne tikai krupju kājas, lai piesaistītu šaudīgas sirdis, vai magnēta akmens pulveris, ar ko bezjūtīgajos var modināt mīlestību; ja vajadzīgs, viņas izdara spēcīgas burvestības, ar kurām piespiež velnu sniegt viņām palīdzību. Pagājušajā gadā kāda spāniete man izstāstīja šādu notikumu. Kādu dienu viņa gājusi pa Alkalā ielu ļoti noskumusi un noraizējusies; čigāniete, kas tupējusi uz ietves, viņai uzsaukusi: «Skaistā dāma, jūsu mīļākais ir jūs pievīlis.» Tā bijusi taisnība. «Vai gribat, lai piespiežu viņu atgriezties pie jums?» Varat iedomāties, ar kādu prieku šo priekšlikumu pieņēma un cik lielu uzticību iedvesa persona, kas no pirmā acu uzmetiena bija uzminējusi dziļākos sirds noslēpumus. Tā kā Madrides ielā, pa kuru noritēja visdzīvākā kustība, nebija iespējams nodoties burvestībām, tad abas vienojās satikties otrā dienā.

«Nekas nav vieglāk kā neuzticīgo atgriezt pie jūsu kājām,» teikusi čigāniete. «Vai jums nav kāds mutautiņš, saitīte vai mantiļa, ko viņš jums dāvinājis?» Viņai iedots zīda kaklauts.

«Tagad iešujiet ar sarkanu zīda diegu kaklauta stūri vienu piastru. Otrā stūrī iešujiet puspiastru, šeit mazu sudraba naudiņu, tur divu reālu monētu. Tad vidū jāiešuj zelta naudas gabals. Vislabāk būtu viens dublons.» Dublonu un visu pārējo iešuva. «Tagad dodiet man to kaklautu; kad sitīs pusnakti, es to aiznesīšu uz Campo Santo. Nāciet man līdzi, ja gribat redzēt jauku velna piesaukšanu. Apsolu, ka jau rītdien jūs redzēsiet to, kuru mīlat.» Čigāniete aizgāja viena uz kapsētu, jo aiz bailēm no velniem noskumusi dāma viņu nepavadīja. Jūs gan uzminēsiet, vai nabaga pamestā mīļākā vēl kādreiz redzēja savu kaklautu un neuzticīgo mīļāko.

Par spīti nepatikai, kādu čigāni ar savu dziļo nabadzību modina, mazāk izglītotu ļaužu vidū viņi tomēr bauda zināmu cieņu un ļoti dižojas ar to. Viņi sevi uzskata par gudrākiem un 110 visas sirds nicina tautu, kuras viesmīlību viņi bauda.

— Šie vientieši ir tik stulbi,— kāda čigāniete Vogēzos man teica,— ka viņus piemuļķot nav liela māksla. Viendien uz ielas kāda zemniece sauca mani; pieeju pie viņas. Viņai dūmoja krāsns, un viņa man lūdza kādu līdzekli, lai krāsns atkal vilktu. Es papriekšu viņai paprasu speķa gabalu. Tad sāku kaut ko murmināt rommani valodā. «Tu esi stulba,» es murminu, «tu esi dzimusi stulba un stulba nomirsi.. .» Kad biju jau pie durvīm, pateicu viņai skaidrā vācu mēlē: «Drošākais līdzeklis, lai tev krāsns nedūmotu, ir nekurināt uguni.» Un es ņēmu kājas pār pleciem.

Čigānu vēsture vēl ir problēma. Īstenībā ir zināms tikai tas, ka viņu pirmie pūļi ļoti nelielā skaitā parādījušies Eiropas austrumdaļā piecpadsmitā gadsimta sākumā, bel nevar izskaidrot, kādēļ viņi ieradušies Eiropā, nedz arī — un tas ir visdīvainākais — kā viņi tik īsā laika tik bagātīgā skaitā saradušies vairakos tālu cits 110 cita šķirtos apgabalos. Pašiem čigāniem nav saglabājušās nekādas teiksmas par savu izcelšanos, un, ja arī viņu vairums sauc Ēģipti par savu dzimteni, tad tikai tāpēc, ka viņi pārņēmuši kādu teiku, kas sensenis izplatīta viņu vidū.

Vairums orientālistu, kas pētījuši čigānu valodu, domā, ka tie cēlušies Indijā. Tiešām šķiet, ka liels skaits vārdu sakņu un daudzas rommani gramatiskās formas atrodamas 110 sanskrita atvasinātās idiomās. Saprotams, ka savos ilgajos klaiņojumos čigāni piesavinājušies daudz sveštautu vārdu. Visos rommani dialektos sastopams daudz grieķu vārdu, piemēram: cocal, kauls, no «kokkalon», pelalli, pakavs, no grieķu «petalon», cafi, nagla, no «karfi» u. c. Mūsu dienās čigāniem ir gandrīz tikpat daudz dialektu, cik ir citu no citām šķirtu viņu cilšu ordu. Visur viņi runā tās zemes iedzīvotāju valodā, kura dzīvo, turklāt tekošāk nekā savā pašu valodā, ko lieto, tikai lai varētu brivi sarunāties sveštautiešu klātienē. Vācijas un Spānijas čigāni gadu simteņiem ir dzīvojuši šķirti, tomēr, salīdzinot viņu dialektus, var atrast ļoti daudz kopīgi lietotu vārdu; taču pirmvaloda visur, kaut arī dažādās pakāpēs, ievērojami sabojājusies saskarē ar izkoptākajām valodām, kurās nomadi bijuši spiesti sarunāties. Vācu, no vienas puses, un spāniešu valoda, 110 otras, tik ļoti pārveidojušas rommani pamatformas, ka Švarcvakles čigānam nebūtu iespējams saprasties ar kādu ciltsbrāli 110 Andalūzijas, kaut arī viņiem pietiktu pārmīt dažus teikumus, lai atzītu, ka abi runā 110 tās pašas idiomas atvasinātu dialektu. Daži bieži lietoti vārdi ir, manuprāt, kopīgi visiem dialektiem; tā visās vārdnīcās, kuras man izdevies redzēt, pani nozīmē ūdeni, manro — maizi, mūs — gaļu, lon — sāli.

Skaitļu vārdi gandrīz visur ir tādi paši. Vācijas dialekts man liekas tīrāks nekā Spānijas dialekts, jo tas saglabājis daudz pirmatnējo gramatisko formu, bet Spānijas čigāni pārņēmuši kastīliešu formas. Tomēr dažos vārdos sastopami izņēmumi, kuri liecina par agrāko valodas kopību. Vācu dialektā pabeigtās pagātnes formas darina, pievienojot ium pavēles izteiksmei, kas vienmēr ir darbības vārda sakne. Spāniešu rommani visus darbības vārdus loka pēc kastīliešu verbu pirmās konjugācijas parauga. No infinitīva jamar — ēst — kārtnēji vajadzēja darināt jamē— es esmu ēdis, no lillar — ņemt — vajadzētu atvasināt lille— esmu ņēmis. Taču dažs labs vecs čigāns saka: jayon, lillon. Citus darbības vārdus, kuri būtu saglabājuši šo senatnīgo formu, es nezinu.

Kad nu es tā izklāstu savas niecīgās zināšanas rommani valodā, gribu arī atzīmēt dažus franču žargona vārdus, kurus mūsu zagļi aizguvuši no čigāniem. «Parīzes noslēpumos» labākā sabiedrība uzzināja, ka chourin nozīmē nazis. Tas ir tīrā rommani valodā; chouri ir visiem dialektiem kopīgs vārds. Vidoka kungs apzīmē zirgu par gres, un tas atkal ir čigānu vārds gras, gre, graste, gris. Pievienojiet vēl vārdu romanichel, kas parīziešu žargonā nozīme «čigāni». Šis vārds ir vulgarizēts rommane tehave— čigānpuisis. Taču jo sevišķi es lepojos ar atvasinājumu frimousse — seja, vaigs; tas ir vārds, ko lieto visi skolēni vai vismaz lietoja manā laikā. Vispirms ievērojiet, ka Udēns savā interesantajā vārdnīcā 1640. gadā rakstījis firli- mouse. Un rommani valodā firla, fila nozīmē «seja», vārdam mui ir tā pati nozīme, kas latīņu os. Savienojumu firlamui kāds tīrā valodā runājošs čigāns uzreiz saprata, un es domāju, ka tas atbilst viņa valodas garam.

Tagad nu gan pietiks, lai radītu «Karmenas» lasītājiem labvēlīgu ieskatu par manām rommani valodas studijām. Gribētu nobeigt ar parunu, kas man pašreiz iekrīt prātā: En retudi pand nasti abea maeha. Aizvērtā mutē muša nevar ieskriet.