# Kārļa IX valdīšanas hronika

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Romāns

Kārļa IX valdīšanas hronika

Žoržs un Bernārs de Merži ir franču muižnieki, brāļi, kuri kļuvuši par pretiniekiem katoļu un hugenotu reliģiskajos karos, viduslaiku Fancijā. Jaunākais brālis Bernārs ieradies Parīzē, lai iestātos de Kolinjī vadītajā protestantu armijā, šeit viņš satiek savu vecāko brāli Žoržu, kurš, lai gan dzimis hugenots, tomēr pieslējies katoļiem. Neskatoties uz reliģiskajām nesaskaņām vecākais brālis rūpējas par jaunāko un Bērtuļa nakts laikā ar riebumu noraida Kārļa IX pavēli nogalināt protestantus un palīdz brālim izkļūt no Parīzes uz Larošelu. Tomēr, kad notiek Larošelas aplenkums brāļi atkal tiekas kaujas laukā un Žoržs tiek nonāvēts, faktiski, jaunākā brāļa vainas dēļ. Mirstot uz sava brāļa rokām Žoržs atsakās kā no katoļu, tā arī protestantu ticības.

No franču valodas tulkojis Kārlis Štrāls 1990 Zvaigzne

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## KĀRĻA IX VALDĪŠANAS HRONIKA

.

## PRIEKŠVARDS

Nesen izlasīju diezgan daudz memuāru un pamfletu, kuri attiecas uz XVI gadsimta beigām. Man ienāca prātā uzrakstīt izvilkumu no izlasītā, un lūk šis izvilkums.

Vēsturē man patīk tikai anekdotes, un to vidū es vairāk cienīju tādas, kurās, kā man šķiet, es atrodu zināmu laikmeta tikumu un raksturu patiesu attēlojumu. Sī nav sevišķi cildena gaume; taču sev par kaunu man jāatzīstas, ka es labprāt atdotu Tukididu par autentiskiem Aspazijas vai kāda Perikla laikmeta verga memuāriem; jo vienīgi memuāri, kur autors vaļsirdīgi tērzē ar lasītājiem, sniedz to c i l v ē k a attēlojumu, kas mani interesē un valdzina. Ne Mezrē darbos, bet gan pie Monlika, Brantoina d'Obiņē, Tavanna, La-Nū u. c. mēs gūstam priekšstatu par XVI gadsimta francūzi. Šo autoru stils tikpat labi raksturo viņu laikmetu kā pats viņu vēstījums.

Piemēram, lasu Efuāla darbā šādu piezīmi:

«Jaunava de Šatonefa, viena no karaļa drostaliņām, pirms viņš devās uz Poliju, apprecējusies aiz mīlas jūtām ar floren- cieti Antinoti, galeru kapteini Marseļā, un, vairākkārt pieķērusi viņu laulības pārkāpumos, vīrišķīgi nogalināja viņu pati savām rokām.»

No šīs anekdotes un vēl daudzām citām, kuru Brantomam ir daudz, es prātā atveidoju kādu raksturu un atdzemdinu Anrī III galma dāmu.

Man liekas, ka ir visai interesanti salīdzināt viņu tikumus ar mūsējiem un vērot, ka mūsu laikos spēcīgas kaislības izzūd un to vietu ieņem miermīlība un varbūt pat laime. Atliek tikai vēl jautājums, vai mēs esam labāki par mūsu senčiem, un tas nav tik viegli izšķirams; jo, mainoties laikiem, mainījušies arī uzskati par vienu un to pašu rīcību.

Tā ap 1500. gadu slepkavība vai noindēšanas gadījums neiedvesa tādas šausmas, kādas tas modina šodien. Galminieks nodevīgi nogalināja savu ienaidnieku; viņš lūdza piedošanu, saņēma to un atkal parādījās sabiedrībā, turklāt neviens neiedomājās novērsties no viņa. Reizēm pat, ja slepkavību bija izsaukušas likumīgas atriebības jūtas, par šo slepkavu runāja tā, kā mūsu dienās mēdz runāt par kārtīgu cilvēku, kas divkaujā nogalinājis kādu nelieti, kurš viņu smagi apvainojis.

Man tātad liekas pilnīgi skaidrs, ka sešpadsmitā gadsimta cilvēku rīcību nevajag vērtēt ar mūsu deviņpadsmitā gadsimta mērauklu. Kas izsmalcināti civilizētā valstī ir noziegums, mazāk attīstītas civilizācijas valstī ir tikai drošsirdības izpaudums un barbariskos laikos varbūt pat cienījama rīcība. Tātad, protams, viena un tā pati rīcība jāvērtē dažādi atkarībā no zemes, kur tā izdarīta, jo starp vienu un otru tautu ir tikpat liela atšķirība kā starp vienu un otru gadsimtu[50] .

Mehmets Ali, kura varu Ēģiptē mameluku beji apstrīdēja, uzaicina kādu dienu šā karaspēka galvenos vadoņus uz svinībām savas pils iekšējā aulā. Kad viņi ienākuši, iekšējās durvis aizveras. Augšējās terasēs paslēpušies albāņi viņus apšauj, un kopš tā laika Mehmets Ali viens pats valda Ēģiptē.

Nu, lūk! mēs sadarbojamies ar Mehmetu Ali; eiropieši viņu pat cienī un visās avīzēs viņu daudzina par lielu vīru, teic, ka viņš ir Ēģiptes labdaris. Un tomēr, kas gan var būt šausmīgāk nekā likt nogalināt neaizsargātus cilvēkus? īstenībā turienes ieražas atjauj sarīkot šādus slazdus, un citādi nav iespējams izkļūt no tāda stāvokļa. Lūk, tur ir vietā Figaro maksima: M a per Dio, l'U tilitā !

Ja kāds ministrs, kura vārdu es neminēšu, būtu atradis albāņus, kas būtu bijuši ar mieru šaut pēc viņa pavēles, un ja kādās svinīgās pusdienās viņš būtu aizgādājis uz viņpasauli ievērojamus kreisās partijas dalībniekus, viņš faktiski būtu rīkojies tāpat kā Ēģiptes pašā, bet no m o r ā l e s viedokļa viņš būtu simtreiz vairāk vainīgs. Slepkavība vairs nav mūsu likumos. Bet šis ministrs atcēla daudzus liberāļu vēlētājus, sīkus valdības ierēdņus; pārējos iebiedēja, un tā vēlēšanas noritēja viņam pa prātam. Ja Mehmets Ali būtu bijis ministrs Francijā, viņš arī nedarītu nekā vairāk; un, bez šaubām, franču ministram Ēģiptē būtu vajadzējis apšaut pretiniekus, jo, atceļot tos, viņš nepanāktu vajadzīgo iespaidu mameluku morālē?[51]

Bērtuļa nakts bija liels noziegums pat tajos laikos; bet, es atkārtoju, masu apkaušana sešpadsmitajā gadsimtā nebūt nav tāds pats noziegums kā šāds grautiņš deviņpadsmitajā gadsimtā. Piebildīsim, ka tajā tieši vai netieši piedalījās lielākā tautas daļa; tā apbruņojās, lai uzbruktu hugenotiem, kurus uzskatīja par svešzemniekiem un ienaidniekiem.

Bērtuļa nakts bija kā tautas sacelšanās, līdzīga spāniešu nemieriem 1809. gadā; un Parīzes iedzīvotāji, apkaudami ķecerus, stingri ticēja, ka viņi paklausa debesu balsij.

Tādam stāstniekam, kāds esmu es, nepienākas šai sējumā sniegt sīku aprakstu par 1572. gada vēsturiskajiem notikumiem; bet, tā kā es esmu ierunājies par Bērtuļa nakti, nevaru atturēties, neizteicis šeit dažas domas, kuras man iešāvās prātā, lasot šo mūsu vēstures asiņaino lappusi.

Vai ir labi izprasti iemesli, kuri noveda pie šī grautiņa? Vai tas ticis perināts jau sen, vai arī ir spēja lēmuma vai pat nejaušības sekas?

Neviens vēsturnieks man nesniedz uz šiem jautājumiem apmierinošu atbildi.

Par pierādījumiem viņi min pilsētas tenkas un iedomātas sarunas, kas ir pārāk nenozīmīgas, kad jāizšķir tik svarīgs vēstures jautājums.

Vieni padara Kārli IX par divkosības brīnumu; citi viņu attēlo kā drūmu, nepacietīgu cilvēku ar dīvainām iedomām. Ja viņš sašutumā izteicis draudus pret protestantiem jau pirms 24. augusta . . . tas ir pierādījums, ka viņš jau sen domājis par grautiņu; ja viņš tos glāsta . .. pierādījums, ka viņš ir divkosīgs.

Gribu tikai atkārtot kādu stāstījumu, kas pieminēts visur un kas liecina, cik vieglprātīgi paļaujas visneticamākajām baumām.

Stāsta, ka apmēram jau gadu pirms Bērtuļa nakts grautiņa plāns bijis gatavs. Lūk, kāds bijis šis plāns: Prēoklēru laukumā vajadzējis uzcelt koka torni; tajā ieliktu hercogu de Gīzu ar galminiekiem un kareivjiem katoļiem, un admiralis ar protestantiem tiein uzbruktu, it kā lai sarīkotu karalim šķietamu aplenkumu. Kad šis sava veida turnīrs būtu iededzies, pēc norunātās zīmes katoļi pielādētu ieročus un nošautu pretiniekus, pirms tie būtu attapušies no pārsteiguma un sagatavojušies aizstāvēties. Lai stāstu padarītu skaistāku, vēl piebilst, ka Kārļa IX mīlulis, vārdā Liņerols, ne visai smalkjūtīgi atklājis visu slepeno norunu, sacīdams karalim, kad tas bargi norāja protestantu senjorus: «Ai, jūsu augstība, pagaidiet vēl. Mums ir cietoksnis, kas atriebs ķeceriem par mums visiem.» Neaizmirstiet, lūdzu, ka vēl neviens dēlis nebija uzcelts šim cietoksnim. Pēc tam karalis parūpējies likt nogalēt šo pļāpu. Stāsta, ka šo projektu izgudrojis kanclers Birags, kuram gan arī piedēvē šādus vārdus, kas liecina par pavisam citādiem nodomiem: «Lai atbrīvotu karali no viņa ienaidniekiem, vajadzīgi tikai daži pavāri.» Šis līdzeklis bija daudz ērtāks nekā nupat atstāstītais, kas savas ekstravagances pēc bija gandrīz neizpildāms. Paliesi, kā gan būtu varējuši, nemodinot protestantu aizdomas, sagatavot šo mazo karu, kur sadurtos abas nesen vēl naidīgās partijas? Turklāt, sapulcināt un apbruņot hugenotus gan nebūtu labs līdzeklis, lai par lētu cenu izrēķinātos ar viņiem. Ir acīm redzami, ka, ja jau tolaik būtu sazvērējušies viņus pazudināt, tad vislabākais būtu uzbrukt viņiem neapbruņotiem.

Esmu stingri pārliecināts, ka grautiņš nav bijis iepriekš iecerēts, un es nevaru aptvert, kā var domāt pretēji tie autori, kuri tai pašā laikā raksturo Katrīnu kā, gan taisnība, ļoti ļaunu sievieti, taču arī kā vienu no sava gadsimta gaišākajām galvām politikā.

Uz brīdi atstāsim malā morāli un aplūkosim šo iedomāto plānu no derīguma viedokļa. Es uzskatu, ka tas nav bijis derīgs galmam, vēl jo vairāk tāpēc, ka to izpildīja ļoti neveikli, un tas liek domāt, ka tie, kuri šo plānu bija iecerējuši, ir bijuši vislielākie nejēgas.

Vajag tikai aplūkot, vai karaļa autoritāte kaut ko ieguva vai zaudēja no šā grautiņa, vai to pieļaut bija viņa interesēs.

Francija bija sadalīta trijās lielās partijās: protestantu partijā, kuras vadonis kopš prinča de Kondē nāves bija admirālis; karaļa partijā, kas bija pati vājākā; un Gīzu jeb tālaika ultrarojālislu partijā.

Acīm redzams, ka karalim, kam vienlīdz bija jābaidās kā no Gīziem, tā no protestantiem, būtu vajadzējis mēģināt saglābt savu varu, turot šīs abas puses naidā. Iznīcinot vienu no tām, viņš padevās otras žēlastībai.

Politisko šūpoļu sistēma tolaik jau bija visai pazīstama un lietota. Luijs XI bija teicis: «Skaldi un valdi!»

Tagad palūkosimies, vai Kārlis IX bija dievbijīgs; jo pārmērīga dievbijība būtu varējusi pamudināt viņu uz rīcību, kura ir pretstatā viņa interesēm. Bet viss turpretī liecina, ka, ja arī viņš nebija brīvdomātājs, tad fanātiķis vēl jo mazāk. Bez tam viņa māte, kas viņu vadīja, nekad nebūtu vilcinājusies upurēt savu reliģisko pārliecību, ja viņai tāda vispār bijusi, par labu savai varas kārei.1

' Par pierādījumu Kār|a IX dziļajai divkosībai min viņa vārdus, kas man turpretī liekas tikai parupjš tāda cilvēka izlēciens, kuram reliģijas jautajumi gluži vienaldzīgi. Pāvests ļoti tielējies dot vajadzīgo atļauju Karļa IX māsas Margaritas de Valuā precībām ar Anrī IV, kas tolaik bija protestants. Karalis sacījis: «Ja svētais tēvs liedz, paņemšu ināšeli Margotonu pie rokas un iešu uz protestantu baznīcu viņu apprecināt.» (Autora piezīme)

Bet pieņemsim, ka Kārlis vai viņa māte, vai varbūt viņa valdība būtu, pretēji jebkuram politikas likumam, nolēmuši iznīcināt visus protestantus Francijā; kad šāds lēmums būtu reiz pieņemts, domājams, ka viņi pamatīgi apsvērtu līdzekļus, kā nodrošināt panākumus. Tādā gadījumā kā visdrošākais ceļš vispirms iešautos prātā tas, ka grautiņš jāsarīko visās karalistes pilsētās vienlaikus, lai protestanti, kuriem visās malās uzbruktu ar skaitliski pārākiem spēkiem[52] , nekur nespētu aizsargāties. Pietiktu vienas dienas, lai viņus sakautu. Tā arī Asurs savā laikā bija izprātojis ebreju grautiņu.

Taču mēs lasām, ka pirmās karaļa pavēles protestantu grautiņam parakstītas 28. augustā, t.i., četras dienas pēc Bērtuļa nakts, tā ka ziņām par šo lielo slaktiņu vajadzēja pienākt ātrāk nekā karaļa depešām un satraukt visus, kam tuva reliģija.

It īpaši būtu bijis nepieciešams sagrābt protestantu nocietinājumus. Kamēr tie palika viņu varā, karaļa autoritāte nebija nodrošināta. Tā, pieņemot, ka katoļi bija sazvērējušies, ir skaidrs, ka viens no svarīgākajiem pasākumiem būtu bijis Larošelas sagrābšana 24. augustā un tai pašā laikā karaspēka klātiene Francijas dienvidos, lai tur aizkavētu protestantus sapulcēties. [53]

Nekas no tā nebija ticis darīts.

Nevaru pieņemt, ka vieni un tie paši cilvēki būtu spējuši izperināt noziegumu, kura sekām vajadzēja kļūt tik svarīgām, un tik slikti būtu to izpildījuši. Patiesi, rīcība bija tik neveikla, ka dažus mēnešus pēc Bērtuļa nakts atkal izcēlās karš, kurā protestanti guva slavu un turklāt vēl jaunas priekšrocības.

Beidzot, vai Koliņī noslepkavošana, kas tika izdarīta divas dienas pirms Bērtuļa nakts, galīgi neapgāž pieņēmumu par sazvērestību? Kādēļ nogalināt vadoni pirms vispārējā grautiņa? Vai tas nebija līdzeklis iebiedēt hugenotus un mudināt viņus būt piesardzīgiem?

Es zinu, ka daži autori piedēvē atentātu, kas tika izdarīts pret admirāli, vienīgi hercogam de Gīzam; taču, kaut gan sabiedriskā doma šajā noziegumā vainoja karali un slepkava saņēma atlīdzību no k a r a ļ a [54] , es arī šajā faktā saskatu argumentu pret sazvērestību. Patiesi, ja tāda būtu eksistējusi, hercogam de Gīzam noteikti vajadzētu būt tās dalībniekam; un kāpēc tādā gadījumā nenogaidīt divas dienas ar personisko atriebību, lai tā k|ūtu droša? Kāpēc likt uz spēles visu pasākumu vienīgi cerībā paātrināt par divi dienām sava ienaidnieka nāvi?

Tas viss man šķiet pierādām, ka šis lielais grautiņš nav bijusi karaļa sazvērestība pret savas tautas daļu. Bērtuļa nakts man liekas tautas sacelšanās sekas, sacelšanās, kuru nevarēja paredzēt un kura iedegās pēkšņi.

Es bez kādām pretenzijām sniegšu savu miklas atrisinājumu.

Koliņī trīs reizes bija vedis sarunas ar savu valdnieku kā līdzīgs ar līdzīgu: ar to pietika, lai viņu ienīstu. Pēc Žannas d'Albrē nāves, tā kā abi jaunie prinči — Navarras karalis un princis de Kondē — bija pārāk jauni un viņiem nebija ietekmes, Koliņī tiešām bija kļuvis par protestantu partijas vienīgo vadoni. Pēc viņa nāves izrādījās, ka abi prinči ienaidnieka nometnes vidū ir gandrīz gūstekņi, nokļuvuši pilnīgā atkarībā no karaļa. Tādējādi Koliņī nāve un vienīgi tā vien bija svarīga, lai nodrošinātu Kārļa IX varenību, kurš varbūt nebija aizmirsis šādus hercoga d'Albas vārdus: Viena laša galva ir vērtīgāka par tūkstoš vardēm.

Bet, ja ar vienu triecienu viņš atbrīvotos no admirāļa un no hercoga de Gīza, skaidrs, ka viņš būtu kļuvis absolūts valdnieks.

Lūk, kas viņam būtu jādara,— jāuzdod nogalināt admirāli vai vismaz jāuzveļ šī slepkavība hercogam de Gīzam, tad jāliek vajāt šis princis kā slepkava, pavēstījot atklātībā, ka viņš to pametīs hugenotu atriebībai. Ir zināms, ka hercogs de Gīzs, vainīgs Morevela mēģinājumā vai ne, lielā steigā atstāja Parīzi un protestanti, kurus karalis šķietami protežēja, izkliedza draudus pret Lotringas valdnieku nama prinčiem.

Parīzieši tolaik bija šausmīgi fanātiķi. Militāri organizētie pilsētnieki veidoja ko līdzīgu nacionālai gvardei, kas ar pirmo signālu varēja ķerties pie ieročiem. Tā kā hercogs de Gīzs parīziešiem bija mīļš, gan viņa tēva piemiņas, gan ari viņa paša nopelnu dēļ, tad viņi ienīda hugenotus, kuri divas reizes bija viņus aplenkuši. Zināmā labvēliba, kādu hugenoti baudīja galmā tai brīdī, kad viena karaļa māsa apprecējās ar protestantu ticības princi, divkāršoja viņu augstprātību un viņu ienaidnieku naidu. īsi sakot, pietiktu kādam stāties šo fanātiķu priekšgalā un uzsaukt: Sitiet! un viņi mestos apkaut savus ķeceriskos tautiešus.

No galma padzītajam hercogam, karaļa un protestantu apdraudētam, bija jāmeklē atbalsts pie tautas. Viņš sapulcina pilsētnieku gvardes vadoņus, stāsta viņiem, ka ķeceri noslēguši slepenu sazvērestību, uzaicina nogalināt tos pirms dumpja uzliesmošanas, un t i k a i tad radas doma par grautiņu. Tā ka starp plāna pieņemšanu un izpildīšanu pagāja tikai dažas stundas, tad viegli izskaidrojama noslēpumainība, kas pavadīja sazvērestību, un tas, ka tik daudzi cilvēki spēja paturēt slepenībā šo nodomu; citādi tas liktos visai neparasti, jo Parīzē slepeni uzticētais izplatās atri[55] .

Grūti noteikt, kāda bija karaļa līdzdalība šajā grautiņā; ja arī viņš to neatbalstīja, drošs ir tas, ka viņš to pieļāva. Pēc divām slepkavību uti varasdarbu dienām viņš to visu noliedza un gribēja apturēt slaktiņu[56] . bet tautas niknums bija atbrīvots, un tas neaprimst tikai ar mazliet asiņu. Monarhs bija spiests ļauties satrakotai straumei, kas viņu aizrāva. Viņš atsauca pavēles par apžēlošanu un drīz vien izdeva citas, lai izplatītu slepkavošanu visā Francija.

Tādas ir manas domas par svētā Bērtuļa nakti, un, tās aprakstīdams, es teikšu kopā ar lordu Baironu:

«I only say, suppose lliis supposition.»

Don Juan, ccint. /, st. LXXXV.

1829. g.

## REITERI

The black bands came over The Alps and their snovv, With Bourbon the rover They passed the bro«d Po.

Lord Bvron, The deformed transformēti.

Netālu no Etampas, braucot uz Parīzes pusi, vēl tagad redzama liela četrstūraina akmens ēka ar smaili velvētiem, nepieklājīgām skulptūrām izrotātiem logiem. Virs ieejas durvīm ir niša, kur kādreiz bija stāvējusi akmens madonna, bet revolūcijas laikā viņai bija jāpieredz vienāds liktenis ar daudziem citiem svētajiem un svētajām: to svinīgi sadauzīja pats revolucionārā kluba priekšsēdētājs Larsī. Vēlāk viņas vietā ir nostādīta cita jaunava, kas, tiesa, ir gan tikai no ģipša, tomēr, ietērpta zīda skrandās, ar dažam stikla krellēm, viņa izskatās vēl diezgan labi un piešķir cienīgu izskatu Kloda Žiro krodziņam.

Gluži tāpat kā tagad, arī- pirms vairāk nekā divsimt gadiem, proti, 1572. gadā, šīs ēkas uzdevums bija uzņemt izslāpušos ceļiniekus; tikai toreiz tās ārējais izskats bija pavisam cits. Sienas bija noklātas uzrakstiem, kuros spilgti atspoguļojās toreizējā pilsoņu kara mainīga laime. Blakus vārdiem: «Lai dzīvo princis Kondē!» bija lasāms: «Lai dzīvo hercogs d e Gīzs! N ā v"S hugenotiem!» Mazliet tālāk kāds zaldāts ar ogli bija uzzīmējis karātavas ar pakārto un, baidīdamies tapt pārprasts, pierakstījis zem tā: Gaspārs de Šatijons. Likās tomēr, ka vēlāk hugenoti šajā apvidū bija paturējuši virsroku, jo viņu vadoņa vārds bija izkasīts un tā vietā ierakstīts de Gīzs. Vēl citi uzraksti, pusizdzisuši, diezgan grūti salasāmi un vēl grūtāk izsakāmi pieklājīgiem vārdiem, liecināja, ka ari karalis un viņa māte netika cienīti daudz vairāk par šiem partiju vadoņiem. Bet visbiežāk gan laikam šajā partiju un reliģiju niknumā bija nācies ciest nabaga madonnai. Apmēram divdesmit vietas ložu izdobtā statuja liecināja par protestantu kareivju dedzību to lietu postīšanā, kuras viņi sauca par «paganu elkiem». Dievbijīgais katolis, ejot garām madonnai, godbijīgi noņēma cepuri, turpretim protestantu jātnieks uzskatīja par pienākumu izšaut uz statuju ar savu arkebūzu; un, ja lode trāpīja, tad viņš jutas tik lepns, it kā būtu nokāvis pašu apokalipses pūķi vai iznīcinājis visu elkdievību.

Kopš vairākiem mēnešiem starp abām naidīgajām sektām bija noslēgts miers, bel miera zvērestu bija izrunājušas tikai lūpas, nevis sirds. Abu partiju ienaids kvēloja joprojām. Viss vēl atgādināja, ka karš tikko beidzies, viss vēstīja, ka miers nevar pastāvēt ilgi.

«Zelta lauvas» krogs bija pilns kareivju. Pēc svešā akcenta un savadajiein tērpiem viņos bija viegli pazīt vācu jātniekus, tā sauktos reiterus', kas ieradās piedāvāt savus pakalpojumus protestantu partijai, sevišķi, kad pēdējā spēja par to labi samaksāt. Bet, cik viņi skaitījās bīstami kā veikli jātnieki un izveicīgi šāvēji kaujas laukā, tikpat briesmīga un vēl vairak uz patiesību dibināta bija viņu veiklu laupītāju un nežēlīgu uzvarētāju slava. Vienībā, kas bija apmetusies krogā, bija apmēram piecdesmit jātnieku; viņi bija izjājuši no Parīzes vakarvakarā un devās uz Orleānu, lai tur kļūtu par garnizonu.

Kamēr daži no viņiem tīrīja pagalmā zirgus, kas bija piesieti pie mūra, citi kūra uguni, grozīja iesmus un nodarbojās ar vārīšanu. Nelaimīgais saimnieks, ar micīti rokā, asarainām acīm noraudzījās savas virtuves nekārtīgajā jūklī. Viņa putnu kuts bija iztukšota, pagrabs izlaupīts, viņa pudelēm kareivji lauza nost kaklus, nemēģinot lās pat atkorķēt, bet visļaunākais bija tas, ka viņš zināja it labi, ka, par spīli visām bargajām karaļa pavēlēm par disciplīnu karavīriem, viņam nebija ko gaidīt zaudējumu atlīdzību no tiem, kas izturējās pret viņu kā pret ienaidnieku. Šajā nelaimes pilnajā laikā vispāratzīta patiesība bija tā, ka miera un kara apstākļos karaspēks vienmēr dzīvoja uz vietējo iedzīvotāju rēķina.

Pie taukiem un sodrējiem nomelnējuša ozolkoka galda sēdēja reiteru kapteinis. Tas bija liels, drukns vīrietis, gadu piecdesmit vecs, ar ērgļa degunu, stipri iedegušu seju, plāniem, iesirmiem matiem, kas slikti nosedza platu zobena rētu, kura sākās pie kreisās auss un nozuda viņa kuplajās ūsās. Bruņu- kreklu un cepuri viņš bija noņēmis un palicis tikai ieroču melni noberzta, vietvietām rūpīgi salāpītā ādas ungāru kamzolī. Zobens un pistoles bija noliktas viņam pa rokai uz sola; viņš bija paturējis vienīgi platu dunci, ieroci, ko piesardzīgs vīrs tolaik mēdza noņemt, tikai gulēt ejot.

Viņam pa kreisi sēdēja jauneklis koši sārtu seju, slaiks un diezgan smuidrs. Viņa kamzolis bija labi pašūts, un arī visā pārējā tērpā bija redzams vairāk smalkuma un iznesības nekā viņa biedram. Viņš tomēr bija tikai kapteiņa kornets.

Ar viņiem kopā pie galda sēdēja divas jaunavas ap gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem. Viņu tērpi bija īsts nabadzības un greznības sajaukums; šķita, ka tie nebija viņām šūti, bet kara laime nejauši ielikusi tos viņām rokās. Vienai mugura bija damasta ņieburs, izrakstīts ar zeltu, kas bija gluži apsūbējis, un rupja audekla kleita, otrai — mēļa samta tērps un galvā pelēka tūbas vīriešu cepure, izgreznota ar gaiļa spalvu. Abas bija daiļas, bet pārdrošie skatieni un nekautrā valoda liecināja, ka viņas pieradušas dzīvot starp kareivjiem. Viņas bija atceļojušas no Vācijas, kur tām nebija noteiktas nodarbošanās. Tā samta kleitā bija čigāniete; viņa prata zīlēt uz kārtīm un spēlēt mandolīnu. Otrai bija zināšanas ķirurģijā, un viņa, kā likās, bija ieguvusi korneta īpašu uzmanību. Visiem četriem priekšā stāvēja pa lielai vīna pudelei un glāzei; viņi tērzēja un dzēra, gaidīdami maltīti.

Saruna pamazām apsīka, kā jau izsalkušiem cilvēkiem, kad pie vārtiem pieturēja jauns, labi noaudzis, diezgan eleganti ģērbies jātnieks skaistā, sarkanbrūnā zirgā. Reiteru trumetnieks piecēlās no sola, uz kura sēdēja, pagājas viņam pretī un saņēma zirga pavadu. Jauneklis gribēja jau viņam pateikties par to, ko viņš uzskatīja par pieklājību, bet laikus apķērās, jo trumetnieks atvēra zirgam muti un ar pazinēja skatienu aplūkoja tā zobus; tad, atkāpdamies dažus soļus un nolūkodamies dižciltīgā zirga kājās un augumā, viņš pamāja ar galvu kā apmierināts cilvēks.

— Jūs jājat skaistu kumeļu, kungs,— viņš sacīja savā svešinieka izloksnē. Arī piebilda vēl dažus vārdus vāciski, par ko citi viņa biedri iesmējās, pēc tam viņš atkal apsēdās agrākajā vietā.

Šāda nepieklājīga apskate jaunajam ceļiniekam nebija pa prātam; tomēr viņš aprobežojās ar to, ka uzmeta trumetniekam tikai nievājošu skatienu un veikli izlēca no segliem bez citu palīdzības. Krodzinieks, kas patlaban iznāca no mājas, goddevīgi paņēma pavadu no viņa rokām un teica pie auss tik klusu, lai reiteri nesadzirdētu:

—  Dievs lai jums palīdz, jaunais nniižnieka kungs! Bet jūs nākat tiešām nelabā brīdī. Ši neģēļu sabiedrība (kaut svētais Kristofors tiem apgrieztu sprandu!) nav nekas patīkams labiem, kristīgiem cilvēkiem kā jums un man.

Jaunais cilvēks rūgti pasmaidīja.

—  Vai šie kungi ir protestantu jātnieki?— viņš vaicāja.

—  Un turklāt vēl reiteri,— atbildēja saimnieks.— Lai svētā jaunava viņus sasper! Pa šo stundu, kopš viņi ir šeit, viņi salauzuši pusi manu istablietu. Cietsirdīgi laupītāji, tāpat kā viņu vadonis, šis sātana admirālis de Šatijons.

—  Cilvēkam ar jūsu sirmo bārdu gan vajadzētu būt mazliet saprātīgākam,— atbildēja jauneklis.— Ja jūs, iedomāsimies, runātu tagad ar protestantu, viņš varētu jums atbildēt ar pamatīgu sitienu. Un, teikdams šos vārdus, viņš plīkšķināja jājampā- tagu, ar kuru mēdza mudināt zirgu, pa savu baltās ādas zābaku stulmu.

—  Ko? … Kā!… jūs — hugenots? .. . protestants, es gribēju teikt,— pārsteigts iekliedzās saimnieks.

Viņš atkapās soli un aplūkoja svešinieku no galvas līdz kājām, it kā mēģinādams atrast viņa apģērbā kādu pazīmi, pēc kuras varētu spriest, pie kādas ticības viesis pieder. Šīs pārbaudes un arī jaunekļa atklātās, smaidošās sejas pamazam iedrošināts, viņš turpināja klusāk:

—  Protestants ar zaļu samta ģērbu? Hugenots ar spāņu mežģīņu apkakli? Nē, nē — nevar būt! He, jaunais kungs, šādas greznības neredz pie ķeceriem! Svētā Marija! Tik smalks samta kamzolis, tas tiem sīkstuļiem būtu pārāk skaists!

Pataga tajā pašā mirklī nošvīkstēja gaisā un, trāpīdama nabaga saimniekam pa vaigu, apliecināja viņam jaunā sarunas biedra ticību.

—  Nekaunīgais pļāpa! Lūk, tas tādēļ, lai tu iemācītos pievaldīt savu mēli.— Ved manu zirgu stallī un pieraugi, ka viņam nekā netrūktu.

Krodzinieks skumīgi nolieca galvu un aizveda zirgu kādā nojumē, murminādams pie sevis tūkstošiem lāstu visiem ķeceriem, kā vāciešiem, tā frančiem; un, ja jaunais ceļinieks nebūtu viņam sekojis, lai redzētu, kā apietas ar viņa zirgu, tad nabaga lopiņš savā ķecera lomā būtu droši palicis bez vakariņām.

Svešinieks iegāja virtuvē un sveicināja tur sapulcējušos, graciozi paceldams savas platās, ar dzeltenmelnu spalvu apēnotās cepures malu. Kad kapteinis bija atbildējis viņa sveicienam, viņi brīdi klusu ciezdami aplūkoja viens otru.

—  Kapteini,— teica jaunais svešinieks,— es esmu protestantu muižnieks un priecājos, ka esmu sastapis šeit dažus savas ticības brāļus. Ja jums nav nekas pretī, tad ēdīsim kopā vakariņas.

Kapteinis, uz kuru jaunekļa izcilais izskats un apģērba elegance bija atstājusi labu iespaidu, atbildēja, ka tas viņam parādot godu. Ari jaunā čigāniete Milas jaunkundze, par ko mēs jau runājām, tūliņ pavirzījās uz sola, dodama viņam vietu sev blakus; un, būdama visai pakalpīgas dabas, viņa atdeva tam pat savu glāzi, kuru kapteinis tūdaļ piepildīja.

—  Mani sauc — Dītrihs Hornšteins,— teica kapteinis, pieskandinot savējo jaunā cilvēka glāzei.— Jūs droši vien esat jau dzirdējuši runājam par kapteini Dītrihu Hornšteinu? Tas biju es, kas komandēja pirmo nāves rotu kaujā pie Drē un vēlāk pie Arnēledikas.

Svešinieks saprata šo aplinku mājienu pēc viņa vārda un atbildēja:

—  Man ļoti žēl, ka nevaru nosaukt jums tikpat slavenu vārdu kā jūsējo, kaptein; es nosaukšu savējo tikai tāpēc, ka ari mana tēva vārds ir labi pazīstams mūsu pilsoņu karos. Mani sauc par Bernāru de Meržī.

—  Kam jūs šo vārdu sakāt!— iesaucās kapteinis, pieliedams glāzi līdz malām.— Es pazinu jūsu tēvu, Bernār de Meržī kungs! Es viņu pazīstu jau kopš pašām pirmajām cīņām, kā pazīst tikai savus tuvākos draugus. Uz viņa veselību, Bernāra kungs!

Kapteinis pacēla glāzi un pateica dažus vārdus vācu valodā savai vienībai. Un, tikko vīns bija skāris kapteiņa lūpas, visi viņa jātnieki, skaļi kliegdami, meta gaisā savas cepures. Krodzinieks, domādams, ka tas ir slepkavošanas signāls, nokrita ceļos. Arī pats Bernārs bija mazliet pārsteigts par šo neparasto goda pierādījumu; tomēr viņš uzskatīja par savu pienākumu uz šo ģermānisko laipnību atbildēt ar to, ka iedzēra arī uz kapteiņa veselību.

Jau līdz viņa atnākšanai dūšīgi tukšoto pudeļu šim jaunajam tostam vairs nepietika.

—  Piecelies, liekuli,— uzsauca kapteinis, pievērsdamies, vēl arvien ceļos nometušamies krodziniekam,— piecelies un ej pēc vīna. Vai tu neredzi, ka pudeles tukšas?

Kornets, it kā to pierādot, svieda kādu pudeli pret viņa galvu. Tas teciņus metās uz pagrabu.

—  Šis cilvēks ir bezkaunīgs muļķis,— sacīja Meržī,— tomēr jūs būtu nodarījuši viņam vairāk ļaunuma, nekā vēlētos, ja pudele tiešām būtu viņu ķērusi.

—  Nieki!— skaļi smiedamies, atteica kornets.

—  Katoļa galva ir cietāka par pudeli,— sacīja Mila,— lai gan tā ir vēl tukšāka.

Kornets iesmējās vēl skaļāk, viņam piebalsoja visi pārējie un arī Meržī, lai gan smaidu viņam drīzāk bija izraisījusi čigānietes daiļā mute nekā viņas cietsirdīgais joks.

Atnesa vīnu, tad pasniedza vakariņas, pēc brīža klusuma kapteinis, pilnu muti ēzdams, alsāka sarunu.

—  Vai es pazinu Meržī kungu! Viņš bija kājnieku pulkvedis jau pašās pirmajās prinča kara gaitās. Orleānas aplenkuma laikā mēs divus mēnešus nodzīvojām vienā miteklī. Kā viņam klājas tagad?

—  Ņemot vērā viņa lielo vecumu,— diezgan labi, paldies dievam. Viņš ir man daudz stāstījis par reiteriem un viņu pārdrošajiem uzbrukumiem kaujas pie Drē.

—  Es pazinu arī viņa vecāko dēlu … jūsu brāli, kapteini Žoržu. Es gribu teikt, iekāms viņš vēl.. .

Meržī šķita samulsis.

—  … Tas bija dūšīgs karavīrs kā retais,— turpināja kapteinis, bet — pie joda! Liels karstgalvis. Man dusmas uz viņu jūsu tēva dēļ; viņa ticības maiņu jūsu tēvs gan būs izjutis ļoti sāpīgi.

Meržī pietvīka līdz malu galiņiem; viņš ar pūlēm nomurmināja dažus vārdus sava brāļa labā, bet bija jūtams, ka viņš to apsūdz vēl bargāk nekā reiteru kapteinis.

—  A, es redzu, šīs lietas nav jums patīkamas,— sacīja kapteinis.— Tātad — par tām vairāk ne vārda! Tas bija liels zaudējums mūsu reliģijai un vēl lielāks ieguvums karalim, kurš, kā dzirdams, viņu ļoti augstu vērtējot.

—  Jūs nākat no Parīzes,— pārtrauca viņu Meržī, cenzdamies novērst sarunu uz ko citu.— Vai admirāļa kungs ir jau ieradies? Bez šaubām, jūs viņu redzējāt. Kā viņš tagad jūtas?

—  Taisni mums aizejot, viņš kopā ar galmu iebrauca no B!uā. Jutās lieliski: spirgts un možs. Viņš perina vēl vismaz divdesmit pilsoņkaru savā sirdī. Viņa majestāte karalis izturas pret viņu ar tādu cienību, ka visi pāvesta piekritēji sprāgst vai pušu aiz niknuma.

—  Goda vārds, karalis nekad nespēs atalgot viņa varonību tā, kā viņš to pelna.

—  Jā — vakar es redzēju, kā karalis uz Luvra kāpnēm spieda admirāļa roku. Hercogs de Gīzs, kāpdams tiem nopakaļ, izskatījās pēc nožēlojama, nopērta suņa; un man — zināt, kas man iešāvās prātā? Man likās, ka es redzu cilvēku, kurš uz tirgus laukuma rāda lauvu: viņš liek, lai lauva kā sunītis sniedz viņam ķetnu; kaut gan puisis, lai cik mierīgs viņš arī izliktos, tomēr ne mirkli nevar aizmirst, ka ķetnai, kuru viņš tur, ir briesmīgi nagi. Pie manas bārdas! Jā, zvēru pie manas bārdas — katrs būtu teicis, ka karalis jūt admirāļa nagus.

—  Admirālim slaida roka,— sacīja kornets. (Šis teiciens bija kas līdzīgs sakāmvārdam protestantu armijā.)

—  Viņš priekš saviem gadiem ir ļoti skaists vīrietis,— apsvēra arī Mila.

—  Es izvēlētos drīzāk viņu sev par mīļāko nekā dažu labu jaunu pāvesta piekritēju,— viņai piebalsoja korneta draudzene Trudhene.

—  Viņš ir ticības pīlārs,— sacīja Meržī, pievienodams arī savu balsi šai admirāļa slavināšanai.

—  Jā, tikai viņš ir velnišķīgi stingrs visā, kas attiecas uz disciplīnu,— teica kapteinis un pašūpoja galvu.

Kornets zīmīgi piemiedza acis, un viņa rupjā seja savilkās grimasē, kuru viņš uzskatīja par smaidu.

—  Es negaidīju 110 jums,— teica Meržī,— kā no veca kareivja, kapteiņa kungs, dzirdēt, pārmetumus admirāļa kungam par stingro disciplīnu, kādu viņš ievedis savā armijā.

—  Jā, bez šaubām,— disciplīna ir vajadzīga. Bet galu galā jāievēro visas tās grūtības, kas jāpanes karavīram, un nevar liegt viņam labi izmantot laiku, ja nejauši viņam rodas tāda izdevība. Nu, un ko tad! Kurš cilvēks gan ir bez savām vājībām? Tāpēc — kaut arī viņš mani reiz pavēlēja pakārt — uzdzersim uz admirāļa kunga veselību.

—  Admirālis pavēlēja jūs pakārt?— iesaucās Meržī.— Nē, pakārtam jūs esat pārāk možs.

—  Jā, velns un elle!— viņš tiešām lika mani pakārt. Bet es neesmu ļaunatminīgs un — uzdzersim uz viņa veselību.

Pirms Meržī paguva vēl kaut ko jautāt, kapteinis bija atkal pielējis visas glāzes, noņēmis cepuri un pavēlējis saviem jātniekiem uzsaukt trīskārtīgu urā. Kad glazēs bija tukšas un troksnis norimis, Meržī turpināja:

—  Par ko tad jūs tikāt pakārts, kapteini?

—  Gluži par blēņām: bija izlaupīts nešķīstais Sentonžas klosteris, pēc tam netīšam arī nodedzināts.

—  Jā, jā, bet ne visi mūki bija izgājuši laukā,— pārtrauca viņu kornets, smiedamies pilnā kaklā par savu joku.

—  Eli, liela lieta, vai nu šie plukatas tiek izcepināti mazliet agrak vai vēlāk? Admirālis— ticiet man, Meržī kungs, admirālis tomēr bija noskaities ne pa jokam. Viņš lika mani arestēt, un tiesnesim bez kādām ceremonijām spriedums bija drīz gatavs. Visi muižnieki, visi augstmaņi, kas vien toreiz bija pie viņa, pat de La-Nū kungs, kurš, kā jau tas zināms, nekad nav bijis maigs pret karavīru (jo La-Nū sasaista, bet neatraisa)',— visi kapteiņi lūdza admirāli, lai mani apžēlo; bet viņš pavisam noteikti atteicās to darīt. Vilka velna! Bija gan viņš toreiz dusmīgs! Košļā savu zobu irbuli aiz niknuma. Un — jūs jau zināt parunu: Dievs, pasargi mīts no Monmoransi kunga tēvreizēm un admirāļa kunga zobu irbuļa!

—  Dievs, piedod man!— viņš sacīja:— bet šī laupītgriba ir jāizdeldē, kamēr viņa vēl maza meitene; ja atļausim viņai izaugt par lielu dāmu, tad viņa izdeldēs mūs.— Tikmēr arī mācītājs jau klat ar savu «grāmatu» padusē un mūs abus pieved zem labi zināma ozola. .. Man liekas, ka es to vēl tagad redzu — zars uz priekšu padevies, it kā tīšām tam nolūkam tur izaudzis; man kaklā uzmet cilpu … Cik reižu es šo cilpu atceros, man rīkle kļūst sausa kā poss.

—  Še, atveldzē,— sacīja Mila un piepildīja līdz malām stāstītāja glāzi.

Kapteinis to izdzēra vienā guldzienā un turpināja:

—  Es pats sevi uzlūkoju jau ne vairāk, ne mazāk vērtu kā jebkuru ozolzīli, kad man iekrita prātā vēl pasacīt admirālim:

«Bet, monsenjor, vai gan tā pakar cilvēku, kas komandējis drošsiržus brīvprātīgos pie Drē?» Es redzēju, kā viņš nolauza savu zobu irbuli un paņēma jaunu. «Labi,» es sev sacīju, «tā ir laba zīme.» Viņš piesauca klāt kapteini Kormjē un klusām tam kaut ko sacīja. Tad uzsauca tiesnesim:

«Pie lietas! Pakariet šo cilvēku!»

Pēc tam viņš novērsās. Mani ari uzrāva pie zara no visas tiesas; bet krietnais Kormjē izrāva zobenu un pārcirta auklu, tā ka es novēlos no sava zara sarkans kā novārīts vēzis.

—  Apsveicu jūs, ka tik lēti tikāt cauri,— Meržī sacīja.

Viņš vērīgi noskatījās kapteinī un, šķita, jutās mazliet

neveikli, atrazdamies tāda cilvēka sabiedrībā, kas tiešām bija pelnījis karātavas; bet tajos nelaimīgajos laikos noziegumi tika izdarīti tik bieži, ka nebija iespējams spriest par tiem tik stingri, kā tas tiktu darīts tagad. Vienas partijas varmācība it kā zināmā mērā attaisnoja otras atriebību, un reliģiskais ienaids noslāpēja gandrīz katru nacionālās vienības apziņu. Turklāt, lai mēs būtu patiesi, jāteic, ka Milas jaunkundzes (kura viņam likās aizvien skaistāka) paslepā koķetēšana un vīna tvaiki, kuri iedarbojās uz viņa jaunajām smadzenēm daudz stiprāk nekā uz reiteru norūdītajiem pauriem,— tas viss izraisīja Meržī sevišķu iecietību pret saviem galdabiedriem.

—  Es slēpu kapteini vairāk nekā nedēļu segtā ratu kulbā,— sacīja Mila,— un ļāvu viņam no tiem izkāpt tikai naktī.

—  Un es,— piebilda Trudliene,— es viņain nesu ēst un dzert. Viņš ir te, un pats var to apliecināt.

—  Admirālis izlikās, it kā ļoti dusmotos uz Kormjē, bet tas viss bija tikai iepriekš izdomāta komēdija. Kas attiecas uz mani, es ilgi turējos armijas aizmugurē, nedrīkstēdams rādīties admirālim acīs. Pēdīgi pie Loņakas aplenkuma viņš uzgrūdās man virsū tranšejās un sacīja:

«Dītrih, draugs, tā kā tu neesi pakārts, tad ej, lai tevi nošauj.»

Viņš rādīja man uz iegrauto mūri. Es sapratu, ko viņš ar to gribēja sacīt, metos drosmīgi uzbrukumā un otrā dienā Galvenajā ielā stādījos viņam priekšā, turēdams rokā savu cauršauto cepuri.

«Monsenjor,» es viņam teicu, «esmu šodien gluži tāpat nošauts kā toreiz pakārts.»

Viņš pasmaidīja un atdeva man savu maku, teikdams:

«Še tev jaunai cepurei.»

No tā laika mēs arvien esam bijuši labi draugi. Ak, Loņakā tā nu gan bija laupīšana! Man siekalas tek, par to atminoties vien.

—  Kas par skaistiem zīda tērpiem!— iesaucās Mila.

—  Cik daudz skaistas veļas!— izsaucās Trudhene.

—  Kā mēs metāmies lielajā klosterī pie mūķenēm!— sacīja kornets.— Divsimt jātnieku-arkebūznieku zem viena jumta ar simt mūķenēm!. ..

—  Vairāk nekā divdesmit atteicās no pāvesta ticības,— sacīja Mila,— tik ļoti viņām iepatikās hugenoti.

—  Tur tikai bija,— iesaucās kapteinis,— tur tikai jums vajadzēja redzēt mūsu arguletus[57] , ejot uz dzirdītavu ar priesteru rizām mugurā, un mūsu zirgus, ēdot auzas 110 altāriem, bet mūs pašus, dzerot baznīckungu labo vīnu no sudraba biķeriem!

Viņš pagrieza galvu, lai pieprasītu vēl dzērienu, un ieraudzīja krodzinieku, kurš stāvēja saliktām rokām un pret debesīm paceltām acīm, pilnām neizsakāmu šausmu.

—  Plānprātiņš!— sacīja dūšīgais Dītrihs Hornšteins, raustīdams plecus.— Kā cilvēks var būt tik liels muļķis un ticēt visām tām pliekanībām, ko stāsta šie pāvesta priesteri! Ziniet, de Meržī kungs, Monkontūras kaujā es ar pistoli nošāvu kādu Anžū hercoga svītas muižnieku; novelkot viņam kamzoli, zināt,

ko es atradu viņam uz vēdera? Lielu gabalu zīda, visu aprakstītu svēto vārdiem. Viņš bija ticējis, ka tas viņu pasargāšot no lodēm. Pie velna! es viņam pierādīju, ka nav tāda skapulāra, ko nepārsistu protestanta lode.

—  Jā, skapulāri,— pārtrauca viņu kornets,— bet manā dzimtenē pārdod rakstu zīmēm klātus pergamentus, kas droši aizsargā gan pret svinu, gan dzelzi.

—  Es sev vislabāk izvēlētos laba tērauda bruņukreklu, — sacīja Meržī,— tādu, kādus gatavo Jakobs Lešo Nīderlandē.

—  Klausieties,— atsāka kapteinis,— nevar tomēr noliegt, ka nebūtu iespējams padarīt sevi neievainojamu. Es jums apgalvoju, ka pats pie Drē redzēju muižnieku, kuram lode bija trāpījusi taisni krūtīs; viņš mācēja pagatavot ziedi, kas padara neievainojamu, un bija ieberzējies ar to zem sava bifeļādas kamzoļa; un lode nebija viņam atstājusi pat ne tādu melnu vai sarkanu zīmīti, kāda paliek pēc kontūzijas.

—  Vai jums nešķiet ticamāk, ka pati bifeļāda šai gadījumā būs lodes spēku vājinājusi?

—  Ak, jūs franči, jūs nekam negribat ticēt! Bet ko jūs teiktu, ja jūs — tāpat kā es — būtu redzējuši, kā Silēzijas žandarms turēja uz galda roku un neviens ne ar kādiem naža cirtieniem nevarēja to ievainot? Jūs smejaties un neticat, ka tas iespējams? Pavaicājiet Milai. Jūs taču redzat šo skuķi? Viņa ir no zemes, kurā tikpat daudz burvju kā šai zemē mūku. Viņa var pastāstīt jums šausmīgus notikumus. Dažreiz garos rudens vakaros, kad apsēžamies klajā laukā ap ugunskuru, viņa stāsta mums tādus notikumus, ka man mati ceļas stāvus.

—  Es būtu sajūsmināts, ja arī varētu kādu no tiem paklausīties,— sacīja Meržī.— Daiļā Miia, neliedziet man šo prieku.

—  Jā, Mila,— kapteinis sacīja,— pastāsti mums kādu notikumu, kamēr mēs pabeidzam tukšot šīs pudeles.

—  Tad klausieties,— sacīja Mila,— bet jūs, jaunais muižnieka kungs, kurš nekam neticat, esiet tik laipns un paturiet savas šaubas pats sevī.

—  Kā jūs varat teikt, ka es nekam neticu?— atbildēja viņai klusītēm Meržī.— Godavards, es ticu, ka jūs esat mani jau apbūrusi, jo es esmu jūsos iemīlējies līdz ausīm.

Mila viņu maigi atbīdīja nost, jo Bernāra lūpas tikko neskāra viņas vaigu; tad, pametusi ātru skatienu pa labi un pa kreisi, lai pārliecinātos, vai visi viņu klausās, viņa iesāka tā:

—  Jūs, kaptein, bez šaubām, esat bijis Hamelnā?

—  Ne reizi.

—  Un jūs, kornet?

— Arī ne reizi.

—  Kā!— tad te nav neviena, kas būtu bijis Hanielnā?

—  Es vienu gadu tur nodzīvoju,— atsaucās kāds jātnieks, pienākdams tuvāk.

—  Labi. Tu, Frici, vai tu esi redzējis Hamelnas baznīcu?

—  Simtiem reižu.

—  Un tās krāsainos logus?

—  Protams.

—  Un ko tu redzēji uzgleznotu šajos logos?

—  Logos? … Kreisajā logā, man šķiet, tur bija liels, melns cilvēks, kas spēlē flautu, un mazi bērni skrien viņam nopaka).

—  Gluži pareizi. Un nu es jums pastāstīšu par šo melno cilvēku un šiem bērniem.

«Tas atgadījās pirms daudziem gadiem, kad Hamelnas pilsoņus kādu gadu bija apsēdušas žurku briesmas. Viņas nāca no ziemeļiem tik neskaitāmiem bariem, ka zeme kļuva melna un pat braucēji ar saviem zirgiem neuzdrošinājās šķērsot šo ceļu, pa kuru viņas pārvietojās. Viss tika nograuzts līdz pēdējam, un izēst spīķerī mucu labības viņām bija nieka lieta, tāpat kā man izdzert šo glāzi laba vīna.»

Viņa iedzēra, noslaucīja lūpas un turpināja:

«Žurku slazdi, peļu slazdi, lamatas, indes — viss bija veltīgi. No Brēmenes pasūtīja kuģi ar tūkstots simt kaķiem, bet tas neko nelīdzēja. Ja tūkstoti žurku nonāvēja, desmit tūkstoši vēl rijīgāku nekā pirmās uzradās vietā. Vārdu sakot, ja nebūtu radies šim mērim pretlīdzeklis, Hamelnā nepaliktu pāri ne grauda un visi iedzīvotāji būtu nomiruši badā.

Un, lūk, kādu piektdienu pie pilsētas birģermeistara ierodas garš vīrietis, kalsns, saulē iededzis, lielām acīm, mute līdz ausīm, tērpies sarkanā kamzolī, smailu cepuri galvā, kājās platas bikses ar lentēm, pelēkas zeķes un kurpes ar ugunssarkanām lentītēm. Pie sāniem viņam bija maza ādas somiņa. Man liekas, es viņu redzu vēl tagad.»

Visu skatieni neviļus pievērsās sienai, kurp cieši lūkojās Mila.

—  Tātad jūs viņu redzējāt?— Meržī jautāja.

—  Ne es, bet mana vecmāmiņa; viņa atminējās to tik labi, ka būtu varējusi uzzīmēt viņa portretu.

—  Un ko viņš birģermeistaram sacīja?

—  Viņš piedāvāja viņam par simt dukātiem izglābt pilsētu no šīs postošās sodības. Jūs sapratīsiet, ka birģermeistars un pilsētas iedzīvotāji viņam tūdaļ sita saujā. Tūdaļ svešinieks izņēmis no savas somiņas bronzas flautu un nostājies uz tirgus laukuma baznīcas priekšā, bet, ievērojiet labi — pagriezdams tai muguru, un sācis pūst kādu savādu, ērmīgu melodiju, kādu neviens vācu flautists vēl nekad nebija spēlējis. Un, lūk, tikko

izdzirdušas šo melodiju, no pagrabiem un alām mūros, no spāru un jumtu dakstiņu apakšas žurkas Un peles simtiem un tūkstošiem saskrien ap viņu. Bez apstajas spēlēdams, svešinieks dodas uz Vēzeras upi un tur, novilcis bikses, iebrien ūdenī, bet žurkas visas viņam paka] un tur arī noslīkst. Visā pilsētā bija palikusi tikai viena vieniga, un jūs tūda| ari redzēsiet, kāpēc. Burvis — jo viņš bija burvis — uzsaucis kādai atpalikušai žurkai, kura vēl nebija iegājusi Vēzerā, kāpēc Klauss, sinnā žurka, vēl neesot atnākusi.

«Senjor,» atbildējusi žurka, «viņa ir tik veca, ka nespēj vairs paiet.»

«Tad aizej tu pati viņu sameklēt,» atbildēja burvis. Un žurka metusies atpakaļ uz pilsētu, no kurienes atkal drīz atgriezusies ar otru, tuklu, sirmu un vecu: tik vecu, tik vecu, ka tā nespējusi vairs pavilkties. Un jaunaka žurka vilkusi veco aiz astes, tā pēdigi arī šīs abas iegājušas ūdenī un noslīkušas tapat kā viņu biedrenes. Tā pilsēta uzreiz tikusi no tām tīra. Bet, kad pēc tam svešinieks aizgajis uz domes namu, lai saņemtu apsolīto algu, birģermeistars un pilsoņi, prātodami, ka viņiem vairs nav no žurkām ko bīties, un iedomādamies, ka ar kaut kādu tukšinieku bez aizstāvjiem var lētāk tikt galā, nekautrējušies viņam piedāvāt solītā simta vieta tikai desmit dukātu. Viņš nebijis mierā: viņi to sūtījuši pie joda. Viņš draudējis, ka piespiedīšot samaksāt vēl daudz dārgāk, ja tie precīzi neizpildīšot līgumu. Pilsoņi par šiem draudiem skaļi smējušies un izsvieduši viņu pa durvim, nosaukdami par krietno žurku ķērāju — lamuvārdu, ko pilsētas bērni atkārtojuši, skriedami viņam nopakaļ līdz pat Jaunajiem Vārtiem. Bet nākamajā piektdienā, pusdienas laikā, svešinieks atkal ieradies tirgus laukumā — šoreiz ar purpursarkanu cepuri, kurai malas ērmoti izlocītas. Tur viņš atkal izvilcis 110 somas flautu, bel gluži citādu nekā pagājušo reizi, un — tikko viņš sācis spelet, visi pilsētas zēni no sešu līdz piecpadsmit gadu vecumam devušies viņam pakaļ un līdz ar viņu izgājuši pa pilsētas vārtiem.

—  U11 Hamelnas iedzīvotāji ļāva viņam tos aizvest?— reizē ievaicājas Meržī un kapteinis.

—  Viņi sekojuši tiem līdz pat Kopenbergas kalnam, kamēr nonākuši pie kādas alas, kura tagad aizbērta. Spēlmanis iegājis alā un visi bērni viņam nopakaļ. Kadu laiku bijušas sadzirdamas viņa flautas skaņas, pamazam tās kļuvušas klusākas, beidzot apklusušas pavisam. Bērni bija pazuduši, un kopš tā laika par viņiem nav nekādu ziņu.

Čigāniete apklusa, lai vērotu klausītāju sejās iespaidu, kādu atstājis viņas stāsts.

Hamelnā pabijušais reiters tagad ierunājās un sacīja:

—       Viss šis notikums ir tik patiess, ka Hamelnā, runājot par kaut ko ievērojamu, vēl tagad saka: «Tas notika divdesmit vai desmit gadu pēc mūsu bērnu aiziešanas … Fon Falkenšteins izlaupīja mūsu pilsētu sešdesmit gadu pēc mūsu bērnu aiziešanas.»

—       Bet visinteresantākais ir tas,— sacīja Mila,— ka tajā pašā laikā tālu no turienes, Transilvānijā, esot parādījušies bērni, kas labi runājuši vāciski un kas nezinājuši pateikt, no kurienes viņi atnākuši. Viņi tur apprecējušies un iemācījuši saviem bērniem vācu valodu, ar ko tad arī izskaidrojams tas, kāpēc Transilvānijā vēl šodien runā vāciski.

—       Un tie ir Hamelnas bērni, tie paši, kurus velns turpu aizvedis.'— smaidīdams vaicaja Meržī.

—       Ls zvēru pie debess, ka tas ir taisnība!— iesaucās kapteinis.— Jo es esmu bijis Transilvānijā un zinu it labi, ka tur runā vāciski, turpretim visā pārējā apkārtnē buldurē velns zina kādā pekles žargonā.

Kapteiņa pierādījums nebija sliktāks par dažu labu citu.

—  Gribat, lai es jums pazīiēju nākotni?— Mila jautaja Meržī.

—       Labprat,— atbildēja Meržī, aplikdams kreiso roku ap čigānietes vidukli, bet labās rokas plaukstu pastiepdams zīlēšanai.

Mila klusu lūkojās tajā gandrīz piecas minūtes, šad tad domīgi pašūpodama galvu.

—       Nu, daiļais bērns? Vai es iegūšu sev par mīļāko sievieti, kuru es mīlu?

Mila uzsita viņam uz delnas knipi.

—       Laime un nelaime,— viņa sacīja.— Zilas acis nesīs tev labu un ļaunu. Visļaunākais tomēr tas, ka tu izliesi pats savas asinis.

Kapteinis un kornets cieta klusu, kā likās, abi vienlīdz satraukti par šī pareģojuma drūmajām beigām.

Krodzinieks, nomaļus stāvēdams, meta plašus krustus.

—       Es ticēšu, ka tu tiešām esi burve,— sacīja Meržī,— ja tu vari man pateikt, ko es tūlit darīšu.

— Tu mani noskūpstīsi,— Mila iečukstēja viņam ausī.

—  Tiešām pareģei— izsaucās Meržī, viņu noskūpstīdams.

Viņš turpināja sarunāties pavisam klusu ar daiļo pareģi, un

viņu labā saprašanās likās pieaugam ar katru minūti.

Trudhene paņēma ko līdzīgu mandolīnai, kurai bija gandrīz visas stīgas, un uzsāka kādu vācu maršu. Pēc tam, redzēdama apkārt sastājušos kareivjus, viņa nodziedāja savā valodā kadu kara dziesmu, kuras piedziedājumu reiteri pilnā kaklā bļāva līdz. Ari kapteinis, viņas piemēra aizrauts, sāka dziedāt tādā balsī, ka vai stikli plīsa, vecu hugenotu dziesmiņu, kuras melodija nebija mazāk barbariska par tās vārdiem:

Kondē vairs nav, Viņš ir nokauts jau. Mūsu admirālis par to Kopā ar Larošfuko Braši seglos vēl sēž, Pāvestniekus tēš un mēž, Tēš, mēž, tēš, tēš, tēš!

Drīz visi reiteri, vīna apskurbuši, sāka vilkt katrs savu dziesmu. Grīda bija piemētāta šķīvju un pudeļu lauskām; virtuve dunēt dunēja lāstos, smieklos un bakhiskās dziesmās. Drīz tomēr Orleānas vīna tvaiku izsauktais miegs lika šīs bakhanālijas dalībnieku lielākai daļai izjust savu spēku. Kareivji nogūlās uz soliem; kornets, nolicis aiz durvīm divus sargus, aizvilkās streipuļodams uz savu gultu; kapteinis, kurš vēl nebija pazaudējis spēju iet taisni uz priekšu, bez grīļošanās uzkāpa pa kāpnēm, kuras veda uz saimnieka istabu, ko viņš kā labāko visā krogā bija izvēlējies sev.

Bet Meržī un čigāniete? Jau pirms kapteiņa dziesmas viņi bija nozuduši, gan viens, gan otrs.

II

## Otrā rītā pēc dzīrēm

Nesējs:

Es jums saku,

savu naudu es gribu tūlīt.

Moljērs, Smieklīgas daiļavas

Bija jau liela diena, kad Meržī pamodās, galva viņam bija mazliet neskaidra no iepriekšējā vakara atmiņām. Drēbes nekārtīgi izmētātas istabā, ceļasoma vaļā uz grīdas. Pacēlies gultā sēdus, viņš, galvu berzēdams, uzlūkoja apkārt valdošo jucekli, it kā lai sakārtotu savas domas. Viņa vaibsti pauda reizē nogurumu, izbrīnu un nemieru.

Uz akmens kāpnēm, kas veda viņa istabā, atskanēja smagi soļi. Durvis bez pieklauvēšanas atvērās, un ienāca krodzinieks. Viņa seja bija vēl īgnāka nekā vakar, bet acīs tagad baiļu vietā viegli varēja saskatīt ļaunu nekaunību.

Viņš parlaida skatienu istabai un pārkrustījās, it kā šausmu pārņemts par šo nekārtību.

—  Ak, jaunais kungs!— viņš iesaucās,— vēl gultā? Celsimies nu — mums jānokārto rēķini.

Meržt, drausmīgi žāvādamies, nolaida kāju uz grīdas.

—  Kālab še tāda nekārtība? Kāpēc mana soma vaļā?— viņš jautāja gandrīz tikpat neapmierinātā balsī kā krodzinieks.

—  Kālab, kālab? Kā lai es to zinu? Kāda man daļa par jūsu somu? Jūs man esat apgriezuši visu māju otrādi! Bet — svētais Eistāhijs mans liecinieks!— jūs man to samaksāsiet.

Kamēr viņš runāja, Meržī vilka kājās savas īsās platās, spilgti sarkanas bikses, un, viņam kustoties, no vaļējās kabatas izkrita maks. Domājams, ka skaņa, tam nokrītot, bija tāda, kādu Meržī, kā likās, nebija gaidījis, jo viņš trauksmīgi to uzķēra un atvēra vaļā.

—  Es esmu apzagts!— viņš iekliedzās, pagriezdamies pret krodzinieku.

Divdesmit zelta ekiju vietā tagad makā bija palikuši tikai divi.

Kroga saimnieks Eistāhijs paraustīja plecus un nicīgi pavīpsnāja.

—  Es esmu apzagts!— atkartoja Meržī, steidzīgi apsiedams savu jostu.

—  Man šai makā bija divdesmit zelta ekiju, un es prasu, lai tie man tiktu atdoti: jūsu mājā es taču esmu apzagts.

—  Pie manas bardas! es par to varen priecājos,— atsaucās krodzinieks nekaunīgi.— Tas jūs iemācīs, kā saieties ar raganām un zaglēm. Bet,— viņš piebilda klusāk,— tāds tādu jau atrod. Visi šie Grēva laukuma karātavu putni, zagļi, ķeceri un burvji cits citu pazīst un saietas.

—  Ko tu teici, blēdi?— iekliedzās Meržī, vēl jo vairāk saniknots tāpēc, ka iekšķīgi juta krodzinieka pārmetumā arī labu daļu taisnības, un kā jau jebkurš cilvēks, kuram nav taisnība, steidzās izmantot gadījumu uzsākt ķildu.

—  Es saku,— teica krodzinieks, paceldams balsi un sizdams dūri uz ciskas,— es saku, jūs manā mājā visu esat sadauzījuši, es pieprasu, lai jūs man to samaksātu līdz pēdējam sū.

—  Es maksāšu tik, cik no manis pienākas, un vairāk ne liāra. Kur ir kapteinis Korn … Hornšteins?

—  Man ir izdzerts,— turpināja kroga saimnieks Eistāhijs, kliegdams arvien skaļāk.— Man ir izdzerts vairāk nekā divsimt pudeļu laba, veca vīna, un jūs man par to atbildēsiet.

Meržī bija jau apģērbies.

—  Kur kapteinis?— viņš sauca pērkonīgā balsī. -v

—  Projām jau vairāk neka pirms divām stundām, un lai viņš skrien pie velna a>" visiem hugenotiem, kamēr mēs pēdīgi izcepsim viņus visus uz sarta!

Spēcīga pļauka bija vienīgā atbilde, ko Meržī šaja brīdī varēja atrast.

Pārsteigums un sitiena spēks lika krodziniekam atkāpties divus soļus. No viņa bikšu kabatas rēgojās liela dunča kaula spals; viņš gribēja to satvert. Bez šaubām, būtu notikusi liela nelaime, ja viņš padotos sava niknuma pirmajai dziņai. Bet viņa saprats pārspēja dusmas, redzot, ka Meržī sniedzās pār gultas galvgali, kur karājās garš zobens. Viņš tūdaļ atteicas 110 nevienādās cīņas, skriedams pa galvu pa kaklu lejā un kliegdams pilnā rīklē:

—  Laupītāji! Uguns! Palīgā!

Palicis cīņas laukā kā uzvarētājs, tomēr nemierīgs par savas uzvaras sekām, Meržī apsprādzēja jostu, aizbāza aiz tās savas pistoles, aizslēdza somu un, nesdams to rokā, nolēma doties pie tuvākā tiesneša iesniegt sūdzību. Viņš jau bija atvēris durvis un izgājis uz pirmā kāpņu pakāpiena, kad negaidot vesels ienaidnieku pulks stājās viņam pretī.

Pirmais nāca krodzinieks ar vecu alebardi rokā; tad — trīs pavārēni ar dzelzs iesmiem un nūjām; arjergardu izveidoja kāds kaimiņš ar sarūsējušu arkebūzu. Nedz viena, nedz otra puse tik pēkšņu satikšanos nebija gaidījusi. Tikai pieci seši pakāpieni šķīra abas naidīgās puses.

Meržī izlaida no rokas somu un satvēra vienu 110 pistolēm. Šī pretinieka naidīga kustība parādīja kroga saimniekam Eistāhi- jain un biedriem, cik viņu kaujas spēku izvietojums ir nepilnīgs. Kā persieši pie Salamīnas, viņi nebija parūpējušies izvēlēties pozīciju, kur viņu skaitlisko pārsvaru varētu izmantot izdevīgāk. Vienīgais cilvēks viņu vienībā, kam bija šaujamierocis, nevarēja izšaut, neievainodams savus biedrus, kuri gaja tam pa priekšu, turpretī hugenota pistoles apdraudēja kāpnes visā garumā un, likās, varēja notriekt visus ar vienu šāvienu. Līdz viņiem izskanēja troksnis, kāds radās, Meržī uzvelkot pistoles gaili, un šī skaņa viņiem šķita tikpat briesmīga kā pats šāviens. Ar neapzinatu kustību ienaidnieka kolonna apsviedās apkārt un metās virtuvē atrast tur plašāku un izdevīgāku kaujas lauku. Jukās, kas neizbēgamas katrai bēgšanai, krodzinieks, gribēdams pagriezt alebardi, pats ar kāju aiz tās aizķērās un pakrita. Kā augstsirdīgs pretinieks nevēlēdamies lietot savus ieročus, Meržī apmierinājās ar to, ka svieda bēgļiem nopakaļ savu ceļasomu, kura, veldamās uz tiem kā klints bluķis un paātrinādama savu kustību no pakāpiena uz pakāpienu, noslēdza šo atkāpšanos. Kāpnes kļuva tukšas no ienaidniekiem, un vienīgi alebarde palika guļot uz tām kā trofeja.

Meržī ātri nokāpa virtuvē, kur ienaidnieks jau bija pārkārtojies vienā līnijā. Arkebūzas īpašnieks turēja savu ieroci paceltu un pūta tās aizdegto degli. Krodzinieks, viss vienās asinīs, jo krizdams bija spēcīgi sasitis degunu, turējās aiz saviem draugiem kā ievainotais Menelajs aiz grieķu rindām. Makaona vai Padalira vietā viņa sieva, izspūrušiem matiem un atrisušu aubīti, netīrā servjetē slaucīja viņa seju.

Meržī ātri bez stomīšanās izlēma, kas darāms. Viņš devās taisni pie arkebūzas turētāja un pielika pistoles stobru viņam pie krūtīm.

—  Met zemē degli, vai arī tu mirsi!— viņš uzsauca.

Deglis nokrita zemē, un Meržī, uzminis ar savu zābaku

degošajam auklas galam, to apdzēsa. Tūdaļ arī pārējie dumpinieki reizē nolika ieročus. Tagad Meržī vērsās pie krodzinieka.

—  Mazā pārmācība, ko jūs saņēmāt no manis,— viņš teica,— iemācīs jūs apieties ar saviem viesiem mazliet pieklājī- gāk. Ja man tiktos, es liktu vietējam tiesnesim noņemt jūsu izkārtni, bet es neesmu ļauns. Nu, cik tad jums no manis pienākas?

Tētiņš Eistāhijs, redzēdams, ka viņš ir nolaidis savai bīstamajai pistolei gaili un aizbāž to aiz jostas, atguva atkal daļu agrākās drosmes un, asinis slaucīdams, skumji murmināja:

—  Sadauzīt traukus, piekaut cilvēkus, sasist krietniem kristīgiem degunus .. taisīt elles traci … es nezinu, kā to visu godīgam, cilvēkam var atlīdzināt.

—  Pagaidiet,— smaidot pārtrauca viņu Meržī.— Par jūsu saplacināto degunu,— viņš teica,— es maksāšu tik, cik tas pēc manām domām vērts. Par sasistajiem šķīvjiem — griezieties pie reiteriem, tas ir viņu roku darbs. Atliek uzzināt tikai, cik es jums esmu parādā par vakardienas vakariņām.

Krodzinieks skatījās te uz savu sievu, te uz pavārēniem un kaimiņu, it kā meklēdams padomu un aizstāvi.

—  Reiteri, reiteri,— viņš teica,— no tiem naudu dabūt nav tik viegli. Kapteinis man iedeva trīs livrus, un kornets iespēra ar kāju.

Meržī izņēma vienu no atlikušauem zelta ekijiem.

—  Te būs,— viņš teica.— Šķirsimies pa draugam.— Un viņš pasvieda ekiju Eistāhija tētiņam. Tas nepastiepa roku un nevērīgi ļava naudai, nokrist uz grīdas.

—  Vienu ekiju,— viņš izsaucās,— vienu ekiju par simt sasistām pudelēm! Par visas mājas izpostīšanu vienu ekiju! Piekauj cilvēkus un — vienu ekiju!

—  Vienu ekiju! Tikai vienu ekiju!— piebalsoja arī sieva gaudulīgā balsī.— Pie mums nāk katoļu muižnieki, kas arī pie reizes mazliet patrokšņo, sadauza; bet tie vismaz tad arī zina ko kura lieta maksā.

Biītu Bernāram makā kaut kas vairāk, viņš, bez šaubām, parūpētos par savas partijas un reliģijas labo slavu.

—  Var gan būt,— viņš atbildēja sausi,— bet tad šie katoļu muižnieki nav tikuši apzagti. Nu, izlemiet; ņemiet šo ekiju vai arī nedabūsiet nekā.

Viņš paspēra soli, it kā gribēdams pacelt naudu. Krodzinieks to tūdaļ paķēra.

—  Labi! Atvediet kāds manu zirgu; un tu pamet to dzelzs iesmu un atnes manu somu.

—  Jūsu zirgu, kungs?— teica kāds Eistāhija tētiņa kalps, savilkdams seju smīnā. Krodzinieks, par spīti savam sarūgtinājumam, pacēla galvu, un viņa acis uz mirkli iegailējās ļaunā priekā.

—  Es pats jums to atvedīšu, mans labais senjor. Es atvedīšu jums jūsu krietno zirgu.— Un viņš devās laukā, vēl vienmēr turēdams servjeti pie deguna. Meržī viņam sekoja.

Kāds gan bija viņa pārsteigums, kad sava skaistā, sarkanbrūnā zirga vietā, uz kura viņš bija aijājis, ieraudzīja dārku zirģeli, vecu, apdauzītiem ceļgaliem, platas rētas izķēmotu galvu! Smalko Flandrijas samta seglu vietā viņš ieraudzīja apkaltus ādas seglus, kādus lietoja kareivji.

—  Ko tas nozīmē? Kur tad mans zirgs?

—  Lai jūsu godība ir tik laipna apvaicāties par to protestantu reiteru kungiem,— atbildēja krodzinieks ar liekuļotu pazemību.— Augsti godātie ārzemnieki aizveda to sev līdzi: jādomā, viņi būs pārskatījušies aiz lielās līdzības.

—  Lielisks zirgs!— teica viens no pavārēniem.— Deru, viņam nebūs vairāk kā divdesmit gadu.

—  Neviens nenoliegs, ka tas — īsts kara zirgs,— teica otrs,— redziet, ar kādu zobena cirtienu viņš dabūjis pa pieri.

—  Kas par skaistu spalvu,— piebalsoja trešais,— īsts mācītāja talārs, balts ar melnu.

Meržī iegāja stallī, kuru atrada tukšu.

—  Kāpēc jūs pieļāvāt, ka manu zirgu aizved?— viņš iekliedzās dusmās.

—  Dievs sodi, muižnieka kungs,— atbildēja kalps, kurš parzi- nāja .stalli,— zirgu paņēma trumetnieks un teica man, ka jūs abi esot vienojušies zirgus samainīt.

Meržī smaka vai nost aiz dusmām un savā nelaimē nezināja, kam brukt virsū.

—  Es uzmeklēšu kapteini?— viņš izdvesa caur zobiem,— un viņš šim zaglim gan parādīs!. . .

—  Droši vien, leica krodzinieks,— jūsu godība darīs labi; jo šis kapteinis .. . kā taču viņš saucās? . . . Viņam vienmēr bija godīga cilvēka seja.

Meržī jau pats bija pārliecināts, ka zādzība izdarīta ar kapteiņa ziņu, ja vien tie pēc viņa pavēles.

—  Jūs varētu šo gadījumu izmantot,— piebilda krodzinieks,— un varētu dabūt atpakaļ no skaistās jaunkundzītes arī savus zelta ekijus. Viņa droši vien būs pārskatījusies, mazā gaismiņā saiņojot savas mantas.

—  Vai man piesiei jūsu godības ceļasomu jūsu godības zirgam?— jautāja staļļa puisis ļoti godbijīgā balsī, kas varēja novest līdz izmisumam.

Meržī saprata, ka, jo ilgāk viņš paliks še, jo vairāk nāksies ciest šo neģēļu izsmieklu. Kad soma bija uzsieta, viņš uzlēca nejaukajos seglos; bet zirgam, pamanot jaunu saimnieku, radās ļaunprātīga vēlēšanās pārbaudīt šā saimnieka jāšanas māku. Tomēr drīz vien zirģelis pārliecinājās, ka jātnieks ir ļoti veikls un mazāk nekā jebkad noskaņots paciest ta laipnos niķīšus. Tāpēc, pāris reižu izspārdījies pakaļkājām, par ko tika bagātīgi apveltīts ar sevišķi asiem piešu cirtieniem, zirdziņš sapratīgi nolēma pakļausit un devās straujos rikšos uz priekšu. Bet daļu sava spēka viņš bija jau izšķiedis cīņā ar jājēju, un ar viņu notika tas pats, kas mēdz notikt līdzīgā reizē ar katru kleperi; tas pakrita, ka saka, uz visām četrām. Mūsu varonis tūliņ uzcēlās, mazliet saņurcīts, bel vēl vairak saniknots par skaļajiem svilpieniem, kas skanēja viņam nopakaļ. Viņš brīdi pat šaubījās, vai negriezties atpakaļ un neatriebties, sadodot krietnu pērienu plakaniski ar zobenu, tomēr apdomājies viņš apmierinājās ar to, ka izlikās, it kā nedzirdētu apvainojumus, kurus tam sūtīja no tālienes, un lēnītiņām turpinaja ceļu uz Orleanas pusi, pa gabaliņu viņam sekoja zēnu bars — no kuriem lielākie dziedāja dziesmiņu par Žanu P e t a k e n u , bet mazākie kliedza, cik jaudas: Sit hugenotu! Sit hugenotu! Uz sārta!

Diezgan bēdīgi kādu pusjūdzi noklibojis, viņš nosprieda, ka šodien viņam droši vien neizdosies reiterus panākt; ka viņa zirgs, bez šaubām, būs jau pārdots; ka beigu beigās vairāk nekā apšaubāmi, ka šie kungi piekritīs viņam to atdot. Pamazām viņš samierinājās ar domu, ka zirgs ir zaudēts uz visiem laikiem. Un, tā kā šaja gadījumā viņam uz Orleānas ceļa nebija nekas darāms, viņš nogriezās uz Parīzi vai, pareizāk sakot, uz kādu sānceļu, lai nebūtu vēlreiz jājāj gar nelaimīgo mājvietu, viņa neveiksmju liecinieci. Nebūdams sentimentāls un paradis jau sen visos dzīves notikumos saredzēt arī tās labo pusi, Meržī secināja, ka, visumā ņemot, ir vēl ļoti laimīgs, ka ticis tik viegli vaļā. Viņu taču varēja apzagt galīgi, pat noslepkavot, turpretī tagad viņam vēl atlika viens zelta ekijs, gandrīz visa manta un arī,zirgs, lai gan neglīts, tomēr tads, kas spēja viņu panest. Ja gribam būt atklāti, tad jāteic, ka atmiņas par daiļo Milu ne vienu reizi vien izvilināja viņa sejā smaidu. īsi sakot, pēc dažu stundu jājieiui un labām brokastīm viņš jutās gandrīz aizkustināts par šīs godīgās skuķes smalkjūtību, kura bija nocēlusi viņam tikai astoņpadsmit ekiju no maka, kurā bija divdesmit. Grūtāk viņam nācās samierināties ar skaista, sarkanbrūnā zirga zaudējumu; bet arī to nevarēja neatzīt, ka cits, par trumetnieku vēl vairāk rūdīts zaglis būtu aizvedis viņa zirgu, neatstādams citu tā vietā. Vakarā, īsi pirms vārtu slēgšanas, viņš ieradās Parīzē un apmetās kadā viesnīcā Senžaka ielā.

III

## JAUNIE GALMINIEKI

Jachimo .. The ring is won.

Posthumus. The stone's too hard lo come bV

Jachimo Not a wliit, Yuor lady being so easy Shakespeare, Cym- beline

Dodamies uz Parīzi, Meržī cerēja ar labām rekomendācijām griezties pie admirāļa Koliņī, dabūt vietu armijā, kura, kā runāja, došoties uz Flandriju šī lielā vadoņa vadībā. Viņš paļāvās uz to, ka viņa tēva draugi, kuriem viņš veda vēstules, atbalstīs viņa pūles, ievedīs karaļa Kārļa galmā un vēlāk arī pie admirāļa, ap kuru arī bija kas galmam līdzīgs. Meržī zināja, ka arī viņa brālis baudīja zināmu valdnieka uzticību, bet viņš vēl ļoti šaubījās, vai vajadzētu brāli sameklēt. Atteikšanās 110 hugenotiem bija Žoržu de Meržī gandrīz pilnīgi atšķēlusi no ģimenes, kurai nu viņš bija kļuvis svešinieks. Tā nebija vienīgā tolaik reliģisko uzskatu dēļ izārdītā ģimene. Žorža tēvs jau sen bija aizliedzis minēt viņa klātienē atkritēja vārdu, attaisnodams savu stingrību ar evaņģēlija teicienu: «Ja tava labā acs top tev par samaitāšanu, tad izrauj to.» Lai gan jaunais Bernārs nepiekrita šādai neiecietībai visā pilnībā, tomēr brāļa ticības maiņa arī viņam šķita kā kauna traips uz viņu ģimenes goda, un dabiski, ka brāļu maiguma jūtām bija jācieš 110 šādiem ieskatiem.

Pirms viņš nolēma, kā izturēties pret brāli, un pat vēl pirms viņš bija paspējis nodot ieteikuma vēstules, Meržī nosprieda, ka jāparūpējas par to, kā piepildīt savu tukšo naudasmaku, un šai nolūkā viņš izgāja no viesnīcas, lai dotos uz Senmišela tiltu pie kāda zeltkaļa, kurš bija viņa ģimenei parādā zināmu summu, kuru viņam bija uzdots atprasīt.

Tilta galā viņš sastapa dažus ļoti eleganti ģērbušos jaunekļus, kas, rokās saķērušies, aizšķērsoja gandrīz visu šauro eju, kurai gar abām pusēm balagāni un mazās bodītes stāvēja cita pie citas kā divi paralēli mūri, pilnīgi aizsegdamas upi 110 gājēju acīm. Šiem kungiem sekoja viņu sulaiņi, katrs nesdams rokā, maksti, vienu no tiem garajiem, abpusgriezīgajiem zobeniem, kurus sauca par «dueļiem», un dunci ar tik platu rokas aizsargu, ka to varēja lietot arī vairoga vietā. Bez šaubām, šie ieroči jaunajiem augstmaņiem likās par smagiem, bet varbūt arī, ka viņiem bija prieks parādīt visai pasaulei, ka viņiem ir grezni tērpti sulaiņi.

Viņi, likās, bija labā noskaņā; vismaz tā varēja domāt, dzirdot viņu nebeidzamo smiešanos. Ja tiem garām gāja labi ģērbusies sieviete, viņi to sveicināja tikpat pieklājīgi, cik nekaunīgi; toties dažiem no šiem aušām sagādāja prieku tas, ka tie grudās virsū nopietniem, melnos apmetņos tērptiem pilsoņiem, kuri alvirzījās malā, pusbalsī murminādami tūkstošiem lāstu par galminieku nekaunību. Tikai viens no viņu bara gāja, galvu noliecis, un likās nepiedalījās izpriecā.

— Dievs mani sodil Žorž!— iesaucās kāds no jaunekļiem, uzsizdams viņam uz pleca,— tu kļūsti gaužām garlaicīgs. Jau krietnu ceturtdaļstundu tu neesi atvēris muti. Tu laikam gribi kļūt par kartēziešu mūku?

Izdzirdis Žorža vārdu, Meržī nodrebēja, bet uzrunātā atbildi viņš nesadzirdēja.

—  Es deru uz simt pistolēm,— turpināja pirmais,— ka viņš būs iemīlējies kādā tikumības pūķī. Nabaga draugs! Man tevis žēl. Sastapt Parīzē cietsirdi skaistuli,— tā nu gan ir neveiksme.

—  Aizej pie pūšļotāja Rudbeka,— teica kāds cits,— viņš tev iedos mīlas dziru, lai viņa tevi iemīlētu.

—  Varbūt,— teica trešais,— varbūt mūsu draugs kapteinis ir iemīlējies kādā mūķenē. Šie velna hugenoti, vai viņi atgriezti ticībā vai ne, ir varen kāri uz debesu līgavām.

Balss, kuru Meržī tūliņ pazina, skumji atbildēja:

—  Pie velna! mīlestības dēļ es tā neskumtu. Bet,— viņš piebilda klusāk,— de Ponss, ar kuru es aizsūtīju vēstuli tēvam, ir atgriezies ar ziņu, ka tēvs joprojām stūrgalvīgi pretojas un negrib par mani ne dzirdēt.

—  Tavs tēvs ir veclaiku kaluma vīrs,— teica viens no jaunekļiem.— Viņš vēl ir viens no tiem vecajiem hugenotiem, kuri mēģināja ieņemt Ambuāzu.

Šajā brīdī kapteinis Žoržs, neviļus pagriezis galvu, ieraudzīja Meržī. Aiz pārsteiguma iekliegdamies, viņš metās tam pretī atplestām rokām. Meržī neapdomājās ne mirkli, izstiepa rokas tam pretī un nākamaja brīdī spieda to sev pie krūtīm. Varbūt, ja sastapšanās nebūtu tik neparedzēta, viņš lūkotu apbruņoties ar vienaldzību, bet nejaušiba atdeva dabai visas tās tiesības. No šī acumirkļa viņi uzlūkoja viens otru par draugiem, kas atkal satikušies pēc ilga ceļojuma.

Pēc apkampšanās un pirmajiem jautājumiem kapteinis Žoržs pagriezās pret saviem draugiem, no kuriem daži bija apstājušies un vēroja šo ainu.

—  Kungi,— viņš teica,— jūs redzat šo negaidīto tikšanos. Piedodiet, ka es jūs atstāšu, lai parunātos ar savu brāli, kuru neesmu redzējis gandrīz septiņus gadus.

—  Pie velna! Mēs ne dzirdēt negribam, ka tu mūs šodien atstātu. Pusdienas ir pasūtītas, un tajās arī tev jāpiedalās.— Un runātājs vienlaikus satvēra Žoržu aiz mēteļa.

—  Bevilam taisnība,— teica otrs.— Mēs tevi nelaidīsim.

—  Pie joda!— Bevils atsāka,— lai tavs brālis nāk mums līdzi. Viena laba galdabiedra vietā mums būs divi.

—  Atvainojiet mani,— tagad teica Meržī,— bet man šodien ir jāizpilda vairāki uzdevumi. Man jānodod vairākas vēstules …

—  Jūs tās nodosiet rīt.

—  Tās jānodod jau šodien, un . ..— viņš piebilda, smaidīdams un mazliet samulsis,— jāatzīstas, ka esmu patlaban bez naudas un— ko lai dara?— jāiet to sagādāt.

—  Ak! Tiešām laba atvainošanās, godavārds!— iesaucās visi reizē.— Mēs taču nepieļausim, ka jūs atteiksieties nākt pusdienās pie īstiem kristīgiem kā mēs, bet iesiet naudu aizņemties pie ebrejiem.

—  Skatieties, mans dārgais draugs,— sacīja Bevils, izteiksmīgi pažvadzinādams garu zīda maku, aizbāztu aiz jostas,— uzskatiet mani par savu mantzini. Pēdējās divās nedēļās man lieliski veicās kauliņu spēlē.

—  Iesim, iesim! Nav te ko stāvēt, iesim pusdienās pie Mora, — piebalsoja visi jaunie ļaudis.

Kapteinis uzlūkoja savu brāli, kas vēl nebija izlēmis, ko darīt.

—  Nieki! Vēstules nodot tev būs laika diezgan. Kas attiecas uz naudu,— man ir. Tātad nāc mums līdzi. Tu iepazīsies ar Parīzes dzīvi.

Meržī padevās. Brālis iepazīstināja viņu ar visiem draugiem pēc kārtas: ar baronu de Vodreiju un ševaljē de Rensī, ar vikontu de Bevilu un citiem. Viņi apbēra jauno pienācēju ar laipnībām, un viņš bija spiests ar visiem pēc kārtas saskūpstīties. Bevils noskūpstīja viņu pēdējais.

—  Ohol— viņš iesaucās,— Dievs lai mani soda, biedri, es manu ķecera smaku. Es lieku savu zelta ķēdi pret vienu pistoli, ka jūs esat protestants.

—  Tas tiesa, mans kungs, bet es neesmu tik labs protestants, kā vajadzētu.

—  Nu, lūk, vai es neatšķiru hugenotu starp tūkstošiem! Rauj vilks! Kādu nopietnu izskatu pieņem šie kalvinisti, kad tie runā par savu reliģiju.

—  Man šķiet, par šādiem jautājumiem nekad nevajadzētu runāt jokojoties.

—  Meržī kungam taisnība,— sacīja barons de Vodreijs.— Bet jums, Bevil,— gan jums kādreiz jūsu joki par svētām lietām atriebsies.

—  Paverieties mazliet šā svētuļa sejā,— Bevils sacīja Meržī,— viņš ir vislielākais netiklis no mums visiem un tomēr iedomājas reižu reizēm mums sprediķot.

—  Atļaujiet man, Bevil, būt tam, kas es esmu,— teica Vodreijs,— ja esmu netiklis, tad tikai tālab, ka nevaru apvaldīt savu miesu, bet es vismaz cienu to, kas ir cienījams.

—  Es — es cienu ļoti… savu māti. Viņa ir vienīgā godīgā sieviete, ko pazīstu. Pie tam, mans draugs,— katoļi, hugenoti, pāvestnieki, ebreji vai turki,— man viss viens. Es par viņu strīdiem bēdāju tikpat daudz kā par salauztu piesi.

—  Bezdievis,— nomurmināja Vodreijs un pārkrustīja sev muti, tomēr noslēpdams to, cik labi varēdams, zem mutautiņa.

—  Tev jāzina, Bernār,— teica kapteinis Žoržs,— ka mūsu vidū tu neatradīsi tadu strīdnieku kā slavenais Teobalds

Volfšteiniuss. Mēs nepiešķiram teoloģiskām sarunām sevišķu vērību un savu laiku izlietojam, paldies dievam, daudz labāk.

—  Varbūt,— atbildēja Meržī mazliet paasi,— varbūl tev būtu bijis noderīgāk, ja tu vērīgāk ieklausītos, ko saka cienījamais mācītājs, kuru tu nupat pieminēji.

—  Nerunāsim par to, brālīt! Vēlāk varbūt es ar tevi par to vēl parunāšu: es zinu, ka tev ir savas domas par mani … Bet vienalga. .. Mēs neesam še, lai sarunātos par šāda veida jautājumiem … Es domāju, ka esmu godavīrs, un droši vien arī tu reiz par to pārliecināsies … Pietiks par to — tagad nedomāsim ne par ko citu kā tikai par izklaidēšanos.

Viņš novilka ar roku pār pieri, kā aizdzīdams kādu smagu domu.

—  Mīļo brāli!— klusiņām teica Meržī, paspiezdams viņa roku. Žoržs atbildēja ar tādu pašu spiedienu, un abi steidzās pievienoties biedriem, kas bija dažus soļus aizgājuši viņiem priekšā.

—  Ejot gar Luvru, no kurienes nāca ārā daudzi bagāti ģērbušies cilvēki, kapteinis un viņa draugi sasveicinājās vai saskūpstījās gandrīz ar visiem kungiem, kurus tie sastapa. Vienlaikus viņi stādīja priekšā arī Meržī, kurš šādā kārtā īsā brīdī iepazinās ar daudziem tā laika ievērojamiem cilvēkiem.

Turklāt uzzināja arī viņu pievārdus un palamas (jo toreiz katram daudzmaz ievērojamam vīram bija sava palama), viņu ari iepazīstināja ar tām skandalozajām tenkām, kas par šiem vīriem tika stāstītas no mutes mutē.

—  Redziet,— viņam sacīja,— šo padomnieku, kas tik bāls un dzeltenīgs? Tas ir inesirs Petrus de finibus, franciski Pjērs Segjē, kas visos pasākumos rīkojas tik veikli, ka ikreiz nonāk pie mērķa. Raug, mazais kapteinis Nemiera gars, Torē de Monmoransī. Lūk, Pudeļu arhibīskaps,1 kurš turas diezgan taisni uz sava mūļa, kaut nav vēl pusdienojis. Un, lūk, arī viens varonis no iūsu partijas, drosmīgais grāfs de Laroš- fuko, saukts par Kāpostu nīdēju. Pēdējā karā viņš licis apšaudīt kādu nelaimīgu kāpostu dārzu, kuru viņš vājās redzes dēļ noturējis par pretinieka landsknehtiem.

Nepilnā stundas ceturksnī Meržī jau zināja vārdus gandrīz visiem mīļākiem, kādi bija galma dāmām, un tāpat dueļu skaitu, kurus izraisījis viņu skaistums. Viņš redzēja, ka katras dāmas cieņa ir atkarīga no tā cilvēku skaita, kuri viņas dēļ krituši; tā Kurtavēla kundzei, kuras pašreizējais mīļākais bija nonāvējis

' Arhibīskaps dc Gīzs. (Autora piezime.) divus no saviem sāncenšiem, bija daudz lielāka slava nekā nabaga grāfienei de Pomerandai, kuras dēļ bija nolicis likai viens duelis, kurā tika gūts viegls ievainojums.

Meržī uzmanību pievērsa kāda stalta auguma dāma uz balta mūļa, dāmu pavadīja divi sulaiņi un zirgu puisis. Viņas apģērbs bija šūts pēc visjaunākās modes, gluži stīvs no daudzajiem izšuvumiem. Cik varēja noskārst, viņai vajadzēja būt skaistai. Kā zināms, tolaik dāmas nemēdza iziet ārpus mājas citādi kā vienīgi masku aizsegtām sejām. Dāmas maska bija no melna samta; pēc tā, kas bija samanāms caur maskas acu caurumiem, varēja spriest vai, pareizāk sakot, uzminēt, ka viņai ir apžilbinoši balta āda un tumši zilas acis.

Jājot garām jaunajiem vīriešiem, viņa pagausināja sava mūļa soļus; likās pai, ka viņa palūkojās uzmanīgāk uz jauno Meržī, kura seja tai bija nepazīstama. Kur vien viņa jāja, visur redzēja vīriešus noliecamies un cepuru spalvām skaram zemi, un viņa graciozi pielieca galvu, atbildot uz neskaitāmajiem sveicieniem, ko tai sūtīja pielūdzēju ierinda, caur kuru tā jāja. Kad dāma jau attālinājās, viegls vēja pūtiens pacēla viņas garo atlasa svārku malu, un uz īsu mirkli pavīdēja maza balta samta kurpīte un gabaliņš no sārtas zīda zeķes.

—  Kas ir šī dāma, kuru visi sveicina?— ziņkārīgi ievaicājās Meržī.

—  Jau iemīlējies!— izsaucās Bevils.— Bet, starp citu, citādi nemaz nevar būt: hugenoti vai pāvestnieki — visi iemīlas grāfienē Diānā de Tiržī.

—  Tā ir viena no galma skaistulēm,— piebilda Žoržs,— viena no visbīstamākajām kirkēm mūsu jaunajiem švītiem. Bet rauj piķis! Šo cietoksni nav viegli ieņemt.

—  Cik dueļu noticis viņas dēļ?— smiedamies prasīja Meržī.

—  O, viņa skaita tos desmitos,— atbildēja barons Vodreijs.— Bet jaukākais ir tas, ka arī viņa pati reiz gribēja duelēties: piesūtīja gluži formālu izaicinājumu kādai citai galma dāmai, kura bija aizsteigusies viņai priekšā.

—  Kādas pasakas!— Meržī izsaucās.

—  Viņa nebūt nav pirmā,— sacīja Žoržs,— kas mūslaikos duelējusies. Viņa nosūtīja izaicinājumu pēc visiem noteikumiem Sentfuā kundzei, saukdama to cīņā uz dzīvību un nāvi, ar zobenu un dunci, kreklos, kā to dara paši rafinētākie1 duelanti.

—  Es vēlētos būt vienai no viņām par sekundantu, lai redzētu abas krekliņos,— teica ševaljē de Rensī.

Par rafinētiem sauc duelantus profesionā|us.M"'ora piezīme.)

—  Un duelis tiešām notika?— Meržī vaicāja.

—  Nē,— atbildēja Žoržs,— viņas samierinājās.

—       Viņš pats tās arī samierināja,— paskaidroja Vodreijs,— toreiz viņš bija Sentfuā kundzes mīļākais.

—  Fi!— ne vairāk kā tu pats,— atbildēja Žoržs ļoti atturīgi.

—       De Tiržī ir gluži kā Vodreijs,— sacīja Bevils,— viņa taisa ragū no dievbijības un šo laiku tikumiem: viņa grib duelēties, kas, manuprāt, ir nāves grēks, un noklausās divreiz dienā mises.

—       Liec taču mieru man un manām misēm!— iesaucās Vodreijs.

—       O jā, uz misēm viņa iet gan,— Rensī iejaucās,— bet tikai tādēļ, lai tur parādītos bez maskas.

—      Tādēļ jau daudz sieviešu iet uz misi, man šķiet,— sacīja Meržī, priecīgs par gadījumu pazākāt ticību, pie kuras pats nepiederēja.

—       Un tāpat arī uz protestantu sprediķiem,— sacīja Bevils,— kad priesteris beidz, sveces izdzēš, un tad tur notiek jaukas lietiņas. Pie velna! Tas manī rada briesmīgu vēlēšanos kļūt par luterāni.

—       Un jūs ticat šīm muļķīgajām tenkām?— nicinoši iebilda Meržī.

—       Vai es tām ticu! Tas pats mazais Ferrāns, ko mēs it visi pazīstam,— viņš gāja Orleānā uz protestantu sprediķiem, lai satiktos tur ar kādu notāra sievu,— lielisku sievieti, godavārds! Man siekalas tecēja, par viņu klausoties vien. Viņiem nebija iespējams satikties citur kā vienīgi tur. Par laimi, viens no viņa draugiem, hugenots, bija viņam pateicis ieejai nepieciešamo paroli; viņš ieiet uz sprediķi un pēc tam tumsā .. . atļauju jums pašiem spriest, kā viņš savu laiku tur izmantoja.

— Tas nav iespējams,— asi sacīja Meržī.

—  Nav iespējams! Kālab?

—      Tālab, ka nekad nevienam protestantam nebūtu tik daudz zemiskuma — ievest pāvestnieku savā baznīcā.

Šai atbildei sekoja skaļi smiekli.

—       Ha, ba!— teica barons Vodreijs,— jūs domājat, ka cilvēks, reiz viņš ir hugenots, nevar būt ne zaglis, ne nodevējs, ne savedējs?

—  Viņš ir nokritis r.o mēness!— Rensī sauca.

—       Es no savas puses,— teica Bevils,— ja man vajadzētu piesūtīt mīlas vēstulīti kādai hugenotei, es grieztos pie viņas mācītāja.

—      Tas, bez šaubām, ir tāpēc,— atbildēja Meržī,— ka esat pieraduši dot līdzīgus uzdevumus jūsu priesteriem.

—  Mūsu priesteriem …— sacīja Vodreijs, pietvīkdams no dusmām.

—  Beidziet šos garlaicīgos strīdus,— pārtrauca Žoržs, pamanīdams asi aizvainojošo viņu repliku toni.— Metīsim pie malas visus šos sektu liekuļus. Es ierosinu pirmajam, kas izrunās vārdu hugenots, pāvestnieks, protestants vai katolis, uzlikt naudas sodu.

—  Pieņemts!— Bevils iesaucās,— viņam būs mūs jāpacienā ar lielisko Kaoras vīnu viesnīcā, kur mēs ejam pusdienot.

Brīdi valdīja klusums.

—  Kopš pie Orleānas kritušā nabaga Lannuā nāves Diānai de Tiržī vairs nav bijis neviena mīļākā,— sacīja Žoržs, kurš negribēja, ka draugi kavējas pie savām teoloģiskajām pārdomām.

—  Kurš gan iedrošināsies apgalvot, ka Parīzē būtu atrodama sieviete, kurai nav sava mīļākā?— izsaucās Bevils.— Nenoliedzami ir vienīgi tas, ka Komenžs neatkāpjas no viņas ne soli.

— Tad tāpēc mazais Navarets ir piekāpies,— sacīja Vodreijs.— Viņam bail no tik bīstama sāncenša.

—  Tātad Komenžs ir greizsirdīgs?— kapteinis jautāja.

—  Viņš ir greizsirdīgs kā tīģeris,— Bevils atbildēja,— un nonāvētu katru, kas iedrošinātos skaistajā grāfienē iemīlēties. Tā ka, galu galā, lai nepaliktu bez mīļākā, viņai būs jāņem Komenžs.

—  Kas tad ir šis bīstamais cilvēks?— vaicāja Meržī, kurš izjuta dzīvu interesi, pats to neapjauzdams, par visu, kas tā vai citādi attiecās uz grāfieni de Tiržī.

—  Tas,— atbildēja viņam Rensī,— ir viens no visvairāk daudzinātiem rafinētajiem duelantiem. Un, tā kā jūs esat no provinces, tad es lūkošu jums šā skaistā vārda nozīmi paskaidrot. Rafinēts duelants — tas ir sabiedrības cilvēks, kas sasniedzis pilnību, kas duelējas jau par to, ka otra mētelis ir piedūries viņējam vai arī otrs ir četru soļu attālumā no viņa nospļāvies, vai arī jebkura cita tikpat likumīga iemesla dēļ.

—  Komenžs,— Vodreijs sacīja,— aizveda reiz kādu jaunekli uz Prēoklēru1 , viņi abi novilka kamzoļus un izvilka zobenus. «Vai tu esi Overnas Bernī?» prasa Komenžs. «Nekā tamlīdzīga,» atbild otrs, «mani sauc Vilekjē, un es esmu no Normandijas.» — «Jo ļaunāk,» atteic Komenžs. «Es tevi noturēju par kādu citu;

' Tolaik klasiska divkauju vieta. Prēoklēra atradās pretī Luvram, starp Mazo AugustīnieSu ielu un Baka ielu. (Autora piezime.) bet, reiz es tevi esmu ataicinājis, mums jācīnās.» Un viņš drosmīgi to nodūra.

Katrs minēja kādu piemēru par Komenža veiklību vai viņa ķildīgo raksturu. Viela sarunai bija bagātīga, un sarunas risinājās līdz pat ārpilsētai, kur dārza vidū pacēlās Mora viesnīca, netālu no tās vietas, kur tika celta Tileri pils, aizsākta 1564. gadā. Te satikās vairāki Žorža paziņas un viņa draugi un pie galda apsēdās liela kompānijā.

Meržī, kas bija apsēdies blakus baronam Vodreijam, ievēroja, ka pēdējais, sēzdamies pie galda, pārkrustījās un skaitīja klusā balsī, pievērtām acīm šādu savādu lūgsnu:

«Laus Deo, pax vivis, salutē m defun- ctis, et beata vis cera virginis Mariae q u a e portaverunt A e t e r n i P a t r i s F i I i u m ! »

—  Jūs protat latīniski, barona kungs?— Meržī jautāja.

—  Jūs dzirdējāt manu lūgsnu?

—  Jā, bet, godavards, es to nesapratu.

—  Taisnību sakot, es latīniski neprotu un ne sevišķi labi saprotu, ko šī lūgsna nozīmē, bet man to iemācīja kāda mana krustmāte, kurai šī lūgsna vienmēr palīdzēja, un ari man, kopš esmu iesācis to skaitīt, tā darījusi tikai labu.

—  Man šķiet, ka tā ir katoliska latīņu valoda un tāpēc mēs, hugenoti, nevaram to saprast.

—  Sodu maksat, sodu maksāt!— reizē iesaucās Bevils un kapteinis Žoržs.

Meržī labprāt padevās, un galds tika piekrauts jaunām pudelēm, kas tūlīt piešķīra sabiedrībai līksmu noskaņojumu.

Sarunas kļuva arvien skaļākas, un Meržī izlietoja gadījumu, lai netraucēti parunātos ar savu brāli, nepievēršot uzmanību tam, kas notika ap viņiem.

Pēc otrā ēdiena pasniegšanas viņus no šīs nošķirtības iztraucēja skaļš strīds, kas bija izcēlies starp diviem galdabiedriem.

—  Tie ir meli!— kliedza ševaljē de Rensī.

—  Meli!— sacīja Vodreijs, un viņa dabiski bālā seja kļuva tik bāla kā līķim.

—  Viņa ir vistiklākā, visšķīstākā no visām sievietēm,— turpināja ševaljē.

Vodreijs, rūgti pasmaidījis, paraustīja plecus. Visu skatieni pievērsās strīdniekiem, un ikviens, kā likās, gribēja klusā neitralitātē nogaidīt strīda iznākumu.

—  Kas te notiek, kungi, un kālab šāds troksnis?— vaicāja kapteinis, gatavs pēc sava paraduma stāties pretī jebkuram miera apdraudējumam.

—  Mūsu draugs ševaljē,— atbildēja mierīgi Bevils,— domā, ka Sijerī, viņa mīļākā, esot tikla, turpretim mūsu draugs Vodreijs apliecina, ka viņa tāda neesot un ka viņš šo to zinot par šo dāmu.

Vispārēja smieklu šalts, kas tūdaļ izcēlās, vēl palielināja Rensī niknumu, kurš dusmās kvēlojošām acīm uzlūkoja kā Vodreiju, ta Bevilu.

—  Es varētu parādīt kādu no viņas vēstulēm,— sacīja Vodreijs.

—  To tu nedarīsi,— kliedza ševaljē.

—  Jā, jā!— sacīja Vodreijs, neganti iesmejoties,— es tūdaļ nolasīšu šiem kungiem vienu no viņas vēstulēm. Varbūt viņi pazīs tās rokrakstu tikpat labi kā es, jo es nebūt nevēlos būt vienīgais, kuru viņa pagodinājusi ar vēstulēm un citām laipnībām. Lūk, še ir vēstulīte, ko es saņēmu no viņas tikai šodien.

Viņš izlikās rakņājamies pa kabatu, it kā gatavodamies vēstulīti izvilkt.

—  Melo tava neģēlīgā rīkle!

Galds bija pārāk plats, lai barona roka varētu aizsniegt savu naidnieku, kurš sēdēja pretī.

—  Gan es tev likšu norīt apvainojumu, tā ka tu aizrīsies!— viņš brēca un par apliecinājumu šiem vārdiem svieda pudeli pret Rensī galvu.

Rensī izvairījās no trieciena un, steigā apgāzdams krēslu, metās pie sienas, kur karājās viņa zobens, lai to noņemtu.

Visi pielēca kājās, daži — gribēdami iejaukties ķildā, vairākums —, lai izvairītos būt tuvumā.

—  Rimstieties, trakuļi!— uzsauca Žoržs, nostādamies priekšā baronam, kurš bija viņam vistuvāk.— Vai diviem draugiem jāduelējas kaut kāda nožēlojama sievišķa dēļ?

—  Sviest ar pudeli pa galvu ir tikpat kā pļauka,— vēsi iebilda Bevils.— Nu, ševaljē, manu draudziņ, pacel zobenu!

—  Netraucējiet! Netraucējiet! Brīvu vietu!— iesaucās gandrīz visi galdabiedri.

—  Ej, Žano, aizslēdz durvis,— bezrūpīgi pavēlēja Mora saimnieks, kurš bija pieradis pie līdzīgiem skatiem,— ja garām ies patruļa, tas iztraucēs kungus un kaitēs mūsu namam.

—  Vai tiešām jūs kausieties krogā ka piedzēruši lands- knehti?— turpināja Žoržs, mēģinādams iegūt laiku.— Pagaidiet vismaz līdz rītam.

—  Līdz ritam,— lai notiek,— Rensī sacīja.— Un viņš jau gribēja iebāzt zobenu atpakaļ makstī.

—  Viņam bail, mūsu mazajam ševaljē,— sacīja Vodreijs.

Rensī, nogrūzdams ceļā stāvošos pie malas, tūdaļ metās

savam pretiniekam virsū. Abi uzbruka ar milzīgu niknumu. Bet Vodreijs bija paguvis rūpīgi aptīt ap kreiso roku kādu dvieli, veikli izlietodams to cirtienu atsišanai no krūtīm un vidukļa, turpretim Rensī, kas nebija ievērojis šāda veida piesardzību, jau pie pirmajiem izklupieniem tika ievainots kreisajā roka. Tomēr viņš nepārstāja drosmīgi cīnīties, uzsaukdams savam sulainim, lai tas pasniedz viņam dunci. Bevils sulaini apturēja, aizrādīdams, ka, ja Vodreijam dunča nav, tad arī viņa pretiniekam neesot atļauts to lietot. Daži ševaljē draugi protestēja, apmainījās ļoti asiem vārdiem, un divkauja būtu, bez šaubām, izvērtusies vispārējā kautiņā, ja Vodreijs nebūtu to pabeidzis, nogāzdams savu pretinieku zemē ar bīstamu ievainojumu krūtīs.. Viņš ātri uzmina ar kāju Rensī zobenam, lai aizkavētu viņu to pacelt, un pacēla savējo, lai dotu pretiniekam pēdējo dūrienu. Divkauju likumi šādu nežēlību pieļāva.

—  Atbruņotu pretinieku!— iesaucās Žoržs un izrāva Vodreijam zobenu.

Ševaljē ievainojums nebija nāvīgs, bet viņš stipri asiņoja. Viņu pārsēja, cik vien labi prazdami, ar servjetēm, turklāt viņš, piespiesti smiedamies, caur zobiem murmināja, ka šī lieta vēl nebūt neesot galā.

Drīz ieradās ķirurgs un mūks, kuri kādu bridi ķīvējās ap ievainoto. Ķirurgs tomēr guva virsroku un, pavēlējis nonest savu pacientu uz Sēnas krastu, ieguldīja laivā un nogādāja viņu dzīvoklī.

Kamēr daļa apkalpotāju novāca asiņainās servjetes un uzmazgāja asinīm piesūkušos grīdu, citi lika jaunas pudeles galdā. Kas attiecas uz Vodreiju, tad viņš rūpīgi noslaucījis un ielicis makstī zobenu, pārkrustījās un pēc tam ar nesatricināmu aukstasinību izvilka no kabatas kādu vēstuli un, uzaicinājis būt klusiem, izlasīja pirmo rindiņu, kura sacēla istabā varenus smieklus.

—  Mans dārgais, šis garlaicīgais ševaljē, kurš man uzmācas …

—  Iesim projām no šejienes,— ar riebumu sacīja Meržī savam brālim.

Kapteinis izgāja līdz ar viņu. Vispārējo uzmanību saistīja vēstule, un viņu aiziešana palika nemanīta.

IV ATGRIEZTAIS

## Dons Žuans

Ko! Tu pieņem kā skaidru naudu (o, ko es lev tikko stāstīju, un domā, ka mani vardi saskan ar manām domām?

Moljērs. Akmens viesis.

Kapteinis Žoržs atgriezās pilsētā kopā ar savu brāli un pavadīja viņu lidz savam dzīvoklim. Pa ce|ain viņi tik tikko apmainījas dažiem vārdiem: redzētais notikums bija atstājis uz viņiem nelāgu iespaidu, kas gribot negribot lika viņiem klusēt.

Šis strīds un jucekligais duelis, kas tam sekoja, tolaik nebija nekāds retums. Visā Francijā 110 viena gala līdz otram muižnieku pārspīlētā jutība goda jautājumos bija par iemeslu visbēdīgākajiem notikumiem, tā ka pat pēc |oti aptuvena aprēķina Anrī Trešā un Anrī Ceturtā valdīšanas laikā vien kaislība uz divkaujām maksāja dzīvību daudz vairāk muižniekiem nekā desmit gadu pilsoņu karš.

Kapteiņa dzīvoklis bija ierīkots eleganti. Puķotie zīda aizkari un daudzie spilgtu krāsu paklāji vispirms piesaistīja Meržī skatienus, viņš bija pieradis pie daudz lielākas vienkāršības. Viņš iegāja kāda kabinetā, ko viņa brālis sauca par lūgšanas telpu,— vārds buduārs tolaik nebija vēl izdomāts. Skaisti izgriezts ozolkoka lūgšanu galdiņš, itāliešu mākslinieka gleznota madonna, ar kuplu bukša zaru greznots svētītā ūdens trauks gan likās papilnam attaisnoja istabas dievbijīgo nosaukumu, bet — turpat blakām ar melnu damastu pārsegts dīvāns, Venēcijas spogulis, kādas sievietes ģīmetne, ieroči un mūzikas instrumenti liecināja par šīs telpas īpašnieka diezgan pasaulīgām paražām.

Meržī uzmeta nicinošu skatienu ūdens traukam ar kuplo bukša zaru, kas viņam skumji atgādināja brā|a atkrišanu no ticības. Mazs sulainis atnesa ievārījumu, saldumus un balto vīnu: tēju un kafiju toreiz vēl nelietoja, un visus šos smalkos dzērienus mūsu senčiem aizstāja vīns.

Meržī ar glāzi rokā raidīja skatienus no madonnas uz lūgšanu galdiņu, no tā uz svētītā ūdens trauku. Viņš dziļi nopūtās un palūkojās savā brālī, kas bija bezrūpīgi atgūlies uz dīvāna.

—  Tā, lūk, tad tu nu esi īsts pāvestnieks!— viņš teica.— Ko gan sacītu mūsu māte, ja viņa būtu še?

Šī doma, likās, sāpīgi aizskāra kapteini. Viņš savilka savas biezās uzacis un pameta ar roku, it kā lūgdams brāli šim tematam nepieskarties. Bet tas turpināja bez līdzcietības:

—  Vai tas var būt, ka tu arī sirdī esi noliedzis mūsu ģimenes ticību, tapat ka to noliegušas tavas lūpas?

—  Mūsu ģimenes ticība … Tā nekad nav bijusi manējā… Kā? es… lai ticētu jūsu šņākājošo mācītāju liekulīgajiem sprediķiem! … es! . ..

—  Bez šaubām, laikam labāk ticēt šķīstīšanās ugunīm, biktij, pāvesta nemaldīgumam. Locīt ceļus kāda kapucieša putekļaino sandaļu priekšā! Pienāks laiks, kad arī tu nevarēsi vairs apsēsties pie pusdienu galda, nenoskaitījis barona de Vodreija pātarus.

—  Klausies, Bernār, es neieredzu strīdus un visvairāk strīdus par reliģiju; tomēr mums agri vai vēlu ir reiz jāizrunājas un, tā kā nu mēs to esam iesākuši, tad lūkosim arī beigt: es runāšu ar tevi pilnīgi vaļsirdīgi.

—  Tatad tu netici visiem šiem muļķīgajiem pāvestnieku izdomājumiem?

Kapteinis paraustīja plecus un lika noskanēt platajam piesim, nolaižot papēdi uz grīdas. Viņš iesaucās:

—  Pāvestnieki! Hugenoti! Māņticība 110 abām pusēm. Es neprotu ticēt tam, ko mans prāts atzīst par nejēdzību. Mūsu litānijas un jūsu psalmi,— visām šīm blēņām vienādā vērtība. Vienīgi,— viņš piebilda smaidīdams,— mūsu baznīcās pa reizei ir laba mūzika, turpretim jūsējās izsmalcinātai dzirdei ir īsta nāve.

—  Varens tavas ticības pārākums, kura dēļ gan bija vērts kļūt par atkritēju!

—  Nesauc to par manu ticību, jo es neticu tai vairāk kā tavējai. Kopš es protu domāt pats, kopš mans prāts pieder man pašam . . .

—  Bet . . .

—  Ak, nesprediķo! Zinu no galvas, ko tu gribi man sacīt. Arī man ir bijušas savas cerības, savas bailes. Vai tu domā, ka neesmu pielicis visas pūles, lai saglabātu laimīgo bērnības māņticību? Es esmu izlasījis visus mūsu teologus, lai meklētu tur mierinājumu šaubās, kas mani biedēja, un panācu tikai to, ka šaubas vēl pieauga. īsi, es neesmu spējis un nespēju ticēt. Ticēt — tā ir dārga dāvana, kas man ir atņemta; tomēr ne par ko uz pasaules es necentīšos atņemt to arī citiem.

—  Man tevis žēl.

—  Lieliski, un tev ir taisnība. Būdams protestants, es neticēju sprediķiem; būdams katolis, es vairs neticu arī misēm. Rauj velns, vai nepietiek jau ar mūsu pilsoņu karu nežēlībām vien, lai ar visām saknēm izrautu pat visstiprāko ticību?

—  Šīs nežēlības ir cilvēku roku darbs — to cilvēku, kuri ir sakropļojuši Dieva vārdu. Šī atbilde nav tevis izdomāta, un tu gan sapratīsi, ka es vēl nebūt neesmu pārliecināts. Es jūsu Dievu nesaprotu un nevaru saprast.. . Un, ja es ticētu, tad .. . tad tas tomēr būtu tikai — kā mūsu draugs Žodels saka — ticēt tad, kad ir izdevīgi.

—  Bet, ja tev abas reliģijas ir vienaldzīgas, ko tad nozīmē ši atkrišana . .. kas tā apbēdināja tavu ģimeni un tavus draugus?

—  Es jau reižu divdesmit esmu tēvam rakstījis, lai paskaidrotu viņam savus iemeslus un sevi attaisnotu, bet viņš meta manas vēstules ugunī, tās neatveris, un apgajas ar mani sliktāk nekā tad, ja es būtu izdarījis kadu lielu noziegumu.

—  Māmiņa un es mēs nepiekritāin viņa pārliecīgajai bardzībai, un ja mums nebūtu pavēlēts .. .

—  Es nezinu, ko par mani domā. Tas nav svarīgi! Lūk, kas man lika izšķirties par šādu nepārdomātu rīcību, kuru es droši vien otrreiz vairs neizdarītu, ja man nāktos to atkārtot . ..

—  A! Es jau allaž domāju, ka tu to nožēlo.

—  Nožēloju?— nē, jo es neticu, ka būtu izdarījis ko sliktu. Kad tu vēl mācījies koledžā latīņu un grieķu valodu, es toreiz jau valkāju bruņas un balto lenti1 un cīnījos mūsu pirmajos pilsoņu karos. Jūsu mazais princis Kondē, kas jūsu partijai l-icis izdarīt tik neskaitāmas kļūdas — šis jūsu Kondē nodevās jūsu partijas lietam tikai no mīlas dēkām brīvajā laikā. Mani toreiz mīlēja kāda dāma, princis lūdza to atdot viņam. Es viņam atsacīju — viņš kļuva par manu nāvīgāko ienaidnieku. No tā laika viņš par savu pienākumu uzskatīja — apvainot mani visādos veidos.

Šis princītis glītais, Kas vienmēr skūpsta miļāko,

norādīja partijas fanātiķiem uz mani kā īstu netiklības un neticības briesmoni. Man bija tikai viena mīļākā, un es viņu nekrāpu. Kas attiecas uz neticību … es liku citiem mieru, kālab tad man pieteikt karu?

Protestanti izvēlējās sev balto krāsu. (Autora piezīme.)

—  Es nekad nebūtu domājis par princi, ka viņš spējīgs uz nekrietnībām.

—  Viņš ir miris, un jūs no viņa esat iztaisījuši varoni. Tā pasaulē notiek. Bija viņam arī tikumi: viņš ir miris, kā karavīram pienākas, un es viņam esmu piedevis. Bet toreiz viņš bija visvarens, un, ja tāds nabaga muižnieks kā es iedrošinājās viņam pretoties, tad tas viņa acīs bija noziegums.

Kapteinis brīdi soļoja pa istabu un turpināja balsī, kura liecināja par arvien pieaugošu uztraukumu.

—  Visi mācītāji, visi armijas liekuļi nevaldāmā niknumā metās man virsū. Es nebēdāju par viņu riešanu vairāk kā par viņu sprediķiem. Viens no prinča muižniekiem, lai izdarītu viņam pa prātam, nosauca mani, visiem karavadoņiem dzirdot, par izvirtuli. Viņš dabūja pļauku, un es viņu nonāvēju. Mūsu pulkos parasti notika gandrīz ducis dueļu dienā, un mūsu ģenerāļi izlikās, it kā to nemaz nemanītu. Taču mans gadījums toreiz tika uzskatīts par izņēmumu: princis nolēma, ka man jābūt par brīdinājuma piemēru visai armijai. Visu dižciltīgo kungu lūgumi un, man jāatzīst, arī admirāļa lūgums panāca manu apžēlošanu. Bet prinča ienaids ar to nebija apmierināts. Žazneijas kaujā es komandēju pistolnieku rotu: es biju pirmais apšaudē. Manas bruņas, arkebūzu ložu divās vietās ieliektas, ar piķi caurdurtā kreisā roka liecināja, ka neesmu taupījis sevi. Man līdzās nebija vairāk kā cilvēku divdesmit, un vesels bataljons karaļa šveiciešu maršēja mums pretim. Princis Kondē pavēlēja man uzbruki viņiem … Es viņam lūdzu divas nodaļas reiteru … un … viņš mani nosauca par gļēvuli.

Meržī piecēlās un līdzjūtīgi satvēra brāli aiz rokas. Kapteiņa acis spīdēja aiz dusmām; joprojām staigādams pa istabu, viņš turpināja:

—  Viņš nosauca mani par gļēvuli visu šo zeltītās bruņās tērpto muižnieku priekšā, kuri dažus mēnešus vēlāk pameta viņu pie Žarnakas un ļāva ienaidniekam viņu noslepkavot. Es nodomāju, ka man jāmirst; metos uz šveiciešiem, zvērēdams, ka gadījumā, ja palikšu dzīvs, nemūžam necelšu vairs savu zobenu tik netaisnīga vadoņa labā. Smagi ievainots, nomests 110 zirga, es būtu ticis nonāvēts, ja mani neizglābtu kāds no Anžū hercoga muižniekiem, Bevils — tas pats trakulis, ar kuru kopā mēs šodien ēdām pusdienas. Viņš iepazīstināja mani ar hercogu. Apgājās ar inani laipni. Es alku atriebības.

—  Man glaimoja, man uzmācās ar priekšlikumiem iestāties sava labdara Anžū hercoga dienestā. Man citēja vārsmas:

Omne solum for/i patria esi, ut piscibus aecjuor.1

Ar īgnumu es nolūkojos, kā protestanti ataicināja mūsu dzimtenē svešiniekus .. . Bet kālab man slēpt no tevis galveno iemeslu, kas piespieda mani izšķirties? Es alku atriebties un kļuvu par katoli cerībā sastapt kādreiz kaujas laukā princi Kondē un to nogalināt. Kāds nejēga pasteidzās to izdarīt manā vietā … apstākļi, kādos tika nonāvēts princis, gandrīz lika man aizmirst savu naidu … Es redzēju viņu asiņainu, atdotu kareivju izsmieklam un varai; es izrāvu hķi no viņu rokām un apsedzu to ar savu apmetni. Es biju jau katoļu pulkā un komandēju kādu viņu jātnieku eskadronu; man vairs nebija iespējams viņus atstāt. Par laimi, man liekas, ka arī te esmu varējis izdarīt ko labu savai agrākajai partijai; esmu centies, cik tas man bijis iespējams, mīkstināt ticību karu nežēlības, un man ir bijusi laime izglābt vairākus savus agrākos draugus.

—  Olivjē de Basvils visur skandina, ka viņš esot tev parādā par savu dzīvību.

—  Un, lūk, nu es esmu katolis,— turpināja Žoržs jau mierīgākā balsī.— Šī reliģija ir tikpat vērta ka kura katra: jo ir taču tik viegli piemēroties šai dievbijībai! Paskaties uz šo skaisto madonnu: tā ir kādas itāliešu kurtizānes portrets. Liekuļi apbrīno manu dievbijību, krustīdamies šīs iedomātās Svētās Jaunavas priekša. Tici man, ar viņiem man ir vieglāk vienoties nekā ar mūsu mācītājiem. Es varu dzīvot, kā man tīk, piekāpdamies tikai vienai otrai no šo neliešu nelielajam prasībām. N11, labi, man jāiet uz misi, es šad tad turp aizeju — palūkoties daiļajās dāmās. Tiek prasīts, lai katram būtu savs biktstēvs; pie joda! man viņš ir — brašs franciskāņu mūks, bijušais kavalērijas strēlnieks, kas par vienu ekiju man pasniedz grēku atlaides zīmi un turklāt apņemas nodot vienai otrai no šīm daiļajām grēku sūdzētājām manas mīlestības vēstu līt es. Lai velns mani parauj! Lai dzīvo mises!

Meržī nevarēja apvaldīt smaidu.

—  Lūk,— turpināja kapteinis,— šeit mana lūgsnu grāmata.— Un viņš pasvieda brālim grezni iesietu grāmatu samta vākos, sudraba āķīšiem.— Šī lūgsnu grāmata ir jūsu lūgsnu grāmatu vērta.

Meržī izlasīja uzrakstu uz grāmatas muguriņas: Galma lūgsnu grāmata.

' Drošsirdīgiem visur viena tēvzeme, tapat kā zivīm — visi ūdeņi. (iMtiņii vai.)

—  Iesējums ir skaists,— viņš sacīja ar nievājošu izteiksmi, atdodams grāmatu.

Kapteinis atvēra to un smaidīdams padeva to brālim. Meržī tagad izlasīja pirmajā lappusē: Lielā Gargantijas, Pantagriela tēva, šausmas iedvesošā dzīve, visu kvintesenču atradēja Alko- friba sarakstīta.

—  Luk, ;ā ir grāmata!— smiedamies iesaucās kapteinis.— Es to vērtēju augstāk par visiem teoloģijas sējumiem Ženēvas bibliotēkā.

—  Šīs grāmatas autors, tā stāsta, esot bijis pārpilns zināšanām, bet viņš nav tās izlietojis labiem nolūkiem.

Žoržs paraustīja plecus.

—  Izlasi šo sējumu, Bernār, tad tu pateiksi man savas domas.

Meržī paņēma grāmatu un pēc brīža klusuma atsāka:

—  Man dusmas, ka tevi, kaut arī dibināti, spītība un niknums ir noveduši līdz rīcībai, kuru tu, bez šaubām, reiz nožēlosi.

Kapteinis nolieca galvu, un viņa skatiens likās uzmanīgi pētījam uz paklāja redzamos zīmējumus.

—  Kas darīts, padarīts,— viņš pēdīgi sacīja, apspiesti nopūzdamies.— Varbūt es kādu dienu atkal atgriezīšos pie sprediķiem,— viņš jau jautrāk piebilda.— Bet tagad diezgan par to un apsolies man nerunāt vairs par tik garlaicīgām lietām.

—  Es ceru, ka paša pārdomas paveiks vairāk nekā manas runas un mani padomi.

—  Labs ir! Parunāsim tagad par tavām darīšanām. Ko tu domā darīt galmā?

—  Es ceru, ka būšu diezgan labi rekomendēts admirāļa kungam, lai viņš atļautu man iestāties savā karaspēkā nākamajā karā ar Nīderlandi.

—  Slikts plāns. Muižniekiem ar drošu sirdi un zobenu pie sāniem neklājas tā ar vieglu prātu uzņemties sulaiņa lomu. Iestājies kā brīvprātīgais karaliskajā gvardē; ja vēlies, manā vieglas kavalērijas nodaļā. Tu, tāpat kā mēs visi, piedalīsies karā admirāļa vadībā; bet vismaz nebūsi nevienam par rokaspuisi.

—  Man nav ne mazākās tieksmes iestāties karaliskajā gvardē: man pret to ir zinains riebums. Man gan labpatiktos atrasties tavā nodaļā, bet tēvs vēlas, lai es savu pirmo karagājienu veiktu tiešā admirāļa kunga vadībā.

—  Te es jūs atkal pazīstu, hugenotu kungi! Jūs sludināt vienību un paši daudz vairāk nekā mēs atceraties veco ienaidu.

—  Kā tā?

—  Tā ir. Karalis vienmēr paliek jūsu acīs tirāns, Akabs, kā jūsu mācītāji viņu sauc. Ko tur runāt? Viņš pat nemaz nav karalis, bet uzurpators, jo kopš Luija XIII[58] nāves Francijas karalis ir Gaspārs I.

—  Kas par nejēdzīgu joku!

—       Lai nu paliek! Galu galā vienalga — vai tu būsi vecā Gaspāra dienestā vai hercoga de Gīza. Šatijona kungs ir dižens karavadonis, un tu iemācīsies kara mākslu viņa vadībā.

—  Pat viņa ienaidnieki to cienī.

—  Ir tomēr kāds pistoles šāviens, kas met uz viņu ēnu.

—       Viņš savu nevainību jau ir pierādījis, un turklāt visa viņa dzīve atspēko viņa līdzdalību Poltro2 nekrietnajā slepkavībā.

—       Vai tu zini latīņu aksiomu: «Fecit cui profuit»?i Bez šī pistoles šāviena Orleāna toreiz būtu ieņemta.

—      Ar to tomēr, visumā ņemot, katoļu armijā pietrūka tikai viena vīra.

—      Jā — bet kāda vīra! Vai tu nekad neesi dzirdējis šīs divas vājās vārsmas, kuras tomēr ir jūsu psalmu vērtas:

Kamēr būs Francijā G'izi diemžēl, Būs viņā arī de Merē vēl.

—       Bērnišķīgi draudi, nekas vairāk. Saraksts iznāktu daudz garāks, ja man būtu jāuzskaita visi Gīzu piekritēju noziegumi.

—       Bet, taisnību sakot, lai Francijā nodibinātu atkal mieru, tad, ja es būtu karalis — zini, ko es darītu? Es pavēlētu gan Gīzus, gan Šatijonus sabāzt labi sašūtā un labi aizsietā ādas maisā, tad iemest viņus ūdenī līdz ar simttūkstoš mārciņu dzelzs atsvaru, lai neviens neizmūk. Ir arī vēl daži citi vīri, kurus man gribētos iebāzt šajā maisā.

—  Laime, ka tu neesi Francijas karalis.

Saruna tagad pieņēma jautrāku pavērsienu; politika un teoloģija tika atmestas, un abi brāļi pārstāstīja viens otram visus sīkos piedzīvojumus, kas tiem bija atgadījušies kopš viņu šķiršanās. Meržī bija diezgan atklāts, lai pastāstītu arī par savām nelaimēm «Zelta Lauvas» krogā. Brālis smējās no visas sirds un pazobojās par pazaudētajiem astoņpadsmit ekijiem un lielisko sarkanbrūno zirgu.

Atskanēja tuvējās baznīcas zvani.

—  Pie joda!— iesaucās kapteinis,— iesim šovakar klausīties sprediķi. Esmu pārliecināts, ka tevi tas uzjautrinās.

—  Es pateicos, bet man vēl nav vēlēšanās pāriet katolicismā.

—  Iesim, mīļais, šodien sprediķo brālis Libēns. Šis franciskā- nis prot padarīt reliģiju tik jautru un interesantu, ka klausītāji bariem skrien uz viņa sprediķiem. Turklāt šovakar arī visam galmam jāierodas Senžaka baznīcā; tur būs ko redzēt.

—  Un grāfiene de Tiržī arī būs tur un noņems masku?

—  Jā, protams, viņai noteikti arī jāierodas. Ja tu gribi iekļūt viņas pielūdzējos, tad neaizmirsti, ejot ārā, nostāties baznīcas durvīs un pasniegt viņai svētīto ūdeni. Lūk, vēl viena skaista katoļu reliģijas ceremonija. Dieviņ! Cik daiļu rociņu es neesmu spiedis, cik mīļu vēstulīšu nodevis, pasniegdams svētīto ūdeni!

—  Es nezinu, bet šis svētītais ūdens man ir tik pretīgs, ka, šķiet, es ne par kādu maksu pasaulē nevarētu iemērkt tajā pirkstus.

Kapteinis pārtrauca viņu skaļiem smiekliem. Abi paņēma apmetņus un devās uz Senžaka baznīcu, kur jau kuplā skaitā bija sapulcējusies smalkā sabiedrība.

V

## SPREDIĶIS

«Labs bļāvējs, labs pātaru stiepējs, labs lūgsnu bērājs, labs gavēņu sludinātājs — īsi sakot: īstākais 110 mūkiem, kādi vien jebkad bijuši, kopš mūkojošā pasaule inūko- jusies mūcibā.»

Rabi'ē.

Kad kapteinis Žoržs ar savu brāli bija ienākuši baznīcā un devās tai cauri, lūkodamies pēc ērtākas vietas tuvāk kancelei, viņu uzmanību piesaistīja jautru smieklu šalts, kas atskanēja no sakristejas; viņi iegāja tajā un ieraudzīja resnu vīrieti ar priecīgu un sārtu seju, tērpušos Svētā Franciska ģērbā, šis vīrs patlaban ļoti dzīvi sarunājās ar kādu pusduci grezni tērpušos jaunekļu.

—  Nu, mani bērni,— viņš teica,— pasteidzieties, dāmas kļūst nepacietīgas; uzdodiet man tematu.

—  Pastastiet mums par viltīgajām gudrībiņām, ar kādām dāmas šmauc savus vīrus,— teica kāds jauneklis, kurā Žoržs tūdaļ pazina Bevilu.

—  Viela tiešām bagāta, piekrītu tam, manu zēn; bet ko es varu pateikt pēc Pontuāzas sprediķotāja izsauciena: «Es metīšu ar savu kapuci pa galvu tai no jums, kura ir visvairāk likusi ragus savam vīram!»— turklāt visā baznīcā nebija nevienas sievietes, kura nebūtu aizsegusi sev galvu ar rokām vai ar apmetņa malu, lai izsargātos no trieciena.

—  Ak, Libēna tēv,— teica kāds cits,— es tikai jūsu dēļ esmu atnācis uz sprediķi. Pastāstiet mums šodien kaut ko jautrāku; runājiet mazliet par mīlas grēku, kurš patlaban tik ļoti modē.

—  Modē! Jā, jūsu modē, kungi, kuriem vēl nav vairāk par divdesmit piecietn gadiem. Bet man ir jau pāri piecdesmit. Manos gados nevar vairs runāt par mīlestību. Esmu pat aizmirsis jau, kas šis grēks īsti ir par grēku.

—  Netēlojiet nu, Libēna tēv, vientiesi; jūs pratīsiet par to runāt šodien tikpat labi kā allaž; mēs jūs pazīstam.

— Jā, sprediķojiet mums par miesaskārību,— piebalsoja Bevils,— visas dāmas sacīs, ka šis temats šļāktin šļācas no jums.

Mūks atbildēja uz šo asprātību, šķelmīgi pamirkšķinadams acīm, kurās iemirdzējās lepnums un prieks, dzirdot sev pārmetām jaunu cilvēku netikumus.

—  Nē, jel; man negribas sprediķot par to, jo, ja es izrādīšos šajā ziņa pārāk bargs, mūsu galma skaistules nevēlēsies vairs nakt pie manis uz bikti. Un, liekot roku uz sirds, ja es par to arī runātu, tad tikai tādēļ, lai parādītu, ka «. ilvēks pazudina sevi uz mūžīgām mokām . .. par ko? .. . par vienu mirkli baudas.

—  Nu, tad kā!.. . Ak, lūk, mūsu kapteinis! Ātrāk, Žorž, dod mums šīsdienas sprediķim tematu. Libēna tēvs ir apsolījies sprediķot par jebkuru inūsu uzdoto tematu.

—  Jā,— sacīja mūks,— bet, lai mani velns parauj, pasteidzieties drīzāk! Man jau vajadzēja būt kancelē.

—  Bads un mēris, Libēna tēv! jus nelādaties sliktāk kā pats karalis!— kapteinis iesaucās.

—  Es deru, ka savā sprediķī nu gan viņš neiztiks bez lādēšanās,— sacīja Bevils.

—  Kalab ne, ja tikai innn uznāks vēlēšanās?— pārdroši atbildēja rnūks.

—  Es deru uz desmit pistolēm, ka jums pietrūks drosmes.

—  Desmit pistoļu? Lai notiek!

—  Bevil,— sacīja kapteinis,— es piedalos tavās derībās ar pusi.

—  Nē, nē,— Bevils iebilda,— es gribu viens pats saņemt labā mācītāja naudiņu, un, ja viņš tiešām lādēsies — velns parāvis, es šo desmit pistoļu nežēlošu: garīdznieka lāsti ir desmit pistoļu vērti.

—  Un es — es jums jau iepriekš pasaku, ka esmu jau laimējis,— teica Libēna tēvs.— Es iesākšu savu sprediķi ar trim lamuvārdiem. Ehē! Jūs, muižnieku kungi, gan laikam domājat, ka lamāšanās spēja piemīt vienīgi jums, jo jūs nēsājat pie sāniem zobenu un aiz cepures spalvu? Gan redzēsim.

To sacīdams, viņš atstāja sakristeju un nākamajā brīdī jau uzkāpa kancelē. Visā baznīcā pēkšņi iestājās visdziļākais klusums.

Sprediķotājs pārlaida acis pūlim, kurš spiedās ap kanceli, it kā meklēdams šajā pūlī savu derību pretinieku; un, kad viņš bija to atradis, atspiedušos ar muguru taisni viņam pretī pie kāda pīlāra, viņš sarauca uzacis, iespieda roku sānos un niknā sadusmota cilvēka balsī iesāka tā:

—  Dārgie brāļi!

Pie nakts un grēka! Pie asins un nāves! Pie sātana peklē!…

Viņu pārtrauca pārsteiguma un dusmu pilna murmināšana klausītājos, vai, labāk sakot, tā aizpildīja pauzi, kuru viņš tīšām ieturēja.

—  … ir nokāpis Dieva dēls,— tagad mūks turpināja dievbijīgā balsī, caur degunu,— lai atpestītu un atbrīvotu mūs no mūžīgām elles mokām.

Nevaldāmi vispārēji smiekli pārtrauca viņu otrreiz. BĢvils izvilka no jostas savu maku un spēcīgi kratīja sprediķotājain pretī, atzīdams, ka viņš uzskata sevi par zaudētāju.

—  Tātad, mani brāļi,— turpināja neapmulsināmais priesteris Libēns,— nu jūs, lūk, esat apmierināti, vai ne? Mēs esam atpestīti no elles mokām . .. «Lūk, skaisti vārdi,» jūs domājat: mums nu atliek tikai sakrustot savas rokas un līksmoties. Mēs esam ar šiem nejaukajiem pekles liesmu draudiem galā. Un, kas attiecas uz šķīstītavu, tad tā uguns, protams, nav nekas vairāk kā sveces liesmiņas apsvilums uz miesas, kuru viegli izdziedina ar pāris dvēseļaizlūguma plāksterīšiem. Tātad — lai ēdam, lai dzeram, lai ejam meitās.Ak, jūs, nocietinātie grēcinieki! Lūk, uz ko jūs paļaujaties. Tad klausieties, ko brālis Libēns par to jums saka: jūs esat rēķinājuši bez saimnieka.

Tātad jūs, ķeceru kungi, hugenotizējošie hugenoti, jūs laikam tiešām ticat, ka tie esat jūs, kuru dēļ mūsu Pestītājam ir labpaticies tikt pienaglotam pie,krusta? Kas par muļķi! Ha, ha! Tā tikai vēl trūka, ka viņš šādu diedelnieku labad būtu izlējis savas dārgās asinis! Tas nozīmētu — piedodiet par izteicienu — kaisīt peries cūkām, un, gluži otrādi, mūsu Pestītājs gan nometis cūkas pie pērlēm: jo pērles atrodas jūrā, un Dieva dēls nosvieda jūrā divi tūkstoši cūku. Et ecce impetu abiit totus grex praeceps in mare. Laimīgu ceļu, godātie cūku kungi, un, Dievs dod, kaut visi ķeceri aizietu to pašu ceļu!

Te orators noklepojās un apklusa, lai brīdi aplūkotu klausītājus un papriecātos par iespaidu, kādu viņa daiļrunība atstājusi uz ticīgajiem. Tad turpināja:

— Tālab, hugenotu kungi, atgriezieties ticībā, esat uzticīgi, citādi … vai! par jums; jūs būsiet pazuduši! Jūs nebūsiet nedz glābti, nedz atpestīti no pekles. Tāpēc: mūciet jele projām no saviem sprediķiem, un lai dzīvo mises!

Bet jūs, dārgie brāļi katoļi, jūs berzējat rokas un aplaizāt pirkstiņus, iedomādamies esam jau pašas paradīzes priekšpilsētā. Patiesi, es jums saku, mani brāļi, līdz tain ir tālu no galma, kur jūs dzīvojat kā paradīzē,— tālāk (pat taisni ejot) nekā no Senlazāra līdz Sendenī vārtiem.

Pie nakts un grēka, pie asins un nāves, pie sātana peklē ir nokāpis mūsu kungs un atpircis un atpestījis jūs no mūžīgām mokām … Jā, tiešām — atpestīdams jūs no pirmatnējā grēka; bet sargieties, ja Sātans jūs satvertu un atkal dabūtu savā varā! Un es saku jums:

Circuit quaerns cjuem devoret.

Ak dārgie brāļi! Sātans ir tads paukotājs, kas iedos avansā dažus trāpījumus gan Gran-Žanam, gan Ptī-Žanam, gan Anglim. Un tik tiešām es jums saku, asi ir viņa uzbrukumi mums.

Jo, tiklīdz mēs esam nometuši savus bērnu svārciņus, lai uzvilktu bikses, tas ir, es gribu jums sacīt, tiklīdz mēs esarņ sasnieguši vecumu, kurā esam spējīgi krist nāves grēkā, kad Sātana lielskungs mūs tūdaļ izaicina uz dzīves divkauju. Ieroči, kurus mes nesam līdzi, ir dievišķie sakramenti; viņš turpretī atnes veselu arsenālu: tie ir mūsu pašu noziegumi — labi ieroči vienlaikus tiklab uzbrukumam, kā aizsardzībai.

Man šķiet, es savām acīm redzu, kā viņš iziet cīņas laukumā, apjozies ar Rijību: tā ir viņa bruņas; Slinkums ir viņa pieši; pie viņa jostas karājas Miesaskārība — tas ir bīstams zobens; Skaudība ir viņa duncis. Galvā viņš nēsā Lepnību kā žandarms kasku. Kabatā viņš glabā Skopulību, lai lietotu to pēc vajadzības. Un kas attiecas uz Dusmām un Apvainojumiem un visu,

kas no tā izriet — viņš tur to visu savā mutē, no kā jūs varat redzēt, ka viņš nāk pie jums, apbruņojies līdz zobiem.

Un, kad Dievs devis signālu, tad Sātans vis nesaka jums kā šie pieklājīgie galma duelanti: Mans cēlais kungs, vai jūs esat sagatavojies? Nē, viņš metas uz kristīgo, galvu noliecis, nemaz neuzsaukdams, lai vairās! Kristīgais, manīdams, ka saņems vēderā draudīgu Rijības cirtienu, aizsargās ar Gavēšanu.

Te sprediķotājs, lai kļūtu saprotamāks, norāva no sienas krucifiksu un sāka to gaisā vēcināt, gan atdarinādams cirtienus, gan atsitienus, kā paukošanas skolotājs, kas gribētu ar rapieri demonstrēt kādu grūtu paņēmienu.

— Sātans atkāpdamies nu belž kristīgajam ar Dusmu cirtienu pa galvu; tad, ar neīstu uzbrukumu novērsis uzmanību ar Liekulību, viņš dod jums Lepnības cirtienu ceturtajā pozīcijā. Kristīgais sākumā aizstāvas ar Pacietību, tad atbild Lepnībai ai Pazemības cirtienu. Sātans iekaisis nu dod viņam Miesaskārības zobena briesmīgo cirtienu, bet, redzēdams, ka tam nav panākumu, tiek atsists ar Mērdēšanās cirtienu, viņš metas pa kaklu pa galvu uz savu pretinieku, nomezdams tam sl-arp kājām Slinkuma smago šķērsli un cirzdams ar Skaudības aso dunci, reizē ar to lūkodams iemest Skopulību viņam pašā sirdī. Lūk, šeit nu kristīgajam ir nepieciešama sitiena atvairīšana, veiklas kājas un modras acis. Tikai ar Darbu tiek pārvarēts Slinkums, no Skaudības dunča var paglābties vienīgi ar Tuvāku mīlestību (ļoti grūta sitiena atvairīšana, mani brāļi); un, kas attiecas uz Skopulības sitienu, tad to novērst var tikai Labdarība.

Bet, mani brāļi, cik starp jums ir tādu, kas, paši pakļauti šiem cirtieniem ar zobenu un asmeni trešajā un ceturtajā pozīcijā, jutīsies spējīgi ik brīdi būt gatavi atsist visus šos ienaidnieka uzbrukumus? Es esmu redzējis ne vienu vien čempionu nostieptu zemē, un, lūk, tagad nu, ja tas negriezīsies pēc palīdzības pie Grēku nožēlas, viņš ir pazudināts; un šis pēdējais līdzeklis jāizmanto pēc iespējas ātrāk un nevis vēlāk. Jums, jūs galminieki, liekas, ka — kas tur liels?— viegli pasakāmi ir vārdi: esmu grēkojis … Bet, ak mani brāļi! cik daudz ir nabaga grēcinieku, kuri gan grib sacīt: esmu grēkojis, bet balss tiem apraujas jau pie, es …— un — krāks!— atkal, lūk, vienu dvēseli aizrauj velns; lai nu pameklē tās, ja kādam tīk. Brālis Libēns vēl labu brīdi ļāva vaļu savai daiļrunībai, un, kad viņš nogāja no kanceles, kāds skaista stila mīļotājs piezīmēja, ka viņa sprediķi (kurš nebija ievilcies ilgāk par stundu) bija trīsdesmit septiņas asprātības un neskaitāms daudzums prāta dzirkšu, līdzīgu tām, ko esmu še uzskaitījis. Skaļu aplausu pavadīts, ar ko neskopojās ne katoļi, ne protestanti, sprediķotājs vēl ilgi palika kanceles kāpņu galā, laimes vēlētāju ielenkts, kuri spiedās pie viņa no visam baznīcas pusēm, lai to suminātu.

Jau pa sprediķa laiku ,žī bija vairākas reizes apvaicājies, kur esot grāfiene de Tiržī; viņa brālis bija velti pēc viņas lūkojies visapkārt. Vai nu daiļās grāfienes baznīcā nemaz nebija, vai arī viņa slēpās no saviem pielūdzējiem kādā tumšā kaktā.

—  Es vēlētos,— teica Meržī jau pie izejas,— es vēlētos, kaut visi šie ļaudis, kas atnākuši uz šo domu ziņā tik tukšo sprediķi, noklausītos tūdaļ kādu 110 mūsu mācītāju vienkāršajām runām …

—  Lūk, kur grāfiene de Tiržī,— brālim klusiņām teica kapteinis, paspiezdams viņa roku.

Meržī pagrieza galvu un ieraudzīja tumšajā portālā zibeņātri nozūdot kādu ļoti bagātīgi tērpušos dāmu, kuru veda aiz rokas jauns vīrietis gaišiem matiem, sīks, trausls, sievišķīgu seju, un kura kostīms varbūt liecināja par iepriekš labi pārdomātu nevērību pret savu ārieni. Pūlis deva viņiem ceļu ar skubu, kurā bija manāmas bailes. Šis kavalieris bija bīstamais Komenžs.

Meržī tikko paguva uzmest grāfienei skatienu. Viņš .nepaspēja ievērot viņas seju; tomēr viņas vaibsti atstāja uz Meržī spēcīgu iespaidu; Komenžs turpretī uzreiz likās viņam briesmīgi pretīgs, pašam nezinot — kālab. Viņš dusmojās, ka pēc izskata tik vārgs cilvēks jau ieguvis tik lielu slavu.

—  Ja gadījumā,— viņš domāja,— grāfiene iemīlētu kādu citu no šī pūļa, šis riebīgais Komenžs to nonāvētu! Viņš ir zvērējis nonāvēt katru, kuru ta iemīlētu.— Viņš neviļus uzlika roku uz zobena spala, bet tūdaļ sakaunējās pats par savu straujumu.— Galu gala, kas man daļas? Es neapskaužu viņu par šo iekarojumu, turklāt es vēl neesmu redzējis šīs būtnes seju.

Tomēr šīs domas viņu nomāca, un visu ceļu no baznīcas līdz kapteiņa mājai viņš cieta klusu.

Vakariņu galds bija jau klāts. Meržī ēda maz un tūdaļ pēc galda novākšanas gribēja atgriezties savā viesnīcā.

Kapteinis bija ar mieru viņu atlaist, bet tikai pēc solījuma rīt pavisam pārvākties uz dzīvi viņa mājā.

Nav nemaz jāpiemin, ka Meržī pie sava braļa atrada ne tikai naudu, zirgu un visu citu, bel arī galma drēbnieka un vienīgā tirgotājā adresi, pie kura katrs muižnieks, kas vēlējās patikt dāmām, varēja iegādāties cimdus, iecietinātās krokotās apkakles un augstpapēžu čīkstīgās kurpes.

Pēdīgi, jau pilnīgā tumsā, viņš atgriezās viesnīcā, divu sava brāļa sulaiņu pavadīts, kas bija apbruņoti ar pistolēm un šķēpiem, jo toreiz Parīzes ielas pēc astoņiem vakarā bija bīstamakas nekā mūslaikos ceļš no Seviljas līdz Grenādai.

## VI PARTIJAS VADONIS

Jocky of Norfolk be nol too bold For Dickon lhy inaster is bouglīt and sold.

Shakcspeare. Richard  Berr.ārs Meržī, atgriezies savā vienkāršajā mītnē, skumīgi uzlūkoja nolietoto, apsūbējušo iekārtu. Kad viņš domās salīdzināja savas istabas kādreiz balsinātās, bet tagad netīrās un apkvēpušās sienas ar spīdošajām zīda tapetēm tējas istabā, kuru viņš nupat bija atstājis, kad viņš atcerējās turienes skaisti gleznoto madonnu, bet pie savām sienām neredzēja nekā vairak Icā tikai vecu svētbildi, viņa dvēselē iezagās diezgan zemiska doma. Šī greznība, šī elegance, dāmu labvēlība, karaļa laipnība, tik daudz visādu iekārojamu mantu galu galā Žoržam nebija maksājušas vairāk kā vienu vienīgu vārdu, ko tik viegli varēja izteikt, jo pietika jau ar to vien, lai šis vārds izspruktu pār lūpām; jo pašā sirdī taču neviens neielūkojās. Viņam tūdaļ ienāca prātā arī vairāki citi protestanti, kuri, atteikdamies no savas ticības, ieņēmuši augstus amatus. Un, tā kā velns izlieto visus ieročus, viņam ienāca prātā arī līdzība par pazudušo dēlu, tikai ar savadu morāli: ka viens atkritējs hugenots tiks sumināts vairāk par jebkuru vispastāvīgāko katoli.

Šīs domas, kuras dažādos veidos un it kā pret viņa gribu jaucās viņam pa galvu, nomāca viņu, iedvešot savādu riebumu. Viņš paņēma Ženēvas Bībeli, kura bija reiz piederējusi viņa mātei, un kādu laiku to lasīja. Mazliet nomierinājies, viņš nolika grāmatu; pirms iemigšanas vēl deva pats sev svinīgu solījumu dzīvot un nomirt savu tēvu ticībā.

Bet gluži kā par spīti gan lasīšanai, gan zvērestam viņš sapņos vēlreiz pārdzīvoja visu šai dienā redzēto un piedzīvoto. Viņš sapņoja par zīda purpursarkaniem aizkariem, par zelta traukiem; pēc tam galdi tika apgāzti, iemirdzējās šķēpi, un asinis plūda, sajaucoties ar vīnu. Pēc tam daiļi gleznotā madonna atdzīvojās, izkāpa no sava ietvara un dejoja viņam priekšā. Viņš mēģināja iekalt atmiņā viņas vaibstus un tikai tad ievēroja, ka viņas seju klāja melna maska. Bet šīs tumšzilās acis, šie divi baltās ādas laukumiņi, kas bija saredzami pa maskas acu caurumiem … Tad maskas saitītes atrisa, parādījās dievišķīgi skaista seja, bet bez noteiktām kontūrām, tas bija it kā

nimfas attēls saviļņotā ūdenī. Viņam negribot bija jānolaiž acis, drīz viņš tās atkal pacēla, bet ieraudzīja tikai briesmīgo Komenžu ar asiņainu zobenu rokā.

Viņš uzcēlās agri, lika aiznest savu vieglo bagāžu pie brāļa un, atteicies kopā ar Žoržu apskatīt pilsētas ievērojamākās vietas, devās viens uz de Šatijonu savrupnamu nodot admirālim Koliņī tēva vēstuli.

Viņš atrada savrupnama pagalmu tik pilnu kalpiem un zirgiem, ka tikai ar pūlēm izspiedās tiem cauri līdz plašajam priekšnamam, savukārt pārpildītam ieroču nesējiem un pāžiem, kuri, lai gan bruņoti vienīgi šķēpiem, tomēr visi kopā veidoja ap admirāli diezgan spēcīgu apsardzi. Melni tērpts durvju sargs, uzmetis skatienu Bernāra mežģīņu apkaklei un brāļa aizdotajai zelta ķēdei, bez liekas kavēšanās ieveda viņu galerijā, kurā patlaban atradās viņa pavēlnieks.

Augstmaņi, muižnieki, evaņģēliskie mācītāji, vairāk nekā četrdesmit cilvēku, visi stāvot kājās, atsegtām galvām un bijīgās pozās, bija ielenkuši admirāli. Viņš bija ģērbies ļoti vienkārši, no galvas līdz kājām melnā tērpā. Slaika auguma, tikai mazliet salīcis, un viņa kailajā pierē kara grūtības bija ievilkušas vairāk grumbu, nekā to būtu paveicis vecums. Gara, sirma bārda sniedzās viņam līdz krūtīm. Viņa vaigi, jau no dabas iekrituši, garo ūsu vāji slēptas, tumšas veca ievainojuma rētas dēļ, šķita vēl dobāki; Monkontūras kaujā kāda pistoles lode bija izgājusi viņam caur vaigu un izsitusi vairākus zobus. Viņa sejas izteiksme bija drīzāk skumīga nekā barga, un mēdza teikt, ka kopš varonīgā Dandelo[59] nāves neviens neesot redzējis viņu smaidām. Viņš stāvēja kājās, atspiedies ar roku uz galda, uz kura bija izklāti plāni un kartes, bet to vidū pacēlās milzīga Bībele in-quarto. Starp papīriem un kartēm izkaisītie zobu bakstāmie atgādināja to atmirāļa paražu, par kuru tik bieži ļaudis zobojās. Galda galā sēdēja sekretārs, kas patlaban šķita nodarbināts ar vēstuļu rakstīšanu, kuras viņš pēc tam deva admirālim parakstīt.

Uzlūkojot šo diženo vīru, kurš savu ticības biedru acīs bija augstāks nekā jebkurš karalis, jo viņā it kā apvienojās varonis un svētais, Meržī sajuta tādu cienību, ka, tam tuvodamies, viņš neviļus nometās uz viena ceļa. Admirālis, pārsteigts un pikts par šo neparasto dievināšanas apliecinājumu, deva viņam zīmi piecelties un mazliet īgni paņēma vēstuli, ko viņam sniedza aizrautīgais jauneklis. Viņš uzmeta acis ģerboņa zīmogam.

—  Tā no mana vecā cīņu biedra barona de Meržī,— viņš sacīja,— un jūs, jaunais cilvēk, esat viņam tik līdzīgs, ka jums vajadzētu būt viņa dēlam.

—  Augstais kungs, mans tēvs būtu vēlējies, kaut viņa lielais vecums atļautu pašam ierasties apliecināt jums savu cieņu.

—  Mani kungi,— sacīja Koliņī, izlasījis vēstuli un griezdamies pie klātesošajiem,— es iepazīstinu jūs ar barona de Meržī dēlu, kurš ir veicis vairāk nekā divsimt jūdzes, lai varētu kļūt par vienu no mūsējiem. Man šķiet, mums netrūks brīvprātīgo Flandrijas karagājienam. Izlūdzos, kungi, šim jaunajam cilvēkam jūsu dcaudzību; jūs visi ļoti cienāt viņa tēvu.

Tūdaļ cilvēku divdesmit apkampa Meržī un piedāvāja savus pakalpojumus.

—  Vai jūs esat jau bijis kaujās, Bernār, mans draugs?— vaicāja admirālis.— Vai esat jau kādreiz dzirdējis, kā dārd arkebūzas?

Meržī pietvīkstot atbildēja, ka viņam vēl neesot bijusi tāda laime cīnīties par ticību.

—  Drīzāk vēliet sev laimes par to, ka apstākļi jūs nav spieduši izliet savu pilsoņu asinis,— sacīja nopietnā balsī Koliņī.— Paldies dievam,— viņš nopūzdamies piebilda,— pilsoņu karš tagad ir beidzies! Ticība atelpo, un jūs, laimīgāks nekā mēs, pacelsiet savu zobenu vienīgi pret sava karaļa un savas Dzimtenes ienaidniekiem.— Tad, uzlikdams roku uz jaunekļa pleca:— Esmu pārliecināts, jūs attaisnosiet savu izcelšanos. Pēc jūsu tēva vēlēšanās sākumā jūs kalposiet manos muižniekos, un, kad mēs sastapsim spāņus, tad atņemiet viņiem karogu, un jūs tiksiet iecelts par mana pulka kornetu.

—  Zvēru jums,— izsaucās Meržī noteiktā balsī,— ka vai nu es būšu kornets pirmajā kaujā, vai arī manam tēvam nebūs vairs dēla!

—  Labi, manu brašo zēn,— tu runā tā, kā tavs tēvs runāja …

Tad admirālis pasauca savu intendantu.

—  Lūk, še mans intendants metrs Zāmuels, un, ja tev vajadzīga nauda ekipējuma iegādei, tad griezies pie viņa.

Intendants palocījās Bernāram, kurš pasteidzās izteikt savu pateicību un no piedāvājuma atteikties.

—  Mans tēvs un mans brālis gādās par visu, kas man vajadzīgs.

—  Jūsu brālis?… Tas ir kapteinis Žoržs Meržī, kurš pēc pirmajiem kariem atsacījās no savas ticības?

Meržī skumīgi nolieca galvu; viņa lūpas kustējās, bet atbilde nebija sadzirdama.

—  Viņš ir brašs kareivis,— turpināja admirālis,— bet kas ir varonība bez dievbijības? .ļauno cilvēk, jūsu ģimenē ir paraugs, kuram jums jāseko, un piemērs, no kā jums jaizsargās.

—  Es centīšos sekot sava brāļa godpilniem darbiem, ne viņa pārvērtībai.

—  Un nu, Bernār, nāciet biežāk pie manis un uzskatiet mani par vienu no saviem draugiem. Tikumiem šeit nav sevišķi labvēlīga vieta, bet es ceru drīz jūs aizvest turp, kur jūs iekarosiet slavu.

Meržī godbijīgi palocījās un atkāpās ļaužu pulkā, kas ielenca admirāli.

—  Mani kungi,— Koliņī atsāka Meržī ierašanās pārtraukto sarunu,— no visām malām es saņemu labas vēstis. Ruānas slepkavas ir sodīti.

—  Bet Tulūzas — nav sodīti,— sacīja vecs mācītājs ar drūmu un fanātisku seju.

—  Jūs maldāties. Man patlaban ir jaunas vēstis arī no turienes. Ari Tulūzā starppartiju tiesa' ir jau nodibināta. Katru dienu viņa majestātes darbi mums apliecina, ka tiesa un taisnība ir visiem viena.

Vecais mācītājs neticīgi pašūpoja galvu. Kāds sirmgalvis ar baltu bārdu un melnā samta apģērbā iesaucās:

—  Viņa tiesa un taisnība ir visiem viena, pareizi! Šatijonus, Monmoransī, Gīzus — visus kopā Kārlis un viņa godājamā māte vēlētos nopļaut ar vienu cirtienu.

—  Runājiet ar lielāku cieņu par karali, de Bonisāna kungs,— sacīja Koliņī bargā balsī.— Aizmirsīsim, aizmirsīsim beidzot veco ienaidnieku. Lai neviens neuzdrošinās- teikt, ka katoļi māk labāk pildīt dievišķo piedošanas mācību neka mēs.

—  Zvēru pie mana tēva kauliem, viņiem tas vieglāk izdarāms nekā mums,— nomurmināja Bonisāns.— Divdesmit trīs nomocītie manas ģimenes locekļi tik viegli neizzudīs no manas atmiņas.

Kamēr viņš vēl ar lielu rūgtumu to sacīja, galerijā ienāca pelēkā, nodilušā mētelī ietinies, stipri salīcis sirmgalvis ar atbaidošu seju. Viņš izspraucās caur pūli un pasniedza admirālim aizzīmogotu aploksni.

—  Kas jūs esat?— vaicāja Koliņī, neatlauzdams zīmogu.

' Pēc līguma, kurš izbeidza trešo pilsoņu karu Francijā, pie vairākiem parlamentiem tika ieceltas sevišķas tiesu kameras, no kuru locekļiem puse bija kalvinisti. Viņu uzdevums bija iztiesāt strīdus starp katoļiem un protestantiem. (Autora piezīme.)

—       Kāds jūsu draugs,— atbildēja sirmgalvis aizsmakušā balsi un tūdaļ aizgāja.

—       Es redzēju šorīt šo vīru iznākam no Gīzu pils,— sacīja kāds muižnieks.

—  Tas ir kāds burvis,— teica otrs.

—  Nozāļotājs,— sacīja trešais.

—  Hercogs de Gīzs ir sūtījis viņu jūs nozāļot, admirāļa kungs.

—       Mani nozaļot?— admirālis paraustīja plecus,— nozāļot ar vēstuli!

—       Atcerieties Navarras karalienes1 cimdus!— iekliedzās Bo- nisāris.

—       Es neticu nedz saindētiem cimdiem, nedz vēstulēm, bet es ticu tam, ka hercogs de Gīzs nav spējīgs izdarīt nelietību.

Viņš gatavojas uzplēst vēstuli, Bonisāns metās viņam klāt un satvēra viņa rokas, iesaucoties:

—  Neplēsiet vaļā, vai arī jūs ieelposiet nāvīgu indi!

Visi klātesošie saspiedās ap admirāli, kurš lūkoja atsvabināties no Bonisāna.

—       Es redzu, ka no vēstules kūp melni garaiņi!— iesaucās kāda balss.

—       Metiet projām! Metiet projām!— atskanēja kopēji kliedzieni.

—       Rimstieties jel un ļaujiet, neprāši,— sacīja admirālis, lūkodams atbrīvoties no pūļa. Šajā it kā sava veida cīņā papīrs nokrita uz grīdas.

—       Zamuel, mans draugs!— Bonisāns iesaucās,— parādiet jūs, ka esat krietns kalps, atveriet mums šo vēstuli un nedodiet savam kungam, iekāms neesat pārliecinājušies, ka tajā nav nekā bīstama.

Šads uzdevums tomēr nebija intendantam pa prātam. Tad Meržī, nešaubīdamies ne mirkli, pacēla vēstuli un atlauza zīmogu. Tūlīt viņam apkārt radās tukšums, visi atkāpās, it kā istabas vidū tūlīt jāsprāgst mīnai; tomēr nekādi kaitīgi tvaiki neparādījās, nevienam neuznāca pat šķavas. Diezgan netīrs papīra gabaliņš ar dažām rakstu rindiņām bija- viss, kas ielikts aploksnē, no kuras visi tā baidījas.

Tie paši cilvēki, kas pirmie bija metušies malā, pirmie atkal smejoties pienāca tuvāk, tiklīdz jebkuras aizdomas par draudošajām briesmām izzuda.

Viņas nāves cēlonis, ka raksta d'Obiņē (Vispārējā vēsture, 1. sēj. II nod.), bija inde, kura no sasmaržotiem cimdiem iekļuva viņas smadzenēs. Indi sagatavoja mesīrs Renē, florencietis, kuru pēc tam visi ienīda, pat karalienes ienaidnieki. (Autora piezīme.)

—  Ko nozīmē šāda nekaunība?— iesaucās Koliņī, beidzot dusmīgi izraudamies no Bonisāna rokām.— Uzplēst vēstuii, kas adresēta man!

—  Admirāļa kungs, gadījumā, ja šai papīrā butu paslēpusies kāda ieelpojama inde, kas nolemtu jūs nāvei, tad ir labāk, ka par upuri kristu tāds jauneklis kā es un nevis jūs, kura dzīvība ir tik neatsverama mūsu reliģijai.

Apbrīnas čuksti atskanēja visapkārt. Koliņī saviļņots satvēra viņa roku un, brīdi klusējis, labsirdīgi teica:

—  Tā kā tu esi to vēstuli atplēsis, tad izlasi mums arī tās saturu.

Meržī lasīja sekojošo:

«Debesis rietumos ir iedegušās asiņainā blāzmā. Zvaigznes ir nozudušas debesu velvē, un gaisā redzami ugunīgi zobeni. Jābūt aklam, lai nesaprastu, ko pareģo šīs zīmes, Gaspār! apjoz savu jostu, piesprādzē piešus, vai arī pēc dažām dienām sīļi barosies no tavām miesām.»

—  Ar vārdu sl(i1 viņš domā Gīzus,— teica Bonisāns, — putna vārds ir likts tā burta vietā, kurš tāpat izrunājams.

Admirālis nicinoši paraustīja plecus, un visi cieta klusu. Bet varēja redzēt, ka pareģojums atstājis uz visiem zināmu iespaidu.

—  Cik daudz Parīzē ļautiņu, kas nodarbojas tikai ar šādām muļķībām!— salti sacīja Koliņī.— Vai nav dzirdēts, ka Parīzē esot desmittūkstoš neliešu, kuri pārtiek vienīgi no pareģošanas?

—  Brīdinājums, lai kāds tas arī būtu, nekad nav nicināms,— sacīja kāds kājnieku kapteinis.— Hercogs de Gīzs ir diezgan atklāti izteicies, ka viņam ātrāk nebūšot mierīga gulēšana, iekāms viņš nebūšot iegrūdis šķēpu jums vē'derā.

—  Cik viegli pie jums piekļūt katram slepkavam!— piebalsoja Bonisāns.— Jūsu vietā es neietu uz Luvru citādi kā bruņukreklā.

—  Ko nu! Vecais biedri,— admirālis atbildēja,— mums, veciem kareivjiem, slepkavas neķeras klāt. Viņiem ir vairāk bailes no mums nekā mums no viņiem.

Pēc tam viņš vēl brīdi runāja par Flandrijas karagājienu un par ticības lietām. Vairāki muižnieki iesniedza admirālim lūgumrakstus, lai viņš nodotu karalim; viņš tos saņēma laipni, pasacīdams katram kādu tīkamu vārdu. Pulkstenis nosita desmit, un viņš lika padot savu cepuri un cimdus, lai dotos uz Luvru. Daži no viņa ļaudīm tagad atvadījās, bet vairums sekoja, lai kalpotu viņam gan kā svīta, gan kā apsardze.

Nepāriulkojama vārdu spēle: le geai — sīlis un ge— burts G, ar kuru iesākas uzvārds Guise.

## VII PARTIJAS VADONIS

(Turpinājums)

Tikko pamanījis savu brāli, kapteinis pa lielu gabalu sauca viņam pretī:

—  Nu kā? Gaspāru I redzēji? Kā viņš tevi saņēma?

—  Tik laipni, ka es to nekad neaizmirsīšu.

—  Nu, ļoti priecājos!

—  Ai Žorž, kas tas par vīru! …

—       Kas par vīru! Tāds pats cilvēks kā jebkurš; mazliet vairāk godkāres un mazliet vairāk pacietībai nekā manam sulainim, protams, nerunājot par starpību izcelsmē. Tam, ka viņš piedzimis no de Šatijona kunga, ir bijīisi liela nozīme.

—       Tu domā, tā ir tikai dižciltība, kas viņam ir iemācījusi lielo karainākslu, padarījusi viņu par mūslaiku pirmo karavadoni?

—       Nē, protams, ne. Bet viņa nopelni nebūt nav kavējuši viņu aizvien tikt sakautam .. . Diezgan, nerunāsim par to. Šodien tu redzējies ar admirāli, un tas ir labi. Gods, kam gods pienākas, un tev tik un tā bija jāiesāk ar to, ka tu apliecināji savu cieņu de Šatijona kungam. Bet tagad … vai tu nevēlies rīt piedalīties medībās? Tur es tevi stādīšu priekšā kādam, kas gan arī ir vērts, ka uz viņu paskatās. Es domāju Kārli I — Francijas karali.

—  Es — karaļa medībās?

—       Bez šaubām; un tu redzēsi galma visskaistākās dāmas un visskaistākos zirgus. Sapulcēšanās pie Madrides pils, ufi -mums jāierodas tur rīt pašā agrumā. Es tev došu savu ābolaino sirmi un galvoju, ka tev nevajadzēs lietot piešus, lai nepaliktu iepakaļ suņiem.

Sulainis ienesa un iedeva Bernāram vēstuli, ko bija atnesis kāds no karaļa pāžiem. Meržī to atplēsa, un viņa pārsteigums nebija mazaks par brāļa izbrīnu, kad tie atrada aploksnē pavēli Bernāra iecelšanai par kornetu. Karaļa zīmogs bija klāt šim dokumentam, kas bija uzrakstīts pēc vecās formas.

—       Piķis!— izsaucās Žoržs,— lūk, kur ātra un necerēta žēlastība! Bet kā, velns parāvis, Kārlis IX, kurš nezina pat, vai tu esi pasaulē, iedomājās sūtīt tev kornela apliecību?

—       Es esmu pārliecināts, ka mana pateicība par to pienākas admirāļa kungam,— sacīja Meržī. Un viņš pasteidzās tagad pastāstīt brālim notikumu ar noslēpumaino vēstuli, kuru tik bezbailīgi bija atplēsis. Kapteinis sirsnīgi smējās par šī notikuma beigām, zobodamies par brāli uz nebēdu.

VIII

## LASĪTĀJA UN AUTORA DIALOGS

Ak, autora kungs, kāda jums brīnišķīga izdevība uzzīmēt virkni portretu! Un vēl kādu portretu! Jūs mūs tūliņ aizvedīsiet uz Madrides pili, pašu galma centru. Un kada galma! Jūs taču mums to parādīsiet, šo franču-itāliešu galmu? Iepazīstiniet mūs pēc kārtas ar visām ievērojamākām tā laika personībām. Ko gan visu mēs tagad uzzināsim! Un cik interesantai jābūt dienai, ko pavadīsim tik daudzu ievērojamu cilvēku vidū!

—       Ak vai, lasītāja kungs, ko gan jūs man prasāt! Es labprāt vēlētos, kaut man būtu talants, kads vajadzīgs, lai uzrakstītu Francijas vēsturi; es tad nerakstītu pasaciņas. Bet pasakiet man, kāpēc jūs vēlaties, lai es jūs iepazīstinu ar cilvēkiem, kuriem nebūs nekāda loma manā romānā?

—       Bet jūs esat pavisam netaisns, ja nedodat tiem nekādu lomu. Kā! Jūs mani pārcelsiet 1572. gadā, un jūs domājat izvairīties, neraksturojis tik daudz ievērojamu cilvēkul Ko jūs! Te nav ko vilcināties. Sāciet; es jums dodu pirmo teikumu: Durvis uz viesistabu atvērās, un kļuva redzams . . .

—       Bet, lasītāja kungs, Madrides pilī nebija viesistabu; viesistabas . ..

—  Nu, labi! Lielajā zālē bija vesels pūlis… utt…………………. kura vidū varēja ieraudzīt . . .

—  Kuru tad īsti jūs gribat ieraudzīt?

—  Velns rāvis! primo Kārli IX!

—       Pagaidiet! Vispirms aprakstiet viņa apģērbu, tad viņa ārējo izskatu un beidzot dodiet viņa morālo raksturojumu. Šādu ceļu tagad iet visi romānu sacerētāji.

—       Viņa apģērbu? Viņš bija tērpies mednieka ģērbā, ar lielu ragu saitē ap kaklu.

—  Jūs esat lakonisks.

—       Kas attiecas uz viņa ārējo izskatu . . . pagaidiet . . . Nudien, jūs darītu labi, ja dotos apskatīt viņa bisti Angulēmas muzejā. Tā ir otrā zālē, numurs 98.

—  Bet, autora kungs, es dzīvoju provincē; vai jūs vēlaties, ka es tikai tādēļ braucu uz Parīzi, lai aplūkotu Kārļa IX bisti?

—  Nu, labi! Iedomājieties jaunu cilvēku, diezgan labi noaugušu, ar mazliet plecos iegrimušu galvu; viņš izstiepi kaklu un neveikli izbīda pieri; deguns viņam mazliet paresns; lupas viņam plānas, mute liela, virslūpa stipri padevusies uz priekšu; sejas krāsa bāla, un lielās, zaļas acis nekad nelūkojas uz cilvēku, ar kuru viņš sarunājas. Starp citu, viņa acīs nav lasāms: Bērtuļa nakts vai kaut kas tamlīdzīgs. Pavisam nē. Acu izteiksme drīzāk ir trula un nemierpilna nekā nežēlīga un nikna. Jūs to iztēlosieties diezgan pareizi, ja iedomāsieties kādu jaunu angli ieejam vienu pašu plašā viesistabā, kur visi viesi jau ir apsēdušies. Viņš spraucas cauri veselai rindai izgreznotu dāmu, kas, viņam garam ejot, klusē. Aizķerdamies aiz kādas dāmas kleitas, pagrūzdams otras krēslu, viņš ar lielām pūlēm nokļūst līdz namamātei; un tikai tad viņš ievēro, ka pie savrupnama durvīm, izkāpjot no karietes, notraipījis gar riteni sava tērpa piedurkni ar dubļiem. Nevar būt, ka jūs nebūtu redzējis kadu 110 šādām pārbiedētām sejām; var būt, ka jūs pats esat ielūkojies spogulī, pirms vēl augstāko aprindu dzīves pieredze nebija jums devusi pārliecību, ka esat laimīgi ieradies. ..

—  Un Katrīna Mediči?

—  Katrīna Mediči? Velns parāvis! Es par viņu nemaz neesmu domājis. Es domāju, ka tā ir pēdēja reize, kad rakstu viņas vārdu: tā ir resna sieviete, vēl spirgta un, kā stāsta, diezgan labi saglabājusies savā vecumā, ar resnu degunu un sakniebtām lūpām, līdzīgi cilvēkam, kas sajūt jūras slimības pirmās lēkmes. Acis viņai puspievērtas; viņa žāvājas gandrīz katru minūti, balss viņai vienmuļa, un viņa izrunā ar vienu un to pašu balss noskaņu: Ak, kas mani atpestīs no šīs neciešamās Bearnēzietes? un: Madlēn, iedodiet saldu pienu manam neapo- liešu sunītim.

—  Lieliski! Bet lieciet viņai pateikt dažus daudzmaz ievērojamus vārdus. Viņa nupat lika noindēt Žannu d'Albrē, vismaz tādas baumas klīst, tas taču manāmi ietekmēs viņu.

—  Nemaz! Tāpēc ka, ja tas būtu pamanāms, kur gan butu palikusi viņas tik slavenā izlikšanās spēja? Šodien turklāt vēl, esmu par to ļoti labi informēts, viņa nav runājusi ne par ko citu kā tikai par laiku.

—  Un Anrī IV? Un Navarras Margarita? Parādiet mums Anrī, drosmīgu, galantu un it sevišķi — labsirdīgu; Margaritu, kas slepeni ieliek pāžam rokā mīlas vēstulīti, kamēr Anrī savukārt spiež rociņu kādai no Katrīnas galma dāmām.

—  Runājot par Anrī IV, neviens neuzminētu šajā mazajā, aušīgajā zēnā varoni un nākamo Francijas karali. Viņš jau aizmirsis savu māti, kas tikai pirms divām nedēļām mirusi. Viņš sarunājas ar piķieri, iegrimis līdz ausīm pārrunās par tā brieža pēdām, kuru tūliņ izcels. Es jūs no šīm pārrunām atpestīšu, sevišķi, ja jūs, kā es to ceru, neesat mednieks.

—  Un Margarita?

—  Viņa bija mazliet nevesela un neatstāja savu istabu.

—  Labs paņēmiens tikt vaļā. Un hercogs d'Anžū? Un princis de Kondē? Un hercogs de Gīzs? Un Tavanns, Recs, Larošfuko? Teliņi? Un Torē? Un Merī? Un cik daudz vēl citu?

—  Nudien, jūs tos zināt labāk par mani. Es jums pastāstīšu par manu draugu Meržī.

—  Ak, es manu, ka neatradīšu jūsu romānā to, ko es tur meklēju.

—  Baidos, ka tā.

IX

## CIMDS

Cavo se un escarpin de la derecha, Mano, que de la izquierda importa poco A la sen5ra Blanca, y amor loco A dos fidalgos disparo la flecha. Lope de Vega, El quante de Dona Blanca

Galms uzturējās Madrides pilī. Karaliene māte savu galma dāmu vidū gaidīja savā istabā, kad karalis, pirms kāps zirga mugurā, atnāks kopā ar viņu pabrokastot; bet karalis, prinču pavadīts, lēnām nāca pa kādu galeriju, kur stāvēja visi vīrieši, kuriem šodien bija jāpiedalās kopā ar viņu medībās. Viņš izklaidīgi klausījās vārdos, ko viņam sacīja galminieki, un bieži vien atbildēja asi un strupi. Kad viņš gāja garām abiem brāļiem, kapteinis salieca celi un stādīja viņam priekšā jauno kornetu.

Meržī, dziļi noliekdamies, pateicās viņa majestātei par godu, kas viņam piešķirts, iekāms viņš to pelnījis.

—  A, tad jūs esat tas, par kuru man stāstīja mans tēvs admirālis? Jūs esat kapteiņa Žorža brālis?

—  Jā, jūsu augstība.

—  Jūs esat katolis vai hugenots?

—  Es esmu protestants, jūsu augstība.

—  Es par to vaicāju vienīgi aiz ziņkāres, jo, lai velns mani parauj, ja es daudz interesētos par to cilvēku ticību, kuri man labi kalpo.

Pēc šiem vēstures cienīgajiem vārdiem karalis iegāja pie karalienes.

Dažas minūtes vēlāk vesels bars dāmu iznāca galerijā, it kā tīši sūtītas, lai iedvestu kavalieriem pacietību. Es še stāstīšu par vienu vienīgu no visām šīm skaistulēm pie šī skaistuļu ziņā tik bagātā galma; es domāju grāfieni de Tiržī, kurai būs ievērojama loma šinī stāstā. Viņas amazones tērps bija viegls un smalks, un viņa vēl nebija uzlikusi masku. Viņas žilbinoši baltā āda un tās vienmērīgais bālums sevišķi izcēla viņas ogļmelnos matus; grāfienes skaisti izliektās, vidū vieglītēm kopā saaugušās uzacis piešķīra viņas sejai cietu, pareizāk sakot, lepnu izteiksmi, tomēr nekā neatņemdamas no viņas sejas pantu burvības. Sākumā viņas acīs nevarēja saskatīt nekā vairāk kā tikai augstprātīgu lepnību; bet drīz dzīvā sarunā kļuva redzams, kā acu zīlītes palielinājās, kļuva platākas, gluži kā kaķim viņas skatieni kļuva liesmaini, tā ka pat norūdītākajam vīrietim bija grūti pretoties to maģiskajam iespaidam.

—  Grāfiene de Tiržī! Cik viņa šodien skaista!— čukstēja galminieki, un katrs lauzās uz priekšu, lai to labāk redzētu.

Meržī, kurš gadījās viņai ceļā, bija tik apžilbis no viņas daiļuma, ka pat nepakustējās un palika kā sastindzis uz vielas, pat neiedomādamies pakāpties sāņus, lai palaistu to garām, kad pēkšņi grāfienes platā zīda piedurkne pieskārās viņa kamzolim.

Viņa ievēroja jaunekļa saviļņojumu varbūt ar labpatiku un pagodināja to, uz brīdi ar savām skaistajām acīm pakavējoties pie jaunā muižnieka acīm, Meržī nolaida skatienu, un viņa vaigus pārklāja spilgts sārtums. Grāfiene pasmaidīja un, garām iedama, ļāva nokrist savam cimdam pie mūsu varoņa kājām, kurš, joprojām sastindzis un apmulsis, neapķērās pat to pacelt. Tajā pašā mirklī kāds jauns gaišmatis (tas nebija neviens cits kā Komenžs), kurš stāvēja aiz Meržī, rupji pagrūda viņu sāņus, lai tiktu viņam priekšā, pacēla cimdu, un, godbijīgi to noskūpstījis, pasniedza de Tiržī kundzei. Viņam pat nepateikusies, daiļā kundze pagriezās pret Meržī un brītiņu nolūkojās viņā ar satriecošu nicinājuma izteiksmi sejā, tad, ievērojusi tepat blakus kapteini Žoržu, pievērsās tam.

—  Sakiet, kaptein,— viņa ļoti skaļi sacīja,— sakiet, no kurienes pie mums gadījies šis lielais lempis? Pēc viņa uzvešanās spriežot, droši vien viņš ir hugenots.

Skaļa vispārēju smieklu šalts nelaimīgo jaunekli galīgi izsita no sliedēm.

—  Tas ir mans brālis, kundze,— atbildēja Žoržs mazliet klusāk.— Viņš ir Parīzē kopš trim dienām, un, godavārds, viņš nav lielāks tūļa par to, kāds bija Lannuā, iekāms jūs uzņēmāties viņu veidot.

Grāfiene mazliet piesarka.

—  Tas ir cietsirdīgs joks, kaptein, nerunājiet sliktu par mirušiem. Bet tagad sniedziet man roku: man jāparunājas ar jums kādas dāmas uzdevumā, kura ar jums ne visai apmierināta.

Kapteinis godbijīgi pasniedza viņai elkoni un pavadīja viņu līdz kāda attāla loga iedobumam; bet, iedama projām, viņa vēlreiz pagriezās, lai palūkotos uz Meržī.

Vēl pilnīgi apmulsis un pārsteigts no skaistās grāfienes parādīšanās, pilns kvēlas vēlēšanās skatīties viņā vēl ilgāk un tomēr nedrīkstēdams pacelt uz viņu acis, Meržī sajuta vieglu uzsitienu sev uz pleca. Viņš pagriezās un ieraudzīja baronu Vodreiju, kas, saņemdams viņu pie rokas, noveda malā, lai varētu parunāties; kā viņš teica — bez bailēm, ka viņus kāds pārtrauktu.

—  Mīļais draugs,— barons sacīja,— jūs šeit vēl esat svešinieks un varbūt nezināt, kā jums šeit jāizturas.

Meržī raudzījās viņā ar izbrīnu.

—  Jūsu brālis ir patlaban aizņemts un nevar dot jums padomus. Ja jūs man to atļautu, es gribu būt viņa vietā.

—  Es nezinu, kungs, kādā ziņā . . .

—  Jūs nupat likāt smagi apvainots, un, redzēdams jūs šajās dziļajās domās, es nešaubījos, ka jūs domājat, kādā ceļā atriebties.

—  Atriebties? Bet kam?— jautāja Meržī, nosarkdams pār visu seju.

—  Vai mazais Komenžs jūs nupat nepagrūda pie malas! Viss galms šo notikumu redzēja un gaida, ka jūs notikušo ņemsiet stipri pie sirds.

—  Bet telpā, kur tik daudz ļaužu,— Meržī sacīja,— tas nav nekas sevišķs, ja kāds mani neviļus pagrūž.

Meržī kungs, man nav gods būt ar jums tuvāk pazīstamam, taču jūsu brālis ir man liels draugs, un viņš var jums apliecināt, ka es, cik vien man tas iespējams, cenšos vienmēr sekot dievišķajam visu apvainojumu piedošanas bauslim. Es nebūt negribēju jūs iegrūst nepatīkamā un nopietnā ķildā, bet, no otras puses, es tomēr uzskatu par savu pienākumu atklāt jums patiesību, ka Komenžs jūs pagrūda ne aiz neuzmanības. Viņš pagrūda jūs tāpēc, ka gribēja jūs apvainot. Un, ja viņš arī nebūtu jūs pagrūdis, viņš tomēr ir jūs apvainojis; jo, paceldams grāfienes Tiržī cimdu, viņš ir uzurpējis sev tiesības, kuras piederēja jums. Cimds bija pie jūsu kājām, ergo* jums vienīgam bija tiesības to pacelt un pasniegt īpašniecei … Bet, lūk, pagriezieties un jūs redzēsiet galerijas viņā galā, kā Komenžs rāda uz jums ar pirkstu un jūs izsmej.

Meržī apgriezās un ieraudzīja Komenžu piecu vai sešu jaunu vīriešu vidū, kuriem viņš smiedamies kaut ko stāstīja, ko visi likās noklausāmies ar vislielāko ziņkāri. Nekas neliecināja, ka runāts liek par viņu, bet pēc sava cienījamā padomdevēja vārdiem Meržī sajuta, ka viņa sirdī iezogas trakas dusmas.

—  Pēc medībām es viņu katrā ziņā uzmeklēšu,— viņš sacīja,— un gan tad es pratīšu viņu . ..

—  O, nekad neatlieciet labu apņemšanos, kāda ir šī, uz vēlāku laiku; turklāt — būs arī daudz mazāks grēks pret Dievu, ja jūs savu pretinieku izaicināsiet tūdaļ pēc apvainojuma, nekā tad, ja jūs to darīsiet pēc ilgākām pārdomām. Uzbudinājuma brīdī jūs izaicināt pretinieku uz divkauju, kas ir piedodams grēks; un, ja pati divkauja norisinās vēlāk, tad tā notiek jau tikai tālab, lai izsargātos no vēl lielāka grēka: no sava vārda laušanas. Bet es aizmirstu, ka es taču runāju ar protestantu. Kā nu tas arī būtu — izaiciniet viņu tūlīt; es tūliņ savedīšu jūs kopā.

—  Es ceru, ka viņš neatteiksies par savu izturēšanos atvainoties.

—  Tajā ziņā, mans draugs, jūs tikai velti viltos. Komenžs nekad vēl nav sacījis: Es biju vainīgs. Starp citu, viņš ir ļoti galants cilvēks un dos jums pilnīgu gandarījumu.

Meržī saņēma visus spēkus, lai valdītu savu uztraukumu un izliktos vienaldzīgs.

—  Ja es esmu apvainots,— viņš teica,— tad, protams, man jāsaņem gandarījums. Lai kāds tas arī būtu, es pratīšu to panākt.

Tātad (latiņu vai.).

—  Lieliski, mans brašuli! Man patīk jūsu drosme, jo jums taču zināms, ka Komenžs ir viens no mūsu labākajiem duelantiem. Nudien, viņš ir muižnieks, kas prot ar ieročiem lieliski rīkoties. Viņš ir mācījies Romā pie Brambila, un Ptī-Žans vairs negrib stāties viņam pretī.

Tā runādams, viņš uzmanīgi lūkojās Bernāra mazliet bālajā sejā, kuru tomēr, šķila, vairāk saviļņoja pats apvainojums, nekā iebiedēja tā paredzamās sekas.

—  Es labprāt būtu jūsu sekundants šajā lietā, bet, ievērojot to, ka rītu eju pie dievgalda, man ir jau nolikta divkauja ar Rensī kungu, un es nedrīkstu pacelt savu zobenu vēl pret kādu citu1 .

— Es jums pateicos, mans kungs. Ja lieta nonāks tik tālu, tad mans brālis būs mans sekundants.

—  Kapteinis ir labs lietpratējs šāda veida-darījumos. Pagaidām es iešu atvedīšu Komenžu, lai jūs varētu ar viņu izskaidroties.

Meržī palocījās un, pagriezies pret sienu, apdomāja izaicinājuma vārdus, pūlēdamies piešķirt sejai pienācīgu izteiksmi.

Izaicinājums uz divkauju ir jāizdara ar zināmu grāciju, kuru, tāpat kā daudz ko citu, iegūst tikai pēc ilgākas pieredzes. Mūsu varonim šis bija pirmais gadījums, un viņš bija mazliet apjucis; bet šajā brīdī viņš nebijās tik daudz no sagaidāmā zobena cirtiena, kā izteikt kaut ko tādu, kas nebūtu īsta muižnieka cienīgs. Viņš tikko bija paguvis izveidot savā prātā stingru un pieklājīgu teikumu, kad barons Vodreijs, saņemdams viņu aiz rokas, to tūdaļ atkal izgaisināja.

Komenžs, cepuri rokā un pieklājīgi, bet reizē arī izaicinoši palocīdamies, vērsās pie Meržī medainā balsī:

—  Jūs vēlaties ar mani runāt, kungs?

Dusmas sadzina asinis Bernāram vaigos; viņš atbildēja tūlīt un vēl stingrākā balsī, nekā pats bija cerējis:

— Jūs izturējāties pret mani bezkaunīgi, un es vēlos saņemt no jums gandarījumu.

Vodreijs piekrītoši pamāja; Komenžs izslējās un, iespiedis dūri sānos (tā bija to laiku pārdrošnieku poza šādos gadījumos), ļoti nopietni atbildēja:

— Jūs esat izaicinātājs, mans kungs, un manas kā izaicinātā tiesības ir izvēlēties ieročus.

—  Nosauciet, kādus jūs esat izvēlējies.

Rafinētiem duelantiem bija tads noteikums, ka tie nedrīkst iejaukties jaunā strīdā, ja iepriekšējais vēl nav nokārtots. (Autora piezime.)

Komenžs likās brītiņu pārdomājam.

—    Garais zobens[61] ,— viņš sacīja,— ir labs ierocis, bet tā cirtieni var izkropļot seju, un mūsu gados,— viņš smaidīdams piebilda,— nav patīkami parādīties mīļākajai ar brūci pār visu seju. Rapieris turpretī atstāj tikai mazu caurumiņu, bet ar to pilnīgi pietiek. (Un viņš atkal pasmaidīja.) Tātad es izvēlos rapieri un dunci.

—  Ļoti labi,— Meržī sacīja.

Viņš paspēra soli, lai dotos projām.

—    Acumirkli!— iesaucās Vodreijs.— Jūs aizmirsāt norunāt par laiku un sastapšanās vietu.

—    Prēoklēra ir tā vieta, kur duelējas viss galms,— sacīja Komenžs,— un ja de Meržī kungam nav kāda cita mīļāka vieta? …

—  Prēoklērā,— lai notiek!

—    Kas attiecas uz laiku … es, man zināmu iemeslu dēļ,— jūs mani saprotat,— nepiecelšos agrāk par astpņiem … Es negulēšu šonakt mājās un nevarēšu ierasties Prēoklērā agrāk par deviņiem.

—  Tātad deviņos.

Novērsies no Komenža, Meržī ieraudzīja sev gluži tuvu grāfieni de Tiržī, kura patlaban bija pametusi kapteini sarunājamies ar kādu citu dāmu. Protams, ka, ieraugot šīs bīstamās lietas skaisto vaininieci, mūsu varonis pacentās piešķirt savai sejai vēl lielāku pārliecību un liekuļotu bezrūpību.

—    Pēdējā laikā,— sacīja Vodreijs,— ir modē uz divkaujām tērpties sarkanās biksēs. Ja jums tādu vēl nav, tad likšu jums vienu pāri piesūtīt. Tad neredz asiņu, un tā ir tīrāk.

—  Tas man liekas bērnišķīgi,— Komenžs atbildēja.

Meržī neveikli pasmaidīja.

—    Tātad, mani draugi,— sacīja barons Vodreijs, kas tagad šķita pilnīgi savā stihijā,— tagad atliek tikai vienoties par sekundantiem un līdzsekundantiem2 jūsu divkaujā.

—    Kungs ir galmā jaunatnācējs,— sacīja Komenžs,— un viņam varbūt būs grūti sameklēt līdzsekundantu; tāpēc aiz piekāpības es apmierināšos arī ar vienu.

Meržī neveikli pasmaidīja.

—  Nav iespējams būt vēl laipnākam,— sacīja barons.— Tiešām ir prieks duelēties ar tik laipnu muižnieku kā de Komenža kungs.

—  Tā kā jums būs vajadzīgs tikpat garš rapieris kā manējais,— Komenžs turpināja,— tad ieteicu jums Lorānu, Zelta Saulē Feronrī ielā; tas ir labākais ieroču meistars visā pilsētā; sakiet viņam, ka es jūs sūtīju, un viņš visu lieliski nokārtos.

To pateicis, viņš veikli pagriezās uz papēža un lielā mierā atgriezās pie jaunajiem cilvēkiem, kurus nupat bija atstājis.

—  Apsveicu jus, Bernara kungs,— sacīja Vodreijs,— jus ļoti labi tikāt galā ar izaicinājumu. Apgalvoju — lieliski! Komenžs nav paradis, ka ar viņu tā runā. No viņa baidās kā no uguns, sevišķi pēc tam, kad viņš nonāvēja izslavēto Kanijaku; ar Senmišelu, kuru viņš nodūra pirms diviem mēnešiem, viņš vēl nekādu sevišķu slavu nebija ieguvis. Senrnišels nemaz nebija no visveiklākajiem, turpretī Kanijaks bija nonāvējis jau piecus vai sešus muižniekus, pats neiegūdams ne skrambas. Viņš mācījies Neapolē pie Borelli, un stāsta, ka Lansaks mirdams esot atklājis viņam tā cirtiena noslēpumu, ar kuru viņš padarīja tik daudz ļauna. Taisnību sakot,— viņš turpināja, it kā pats ar sevi sarunādamies,— Kanijaks bija izlaupījis Osēras baznīcu un nometis zemē svēto hostiju; nav nekāds brīnums, ka pēdīgi viņu sasniedza Dieva sods.

Meržī, kuru visi šie sīkumi nebūt neuzjautrināja, uzskatīja tomēr par savu pienākumu sarunu turpināt, baidīdamies, ka tikai Vodreijain nerastos apvainojošas šaubas par viņa drosmi.

—  Par laimi,— viņš teica,— neesmu nevienu baznīcu izlaupījis un pie svētās hostijas neesmu piedūries visā savā mūžā; tātad man draud vismaz vienas briesmas mazāk.

—  Man jādod jums vēl viens padoms. Kad jūs krustosiet šķēpu ar Komenžu, esiet uzmanīgs pret vienu no viņa viltībām, kas maksāja dzivību kapteinim Tomāzo. Viņš iesaucās, ka viņa zobenam esot nolūzis gals. Tomāzo pacēla savu ieroci virs galvas, sagaidīdams cirtienu ar zobena asmeni, bet Komenža zobens bija pavisam vesels, jo ieslīdēja līdz spalam Tomāzo krūtīs, kuras tas bija atklājis, dūriena negaidīdams … Bet jūs jau cīnīsieties ar rapieriem, un tad tas nav tik bīstami.

—  Es pielikšu visas pūles,— Meržī sacīja.

—  Ak jā, teikšu vēl kaut ko. Dunci izmeklējiet ar stipru roku aizsargu, kas ļoti noderīgs atsitieniem. Redzat šo rētu man uz kreisās rokas? Tas par to, ka biju reiz izgājis bez dunča. Mēs ar jauno Tallāru saķildojāmies, un, tā kā man nebija dunča, es gandrīz zaudēju kreiso roku.

—  Un viņš ari tika ievainots?— izklaidīgi ievaicājās Meržī.

—  Es viņu nonāvēju kāda svinīga solījuma dēļ, kuru biju devis savam patronam, svētajam Maurīcijam.— Paņemiet līdzi arī labi daudz šarpijas un saišu, tas nekad nevar kaitēt. Ne ikreiz tiek tūliņ uz vietas nonāvēts. Ieteicams būtu arī uzlikt savu ieroci pa mises laiku uz altāra… Bet jūs jau esat protestants … Vēl vienu vārdu. Neuzskatiet par kaunu aizstāvoties kāpties atpakaļ; gluži otrādi, lieciet pretiniekam paskraidīt. Viņam ātri pietrūks elpas, nokausējiet viņu un, kad atrodiet īsto brīdi — izdariet precīzu dūrienu krūtīs, un viņš ir pagalam.

Vodreijs vēl ilgi būtu turpinājis dot daudz tikpat labu padomu, ja skaļi ragu pūtieni no pagalma nebūtu vēstījuši, ka karalis tikko uzsēdies zirgā. Karalienes telpu durvis atvērās, un viņu majestātes mednieku tērpos devās uz lieveni.

Kapteinis Žoržs, nupat kā atstājis savu dāmu, pienāca pie brāļa un, jautri uzsitis viņam uz pleca, sacīja:

—  Tev, dīkdienim, ir gan laime! Paskat vien, šitāds slīmests ar kaķa ūsām! Vajadzēja viņam tikai parādīties, un visas sievietes jau viņa dēļ zaudē galvu. Vai tu zini, ka skaistā grāfiene runāja ar mani veselu ceturtdaļstundu tikai par tevi? Tātad — drosmi! Medībās auļo viņai blakus un centies būt galants, cik vien spēj. Bet, pie joda! Kas tev kaiš? Tu izskaties gluži slims. Tev ir garāks ģīmis nekā protestantu mācītājam, kad to ved uz sārtu. Saņemies, velns parāvis, un esi jautrāks!

—  Man ne visai gribas doties uz šīm medībām, un es vēlētos…

—  Ja jūs atteiksieties 110 medībām,— klusu iečukstēja viņam barons de Vodreijs,— tad Komenžs būs pārliecināts, ka jūs baidāties ar viņu satikties.

—  Ejam,— sacīja Meržī, novilkdams ar roku pār savu kaistošo pieri.

Viņš nolēma brālim par savu dēku pastāstīt tikai pēc medībām. «Kāds kauns,» viņš domāja, «kāds kauns būtu, ja de Tiržī kundze iedomātos, it kā man bail!… ja viņa iedomātos, it kā gaidāmā divkauja varētu traucēt man baudīt medību prieku.»

X MEDĪBAS

The very butcher of a silk button, a duellist, a duellist, a gentleman of the very first house,— of the first and second cause: Ah! the immortal passado! the punto liverso.

Shakespeare, Romeo and Julie.

Liels pūlis bagāti ģērbtu dāmu un kungu brīnišķīgos zirgos rosījās pils pagalmā. Tauru pūtieni, suņu smilkstēšana, kavalieru skaļie joki — viss saplūda vienā mednieka ausij tik patīkamā, bet jebkuram citam cilvēkam pavisam pretīgā troksnī.

Bernārs Meržī neapzināti sekoja savam brālim pagalmā un, pats īsti neapjaušot kā, atradās blakus daiļajai grāfienei, kura bija jau maskā un sēdēja ugunīgā andalūziešu zirgā, kurš kārpīja zemi un nepacietīgi kodīja savus iemauktus; ikvienam parastam jātniekam šī rumaka savaldīšana būtu prasījusi visu uzmanību, bet viņa šķita sēžam seglos tikpat ērti kā atzveltnes krēslā savā istabā.

Kapteinis piegāja viņai klāt, it kā lai pārbaudītu, vai viņas andalūzieša laužņu ķēde ir kārtībā.

—  Lūk, mans brālis,— viņš amazonei sacīja pusbalsī, tomēr diezgan skaļi, lai arī Meržī to dzirdētu.— Esiet laipna pret nabaga jaunekli. Viņa sirds ir mīlas skarta jau no tās reizes, kad viņš redzēja jūs Luvrā.

—  Es esmu jau piemirsusi viņa vārdu,— viņa atbildēja diezgan skarbi.— Kā viņu sauc?

—  Bernārs. Ievērojiet, kundze, ka viņa zobena siksna ir tādā pašā krāsā kā jūsu lentes.

—  Vai viņš prot jāt?

—  Jūs pati varēsiet par to spriest.

Viņš atsveicinājās un steidzās pie kādas jaunas galma dāmas, kurai viņš pēdējā laikā pievērsa uzmanību. Noliecies seglos uz priekšu, turēdams savas dāmas zirga pavadu, viņš tūliņ aizmirsa gan savu brāli, gan viņa daiļo un lepno ceļabiedreni.

—  Jūs tātad esat pazīstams ar Komenžu, de Meržī kungs?— de Tiržī kundze jautaja.

—  Es, kundze? … ļoti maz,— ar pūlēm nošļupstēja Meržī.

—  Bet jūs nupat runājāt ar viņu.

—  Tā bija pirmā reize.

—  Man šķiet, es nojaušu, ko jūs viņam teicāt.

Viņas acis zem maskas, likās, mēģināja lasīt pašā Meržī dvēselē.

Kāda dāma, pienākdama pie grāfienes, pārtrauca viņu sarunu, kas Bernāram bija ļoti pa prātam, jo viņš bija manāmi apmulsis. Bet — lai nu šā vai tā,— viņš turpināja jāt grāfienei blakus, pats īsti neapjauzdams, kālab. Var būt, ka viņš cerēja ar to pakaitināt Komenžu, kurš vēroja viņu no tālienes.

Visi atstāja pili. Tika palaists vaļā briedis, kurš aizauļoja uz meža biezokni, visi mednieki tam sekoja. Meržī ar izbrīnu lūkojās, cik veikli de Tiržī kundze prata vadīt zirgu un cik bezbailīgi viņa dzina to pāri visiem šķēršļiem, kādi gadījās ceļā. Pateicoties brīnišķīgajam berberu zirgam, Meržī spēja turēties arvien viņai līdzi; bet drīz viņam par lielu nepatiku abiem pievienojās arī grāfs de Komenžs ne sliktākā zirgā kā viņējais, un, par spīti straujajai auļošanai un lielajai uzmanībai, kādu viņš pievērsa medībām, Komenžs bieži vien uzrunāja grāfieni ar kādu vārdu, turpretī Meržī tikai klusībā apskauda viņa nepiespiestību, bezrūpību un galvenokārt viņa māku pateikt tūkstoš patīkamu nieku, kuri — spriežot pēc tā, kādu tie Bernārā modināja nepatiku, grāfienei laikam gan patika. Starp citu, cēlās sacensības iekarsētiem, abiem sāncenšiem neviens žogs nešķita vairs par augstu, neviens grāvis par platu, lai pie tiem apstātos, un vismaz reižu divdesmit viņi tikko nelauza sev kaklu.

Piepeši grāfiene, atdalīdamās no pārējo mednieku pulka, nogriezās uz platu stigu, kas veda šķērsu projām no pirmās, pa kuru aizjāja karalis un viņa svīta.

—  Ko jūs darāt?— iesaucās Komenžs,— jūs pazaudēsiet virzienu. Vai jūs nedzirdat viņā pusē ragus un suņu riešanu?

—  Nu, tad jājiet jūs uz turieni. Kas jūs aiztur?

Komenžs nekā neatbildēja un sekoja viņai, Meržī darīja to

pašu, un, kad viņi bija pa šo ceļu nojājuši dažus simtus soļu, grāfiene pieturēja zirgu. Komenžs viņai pa labi, Meržī pa kreisi darīja tāpat.

— Jums ir labs kaujas zirgs, de Meržī kungs,— sacīja Komenžs,— viņš nav nemaz nosvīdis.

—  Šo berberu zirgu mans brālis nopirka no kāda spāņa. Lūk, se vēl redzama zobena rēta, ko viņš dabūjis pie Monkontūras.

—  Jūs esat bijis karā?— vaicāja grāfiene Bernāram.

—  Nē, kundze.

—  Tātad jūs vēl nekad nav ķērusi lode?

—  Nē, kundze.

—  Arī ne zobena cirtiens?

—  Ne tik, kundze.

Meržī šķita, ka viņa pasmaidīja. Komenžs uzpūtīgā zobgalībā grieza uz augšu savas ūsas.

—       Nekas nepiestāv jaunam muižniekam tik labi kā krietna rēta,— viņš sacīja.— Ko jūs, kundze, par to domājat?

—  Jā, ja tā iegūta godīgā cīņā.

—  Kā jūs to saprotat: «Iegūta godīgā cīņā»?

—       Ievainojums sagādā slavu, ja tas ir dabūts kaujas laukā. Bet divkauja iegūts ievainojums vairs nav slavas cienīgs. Es pat nezinu, kas būtu vēl vairāk nicināms.

—       Man rodas pārliecība, ka laikam gan Meržī kungs būs ar jums runājis, pirms sēdās seglos?

—  Nē,— grāfiene atteica asi.

Meržī piejāja blakus Komenžam.

—       Mans kungs,— viņš klusi sacīja,— tikko būsim atkal pievienojušies medniekiem, mēs varam iejāt kaut kur biezoknī, un es ceru tur jums pierādīt, ka man nav nācis ne prātā kaut ko darīt, lai izvairītos no sastapšanās ar jums.

Komenžs noskatījās viņā ar skatienu, kurā sajaucās nožēla ar prieku.

—       Jo labāk, es tam labprāt ticu,— viņš atbildēja.— Bet, kas attiecas uz jūsu priekšlikumu, tad es to nevaru pieņemt; mēs neesam zirgu puiši, ka iesim kauties divatā, un mūsu draugi, kuriem arī jāpiedalās, nekad nepiedotu, ja mēs nepagaidītu ari viņus.

—  Kā jums tīk, mans kungs,— Meržī atbildēja.

Tad viņš atkal jāja blakus de Tiržī kundzei, kuras zirgs bija aizsteidzies dažus soļus priekšā. Grāfiene jāja, galvu noliekusi uz krūtīm, un likās dziļi iegrimusi savās domās. Klusēdami viņi visi trīs piejaja pie kāda krustceļa, kur viņu ceļš izbeidzās.

—  Vai tas nav rags, ko mēs dzirdam?— jautāja Komenžs.

—       Man liekas, ka skaņa nāk no tā biezokņa mums pa kreisi,— Meržī atbildēja.

—      Jā — patiesi tas ir raga skaņas. Es tagad par to esmu pārliecināts, un tas turklāt ir īsts Boloņas rags. Lai piķis mani parauj, ja tas nav mans draugs Pompiņāns. Jūs, Meržī kungs, nemaz nevarat iedomāties, kāda liela atšķirība ir starp īstu Boloņas ragu un tiem, ko taisa mūsu nožēlojamie Parīzes amatnieki.

—  Boloņas rags ļoti tālu dzirdams.

—       Un kāda skaņa! Cik tā pilnskanīga! To dzirdot, suņi aizmirst, ka ir noskrējuši jau desmit judžu. Ticiet, neticiet — kaut ko īsti labu prot pagatavot vienīgi Itālijā vai Flandrijā. Ko jūs teiksiet, piemēram, par šo valoņu mežģīņu apkakli? Tās ir varen labas mednieku tērpiem: man ir apkakles un aproces ballēm; bet šo apkakli, lai cik tā vienkārša, jūs domājat, ka Parīzē prastu kāds tādu izšūt? Neviens. To man atveda no Bredas. Ja jūs vēlaties, es likšu savam draugam, kas dzīvo Flandrijā, lai atsūta… Bet… (Viņš pārtrauca sevi ar skaļu smieklu šalti.) Cik es esmu izklaidīgs! Mans dievs!— es nemaz vairs to neiedomājos.

Grāfiene apturēja zirgu.

—       Komenž, medības notiek tur jums priekšā, un, spriežot pēc raga skaņām, briedis būs jau pamatīgi notrenkts.

—  Man šķiet, jums ir taisnība, daiļā dāma.

—  Un jūs negribat būt klāt pie ulināšanas?

—       Bez šaubām, citādi mūsu mednieku un jātnieku gods ir vējā.

—  Nu, tātad jāpasteidzas.

—  Jā, musu zirgi tagad ir atelsušies. Tātad dodiet mums zīmi.

—      Es … es esmu nogurusi un palikšu šeit. De Meržī kungs būs mans pavadonis. Nu, jājiet jel!

—  Bet …

—  Vai man tas jāsaka jums divreiz? Iecērtiet piešus!

Komenžs nekustējās; sārtums sakāpa viņam sejā, un viņš

zvērojošām acīm uzlūkoja gan Meržī, gan grāfieni.

—       De Tiržī kundze vēlas palikt divatā,— viņš teica ar rūgtu smīnu.

Grāfiene izstiepa roku pret birzi, no kuras atskanēja raga skaņas, un ar pirkstu galiem deva viņam ļoti noteiktu zīmi. Taču Komenžs, kā likās, pat nedomāja piekāpties savam sāncensim.

—       Kā redzams, ar jums ir jārunā vēl skaidrāk. Atstājiet mūs, Komenža kungs, jo jūsu klātiene mani apgrūtina! Tagad jūs mani saprotat?

—       Pilnīgi, cienītā kundze,— Komenžs nikni atbildēja, un piebilda mazliet klusāk:— Bet kas attiecas uz šo mīlulīti . . . viņš jūs ilgi tomēr neuzjautrinās. Ardievu, de Meržī kungs, uz redzēšanos!

Viņš izrunāja šos pēdējos vārdus ar sevišķu uzsvaru, tad iecirta zirgam piešus sānos un aizauļoja.

Grāfiene apturēja zirgu, kurš gribēja doties līdzi Komenža zirgiem, palaida to soļos un, abiem klusējot, turpināja ceļu, šad tad paceldama galvu un uzlūkodama Meržī, it kā viņai būtu kaut kas sakāms, pēc tam novērsa acis, it kā nokaunējusies, ka nevar iesākt sarunu.

Meržī uzskatīja par savu pienākumu sākt pirmais:

—       Esmu ļoti lepns, kundze, par to goda pilno priekšrocību, ko jūs man parādījāt.

—  Bernāra kungs… vai jūs protat rīkoties ar ieročiem?

—  Jā, kundze,— viņš atbildēja izbrīnījies.

—  Es gribu teikt — labi rīkoties … ļoti labi…

—       Diezgan labi muižniekam; bet, bez šaubām, vāji paukošanas skolotājam.

—       Bet zemē, kur mēs dzīvojam, muižnieki bieži vien ir pat vēl veiklāki nekā profesionāli meistari un skolotāji.

—       Jā, tiešām, es esmu dzirdējis, ka daudzi no viņiem pazaudē ieroču zālēs ļoti daudz laika, kuru tie varētu labāk izlietot citur.

—  Labāk?

—       Jā, bez šaubām. Vai nav daudz labāk sarunāties ar dāmām,—teica viņš smaidīdams, —nekā liet sviedrus paukošanas zālē?

—  Sakiet, jums ir bijis jau daudz divkauju?

—  Paldies dievam, kundze, neviena! Bet kādēļ jūs to jautājat?

—       Turpmāk ievērojiet, ka nekad nevajag jautāt dāmai, kālab viņa dara to vai citu. Vismaz tas ir tā pieņemts labi audzinātu muižnieku aprindās.

—       Mēģināšu laboties, kundze,— sacīja Meržī, vieglītēm pasmaidīdams un noliekdamies pār sava zirga kaklu.

—  Un tagad … ko jūs domājat darīt rīt?

—  Rīt?

—  Jā. Neizliecieties tik izbrīnījies.

—  Kundze …

—      Atbildiet man. Es zinu visu. Atbildiet!— viņa iesaucās, izstiepdama pret viņu roku karaliskā žestā.

Viņas pirksta galiņš pieskārās Meržī piedurknei, un viņš notrīsēja.

—  Es darīšu, ko varēšu,— viņš beidzot atteica.

—       Man jūsu atbilde patīk: tā nav nedz gļēvuļa atbilde, nedz ari kaušļa. Bet jums jāzina, ka jūsu pirmā divkauja notiks ar ļoti bīstamu pretinieku.

—       Ko lai dara? Es droši vien būšu stipri apjucis — tāpat kā tagad, —viņš piebilda smaidot. —Savā mūžā esmu redzējis vienīgi zemnieces un, nu, pirmoreiz nonākot galmā, man jau jāsastopas divatā ar visdaiļāko Francijas karalienes galma dāmu.

—       Runāsim nopietni. Komenžs tiek uzskatīts par vislabāko paukotāju galmā, kurš tik bagāts trakuļiem. Viņš ir visu mūsu rafinēto duelantu karalis.

—  Tā stāsta.

—  Nu, un jūs neesat nemaz uztraucies?

—       Es jau jums sacīju: es darīšu, ko spēšu. Nekad nevajag krist izmisumā, ja ir labs zobens un galvenais — jācer uz Dieva palīdzību …

—       Uz Dieva palīdzību!— viņa pārtrauca ar nicīgu vaibstu. — Vai tad jūs neesat hugenots, de Meržī kungs?

—       Jā, kundze,— viņš atbildēja nopietni, kā bija pieradis par šādiem jautājumiem runāt.

—       Tad jums draud vēl lielākas briesmas nekā jebkuram citam.

—  Kālab tā?

—       Likt uz spēles savu dzīvību nav nekas, bet jūs liekat uz spēles vairāk nekā dzīvību — savu dvēseli.

—      Jūs, kundze, spriežat tikai no savas ticības ideju viedokļa, manējās ir daudz pārliecinošākas.

—       Jūs spēlējat bīstamu spēli. Likme — mūžīgās mokas, un pret jums ir visi sešnieki.

—       Šā vai tā — mans liktenis abos gadījumos būtu viens un tas pats; jo, ja es rīt mirtu kā katolis, es tomēr nomirtu ar nāves grēku.

—       Tas ir vēl viens liels jautājums, un starpība ir ļoti liela!— viņa iesaucās aizskarta, ka Meržī vērsa pret viņu pierādījumu no viņas pašas ticības.— Mūsu teologi jums izskaidrotu! …

—      O, bez šaubām, kundze … jo viņi jau izskaidro visu; viņi ir uzdrošinājušies grozīt evaņģēliju pēc pašu fantāzijas. Piemēram …

—       Atstāsim to. Nav iespējams ar hugenotu kaut brīdi parunāties, lai viņš jums katrā gadījumā nepiesauktu .svētos rakstus.

—      Tāpēc, ka mēs tos lasām, kundze, turpretī jūsu priesteri pat paši tos nezina. Bet runāsim par ko citu. Kā jums šķiet, vai tagad briedis būs jau notrenkts?

—  Jūs laikam gan esat stipri pieķēries savai reliģijai?

—  Tagad jūs pati iesākāt, kundze.

—  Jūs uzskatāt to par pareizu?

—       Vēl vairāk: es uzskatu to par vispareizāko, vienīgo īsto, jo, ja tas tā nebūtu, es to mainītu.

—  Jūsu brālis tomēr ir mainījis reliģiju.

—       Viņam bija savi iemesli kļūt par katoli; man ir savi, lai paliktu par protestantu.

—       Visi viņi ir apmāti un kurli pret īstās patiesības balsi!— viņa izsaucās dusmās.

—  Rīt līs lietus,— atteica Meržī, lūkodamies uz debesīm.

—       De Meržī kungs, draudzība pret jūsu brāli un briesmas, kurām jūs liekat pakļauts, liek man just līdzcietību pret jums .. .

Viņš goddevīgi palocījās.

—  Jūs, ķeceri — vai jūs svētām relikvijām nemaz neticat?

Viņš pasmaidīja.

—       Vai jūs justos visai apgānīts, ja kādai no tām pieskartos? — viņa turpināja.— Vai jūs atteiktos nēsāt kādu relikviju, kā mēs, krietni kato|i, parasti to darām?

—       Šāds paradums mums, protestantiem, šķiet visai nevajadzīgs.

—       Klausieties. Mans brālēns reiz bija aplicis šādu relikviju ap kaklu savam medību sunim. Pēc tam viņš 110 divpadsmit soļu attāluma izšāva uz to 110 savas arkebuzas, pielādētas ar lielajām skrotīm.

—  Un suni nošāva?

—  Neviena skrots nebija viņu ķērusi.

—  Apbrīnojami! Es vēlētos, lai ari man būtu šāda relikvija.

—  Tiešām? … un jūs to nēsātu?

—       Bez šaubām; ja jau relikvija ir aizsargājusi suni, tad jo labāk … Bet tikai — vai var galvot, ka ķeceris ir suņa vērts … katoļu suņa, protams?

Viņā neklausīdamās, de Tiržī kundze ātri atpogāja sava šaurā ņiebura augšējās pogas un izvilka no korsāža plakanu zelta kastīti, piesietu melnā lentē.

—       Ņemiet,— viņa teica,— jūs man apsolījāties to valkāt. Vēlāk jūs man to atkal atdosiet.

—  Ja es to varēšu, protams.

—       Bet klausieties — vai jūs tiešām to paglabāsiet? Bez zaimošanas! Jums tā jāsarga, cik spēsiet!

—  To devāt jūs, kundze!

Grāfiene pasniedza viņam relikviju, viņš to paņēma un aplika ap kaklu.

—       Katoļticīgais pateiktos tai rokai, kas viņam šādu talismanu devusi.

Meržī satvēra viņas roku un gribēja to pacelt pie lūpām.

—  Nē, nē — nu jau ir par vēlu.

—       Neliedziet; kas zina, man varbūt nekad vairs šī laime neuzsmaidīs.

—       Novelciet manu cimdu,— sacīja grāfiene, izstiepdama roku. Cimdu novelkot, Meržī šķita, ka viņš sajūt vieglu viņas rokas spiedienu.

Viņš uzspieda dedzīgu skūpstu uz šīs skaistās, baltās rokas.

—       Bernāra kungs,— grāfiene sacīja saviļņota balsi,— vai jūs tiešām paliksiet tik stūrgalvīgs līdz galam? Vai patiesi nav

nekādu līdzekļu, lai jūs aizkustinātu? Varbūt jūs tomēr atgriežaties īstajā ticībā? Varbūt, man par prieku? …

—  Nudien, nezinu,— viņš atbildēja smiedamies,— lūdziet mani dedzīgi un labi ilgi. Droši ir tikai tas: ja ne jūs, tad neviens cits mani nekad nepievērsīs citai ticībai.

—  Sakiet man atklāti… ja kāda sieviete… kura prastu . ..— Viņa pieklusa.

—  Kura prastu? . ..

— Jā, vai… piemēram, mīlestība?… Bet esiet atklāts! Runājiet ar mani nopietni.

—  Nopietni?— Viņš mēģināja vēlreiz saņemt viņas roku.

—  Jā. Vai mīlestība … ja jūs iemīlētu ne savas ticības sievieti … vai arī mīlestība neliktu jums mainīt ticību? … Dievs lieto visāda veida līdzekļus.

—  Un jūs vēlaties, lai es atbildu atklāti un nopietni?

—  Es to pieprasu.

Meržī nolieca galvu un vilcinājās. Patiesībā viņš meklēja izvairīgu atbildi. De Tiržī kundze modināja viņā cerības, no kurām viņš negribēja atsacīties. No otras puses, viņš pavadījis galmā vēl tikai nedaudz stundu, un viņa provinciāļa sirdsapziņa bija ļoti viegli aizvainojama.

—  Klau, jau dzirdu ulināšanu!— piepeši iesaucās grāfiene, nenogaidījusi Meržī tik grūti meklēto atbildi, viņa uzšāva savam zirgam un aizauļoja. Meržī viņai sekoja, bet veltas bija viņa cerības uztvert grāfienes skatienu vai vārdu.

Pēc brīža viņi jau pievienojās pārējiem medniekiem.

Briedis bija sākumā ieskrējis dīķa vidū, no kurienes viņu izdzīt bija ļoti grūti. Vairāki jātnieki bija nokāpuši no zirgiem un, paņēmuši garas maikslis, piespieda nabaga dzīvnieku turpināt savu bēgšanu. Bet aukstais ūdens galīgi bija izsmēlis viņa spēkus. Viņš iznāca no dīķa izkārtu mēli, skrēja nevienādiem lēcieniem un elsādatns. Suņi turpretī šķita iekaisuši divkārt. Netālu no dīķa, sajuzdams, ka bēgšus glābties vairs nav iespējams, briedis centās saņemt pēdējos spēkus un, atspiedis dibenu pret resna ozola stumbru, varonīgi grieza suņiem pretī savus žuburotos ragus. Pirmie uzbrucēji tika uzsviesti gaisā pāršķeltiem vēderiem. Kads jātnieks un zirgs aizkūleņoja projām pa zemi. Pēc tam tiklab cilvēki, kā zirgi un suņi, kļuvuši prātīgāki, noslēdzās ap viņu plašā lokā, bet neuzdrošinājās tuvoties viņa draudošajiem ragiem.

Karalis veikli nolēca no zirga un, ar medību dunci rokā veikli piegājis ozolam no otras puses, deva briedim spēcīgu cirtienu pa pakaļkāju dzīslām, tās pārgriezdams. Briedis žēli ieīdejās un saļima. Divdesmit suņu tūlīt metās viņam virsū,

iekodās zobiem viņam kaklā, purnā, mēlē, neļaudami vairs pakustēties. Lielas asaras ritēja no viņa acīm.

—  Laidiet dāmas priekšā!— uzsauca karalis.

Dāmas pienāca tuvāk; gandrīz visas bija jau nokāpušas no zirgiem.

—  Še tev, «parpaijo»,— karalis sacīja, iegrūzdams dunci briedim sānos. Viņš dunci pagrozīja, lai brūce būtu lielāka. Asinis ar strūklu uzšļāca gaisā, pārklādamas karaļa seju, rokas un apģērbu.

«Parpaijo» bija lamuvārds, kādā katoļi mēdza saukt kalvinistus. Šis vārds, tāpat arī tā izteikšana šajā gadījumā, daudziem nepatika, turpretim citi uzņēma to ar skaļiem aplausiem.

—  Karalis izskatās pēc miesnieka,— diezgan skaļi un ar riebumu sacīja admirāļa Koliņī znots, jaunais Teliņi.

Līdzcietīgas dvēseles, kuru galmā nekad nav trūcis, nekavējās atstāstīt šos vārdus karalim, kas tos neaizmirsa.

Noskatījies tīkamajā ainā, kā suņi plosīja un rija brieža iekšas, galms devās atpakaļ uz Parīzi. Meržī ceļā atstāstīja brālim par viņam nodarīto apvainojumu un tam sekojošo izaicinājumu. Padomi un pārmetumi te nevarēja vairs nekā līdzēt, un kapteinis apsolījās rīt viņu pavadīt.

XI

## RŪDĪTAIS DUELANTS UN PRĒOKLĒRĀ

For one of us must Y'e 'd His brath, Ere from the field one foot we flce.

(The duel of Stuart and Wharton.)

Kaut gan medībās stipri noguris, Meržī tomēr lielāko daļu nakts pavadīja bez miega. Drudžains karstums lika viņam mētāties pa gultu, un iztēle darbojās ar desmitkāršu izmisīgu spēku. Tūkstošiem dažādu domu, gan par gaidāmo divkauju, gan pavisam ar to nesaistītu, mācās viņam virsū, nomocīdamas viņa prātu; brīžiem viņam likās, ka šis drudzis ir kādas grūtas slimības vēstnesis, slimības, kura sāksies pēc nedaudzām stundām un neļaus tam atstāt gultu. Kas tad notiks ar viņa godu?

Ko teiks ļaudis? Vispirms — ko par to sacīs Diāna de Tiržī un Komenžs? Viņš alktin alka, kaut ātrāk pienāktu divkaujai noteiktā stunda. Par laimi, saulei lecot, viņš juta, ka asinis norimst, un viņam bija iespējams domāt par tuvojošos cīniņu arvien mierīgāk. Viņš bez uztraukuma apģērbās ar zināmu rūpību un izmeklētību. Iztēlē tēlojās aina, kā grāfiene atsteidzas uz divkaujas vietu un atrod viņu viegli ievainotu; pati savām rokām pārsien viņa brūci un necenšas vairs slēpt savu mīlestību. Luvra torņa pulkstenis, nosizdams astoņi, izrāva Bernāru no šiem sapņiem, un gandrīz tanī pašā mirklī istabā ienāca viņa brālis.

Kapteiņa sejā bija iegulušas dzijas skumjas, un no viņa sejas varēja skaidri redzēt, ka arī viņš šo nakti nav pavadījis labāk. Tomēr viņš centās rādīt jautru vaigu un, sniegdams Bernāram roku, smaidīja.

—  Lūk, rapieris,— viņš sacīja,— un duncis ar aizsargu. Tie abi ir Toledas Luno darbs. Pamēģini, vai rapieris būs pa tavai rokai.

Viņš nometa uz Meržī gultas garu zobenu un dunci.

Meržī izvilka rapieri no maksts, palocīja, pataustīja aso galu un likās apmierināts. Tad viņa uzmanība pievērsās duncim. Dunča platajam rokas aizsargam bija daudz sīku caurumiņu, kas paredzēti pretinieka zobengala uztveršanai un apturēšanai, lai to būtu grūti atkal izraut.

—  Ar tik labiem ieročiem,— viņš sacīja,— es ceru, ka varēšu aizstāvēties.

Pēc tam, rādīdams brālim de Tiržī kundzes dāvāto relikviju, kuru viņš turēja noslēptu uz krūtīm, Meržī smaidot piebilda:

—  Un, lūk, še talismans, kurš aizsarga no zobena cirtieniem labāk nekā bruņukrekls.

—  Kur tu šo rotaļlietiņu ņēmi?

—  Pamēģini uzminēt.

Iedomīgs lepnums, ka viņš nu varēja izrādīties par dāmu mīluli, lika šai brīdī aizmirst gan Komenžu, gan zobenu, kurš kails gulēja viņam priekšā.

—  Es esmu gatavs derēt, ka to tev būs iedevusi šī trakā grāfiene de Tiržī! Kaut viņu velns parautu ar visu viņas medaljonu!

—  Vai tu maz saproti, viņa taču to iedeva man tādēļ, lai es šodien to izmantotu.

—  Viņa būtu labāk darījusi, paturēdama cimdus rokā, nekā meklēdama ieganstu parādīt savu skaisto, balto rociņu!

—  Dievs atpestī,— sacīja, stipri nosarkdams, Meržī,— es taču neticu šīm pāvestnieku relikvijām. Bet, ja man šodien jākrīt, tad es veļos, lai viņa zinātu, ka mirdams es nēsāju viņas ķīlu uz krūtīm.

—  Ēverģēlības!— izsaucās kapteinis, paraustīdams plec'us.

—  Te būs vēstule mātei,— sacīja Meržī mazliet drebošā balsī.

Žoržs to paņēma klusēdams un, piegājis pie galda, paņēma

nelielo Bībeli un sāka to šķirstīt, lai apslēptu satraukumu, kamēr viņa brālis, pabeigdams ģērbties, sēja daudzās lentītes un aukliņas, kuras tolaik nēsāja pie apģērba.

Pirmajā lappusē, ko kapteinis atšķīra, ar viņa mātes roku bija rakstīts: «1547. gada 1. maijā piedzima mans dēls Bernārs. Kungs, vadi viņu pa saviem ceļiem! Kungs, pasargi viņu no visa ļauna!» Kapteinis cieši iekoda sev lūpā un nometa grāmatu uz galda. Meržī redzēja šo kustību, un viņam šķita, ka brālim ienākusi kāda bezdievīga doma prātā. Viņš svinīgā nopietnībā paņēma grāmatu, ielika to izšūtā pārvalkā un ar vislielāko godbijību ieslēdza skapī.

—  Tā ir manas mātes Bībele,— viņš sacīja.

Kapteinis, nekā uz to neatbildot, staigāja pa istabu no viena gala uz otru.

—  Vai nav laiks doties ceļā?— sacīja Meržī, aizsprādzēdams zobena siksnu.

—  Vēl ne,— kapteinis atbildēja,— mums vēl ir laiks pabrokastot.

Abi apsēdās pie galda, uz kura bija dažāda veida pīrāgi, un blakus tiem stāvēja liela sudraba krūze ar vīnu. Ēzdami viņi gari un plaši, ar liekuļotu interesi sprieda par šī vīna labajām īpašībām salīdzinājumā ar citiem vīniem no kapteiņa pagraba. Katrs pūlējās aiz šīs nenozīmīgās sarunas apslēpt no otra patiesās dvēseles izjūtas.

Kapteinis piecēlās pirmais.

—  Iesim,— viņš sacīja piesmakušā balsī.

Viņš uzmauca cepuri dziļi uz acīm un steidzīgi nokāpa lejā.

Viņi iekāpa kādā laivā un pārbrauca pāri Sēnai. Laivinieks, pēc viņu sejām uzminēdams, kādā nolūkā viņi dodas uz Prēoklēru, bija ļoti pakalpīgs un, spēcīgi , airēdams, sāka atstāstīt visos sīkumos gadījumu, kas noticis pagājušā mēnesī, toreiz arī divi muižnieki, no kuriem viens saucies grāfs de Komenžs, parādījuši viņam godu — izbraukt viņa laivā, lai tajā izkautos pēc sirds patikas, nebaidoties, ka viņus kāds varētu traucēt.

Komenža pretiniekam, kura vārdu viņš diemžēl nezinot, lode izgājusi cauri krūtīm, un pēc tam viņš kūleniski ievēlies upē, no kurienes laiviniekam neesot vairs izdevies to izvilkt.

Piestājot pie krasta, viņi ieraudzīja otru laivu ar diviem braucējiem, kura tuvojās krastam pāris simt soļu lejāk.

—  Tie ir mūsējie,— sacīja kapteinis,— pagaidi šeit.

Viņš aizskrēja pretī laivai, kurā sēdēja Komenžs ar vikontu de Bevilu.

—  A, tu jau šeit!— izsaucās pēdējais.— Vai tas esi tu, vai tavs brālis, kuru Komenžs taisās nogalināt?

To pateicis, viņš smiedamies apkampa kapteini.

Kapteinis un Komenžs sasveicinājās svinīgā nopietnībā.

—  Mans kungs,— tikko atbrīvojies no Bevila apkampieniem, sacīja kapteinis,— es uzskatu par savu pienākumu pamēģināt vēl pēdējo reizi novērst šīs ķildas drausmīgās sekas, ķildas, kuras motīvi nebūt nepieder pie tādiem, kas aizskartu godu; es esmu pārliecināts, ka mans draugs (viņš norādīja uz Bevilu) pievienos arī savus pūliņus manējiem.

Bevila seja savilkās noraidošā grimasē.

—  Mans brālis ir vēl ļoti jauns,— Žoržs turpināja.— Bez ievērojama vārda, tāpat bez sevišķas meistarības ieroču mākslā, viņš ir spiests gribot negribot izrādīties visur vārīgāks un ātrāk aizvainojams nekā citi. Turpretī jūs, mans kungs — jūsu reputācija ir jau nostiprinājusies, un jūsu gods tikai vēl iegūtu no tā, ja jūs de Bevila kunga un manā klātienē piekristu, ka tikai aiz neuzmanības .. .

Komenžs viņu pārtrauca, skaļi iesmiedamies.

— Jūs laikam jokojat, kapteiņa kungs, uzskatīdams mani par cilvēku, kurš tik agrā rīta stundā atstātu savu mīļāko gultā vienu, pārbrauktu pār Sēnu un … visu to tikai tālab, lai atvainotos kāda zaļknābja priekšā?

— Jūs aizmirstat, mans kungs, ka tas, par kuru jūs runājat, ir mans brālis, un šis apvainojums …

—  Un ja viņš arī būtu jūsu tēvs, kas man tur daļas? Man maza bēda par visu jūsu ģimeni.

—  Tādā gadījumā, mans kungs, ar jūsu atļauju, jums nāksies cīnīties ar visu ģimeni. Un, tā kā es esmu vecākais brālis, jūs iesāksiet vispirms ar mani.

—  Piedodiet, kapteiņa kungs, bet pēc visiem divkauju noteikumiem, es esmu spiests duelēties vispirms ar to personu, kura mani izaicinājusi agrāk. Jūsu brālim ir neapstrīdamas pirmtiesības šinī lietā, kā to mēdz sacīt Parīzes Tiesu Pilī. Kad pabeigšu ar viņu, tad būšu pilnīgi jūsu rīcībā.

—  Pilnīgi pareizi,— iesaucās Bevils,— un arī es no savas puses nekad nepieļaušu, lai notiktu citādi.

Meržī, izbrīnījies par pārāk ieilgušo sarunu, lēniem soļiem bija pienācis tuvāk. Viņš pienāca taisni īstajā brīdī, lai dzirdētu, ka viņa brālis centās Komenžu aizkaitināt, nosaukdams to par pēdējo gļēvuli, turpretim Komenžs nesatricināmā mierā un aukstasinībā atbildēja:

—  Pēc jūsu brāļa es pievērsīšos jums.

Meržī satvēra brāļa roku.

—  Žorž,— viņš sacīja.— Vai tu tā gribi man pakalpot? Vai tev pašam patiktu, ja es darītu tevis labā to, ko tu nupat mēģināji darīt man? Cienīts kungs,— viņš pagriezās pret Komenžu,— es esmu jūsu rīcībā. Mēs varam sākt, kad jūs vēlaties.

—  Tūdaļ pat,— Komenžs atbildēja.

—  Lūk, tas ir lieliski, mans mīļais!— sacīja Bevils, spiezdams Meržī roku.— Ja man šodien nenāksies tevi šeit aprakt, tad tu vēl tālu tiksi, manu zēn.

Komenžs nometa savu kamzoli un atraisīja kurpju lentes par pierādījumu, ka viņš ir nolēmis neatkāpties ne soli. Tas pie profesionālajiem duelantiem bija modē. Meržī un Bevils darīja tāpat; vienīgi kapteinis nebija nometis pat apmetni.

—  Žorž, mans draugs, ko tu gaidi?— Bevils sacīja.— Vai tu nezini, ka tev arī jācīnās ar mani? Mēs taču nepiederam pie tiem sekundantiem, kas sakrusto rokas un noskatās, kā viņu draugi cīnās: mēs rīkosimies pēc andalūziešu paražām.

Kapteinis paraustīja plecus.

— Tu domā, ka es jokoju? Zvēru tev pie sava goda, ka arī mēs kausimies. Velns lai tevi parauj, ja tu liegsies to darīt!

—  Tu esi traks un muļķis,— salti atbildēja kapteinis.

—  Pie joda! Tu man par šiem diviem vārdiem atbildēsi, vai arī tu mani piespiedīsi…

Viņš pacēla savu zobenu vēl makstī, it kā gribēdams ar to Žoržam iesist.

—  Ja tu tiešām vēlies,— kapteinis sacīja,— lai notiek tā.

Pēc brīža viņš jau bija izmeties kreklā.

Komenžs ar sevišķi izmeklētu grāciju novicināja savu zobenu gaisā, turklāt maksts nomaucās un aizlidoja divdesmit soļu nostāk. Bevils gribēja darīt tāpat, bet maksts tikai līdz pusei noslīdēja no asmens, tas tika uzskatīts par neveiklību un arī par sliktu zīmi. Abi brāļi savus zobenus izvilka bez sevišķas iznesības. Bet arī viņi makstis aizsvieda tālāk, lai nebūtu pa kājām. Katrs nostājās pret savu pretinieku ar zobenu labajā un dunci kreisajā rokā. Visi četri rapieri sakrustojās reizē.

Žoržs ar paņēmienu, kuru itāļu meistari toreiz sauca par liscio di spada ē cavare alla vita] un kuru stiprākais mēdza izlietot aizsardzībai pret vājāko, atsjtot un aizsviežot pretinieka ieroci,— izsita Bevilam rapieri no rokām un pielika savējā galu viņam pie krūtīm; bet tad nedurdams viņš vienaldzīgi nolaida savu ieroci.

— Tu neesi tik stiprs kā es,— viņš sacīja,— beigsim. Sargies, ka es nesaskaišos.

Bevils, redzēdams Žorža rapieri tik tuvu krūtīm, nobālēja. Mazliet samulsis, viņš. sniedza roku, un abi, iedūruši savus rapierus zemē, visu uzmanību pievērsa galvenajiem šīs scēnas dalībniekiem.

Meržī bija drošsirdīgs un aukstasinīgs. Viņš paukoties mācēja diezgan labi, un viņa fiziskie spēki krietni vien pārsniedza Komenža spēkus, kurš turklāt, acīm redzami, vēl juta kaulos pagājušās nakts nogurumu. Bernārs labu brīdi aprobežojās ar to, ka ar ļoti lielu apdomu un piesardzību tikai aizsargājās, kāpdamies atpakaļ, ja Komenžs kļuva pārāk uzmācīgs, un turēdams sava rapiera galu pastāvīgi viņam pret seju, bet ar dunci aizsargādams savas krūtis. Šī negaidīti ilgā pretestība Komenžu uzbudināja un kaitināja. Varēja redzēt, kā viņš nobāl. Bet tik bezbailīgam vīram kā viņš šis bālums neliecināja ne par ko citu kā vienīgi par viņa pārmērīgajām dusmām. Viņš uzbruka ar divkāršu niknumu. Pēdīgi kādā uzbrukuma brīdī ar neredzēti veiklu sitienu viņam izdevās atsist Bernāra zobenu sāņus; izdarījis strauju izklupienu, viņš neizbēgami būtu caurdūris pretinieka krūtis, ja nebūtu atgadījies kaut kas brīnumam līdzīgs, kas novērsa cirtienu: rapiera gals atdūrās pret gludo zelta talismanu, un, noslīdējis pa to, tas aizvirzījās mazliet ieslīpi. Necaurdurot krūtis, zobens iegriezās tikai ādā līdzās piektajai ribai un divu pirkstu attālumā no pirmā ievainojuma izslīdēja atkal laukā. Pirms Komenžs paguva atkal izraut savu ieroci, Meržī ietrieca ar dunci viņam pa galvu ar tādu sparu, ka pats zaudēja līdzsvaru un pakrita zemē. Vienlaikus Komenžs uzgāzās viņam virsū, tā ka sekundanti nodomāja, ka beigti ir abi.

Pēc brīža Meržī bija atkal kājās, un viņa pirmā kustība bija atkal paķert savu zobenu, kuru viņš krizdams bija izlaidis no rokām. Komenžs vairs nekustējās. Bevils viņu piecēla. Viņa

seja bija noplūdusi asinīm; noslaucījis to savā mutautā, Bevils redzēja, ka duncis bija ieurbies acī un ka viņa draugs miris reizē ar triecienu; jo dunča asmens bija ietriecies viņam galvā līdz pat smadzenēm.

Meržī nolūkojās mironī drūmu skatienu.

—  Tu esi ievainots, Bernār?— vaicāja kapteinis, pieskrie- dams viņam klāt.

—  Ievainots?— sacīja Meržī, un tikai tagad ieraudzīja ka viņa krekls mirkst asinīs.

—  Nav nekas nopietns,— kapteinis sacīja,— dūriens ir aizslīdējis garām.

Viņš aizspieda brāļa brūci ar savu mutautu un paprasīja no Bevila arī viņējo, lai pabeigtu pārsiešanu. Bevils tūdaļ nolaida zālē mironi, kuru viņš turēja, un pasniedza savu, kā arī Komenža mutautu, kuru izvilka no viņa kamzoļa.

—  Pie joda, draugs, kāds dunča cirtiens! Jums ir neganta roka! Uguns un nāve! Ko teiks visi Parīzes rūdītie duelanti, ja no provinces pie mums ierodas lādi pārdrošnieki kā jūs? Sakiet man, lūdzu, cik divkauju jums jau ir bijis?

—  Diemžēl,— atbildēja Meržī,— šī ir mana pirmā. Bet, dieva dēļ! ejiet, palīdziet savam draugam.

—  Pie joda! Jūs viņu esat tik labi noguldījis, ka tur nekādu palīdzību vairs nevajag. Asmens ir iegājis smadzenes, un cirtiens bijis tik pamatīgs un trāpīgs, ka … paskatieties uz viņa uzaci un vaigu —dunča spals tur iespiedies gluži kā zīmogs vaskā.

Meržī augumu kratīja drebuļi, un lielas asaras cita aiz citas ritēja viņam pa vaigiem.

Bevils pacēla dunci un vērīgi aplūkoja asinis, ar kurām bija pieplūdušas tā rievas.

—  Lūk, ierocis, kuram par godu Komenža jaunākais brālis varētu aizdegt baznīcā resnu pateicības sveci. Šis krietnais duncis nu ir padarījis viņu par lieliska mantojuma īpašnieku.

—  Iesim projām no šejienes … Ved mani projām,— lūdzās Meržī vārgā balsi savam brālim, saņemdams viņu aiz rokas.

—  Neskumsti,— sacīja Žoržs, palīdzēdams uzvilkt brālim kamzoli.— Galu galā cilvēks, kuru tu nonāvēji, nebija visai cienīgs, lai viņu nožēlotu.

—  Nabaga Komenžs!— izsaucās Bevils.— Kas to būtu ticējis, ka tevi nonāvēs jauneklis, kurš pirmo reizi duelējas! Tevi, kas esi kāvies simtiem reižu! Nabaga Komenžs!

Ar to viņa kapa runa bija pabeigta.

Tad, uzmezdams vēl pēdējo skatienu savam draugam, Bevils ievēroja nelaiķa pulksteni, kas pēc toreizējās paražas karājas viņam ap kaklu.

—  Pie joda!— viņš izsaucās,— lev nu vairs nav jāzina, cik pulkstenis.

Viņš noņēma pulksteni un iebāza to sev kabatā, nospriez- dams, ka Komenža brālis nu esot bagāts diezgan un ari viņš gribot paturēt kādu piemiņu 110 drauga.

Tā kā abi brāļi jau gribēja doties projām, viņš tiem uzsauca, steigšus vilkdams savu kamzoli:

—  Pagaidiet mani, ei, de Meržī kungs, jūs aizmirsāt savu dunci! To nu gan nepazaudējiet!

Noslaucījis asiņaino asmeni mirušā kreklā, viņš centās panākt jauno duelantu.

—  Nomierinieties, mans dārgais,— viņš sacīja, kāpdams laivā.— Netaisiet tik garu ģīmi. Klausiet manu padomu un ejiet tagad taisni no šejienes apciemot savu sirdsdāmu, un papūlieties labi, lai pēc deviņiem mēnešiem jūs varētu uzdāvāt valstij jaunu pilsoni tā vietā, kuru viņa jūsu dēļ nupat zaudēja. Tādējādi pasaule jūsu vainas dēļ neko nebūs zaudējusi. Laivi- niek, brauc!— airē tā, it kā tev gribētos nopelnīt veselu pistoli. Skat, kur uz šo pusi jau dodas ļaudis ar alebardēm. Šie kungi ir Nelas torņa sargi, un mēs nepavisam nevēlamies ar viņiem ielaisties kādās darīšanās.

XII

## BALTĀ MAĢIJA

Es šonakt sapņoju par sprāgušām zivīm un sasistām olām. No Anak- sarka es dabūju zināt, ka sasistas olas un sprāgušas zivis vēstī nelaimi.

Moljērs. Lieliskie mīļākie.

Šie alebardēm apbruņotie ļaudis bija sardzes kareivji; viena viņu nodaļa pastāvīgi uzturējās Prēoklēras apkārtnē, lai jebkuru brīdi varētu novērst kautiņus, kuri parasti tika atrisināti šajā klasiskajā dueļu vietā. Bet pēc sava paraduma viņi vienmēr nāca ļoti lēnām, lai ierastos šeit tad, kad viss jau galā. Taisnību sakot, viņu mēģinājumus nodibināt mieru bieži vien uzņēma ļoti nelabvēlīgi, un ne vienu reizi vien gadījās redzēt, kā sakaitinātie duelanti pārtrauca kautiņu uz dzīvību un navi, lai

apvienotiem spēkiem mestos virsū kareivjiem, kuri lūkoja viņus izšķirt. Tādējādi šo sargu darbība visbiežāk aprobežojās ar to, ka viņi sniedza pirmo palīdzību ievainotiem vai ari novāca kritušos. Šoreiz strēlniekiem atlika veikt tikai šo pēdējo pienākumu, kuru viņi arī izpildīja pēc sava paraduma, tas ir, rūpīgi iztukšoja nelaimīgā Komenža kabatas un sadalīja sava starpā viņa apģērbu.

—  Dārgais draugs,— Bevils pievērsās Meržī,— mans padoms jums tagad šāds — lieciet sevi, cik ātri vien iespējams, slepeni aizvest pie metra Ambruāza Parē; šis cilvēks apbrīnojami labi prot sašūt brūces vai savest kārtībā kādu salauztu roku. Kaut gan viņš ir ne mazāk traks ķeceris par pašu Kalvinu, tomēr viņa zināšanām ir tik liela slava, ka pat visstingrākie katoļi griežas pie viņa pēc palīdzības. Līdz šim marķīze de Buasjēra ir vienīgā, kas labāk aizgāja varonīgā nāvē nekā palika hugenotam parādā savu dzīvību. Tāpēc es esmu gatavs derēt uz desmit pistolēm, ka krietnā marķīze tagad ir paradīzē.

—  Ievainojums ir niecīgs,— Žoržs sacīja,— trijās dienās tas būs sadzijis. Bet Komenžam Parīzē ir radinieki, un es baidos, vai viņi neņems šo nāvi pārāk cieši pie sirds.

—  Hm. Tā ir. Viņam ir māte, kura pieklājības pēc uzskatīs par savu pienākumu mūsu jauno draugu vajāt pēc likuma. Bet … griezieties pie de Šatijona1 kunga, lai viņš parunā par apžēlošanu ar karali. Karalis tūdaļ piekritīs: viņš ir kā mīksts vasks admirāļa pirkstos.

—  Es vēlētos,ja vien iespējams,— ierunājās tagad vārgā balsī Meržī,— lai admirālis neko neuzzinātu par šo notikumu.

—  Kālab? Vai jūs domājat, ka vecā bārda varētu būt dusmīga par to, ka protestants tik braši aizsūta uz viņpasauli katoli?

Meržī atbildēja tikai ar dziļu nopūtu.

—  Komenžs bija galmā pārāk pazīstams, lai viņa nāve neradītu troksni,— sacīja kapteinis.— Bet tu tomēr esi pildījis savu muižnieka pienākumu, un visa šī lieta var tikai nākt par labu tavam godam. Es jau seti neesmu bijis vizītē pie vecā Šatijona, un nu šoreiz ir izdevīgs gadījums atjaunot manu seno pazīšanos ar viņu.

—  Un, tā kā pavadīt dažas stundas aiz cietuma režģiem vienmēr ir nepatīkami,— Bevils turpināja,— tad es aizvedīšu tavu brāli tādā vietā, kur nevienam nenāks ne prātā viņu meklēt. Tur viņš pavisam mierīgi varēs nogaidīt, līdz visa šī liela tiek nokārtota. Jo klosterī viņu kā protestantu droši vien nepieņems.

—  Es jums pateicos, kungs, par jūsu piedāvājumu,— sacīja Meržī,— bet es to nevaru pieņemt. To darīdams, es varētu jūs kompromitēt.

—  Nē jel, mans draugs. Un vai tad mums kādreiz nav draugu labā arī kaut kas jādara? Māja, kurā es jūs paslēpšu, pieder manam brālēnam, kurš pats šobrīd nav Parīzē. Māja ir pilnīgi manā rīcībā. Tur pat ir kāds, kuram esmu atļāvis dzīvot šajā namā un kurš varēs jūs apkalpot: tā ir jauniem vīriešiem visai noderīga vecenīte un it visā tnan pilnīgi padevīga. Viņai ir zināšanas arī medicīnā, maģijā, astronomijā. Ar ko gan visu viņa nodarbojas! Bet visspīdošākais ir viņas savedējas un starpnieces talants. Lai pērkons mani sasper, ja viņa atteiktos nodot mīlestības vēstuli kaut pašai karalienei, ja es viņai to palūgtu.

—  Labi,— kapteinis sacīja,— aizvedīsim viņu uz turieni jau šodien, tiklīdz metrs Ambruāzs būs sniedzis viņam pirmo palīdzību.

Tā sarunādamies, viņi piebrauca Sēnas labajam krastam. Uzsēdinājuši (ne bez grūtībām) Meržī zirgā, viņi aizveda to pie izslavētā dziednieka un no turienes uz kādu klusu namu Sentantuāna priekšpilsētā un neatstāja viņu līdz vakaram, noguldīdami labā gultā un uzticēdami to vecās sievietes kopšanai.

Kad gadās nonāvēt cilvēku un, ja šis cilvēks ir pirmais, ko jums nācies nonāvēt, tad jūs kādu laiku, it īpaši uznākot tumsai un naktij, moka nokautā pēdējo konvulsiju aina, kas norisinās pirms nāves. Jūsu prāts ir tā aizņemts ar dažādām drūmām domām, ka jūs tikai ar pūlēm varat piedalīties pat visvienkāršākajā sarunā; tā vienīgi garlaiko un nogurdina; bet, no otras puses, jums bail no vientulības, jo tā dod vēl lielāku sparu nepanesamajām domām. Par spīti biežajiem de Bevila un brāļa apciemojumiem, Meržī savas pirmās pēcdueļa dienas pavadīja dziļā grūtsirdībā. Diezgan stiprs drudzis, ko radīja ievainojums, naktīs laupīja viņam miegu, un šajās stundās viņš jutās visnelaimīgāks. Vienīgi domas par to, ka de Tiržī kundze varbūt domā par viņu un apbrīno viņa varonību, viņu mazliet remdināja, tomēr nespēdamas viņu nomierināt.

Reiz kādā karstā, pietvīkuša smaguma pilnā jūlija naktī viņam iegribējās iziet no istabas pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu kokiem apstādītā dārzā, kura vidū atradās māja. Meržī uzmeta plecos apmetni un gribēja doties laukā, bet pārliecinājās, ka viņa istabas durvis ir pieslēgtas no ārpuses. Viņš nodomāja, ka tas nevar būt nekas cits kā vecās kopējas neuzmanība, un, tā kā viņa gulēja tālu no viņa un tagad droši vien bija cieši aizmigusi, tad viņš nosprieda, ka saukt viņu būtu gluži veltīgi. Turklāt logs nebija augstu no zemes, zein tā dārzs bija tikko uzrakts un zeme mīksta. Vienā mirklī viņš nokļuva dārzā. Laiks bija apmācies, neviena zvaigzne nerādīja ne deguna galiņa, un tikai laiku pa laikam reta vēja pūsma it kā ar pūlēm salīgoja tveicīga smaguma pilno gaisu. Bija ap diviem naktī, un apkārtnē valdīja dziļš klusums.

Meržī labu brīdi staigaja, nogrimis savos sapņos. Tos pārtrauca klauvējiens pie ielas vārtiem. Tas bija veserīša sitiens, kluss un it kā noslēpumains. Klauvētājs, šķiet, bija pārliecināts, ka iekšā gaida kāds, lai viņam atvērtu. Apmeklējums šajā vientulīgajā mājā un ap šo laiku — tas likās diezgan savādi. Meržī palika nekustīgi stāvam dārza tumšajā pakrēsli, no kurienes viņš, pats palikdams neredzams, varēja visu novērot. No mājas tūdaļ iznāca kāda sieviete, tā varēja būt vienīgi viņa vecā kopēja, un ar nespodru lukturi rokā piegāja pie vārtiem; viņa atvēra tos, un dārzā ienāca kāds, ietinies lielā, melnā apmetnī ar kapuci.

Bernāru pārņēma ārkārtīga ziņkāre. Augums un, cik viņš varēja saskatīt, arī drēbes liecinaja, ka ienācēja bija sieviete. Vecā viņu apsveica ar visdziļāko godbijību, turpretī sieviete melnajā apmetnī tikko pamāja viņai ar galvu. Toties viņa ielika vecajai saujā kaut ko, par ko tā likās ļoti priecīga. Atskanēja dzidra un metāliska skaņa, un skuba, ar kādu vecā noliecās un saka meklēt pa zemi, Bernāram skaidri liecināja, ka viņa saņēmusi naudu. Abas devās dziļāk dārzā, vecā sieviete, slēpdama savu lukturi, gāja pa priekšu. Dārza dziļumā bija kaut kas līdzīgs lapenei, kuru izveidoja gredzenveidigi stādītu liepu un biezu krūmu cieši savijušies zari un kura ļoti labi varēja atvietot sienu. Divas ieejas jeb divas durvis veda šajā lapenē, kuras vidū stāvēja neliels akmens galds. Te tad arī iegāja vecā kopēja un aizsegusies sieviete. Meržī, elpu aizturēdams, kaķa soļiem sekoja viņām un nostājās aiz krūmiem tā, lai visu varētu labi dzirdēt un, cik pie vājās gaismiņas iespējams, arī pārredzēt šo savādo ainu.

Vecā vispirms aizdedzināja galdiņa vidū stāvošajā ogļu trijkāji kaut ko, no kā sāka izplūst bāli zilgana gaisma kā no spirta, sajaukta ar sāli. Pēc tam viņa nodzēsa vai apsedza savu laternu, tā ka Meržī trīsošajā trijkāja gaismā tikai ar mokām varēja saskatīt svešinieces sejas pantus, pat ja viņa būtu bez kapuces un plīvura. Veco bija viegli pazīt pēc viņas auguma un kustībām, tikai Meržī pamanīja, ka viņas seja tagad bija nokrāsota ar kadu tumšu krāsu, kas viņu zem baltās aubes padarīja līdzīgu bronzas tēlam. Uz galda bija saliktas dažādas dīvainas mantas, kuras viņš nevarēja labi saskatīt. Tās visas bija saliktas savādā, ērmotā kartībā, un Bernāram likās, it kā viņš saskatītu augļus, miroņkaulus un asiņainas veļas strēmeles. Maza, ka viņam likās, no vaska taisīta, labi ja pēdu gara cilvēka figūriņa bija nolikta uz šīm riebīgajām skrandām.

—  Un tu saki, Kamila, ka viņam ir labak?— klusu vaicāja aizplīvurotā dama.

Šī balss lika Bernāram nodrebēt.

—  Pateicoties mūsu mākslai, drusciņ labāk, kundze,— atbildēja vecā.— Tomēr tikai ar šīm lupatām vien un to mazumiņu asiņu, kas iesūcas viņa pārsējos, man grūti bija kaut ko lielu izdarīt.

—  Un ko saka metrs Ambruāzs Parē?

—  Viņš, šis nemākulis! Kas man daļas, ko viņš saka? Es pati jums apgalvoju, ka brūce ir dziļa, bīstama, briesmīga un to var sadziedēt tikai ar simpātiskas maģijas palīdzību, bet pastāvīgi jāziedo gan zemes, gan gaisa gariem . . . un tad upurēšanai, protams …

Dāma tūdaļ saprata.

—  Ja viņš izveseļosies, tu dabūsi vēl otrtik, nekā es tev esmu jau iedevusi.

—  Nezaudējiet cerības un paļaujieties uz mani.

—  Ai, Kamila, un ja nu viņš nomirst!

—  Nomierinieties: gari ir žēlīgi, zvaigznes ir mums labvēlīgas, un pēdējā melnā auna ziedošana ir pievērsusi mūsu pusē arī Pašu.

—  Es tev atnesu arī to, ko man bija (ik grūti sagādat. Es to atpirku no kāda strēlnieka, kas bija aplaupījis viņa liķi.— Viņa izņēma zem apmetņa paslēpto priekšmetu, un Meržī ieraudzīja paspīdam rapiera asmeni. Veca paņēma to un pielika tuvāk ugunij, lai labak varētu apskatīt.

—  Paldies debesīm, asmens ir asiņains un aprūsējis! Tiešām viņa asinis ir it kā pašas Katajas bazilikas asinis: tās atstaj tēraudā zīmes, kuras nekas nespēj vairs izdzēst.

Viņa rūpīgi aplūkoja asmeni, un bija labi redzams, ka aizplīvurota dāma izjuta ārkārtīgu saviļņojumu.

—  Vai redzi, Kamila, cik asinis ir tuvu pie spala. Varbūt šis dūriens ir nāvīgs.

—  Nē, šīs asinis nav sirds asinis. Viņš atveseļosies.

—  Atveseļosies?

—  Jā, bet tikai, lai saslimtu ar citu slimību, kura nav dziedināma.

—  Kādu slimību?

—  Ar mīlestību.

—  Jā? Tu nemelo, Kamila?

—  Vai es kādreiz esmu teikusi nepatiesību? Vai mani pareģojumi kādreiz nav piepildījušies? Vai es jums neizzīlēju pareizi, ka viņš būs uzvarētājs? Vai es jums neapsolīju, ka gari cīnīsies viņa laba? Vai es jau iepriekš neieraku tai vietā, kur viņiem bija jācīnās, melnu vistu un priestera svētītu zobenu?

—  Tas tiesa.

—  Un jūs, vai jūs pati nepārdūrāt viņa pretinieka ģīmetni pašā sirdī, tā vadīdama tā vīra ieročus, kura labā arī es izlietoju savu māku?

— Jā, Kamila, bet es Komenža ģīmetnei caurdūru sirdi. Kritis viņš turpretī esot no dūriena galvā.

—  Bez šaubām, asmens ir ķēris viņu galvā. Bet, ja viņš mira, vai tad ne tāpēc, ka viņa sirds asinis sarecēja?

Aizplīvurotā dāma likās šī pierādijuma spēka uzveikta. Viņa apklusa. Vecā apslaucīja rapiera asmeni ar eļļu un smaržīgu balzamu, tad ar lielāko rūpību ietina to kādā autā.

—  Redziet, kundze, skorpionu eļļa, ar kuru es ieberzēju šo zobenu, ar simpātisko spēku tiek pārnesta jaunā muižnieka brūcē. Bet šo Āfrikas balzamu viņš sajūt tikpat dziedinoši, it kā es to laistītu tieši viņa vātīs. Un, ja man ienāktu prātā nokaitēt šo zobena galu ugunī sarkanu, tad nabaga slimnieks izciestu tādas pašas mokas, it kā viņu dzīvu dedzinātu.

—  O, piesargies to darīt.

—  Reiz vakarā es sēdēju pie pavarda, pilnīgi nodevusies savam darbam, ieberzēdama ar balzamu zobenu, lai izdziedinātu kādu jaunu muižnieku, kuram ar šo zobenu bija iecirstas galvā divas šausmīgas brūces. Turklāt es biju iemigusi. Piepeši pie vārtiem klauvē slimnieka sulainis un stāsta man, ka viņa kungs viss degot kā ugunīs un viņš to pametis tādās mokās kā uz kvēlojoša ugunskura. Zināt, kas bijis noticis? Zobens netīši bija noslīdējis zemē un tā gals iekritis pavarda oglēs. Es to tūdaļ izcēlu ārā un sacīju sulainim, ka, mājās pārgājis, viņš atradīs savu kungu gluži labā stāvokli. Un tiešām, ieinērkusi zobena galu ledainā ūdenī ar zināmu zāļu piejaukumu, es devos ari pati slimnieku apraudzīt. Man ieejot istabā, viņš sacīja: «Ai, labā Kamila, cik man patlaban ir labi! Man šķiet, it kā es būtu vēsā vannā, turpretim pirms stundas man neklājās labāk kā svētajam Laurentijam uz nokaitētām restēm.

Viņa beidza nosaitēt zobenu un apmierinātā balsī turpināja:

—  Lūk, tagad ir labi. Tagad es par viņa izveseļošanos esmu pārliecināta, un pagaidām jūs varētu sākt pēdējo ceremoniju.

Viņa iemeta uguni dažas šķipsniņas smaržīga pulvera, sadodama svešādus, ērmīgus vārdus un nemitīgi vilkdama ar roku krusta zīmes. Tad dāma drebošu roku paņēma vaska figūru un, turot to virs oglēm, saviļņotā balsi sacīja šādus vārdus:

—  Kā šis vasks kūst un deg šīs ogļu pannas liesmās, tā arī tava sirds, Bernār Meržī, lai kļūst mīksta un iedegas mīlā uz mani!

—  Labi, tagad ņemiet šo zaļo sveci, kura ir lieta pusnakti pēc visiem maģijas likumiem. Aizdedziniet to rit pie Svētās Jaunavas altāra.

—  Es to izdarīšu. Tomēr, par spīli visiem taviem solījumiem, es esmu ļoti nemierīga. Vakar sapnī redzēju, ka viņš miris.

—  Vai jūs gulējāt uz labajiem vai uz kreisajiem sāniem?

—  Uz … uz kuriem sāniem guļot sapņi piepildās?

—  Pasakiet man vispirms, uz kuriem sāniem jūs guļat. Es redzu, jūs gribat apmānīt pati sevi un radīt sev ilūzijas.

—  Es vienmēr guļu uz labajiem sāniem.

—  Nomierinieties, jūsu sapnis sola jums tikai laimi.

—  Kaut Dievs dotu!. .. Bet viņš man rādījās tik bāls, noplūdis asinīm, ietīts līķautā .. .

To sakot, viņa pagrieza galvu un ieraudzīja Meržī stāvam pie vienas no lapenes ieejām. No pārsteiguma viņa iekliedzās tik spalgi, ka pat Meržī satrūkās. Vecā, vai nu ar nolūku, vai nevilšus, apgāza ogļu pannu, un acumirklī līdz pašām liepu galotnēm uzšāvās spoža liesma, no kuras Meržī acis uz mirkli pilnīgi apžilba. Abas sievietes tūdaļ bija nozudušas pa lapenes otru izeju. Līdzko Meržī varēja saskatīt eju krūmos, viņš metās viņām pakaļ, bet jau pie pirmajiem soļiem viņš tikko nepakrita, jo kāds priekšmets ieķērās viņam kājās. Viņš ieraudzīja, ka vainīgs bija tas pats zobens, kuram viņš varēja pateikties par savu izveseļošanos. Pagāja mazs brītiņš, līdz viņam izdevās aizgrūst zobenu un atrast ceļu. Bet tajā mirklī, kad viņš nonāca platajā un taisnajā alejā un nodomāja, ka nu viņam nekas vairs nekavēs bēgles notvert, viņš piepeši izdzirda aizveramies ielas vārtus. Viņas panākt vairs nebija iespējams. Mazliet aizvainots par to, ka ļāvis izmukt (ik skaistam laupījumam, viņš taustīdamies sasniedza savu istabu un iemetās gultā. Visas drūmās domas no viņa galvas bija izzudušas, visas sirdsapziņas mokas (gadījumā, ja viņam tādas bija), viss nemiers, kādu varēja radīt viņa stāvoklis, bija izgaisis kā uz burvja mājienu. Viņam bija vairs tikai viena doma: par šo laimi — mīlēt visskaistāko Parīzes sievieti un pašam būt mīlētam. Jo viņš nešaubījās, ka aizplīvurotā dāma bijusi Diāna de Tiržī. Viņš iemiga drīz pēc saules lēkta un pamodās jau labi vēlu gaišā dienā. Uz spilvena viņš atrada aizzīmogotu aploksni, kas tur diezin kādā veidā nolikta. Viņš to atplēsa un lasīja šos vārdus: «Kavalieri, dāmas gods ir atkarīgs no jūsu klusēšanas.»

Pēc brītiņa vecā kopēja ienesa viņam buljonu. Šodien pretēji paradumam viņai pie joslas karājās rožukronis no lielām krellēm. Viņas rūpīgi nomazgātā sejas ada vairs nebūt nebija līdzīga bronzai, bet drīzāk gan apkvēpušam pergamentam. Viņas gaita bija gausa un acu skropstas nolaistas kā cilvēkam, kurš baidas, ka tik pasaulīgas lietas neiztraucē viņa nodošanos reliģiskām pārdomām.

Meržī bija pārliecināts, ka, lai vislabāk pildītu to, ko pieprasīja noslēpumainā zīmīte, viņam vispirms pamatīgi jāizdibina, par ko īsti jāklusē. Turēdams buljona trauciņu rokā, viņš pasteidzās aizturēt veco kopēju, iekams tā bija sasniegusi durvis.

—  Jūs man nesacījāt, ka jūsu vārds ir Kamila . . .

—  Kamila? . . . Mani sauc par Martu, Martu Mišeli, mans labais kungs,— viņa atbildēja, izlikdamās ļoti pārsteigta par šo jautāju mu.

—  Ahā! Labs ir. Cilvēkiem jūs sevi liekat saukt par Martu, bet gari jūs pazīst kā Kamilu.

—  Gari! . . . Mīļais Jēzu! Ko jūs gribat sacīt?

Viņa pārmeta sev platu krustu.

—  Beidziet nu ar mani šo izlikšanos; es nevienam nekā nesacīšu, un tas viss paliks mūsu starpā. Kas ir tā dāma, kura tā rūpējas par manu veselību?

—  Dāma, kura …

—  Klausieties, neatkārtojiet manus vārdus, bet runājiet atklāti. Mans muižnieka godavārds, es jūs nenodošu.

—  Nē, tiešām, labais kungs, es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

Meržī nevarēja valdīties no smiekliem, redzot, ka viņa pūlas

izlikties izbrīnījusies un spiež roku sev uz sirds. Viņš izvilka no gultas gala pakārtā maka zelta gabalu un pasniedza to vecajai.

—  Ņemiet, krietnā Kamila. Jūs tik daudz rūpējaties manis labā, un jūs tik ļoti nopūlaties ierīvēt zobenu ar skorpionu balzamu — visu darāt tikai manas veselības labā — ka man tiešām jau sen vajadzēja pasniegt jums kādu dāvanu.

—  Ak, vai! Un tomēr, mans labais kungs, patiesi, patiesi es nekā nesaprotu no visa tā, ko jūs man sakāt.

—  Velns parāvis! Marta vai Kamila, vienalga, kas jūs esal, nekaitiniet mani, bet atbildiet! Kas tā bija par dāmu, kuras dēļ jūs pagājušo nakti tā noņēmāties ar visām šīm jaukajām burvestībām?

—  Tu jaukais Pestīlaj, viņš sāk dusmoties . . . Vai tiešām viņš atkal murgo?

Meržī noskaities paķēra spilvenu un svieda viņai ar to pa galvu. Vecā pazemīgi atlika spilvenu atpakaļ gultā, pacēla zemē nokritušo zelta ekiju un bija priecīga, ka šai brīdī ienāca kapteinis, ta izglābdams viņu no talakas iztaujāšanas, kura varētu beigties viņai diezgan nepatīkami.

XIII

## APMELOJUMS

K . H c n r y IV.

Thou dos! belie tiim, Percy, thou

dosi belie him.

Shakespeare, K.Henry IV

Žoržs tai pašā rītā apmeklēja admirāli, lai aizrunātu viņam par savu brāli. īsos vārdos viņš atstāstīja admirālim visu notikumu.

Admirālis, viņā klausīdamies, grauza savu zobu irbuli, kurš tam bija mutē; tā bija zīme, ka viņš kļūst nepacietīgs.

—       Es šo notikumu jau zinu,— viņš sacīja,— un es brīnos, ka jūs to man vēl stāstāt, jo tas ir jau visiem diezgan pazīstams.

—      Ja es jūs apgrūtinu, admirāļa kungs, tad tikai tāpēc, ka man ir zināma jūsu labvēlība mūsu ģimenei, un es uzdrošinos cerēt, ka jūs aizrunāsiet pie karaļa mana brāļa labā. Jūsu autoritate pie viņa majestates . ..

—       Mana autoritāte, ja man tāda ir,— strauji pārtrauca viņu admirālis,— mana autoritāte dibinās uz to, ka es nekad nevēršos pie viņa majestātes ar lūgumiem netaisnās lietās.

Izrunājot majestātes vārdu, viņš godbijīgi noņēma cepuri.

—       Tādi gadījumi kā šis, kurš spiež manu brāli vērsties pie jūsu augstības, ir diemžēl mūslaikos pārāk parasti un vispārīgi. Karalis pagājušā gadā ir parakstījis ne mazāk par pusotra tūkstoša apžēlošanas rakstu, un arī Bernāra pretinieks pats ir bieži vien ticis apžēlots.

'Karalis Henrijs IV. Apmelo viņu, Persij, apmelo. Šekspīrs, Henrijs IV (angļu vai.).

—  Jūsu brālis bija izaicinātājs. Varbūt — un es vēlētos, kaut tā būtu patiesība — varbūt viņš ir paklausījis tikai sliktiem padomiem.

To sakot, viņš lūkojās cieši acīs kapteinim.

—  Es pieliku pūles, lai novērstu šī strīdiņa liktenīgās sekas,— sacīja kapteinis.— Bet jūs zināt, ka de Komenža kungs nekad nebija noskaņots pieņemt jebkāda cita veida gandarījumu kā tikai to, kas tiek dots ar zobena asmeni. Muižnieka gods un labā slava dāmu acīs …

—  Tad, lūk, kādā valodā jūs runājāt ar šo jauno cilvēku! Bez šaubām, jūs gan vēlaties iztaisīt 110 viņa īstu rūdītu duelantu? Ai, kā viņa tēvs nopūstos, ja dabūtu zināt, ar kādu nicināšanu dēls izturas pret viņa padomiem!— Labais Dievs! Tikko ir aizritējuši divi gadi kopš pilsoņu kara beigām, un, lūk, jau ir aizmirstas visas toreiz plūdušās asinis! Un ar to viņi nav vēl apmierināti: vēl vajag, lai franči katru dienu nogalina frančus!

— Ja es būtu zinājis, kungs, ka mans lūgums būs jums nepatīkams …

—  Klausieties, de Meržī kungs, es varbūt tiešām varētu pārvarēt savas kristīgā cilvēka jūtas un piedot jūsu brālim izaicinājumu; bet… viņa izturēšanās divkaujā, kura šim izaicinājumam sekoja, šī izturēšanās, kā visur tiek runāts, nav bijusi…

—  Ko jūs ar to gribat sacīt, admirāļa kungs?

— To, ka šī divkauja nav notikusi godīgā un franču muižniekiem pieņemtā kārtā.

—  Kurš uzdrošinājies izplatīt šo nekrietno apmelojumu?— iekliedzās Žoržs, dusmās dzirkstošām acīm.

—  Nomierinieties. Šoreiz jūs neizaicināsiet nevienu, jo nav vēl parasts duelēties ar sievietēm .. . Komenža māte ir atklājusi karalim tādus šīs divkaujas sīkumus, kuri nebūt nedara godu jūsu brālim. Tikai tie varbūt izskaidro savādo gadījumu, ka tik bīstamu duelantu tik viegli uzvarējis tikko no pāža gadiem izaudzis puika.

—  Mātes ciešanas ir tik lielas un taisnas!— Žoržs sacīja.— Vai gan jābrīnās, ja viņa neredz patiesību, ja acis vēl asarām slacītas? Es mierinu sevi ar cerību, admirāļa kungs, ka jūs tomēr nespriedīsiet par manu brāli pēc de Komenža kundzes stāstījuma.

Koliņī šķita aizkustināts, un viņa balss zaudēja daļu rūgtās ironijas.

—  Jūs tomēr nevarat noliegt, ka Komenža sekundants Bevils nav jūsu tuvs draugs.

—  Jā, es pazīstu viņu jau sen, un savā ziņā esmu pat viņam pateicību parādā. Bet arī Komenžs bija viņam tuvs. Turklāt Komenžs pats bija viņu izvēlējies par savu sekundantu. Un, galu galā, es domāju, Bevila gods un krietnums novērš katras aizdomas, ka viņš varētu būt negodīgs.

Admirālis savilka muti dziļā nicinājumā.

—  Bevila gods!— viņš atkārtoja, paraustīdams plecus.— Šī ateista! Šī izvirtībās iegrimušā cilvēka gods!

—  Jā, Bevils ir godavīrs!— ar uzsvaru iesaucās kapteinis. — Bet kam šīs tik garās sarunas? Vai tad es pats arī nebiju šajā divkaujā klāt? Un vai gan jums, admirāļa kungs, pieklātos apšaubīt mūsu godīgumu un apvainot mūs slepkavībā?

Viņa balsī jautās kas līdzīgs draudiem. Koliņī vai nu nesaprata, vai arī palaida gar ausīm šajos vārdos apslēpto atgādinājumu par Fransuā de Gīza slepkavību, kuru katoļu ienaids piedēvēja viņam. Viņa sejas vaibsti atkal pieņēma mierīgu nekustīgumu.

—  De Meržī kungs,— viņš sacīja salti un nicīgi,— cilvēkam, kurš ir noliedzis savu ticību, nav vairs tiesības runāt par savu godu, jo neviens viņam vairs neticēs.

Kapteiņa seja pietvīka purpursārtumā un mirkli vēlāk ieguva miroņa bālumu. Viņš atkāpās divus soļus, it ka cīnīdamies ar kārdinājumu šim sirmgalvim uzbrukt.

—  Admirāļa kungs!— viņš iekliedzās,— jūsu gadi un jūsu stāvoklis atļauj jums nesodīti apvainot nabaga muižnieku visdārgākajā, kas vien viņam ir. Bet es jūs lūdzu, pavēliet vienam no jūsu svītas vai arī vairākiem atkārtot un apstiprināt jūsu izteiktos vārdus. Zvēru pie Dieva, ka piespiedīšu viņus aizrīties ar tiem.

—  Tā, bez šaubām, rīkojas rūdīti duelanti. Bet es nesekoju viņu paradumam, un es savus muižniekus padzītu, ja viņi rīkotos līdzīgi.

To sacīdams, viņš pagrieza kapteinim muguru. Saniknots līdz dvēseles dziļumiem, kapteinis atstāja Šatijonu pilī, uzlēca zirgā un, it kā remdinādams dusmas, dzina nabaga dzīvnieku pilnos auļos, kapādams viņa sānus piešiem. Straujā jājienā viņš gandrīz samina mierīgos kājniekus, un tā bija laime, ka viņam ceļā negadījās neviens rūdīts duelants, jo savā tagadējā noskaņojumā viņš nenovēršami būtu izmantojis pirmo gadījumu, lai kārtīgi izvicinātu savu zobenu.

Kad Žoržs bija aizjājis līdz Vensēnai, viņa asiņu satraukums pamazām norima. Viņš pagrieza atpakaļ uz Parīzi savu asiņojošo un sviedros izpeldināto zirgu.

—  Nabaga draudziņ,— viņš sacija ar rūgtu izsmieklu,— tu biji tas, kas saņēmi atmaksu par man nodarīto pārestību!

Tad, glaudīdams sava nevainīgā upura kaklu, viņš jāja soļiem līdz pat brāļa miteklim. Vienkāršos vārdos viņš pastāstīja brālim, ka admirālis liedzies aizstāvēt viņu pie karaļa, noklusēdams viņu sarunas sīkumus.

Bet pēc brītiņa ienāca Bevils un vispirms metās ap kaklu Bernāram, teikdams:

—  Vēlu jums laimes, dārgais draugs: lūk, še jūsu apžēlošanas raksts, kuru jūs saņemat ar pašas karalienes gādību.

Meržī bija par to daudz mazak pārsteigts nekā viņa brālis. Savā dvēselē viņš par šo labvēlību pateicās aizplīvurotajai dāmai, tas ir, grāfienei de Tiržī.

XIV

## SATIKŠANĀS

Jūs kundze lūdz .šai mazā salonā, Tai kaut kas sakāms īsā sarunā.

Moljērs. Tartifs.

Meržī atkal apmetās pie sava brāļa. Viņš devās pateikties karalienei mātei un parādījās atkal galmā. Ieiedams Luvrā, viņš ievēroja, ka ir mantojis savā ziņā kaut ko no agrāk Komenžam parādītās cieņas. Cilvēki, kurus viņš pazina tikai pēc izskata, sveicināja viņu pazemīgi un draudzīgi. Vīrieši, ar viņu sarunādamies, slēpa savu skaudību aiz neīstas laipnības maskas, sievietes pievērsa viņam savas lornetes un ķircinājās ar viņu, jo laba duelanta slava tolaik bija drošs līdzeklis iekarot viņu sirdis. Trīs vai četri divkaujās nodurti pretinieki atsvēra gan skaistumu, gan bagātību, gan prātu. īsi sakot, kad mūsu varonis parādījās Luvra galerijā, viņš dzirdēja sev visapkārt klusu sačukstēšanos. «Lūk, jaunais Meržī, kurš nonāvēja Komenžu!» «Cik viņš vēl jauniņš! Cik stalta auguma!» «Cik viņš labi izskatās!» «Kādas viņam braši uzgrieztas ūsas!» «Vai zināms, kas ir viņa mīļākā?»

Taču Meržī velti meklēja šai pūlī grāfienes de Tiržī zilās acis un melnās uzacis. Viņš aizgāja pat uz viņas māju, bet viņam atbildēja, ka drīz vien pēc Komenža nāves viņa aizbraukusi uz kadu no savām muižām, divdesmit ljē no Parīzes. Ja varēja ticēt ļaunām mēlēm, tad tikai žēlas par tā cilvēka nāvi, kurš

arvien bijis viņai uzticīgs pielūdzējs, piespiedušas viņu uzmeklēt vientuļu kaktiņu, kur klusuma nodoties savām skumjām.

Kādu rītu, kad kapteinis gulēja uz dīvāna, lasīdams Pantag- riēla šaušalīgo dzīvi, bet viņa brālis sinjora Umberto Vinibellas vadībā papildinājās ģitāras spēles mākslā, pie viņiem ienāca sulainis un paziņoja Bernāram, ka apakšējā zālē viņu gaidot kāda veca, ļoti tīri ģērbusies sieviete, kura visai noslēpumaini izteikusi vēlēšanos ar viņu satikties. Bernārs tūdaļ devās lejā un saņēma no kādas večas, kura tomēr nebija nedz Marta, nedz Kamila, izdēdējušām rokām vēstulīti, no kuras izplūda salda smarža; vēstule bija apsieta ar zelta pavedienu un aizspiesta ar platu, zaļu vaska zīmogu, uz kura ģerboņa vietā bija redzams tikai amors ar pirkstu uz lūpām un īsā kastīliešu devīze: Callad.[ Bernārs vēstuli atvēra un atrada tajā tikai vienu spāņu valodā rakstītu rindiņu: Esta noche, una dama espera a V.M/

—  Kas jums šo vēstuli iedeva?— Meržī vaicāja vecajai.

—  Kāda dāma.

—  Kā viņu sauc?

—  Nezinu. Viņa teicās esam spāniete.

—  Kā viņa mani pazīst?

Vecā paraustīja plecus.

—       Jūsu slava un iznesīgā laipnība pret dāmām ir sagādājusi jums šo nepatīkamo afēru,— viņa zobgalīgi atbildēja.— Bet atbildiet, vai jūs nāksiet?

—  Kurp man jāiet?

—       Ierodieties šovakar ap pusdeviņiem Osēras Svētā Žer- mēna baznīcā un apstājieties joma kreisajā pusē.

—  Tātad man šī dāma jāsatiek baznīcā?

—       Nē, turp atnāks kāds, kas aizvedīs jūs pie viņas. Tikai esiet diskrēts un ierodieties viens.

—  Labi.

—  Jūs to apsolāt?

—  Dodu jums savu vārdu.

—      Tātad sveiki. Un, galvenais, jums nav brīv man sekot. Viņa zemu paklanījās un tūlīt izgāja.

—       Ko šī cienīgā savedēja gribēja no tevis?— apvaicājās kapteinis, kad brālis uznāca augšā un ģitāras spēles skolotājs aizgāja.

—       Nekā sevišķa,— vienaldzīgi atbildēja Meržī, ar sevišķu uzmanību aplūkodams madonnu, par kuru esam jau stāstījuši.

—       Neniekojies nu un neslēp no manis nekā. Varbūt vajadzēs tevi pavadīt uz satikšanos, sargāt ielu no greizsiržiem un reizēm sagaidīt viņus ar plakanisku zobena cirtienu?

—  Nekā tāda nav, es tev saku.

—       O! Kā tev tīk. Paturi savu noslēpumu pie sevis, ja tu tā gribi. Bet es galvoju, ka tev tikpat stipri gribas to izstāstīt, kā man to dzirdēt.

Meržī izklaidīgiem pirkstiem paskandināja dažas ģitāras stīgas.

—       Jā, starp citu, Žorž, man tev jāpavēsta, ka uz vakariņām pie Vodreija kunga es nevarēšu aiziet.

—      Ak, tātad jau šovakar? Vai viņa ir daiļa? Galma dāma? Pilsone? Vai kāda 110 tirgotāju kārtas?

—      Tiešām pats nezinu. Man jāierodas uz satikšanos ar dāmu … kura nav šejieniete. .. Bet ar ko īsti? … to es pats nezinu …

—  Bet tu taču vismaz zini, kur tu ar viņu sastapsies?

Bernārs parādīja vēstulīti un atkārtoja visu, ko vecā viņam

nupat bija teikusi.

—       Rokraksts ir sagrozīts,— sacīja kapteinis.— Es nezinu, ko par visu šo noslēpumaino piesardzību lai domā.

—  Tā laikam būs kāda dižciltīga dāma, Žorž.

—       Hē, tādi ir tie mūsu jaunieši: vismazākais iemesls, un viņi jau iedomājas, ka visievērojamākās dāmas gatavas mesties viņiem ap kaklu.

—  Pasmaržo jel, kāds aromāts plūst no vēstules.

—  Ko tas pierāda?

Kapteiņa piere piepeši satumsa, un viņu pārsteidza kada drūma doma.

—       Komenži ir ļoti atriebīgi,— viņš sacīja,— un šī vēstule varbūt ir tikai viņu ļauna izdoma ar nolūku aizvilināt tevi kādā nomaļā vietā, kur tev liks dārgi samaksāt par dunča cirtienu, kas viņus padarīja par mantiniekiem.

—  Lija, kas par iedomu!

—       Šī nebūs pirmā reize, kad mīlestību izlieto par ieroci atriebībai. Tu esi lasījis Bībeli; atminies, kā Dalila nodeva Sainsonu?

—       Man vajadzētu būt pēdējam gļēvulim, ja es šādu neticamu aizdomu dēļ atsacītos no satikšanās, kura varbūt būs ļoti brīnumjauka! Spāniete!…

—       Vismaz ej turp labi apbruņojies. Ja vēlies, es likšu abiem sulaiņiem tev sekot.

—       Fu! Lai visa pilsēta kļūst par liecinieci manām mīlas gaitām?

—  Šajos laikos tas notiek visai bieži. Cik reižu es neesmu redzējis savu labo draugu d'Ardelē dodamies pie mīļākās ar bruņukreklu mugurā un divām pistolēm aiz jostas! … Bet nopakaļ viņam soļo četri viņa rotas kareivji ar pielādētām smagām pistolēm. Tu nepazīsti vēl Parīzi, mans draugs; un tici man, ka piesardzība te nekad nekaitē. Bruņukreklu jau var novilkt, kad tas kļūst apgrūtinošs.

—  Man nav nekādu satraukumu,— Meržī sacīja.— Ja Komenža piederīgie gribētu man atriebties, viņi pavisam viegli varētu uzbrukt man naktī uz ielas.

—  Vārdu sakot, es tev ļaušu iet tikai ar noteikumu, ka tu ņemsi līdzi savas pistoles.

—  Labi! Tikai domāju, ka par mani smiesies.

—  Bet tas vēl nav viss,— sacīja kapteinis.— Vajag vēl labi pamieloties ar pāris ceptām irbītēm un gaiļa sekstu pastēti, lai šovakar darītu godu Meržī ģimenei.

Bernārs aizgāja savā istabā, kur viņš pavadīja vismaz stundas četras sukājoties, cirtojot matus, smaržojoties un arī sacerot tos daiļrunīgos teikumus, kurus viņš bija nolēmis pateikt šovakar daiļajai nepazīstamajai.

Nav grūti iedomāties, ka uz satikšanos viņš ieradās precīzi norādītajā laikā. Veselu pusstundu viņš jau staigāja baznīcā uz priekšu un atpakaļ. Viņš jau trīs reizes bija saskaitījis visas sveces, kolonnas un visus ex-voto, kad kāda brūnā apmetnī ietinusies veca sieviete saņēma viņu aiz rokas un, ne vārda neteikusi, izveda uz ielas. Visu laiku klusu ciešot, viņa pēc vairākiem pagriezieniem ieveda viņu ļoti šaurā, šķietami gluži neapdzīvotā šķērsieliņā. Pašā ielas galā viņa apstājās pie maziem un ļoti zemiem velvētiem vārtiņiem, kurus atslēdza, izņēmusi no kabatas atslēgu. Viņa iegāja pirmā, un Meržī viņai sekoja, turēdamies dziļajā tumsā pie viņas apmetņa. Iegājis viņš dzirdēja, kā aiz viņa aizšāvās aizvērto vārtiņu smagās bultas. Pavadone tagad klusā balsī brīdināja viņu, ka viņam priekšā esot kāpnes, pa kurām jāuzkāpj divdesmit septiņi kāpieni. Kāpnes bija ļoti šauras un vecie pakāpieni tik nelīdzeni un nodeldēti, ka Meržī vairāk reižu tikko nepakrita. Beidzot pēc divdesmit septītā pakāpiena, kurš beidzās ar mazu laukumiņu, vecā atvēra kādas durvis, un Meržī acis apžilba no pēkšņas gaismas. Viņš iegāja telpā, kuras iekārtojums bija daudz greznāks, nekā to varētu spriest pēc mājas ārienes.

Sienas bija segtas puķotām, gan mazliet nobružātām, bet vēl ļoti tīrāin tapetēm. Istabas vidū viņš redzēja galdu, uz kura stāvēja divas degošas rožaina vaska sveces, bet tām blakus vairāki trauki ar augļiem un cepumiem, glāzes un kristāla karafes pilnas, kā viņam šķita, dažādu šķirņu vīniem. Divi lieli, mīksti atzveltņu krēsli, novietoti abos galda galos, šķita aicinām viesus. Kādā alkovā ar pusaizvērtiem zīda priekškariem bija ļoti grezna gulta, pārklāta ar tumšsarkanu atlasa segu. Vairāki kvēpināmie trauciņi izplatīja telpā saldkaislu smaržu.

Vecā novilka savu mēteli ar kapuci un Meržī savu apmetni. Viņš tūdaļ šai sievietē pazina to pašu sūtni, kas bija atnesusi viņam vēstuli.

—  Svētā Marija!— veča iesaucās, ieraudzījusi Bernāra pistoles un zobenu,— vai jūs domājat, ka jums te būs ar milžiem jākaujas? Te, manu jauko kavalier, lieta nepavisam negrozīsies ap zobena cirtieniem.

—  Labprāt ticu tam. Bet var jau gadīties, ka ierodas vai nu brāļi, vai sapīcis vīrs traucēt mūsu sarunu, un tālab es paņēmu līdzi šos rīkus, lai atvēsinātu viņu dedzību.

—  Te jums nav ko bīties no kaui kā tamlīdzīga. Bet tagad sakiet man, kā jums patīk šī istaba?

—  Protams, ļoti patīk. Bet man tajā tomēr būtu ļoti garlaicīgi, ja būtu jāpaliek šeit vienam.

—  Drīz ieradīsies kāds, kas jums pakavēs laiku. Bet vispirms jums jādod man solījums.

—  Kāds?

—  Ja jūs esat katolis, tad lieciet savu roku uz šī krucifiksa (viņa izņēma to no kāda skapja); bet, ja jūs esat hugenots, tad zvēriet — pie Kalvina .. . Lutera .. . vārdu sakot, pie visiem jusu dieviem …

—  Un kas man būs jāzvēr?— smiedamies pārtrauca viņu Meržī.

—  Zvēriet, ka jūs pat nemēģināsiet uzzināt, kas ir tā dāma, kura šovakar atnāks šurp.

—  Noteikums ir bargs.

—  Izlemiet. Zvēriet, vai arī es jūs atkal izvedīšu uz ielas.

—  Lai notiek. Dodu jums savu vārdu; tas arvien būs to smieklīgo zvērestu vērts, ko jūs prasījāt no manis.

—  Ļoti labi. Gaidiet pacietīgi; ēdiet, dzeriet, ja vēlaties; spāniešu dāma drīz vien ieradīsies.

Viņa paņēma savu apmetni un aizgāja, divreiz pagriezdama atslēgu slēdzenē.

Meržī atslīga vienā no atzveltnes krēsliem. Viņa sirds stipri pukstēja; viņš pārdzīvoja spēcīgu, gandrīz tādu pašu saviļņojumu kā pirms nedaudzām dienām Prēoklērā, tiekoties ar savu pretinieku.

Namā valdīja dziļš klusums; pagāja mokoša ceturtdaļstunda, kurā viņš iztēlē atkal un atkal redzēja gan Veneru, kā tā pēkšņi parādās no tapetēm un metas viņam ap kaklu, gan grāfieni de Tiržī mednieces tērpā, gan kadu augstdzimušu princesi, gan baru slepkavu, gan — un tā bija pati drausmīgakā doma — iemīlējušos veču.

Piepeši, bez mazākā trokšņa, kas būtu vēstījis par kāda cilvēka ienākšanu namā, atslēga slēdzenē strauji tika pagriezta, durvis atvērās un tūdaļ atkal it kā pašas no sevis aizvērās, tiklīdz istabā ienāca dāma maskā.

Viņas augums bija smuidrs un stalts. Ap vidukli cieši apžņaugtais ģērbs izcēla viņas auguma daiļumu. Bet nedz mazā, balta samta kurpītē ieautā kājiņa, nedz smalkā, diemžēl izšūtā cimdā ietērptā roka neļāva uzminēt viņas vecumu. Tomēr kaut kas netverams,— varbūt magnētisks strāvojums vai arī, ja vēlaties, kāda nojauta,— lika ticēt, ka viņai nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Viņas tērps bija grezns, elegants un reizē vienkāršs.

Meržī tūdaļ piecēlās un nometās viņas priekšā uz viena ceļa. Dāma paspēra soli viņam tuvāk un ierunājās maigi tīkamā balsī:

Meržī pārsteigts sakustējās.

—  Habla V. M. espanol?

Meržī spāniski nerunāja un tikai ar grūtībām to saprata.

Dāma šķita ar to neapmierināta. Viņa ļāva sevi pievest pie krēsla, apsēdās tajā un deva zīmi arī Bernāram apsēsties otrā. Tad viņa uzsāka sarunu franču valodā, bet ar stipru ārzemnieku akcentu, kas bija reizēm ļoti jūtams un pat it kā pārspīlēts, reizēm izzuda pavisam.

—  Kungs, jūsu varonība man lika aizmirst visu mūsu dzimumam parasto kautrību un atturību. Es gribēju reiz redzēt īstu kavalieri un nu atrodu viņu gluži tādu, kādu to attēlo par viņu izplatītā slava.

Meržī pietvīka un palocījās.

—  Bet vai jums, kundze, tiešām būs tik daudz cietsirdības, ka jūs arvien liegsieties noņemt savu masku, kura ka skaudīgs mākonis aizsedz man saules starus,— sacīja Meržī. (Viņš bija lasījis šo frāzi kādā no spāņu valodas tulkotā grāmatā.)

—  Kavaliera kungs, ja es būšu apmierināta ar jūsu klusuciešanu mūsu noslēpuma glabāšanā, tad jūs ne vienu reizi vien redzēsiet mani ar atklātu seju; bet šoreiz jums jāapmierinās vienīgi ar to prieku, ko dos jums saruna ar mani.

—       Ai kundze! Šis prieks, lai arī cik liels tas būtu, modina manī tikai vēl jo dedzīgākas ilgas pēc tā brīža, kad es jūs redzēšu.

Viņš bija noslīdzis cejos un, kā likās, gribēja noņemt viņas masku.

—       Poco a pocofrancūža kungs; jūs esat pārāk straujš. Apsēdieties, vai arī es tūdaļ atstāšu jūs vienu. Ja jūs zinātu, kas es esmu un ar ko es riskēju, lai ar jums satiktos, jūs būtu pilnīgi gandarīts par to godu, ko es jums parādu, atnākdama uz šejieni.

—  Tiešām, man liekas, ka es jūsu balsi pazīstu.

—       Un tomēr šī ir pirmā reize, kad jūs to dzirdat. Sakiet, vai jūs varētu uzticīgi mīlēt sieieti, kura mīlētu jūs? …

—  Jau jūsu tuvuma es sajutu . ..

—      Jūs nekad neesat mani redzējis, tātad nevarat mani mīlēt. Vai tad jūs zināt, vai esmu skaista vai nejauka?

—  Esmu pārliecināts, ka jūs esat apburoša.

Nepazīstamā atvilka roku, ko viņš bija saņēmis, un pacēla to

pie maskas, it kā gatavodamās to noņemt.

—       Ko jūs darītu, ja ieraudzītu savā priekšā sievieti ap gadu piecdesmit un šausmīgi neglītu?

—  Tas nav iespējams.

—       Arī piecdesmit gadu vecumā vēl mīl. (Viņa nopūtās, un jaunais cilvēks nodrebēja.)

—       Šis brīnišķīgais augums, šī roka, kuru jūs velti pūlaties man izraut, tas viss man liecina par jūsu jaunību.

Šai teikumā tomēr bija vairāk pieklājības nekā pārliecības.

—  Ak, vai!

Meržī sāka just zināmu nemieru.

—       Jums, vīriešiem, ar mīlu vien nepietiek. Jums vajag arī skaistuma. (Un viņa atkal nopūtās.)

—  Ļaujiet man, dieva dēļ, noņemt šo masku …

—       Nē, nē,— viņa strauji to atstūma.— Atcerieties savu solījumu!— Un tad viņa piebilda mazliet jautrāk:— Noņemdama masku, es pārāk daudz riskētu. Man tagad ir prieks redzēt jūs pie savām kājām, un, ja es gadījumā varbūt nebūtu nedz jauna, nedz daiļa .. . vismaz pēc jūsu ieskatiem … varbūt jūs pamestu mani te vienu.

—  Parādiet man kaut šo mazo rociņu.

Viņa novilka sasmaržoto cimdu un pastiepa viņam pretī roku, baltu kā sniegs.

—       Es pazīstu šo roku!— viņš iesaucās,— tik daiļa ir tikai viena roka visā Parīzē.

—  Tiešām? Un kam tā roka?

—  Vienai… vienai grāfienei.

—  Kādai grāfienei?

—  Grāfienei de Tiržī.

—       A!… es saprotu, ko jūs ar to vēlaties sacīt. Jā, grāfienei de Tiržī ir daiļas rokas, un par to viņai jāpateicas sava parfimēriju piegādātāja mandeļu ziedēm. Bet es varu lepoties ar to, ka manas rokas tomēr ir maigākas nekā viņai.

Viss tas tika izrunāts tik dabiskā vienkāršībā, ka Bernāru, kurš šķita pazinis skaistās grāfienes balsi, atkal pārņēma šaubas, un viņš bija gatavs atmest šīs domas.

«Nu vienas vietā ir divas,» viņš domāja. «Vai tiešām labās fejas par mani gādā un rūpējas?»

Viņš pūlējās šai daiļajā rokā saskatīt kādas zīmes, kas palikušas no gredzena, kuru viņš bija ievērojis pirkstā grāfienei de Tiržī, bet uz dāmas apaļajiem, nevainojami veidotajiem pirkstiem nebija pat ne mazākā iespieduma, pat ne mazākās izmaiņas.

—       De Tiržī,— smiedamās izsaucās nepazīstamā.— Tiešām, ļoti pateicos par lielo godu, ka jūs noturējāt mani par de Tiržī! Paldies dievam, man liekas, ka es gan esmu mazliet par viņu labāka.

—       Godavārds, grāfiene ir visskaistākā sieviete, kādu vien es līdz šim esmu redzējis.

—  Tātad jūs esat viņā iemīlējies?— viņa strauji prasīja.

—       Varbūt. Bet, dieva dēļ, noņemiet savu masku un ļaujiet man ieraudzīt sievieti, skaistāku par de Tiržī.

—       Kad es būšu pārliecināta, ka jūs mani mīlat… tad jūs redzēsiet manu seju arī bez maskas.

—      Jūs mīlēti… Bet, pie joda, kā lai iemīlu jūs, ne reizi jūs neredzējis?

—       Šī roka ir skaista. Iedomājieties, ka arī seja būs tai atbilstoša.

—      Tagad es vairs nešaubos, ka jūs esat apburoša, jūs nupat sevi nodevāt, aizmirsdama pārmainīt balsi. Es to pazīstu, esmu par to pārliecināts.

—       Un tātad tā ir de Tiržī balss?— sacīja viņa smiedamās, atkal ar stipru spāniešu akcentu.

—  Uz mata.

—       Vilšanās, pilnīga vilšanās no jūsu puses, senjcr Bernardo; mani sauc donja Marija . .. donja Marija de. .. Vēiāk es pateikšu jums arī uzvārdu. Es esmu dāma no Barselonas; mans tēvs, kurš mani turēja un sargāja ļoti stingri, kopš kāda laika ir aizbraucis ceļojumā, un es tagad izmantoju viņa prombūtni, lai mazliet izklaidētos un apskatītu Parīzes galmu. Attiecībā uz šo Tiržī, tad, es jūs lūdzu, beidziet runāt man par šo sievieti; viņas vārds man riebjas; tā ir visļaunākā sieviete visā galmā. Jūs taču zināt, kādā veidā viņa kļuva par atraitni.

—  Esmu šo to dzirdējis.

—  Nu, un ko tad jums stāstīja? Runājiet.

—       Stāsta, ka viņa pārsteigusi savu vīru pārāk maigā tuvībā ar savu istabmeitu; esot paķērusi dunci un iecirtuši ar to viņam mazliet par stipru, ta ka pēc mēneša ievainojums novedis šo lāga vīru kapā.

—  Vai šāda rīcība jums liekas . .. šausmīga?

—       Es jums atzīšos, ka es viņu attaisnoju. Stāsta, ka viņa savu vīru esot mīlējusi, un es cienu greizsirdību.

—       Jūs tā runājat tālab, ka domājat esam kopā ar de Tiržī kundzi; bet es zinu, ka patiesība jūs nicināt viņu līdz sirds dziļumiem.

Tagad šajā balsī bija kaut kas skumjš un melanholisks, bet tā nebija de Tiržī kundzes balss. Meržī nezināja, ko domāt.

—       Kā?— viņš sacīja,— jūs esat spāniete un necienāt greizsirdību?

—       Runāsim par ko citu. Kas tā par melnu lentīti jums ap kaklu?

—  Tā ir relikvija.

—  Man šķita, ka jūs esat protestants.

—       Tas taisnība. Bet šo relikviju man iedeva kāda dāma, un es nēsāju to viņai par piemiņu.

—       Klausieties, ja jus vēlaties man patikt, tad nesapņojiet vairs par dāmām: es viena pati gribu būt jums visas dāmas kopā. Kas jums šo relikviju iedeva? Atkal šī pali de Tiržī?

—  Nē, tiešām nē.

—  Jūs melojat!

—  Tātad jūs esat de Tiržī kundze?

—  Jūs esat sevi nodevis, senjor Bernardo!

—  Kadā ziņā?

—       Kad es satikšos ar grāfieni de Tiržī, apvaicašos, kā viņa drīkst zaimot svētumus, dāvinadama tos ķeceriem.

Meržī nemiers un šaubas pieauga ar katru bridi.

—  Bet es gribu šo relikviju. Atdodiet to man.

—  Nē, es nevaru to atdot.

—  Es tā vēlos. Vai jūs iedrošinieties man to atteikt?

—  Es esmu apsolījis to atkal atdot.

—       Bērnišķības! Kas tas par solījumu! Liekulīgai sievietei dots solījums nav ņemams nopietni. Turklāt piesargieties, varbūt šī relikvija, kas jums ap kaklu, ir bīstams talismans. Šī Tiržī, tā stāsta, esot liela burve.

—  Es burvībām neticu.

—  Arī burvjiem ne?

—  Es mazlietiņ ticu burvēm.

Viņš šo vardu uzsvēra.

—       Klausieties, atdodiet man šo relikviju, un es varbūt noņemšu savu masku.

—  Nu šoreiz tā ir de Tiržī kundzes balss!

—  Pēdējo reizi: vai jūs dosiet man šo relikviju vai ne?

—  Es jums to atdošu, ja jūs noņemsiet savu masku.

—       Ak! Jūs mani padarāt jau nepacietīgu ar savu de Tiržī. Mīliet viņu, cik jums tīk — kas man tur daļas?

Viņa aizgriezās krēslā, it kā saskaitusies. Atlass, kas sedza viņas krūtis, ātri cēlās un nolaidās.

Dažas minūtes viņa nesacīja ne vārda, tad, pēkšņi pagriezusies, ar izsmieklu teica:

—  Vaļa me Dios! V. M. no es kaballero, es un monje.

Ar dūres sitienu viņa apgāza uz galda abas degošās sveces, pusi pudeļu un trauku. Sveces tūdaļ apdzisa. Tai pašā mirklī viņa norāva savu masku. Pilnīgā tumsā Meržī sajuta kvēlojošas lūpas meklējam viņa lūpas, un divas rokas spēcīgi apskāva viņu.

XV

## TUMSA

Nakti visi kaķi peleki.

Torņa pulkstenis tuvējā baznīcā nosita četri.

—       Jēzus! Pulkstenis četri! Es tik tikko paspēšu līdz gaismai nokļūt mājās.

—  Kā, ļaunā — mani tik ātri atstāt!

—  Nevar citādi. Bet mēs drīz atkal redzēsimies.

Kungs, apžēlojies! Jus neesat kavalieris, bet muks. (Autora piezīme.)

—       Atkal redzēsimies! Bet, dārgā grāfiene, ievērojiet taču to, ka neesmu jūs vēl nemaz redzējis.

—       Metiet savu grāfieni pie malas, tīrais bērns, kāds jūs esat. Es esmu donja Marija, un gaismā jūs skaidri redzēsiet, ka es neesmu tā, par kuru jūs mani turat.

—  Uz kuru pusi ir durvis? Es iešu kādu pasaukt.

—       Nē, nē, ļaujiet man iet, Bernardo; man šī istaba ir pazīstama, un es zinu, kur atradīšu šķiltaviņas.

—       Uzmanieties, ka neuzminat uz stikliem: jūs vakar te labu tiesu sadauzījāt.

—  Ļaujiet vien man pašai.

—  Atradāt?

—       A jā, šī laikam ir mana korsete. Svētā Jaunava! Ko nu es darīšu? Vakar esmu pārgriezusi visas cilpas ar jūsu dunci.

—  Jāprasa 110 vecās citas.

—       Nekustieties, ļaujiet rīkoties man pašai. / Adios, querido Bernardo/'

Durvis atvērās un tūdaļ aizcirtās. Ārpusē noskanēja ilgi un skaļi smiekli. Meržī saprata, ka iekarojums izslīdējis no rokām. Viņš mēģināja to panākt, taču tumsa uzdūrās uz mēbelēm, pinās drēbēs un aizkaros, bet durvis nevarēja atrast. Piepeši tās atvērās, un pa tām kāds ienāca, nesdams rokā aptumšotu laternu. Meržī ātri satvēra rokās ienācēju.

—      A! rokā jūs esat, nu jūs man vairs neizbēgsiet,— viņš izsaucās, maigi to noskūpstot.

—       Laidiet taču mani vaļā, de Meržī kungs,— sacīja rupja balss,— kas tad nu tā žņaudz cilvēkus?

Viņš pazina veco sievieti.

—  Kaut jūs velns parautu!— viņš iekliedzās.

Tad viņš klusēdams apģērbās, paņēma ieročus un apmetni un atstāja šo māju ar tādu sajūtu kā cilvēkam, kurš pēc lieliska Malagas vīna sulaiņa izklaidības dēļ ierāvis glāzi pretskorbuta uzlieves, kura ilgus gadus aizmirsta starp citām pudelēm pagrabā.

Meržī pret brāli bija diezgan atturīgs, viņš stāstīja par kādu spāniešu dāmu, kura, cik viņš tumsā varējis spriest, esot ļoti daiļa, bet ne ar vārdu neieminējās par savām aizdomām par »o, kas bija šī dāma, kura slēpa savu vārdu.

' Ardievu, miļolais Bernardo! (Spāņu vai.)

XVI

## ATZĪŠANĀS

Amfitrions.

Apžēlojieties, Alkinēne, beigsim reiz un runāsim nopietni.

Moljērs. Amfitrions.

Pagāja divas dienas bez jaunām vēstīm no šķietamās spānie- tes. Trešajā abi brāļi uzzināja, ka de Tiržī kundze vakarvakarā atgriezusies Parīzē un ka viņa katrā ziņā iešot apliecināt savu cieņu karalienei mātei. Viņi bez kavēšanās devās uz Luvru un sastapa grāfieni kādā galerijā kopā ar grupu dāmu, ar kurām viņa sarunājās. Meržī ienākšana, kā likās, neradīja viņā ne mazākā saviļņojuma. Pat ne vismazākais sārtumiņš neieplūda viņas parasti bālajā sejā. Tikko viņu ieraudzījusi, viņa pamāja viņam ar galvu kā vecam paziņam un pēc pirmajiem apsveikumiem teica, pieliekdamās viņam pie auss:

—   Tagad, es ceru, jūsu hugenotiskā ietiepība ir mazliet sašķobījusies. Jūsu atgriešanai īstajā ticībā tomēr bija vajadzīgs, lai notiktu brīnums.

—  Kā tā?

—    Ko! vai tad jūs pats pie sevis neizbaudījāt svētās relikvijas brīnumaino varenību?

Meržī neticīgi smīnēja.

—   Atmiņas par skaisto roku, kura man to pasniedza, un mīlestību, kuru tā manī modināja, divkāršoja manus spēkus un veiklību.

Viņa smiedamās padraudēja viņam ar pirkstu.

—   Jūs topat nekautrīgs, korneta kungs. Vai jūs arī zināt, ar ko jūs runājat tādā tonī?

Runādama viņa novilka cimdu, lai sakārtotu sev matus, un Meržī vērīgi lūkojās uz viņas roku, tad pievērsa skatienu skaistās grāfienes dedzīgajām, tagad gandrīz niknajām acīm. Jaunais cilvēks šķita tik izbrīnījies, ka izvilināja viņai jautrus skaļus smieklus.

—  Par ko jūs smejaties?

—  Un jūs, kāpēc jūs lūkojaties manī tik izbrīnījies?

—  Piedodiet man!… bet jau dažas dienas man nākas piedzīvot vienīgi pārsteidzošas lietas.

— Tiešām? Tam vajag būt ļoti interesanti. Pastāstiet jel labi atri arī mums kadu 110 šiem gadījumiem, kas ar juins notiek ik brīdi.

—  Es nevaru tos jums stāstīt tagad un šai vietā. Bet, starp citu, es esmu paturējis prātā kādu spāniešu devīzi, kuru man iemācīja pirms trim dienām.

—  Kādu devīzi?

—  Tikai vienu vārdu: Callad.

—  Ko tas nozīmē?

—  Kā? Jūs neprotat spāniski?— vaicāja Meržī, ar vislielāko uzmanību vērodams viņas seju.

Viņa tomēr izturēja Meržī skatienu, neliekot manīt, ka saprot šajos vārdos ietverto nozīmi. Un jaunajam cilvēkam bija jānolaiž acis, gluži neviļus atzīstot viņas skatiena valdonīgo pārākumu, kuram viņš nule bija iedrīkstējies mest izaicinājumu.

—  Bērnībā,— viņa sacīja pavisam vienaldzīgā balsi,— bērnībā es gan pratu kādus vārdus spāniski, bet tagad man šķiet, esmu tos aizmirsusi. Tādēļ, ja jūs vēlaties, lai es jūs saprotu, tad runājiet franciski. Nu, ko tad pauž jūsu devīze?

— Tā ieteic klusēt, kundze.

—  Godavārds, mūsu jaunajiem galminiekiem derētu šo devīzi iegaumēt, sevišķi gadījumā, ja viņi būtu spējīgi to ievērot savā uzvedībā. Bet jūs, laikam gan, esat visai mācīts vīrs, de Meržī kungs. Kas jums iemācīja spāņu valodu? Varu saderēt, ka dama.

Meržī lūkojās viņā ar maigu un glāstošu smaidu.

—  Es zinu tikai dažus spāniešu vārdus,— viņš sacīja klusītēm,— un tā ir mīlestība, kas ir ierakstījusi tos manā atmiņā.

—  Mīlestība!— atkārtoja grāfiene zobgalīgi.

Tā kā viņa runāja skaļi, tad pie šī vārda vairākas dāmas pavērsa sejas, it kā vaicādamas, par ko ir runa. Meržī, mazliet neapmierināts un aizskarts par šādu izturēšanos pret viņu, izvilka no kabatas aizvakar saņemto spāņu valodā rakstīto vēstuli un iedeva to grāfienei.

—  Es nešaubos,— viņš sacīja,— ka jūs esat tikpat mācīta kā es un bez pūlēm sapratīsiet šo spāņu valodu.

Diāna de Tiržī satvēra papīriņu, izlasīja vai arī tikai izlikās izlasām, tad, skaļi 1111 jautri smiedamās, pasniedza to dāmai, kura stāvēja viņai vistuvāk.

—  Lūk, de Šatovjē kundze, izlasiet šo mīlas vēstuli, kuru de Meržī kungs saņēmis no savas mīļākās un ir ar mieru, kā viņš saka, atdot to man. Bet visjocīgākais ir tas, ka es pazīstu roku, kas to rakstījusi.

—  Par to es nešaubos,— sacīja Meržī mazliet rūgti, bet vēl vienmēr klusītēm.

De Šatovjē kundze izlasīja zīmīti, iesmējās un pasniedza to kādam muižniekam, tas citam, un īsā brītiņā visā galerijā nebija vairs neviena, kas nezinātu par to galanto laipnību, ar kuru dc Meržī apveltī kāda spāniešu dāma.

Kad smiešanās bija kaut cik apklususi, grāfiene zobojoši vaicāja Meržī, vai viņam tā dāma, kura šo zīmīti rakstījusi, liekoties glīta.

—  Godavārds, kundze, es viņu neuzskatu par mazāk daiļu kā jūs.

—  Debestiņ! Ko jus sakat! Kungs Jezu! Bet man šķiet, jūs gan laikam redzējāt viņu tikai naktī. Jo es viņu labi pazīstu … Tiešām, varu jūs apsveikt ar panākumiem.

Viņa turpināja smieties vēl skaļak.

—  Mana daiļā draudzene,— teica de Šatovjē kundze,— pasakiet taču mums citiem arī, kā sauc šo spāniešu dāmu, kura ir tik laimīga, ka iekarojusi de Meržī kunga sirdi.

—  Pirms es nosaucu viņas vārdu,— atbildēja grāfiene,— es lūdzu jūs, de Meržī kungs, pateikt, šīm dāmām dzirdot, vai jūs esat savu mīļāko redzējis dienas gaismā?

Bernārs patiesi nejutās visai omulīgi, un uztraukums un mulsums diezgan komiski atspoguļojas viņa sejā. Viņš neatbildēja nekā.

—  Ko tur nu ilgāk slēpt,— sacīja grāfiene.— Šī zīmīte ir no senjoras donjas Marijas Rodrigesas. Es viņas rokrakstu pazīstu tikpat labi kā sava tēva rokrakstu.

—  Marija Rodrigesa!— iesaucās visas dāmas smiedamās. Marija Rodrigesa bija sieviete jau pāri piecdesmitiem. Viņa savulaik bijusi duenja Madridē. Nezinu, kādā ceļā viņa nokļuvusi Parīzē un par kādiem nopelniem Margarita Valuā bija to uzņēmusi savā galmā. Var būt, ka karaliene turēja šo pretekli sev līdzās, lai salīdzinājumā ar viņu labāk izceltos pašas skaistums, gluži tāpat kā gleznotāji mēdz zīmēt uz viena audekla sava laika skaistuli līdzās pundurīša karikatūrai. Kad Rodrigesa kundze parādījās Luvrā, viņa uzjautrināja visas galma dāmas, tiklab ar savu uzpūtīgo izskatu, kā arī ar vecmodīgo tērpu.

Bernārs notrīsēja. Viņš bija šo duenju redzējis un tagad ar Šausmām atcerējās, ka dāma maskā bija nosaukusi sevi par donju Mariju. Sīs atmiņas viņu pavisam samulsināja. Viņš stāvēja gluži apjucis, un smiekli kļuva aizvien skaļāki.

—  Tā ir ļoti mazrunīga dāma, arvien diskrēta,— sacīja grāfiene de Tiržī,— un jūs nevarējāt izdarīt labāku izvēli. Viņa izskatās tiešām gluži labi, kad ieliek savus liekos zobus un uzmauc melno parūku. Turklāt viņai vēl nav vairāk par sešdesmit gadiem.

—  Viņa būs viņu sev piebūrusi,— iesaucās Šatovjē.

—  Jūs laikam esat liels senlietu cienītājs?— jautāja kāda cita dāma.

—  Cik žēl,— čukstēja klusītēm nopūzdamās kāda jauniņa karalienes galma dāma,— cik žēl, ka vīriešiem reizēm uznāk šādi smieklīgi untumi.

Meržī aizstāvējās kā mācēdams. Ironiski komplimenti lija pār viņu kā lietus, un viņam tiešām bija ļoti muļķīgs izskats, kad karalis, piepeši parādīdamies galerijas otrā galā, uzreiz pārtrauca visus smieklus un jokošanos. Visi pasteidzās nostāties visgarām viņa ceļam, un balsu murdoņu nomainīja dziļš klusums.

Karalis pavadīja admirāli Koliņī, ar kuru viņš bija ilgi sarunājies savā kabinetā. Viņš draudzīgi turēja savu roku uz pleca admirālim, kura sirmā bārda un melnais tērps tik ļoti atšķīrās no Kārļa IX jauneklīgās sejas un izšuvumos mirdzošā apģērba. Raugoties uz viņiem, varēja likties, ka jaunais karalis ar ļoti reti tronim piemītošu saprātu izvēlējies sev par padomnieku un draugu tiešām pašu tikumīgāko un gudrāko no apakšniekiem.

Kamēr viņi soļoja pa galeriju un visu acis un uzmanība bija pievērsta viņiem, Meržī dzirdēja pie auss grāfienes de Tiržī pavisam klusus čukstus:

—  Neesiet dusmīgs! Še, ņemiet un izlasiet tikai tad, kad būsiet izgājis no pils.

Tai pašā brīdī kaut kas iekrita Bernāra cepurē, kuru viņš turēja rokā. Tā bija aizzīmogota papīra lapa, kurā bija sataustāms kaut kas ciets. Meržī ielika to kabatā, un pēc stundas ceturkšņa, tikko atstājis Luvru, viņš atvēra un atrada tajā nelielu atslēdziņu ar šādu vēstuli.

«Šī ir mana dārza vārtiņu atslēga. Šovakar pulksten desmitos. Es Jūs mīlu. Es vairs neslēpšos no Jums zem maskas, un Jūs beidzot redzēsiet donju Mariju un Diānu.»

Karalis pavadīja admirāli līdz pat galerijas galam.

—  Ardievu, mans tēvs,— viņš sacīja, spiezdams viņa rokas.— Jūs zināt, ka es jūs mīlu, un es zinu, ka jūs viss piederat man ar miesu un dvēseli, ar visām iekšām.

Šo teikumu viņš pabeidza ar skaļiem smiekliem. Pēc tam, atgriezdamies savā kabinetā, viņš apstājās kapteinim Žoržam priekšā.

— Rīt pēc mises jūs atnāksiet uz manu kabinetu, man ar jums jāparunā.

Tad viņš apgriezās un pameta gandrīz uztrauktu skatienu uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājis Koliņī, un aizgāja no galerijas, lai ieslēgtos kabinetā kopā ar maršalu de Recu.

XVII

## PRIVĀTA AUDIENCE

M a c b e t h .

Do you find

Your patience so predominant in

your nature

Tliat you can lel this go?

Shakespeare.

Noteiktā laikā kapteinis Žoržs ieradās Luvrā. Tiklīdz viņš bija nosaucis savu vārdu, durvju sargs pavēra kādas portjeras un ielaida viņu karaļa kabinetā. Karalis, kurš patlaban pie neliela galdiņa kaut ko rakstīja, pamāja ar roku, lai paliek klusu, it kā baidīdamies pa sarunas laiku pazaudēt to domu pavedienu, kas viņu patlaban nodarbināja. Goddevīgā gaidītāja pozā kapteinis palika stāvot sešus soļus no galdiņa, un viņam pietika laika aplaist skatienu istabai un diezgan sīki apskatīt tās iekārtojumu.

Iekārtojums bija visai vienkāršs, jo to veidoja vienīgi dažādi medību ieroči, kas nekārtīgi karājās gar sienām. Diezgan laba Jaunavas Marijas glezna ar lielu bukša zaru virs tās bija iekārta vidū starp garu arkebūzu un medību ragu. Galds, pie kura valdnieks rakstīja, bija apklāts papīriem un grāmatām. Uz grīdas mētājās neliela lūgsnu grāmata un rožukronis juku jukām ar putnu tīkliem un piekūnu zvārguļiem. Liels medību suns gulēja uz spilvena turpat līdzās.

Karalis pēkšņi nikni nometa spalvu zemē un caur zobiem izgrūda rupju lāstu. Galvu noliecis, viņš nevienādiem soļiem ātri pārgāja reizes divas trīs šurp un turp pa istabu un pēkšņi apstājās pie Žorža, uzmezdams viņam pārsteigtu skatienu, it kā nupat pirmo reizi viņu ieraudzīdams.

—  Ā! Tas esat jūs!— viņš sacīja, soli atkāpdamies.

Kapteinis noliecās līdz pat zemei.

—Esmu priecīgs jūs redzēt. Man bija ar jums kas runājams. .. bet. . .— Viņš apmulsa.

Pavērtām lūpām, izstieptu kaklu, kreiso kāju par puspēdu priekšā labajai, gluži tādā poza, kādā, man šķiet, gleznotājs zīmētu figūru, kas attēlo uzmanību, tā Žoržs stāvēja, gaidīdams iesāktā teikuma beigas. Bet karalis jau atkal bija ļāvis galvai noslīgi uz krūtīm un šķila nogrimis cilās domās, varbūt tūkstošiem jūdžu lālu no tām, kuras nupat gribējis izteikt.

Brītiņu valdīja dziļš klusums. Karalis apsēdās un pielika roku pie pieres — kā cilvēks, kurš noguris.

—  Velna atskaņa!— viņš izsaucās, piesizdams kāju tā, ka viņa kurpju garie pieši nošķindēja.

Lielais suns vienā lēcienā bija kājās un, uzskatīdams kājas piesitienu par aicinājumu, piegāja pie karaļa krēsla, uzlika abas ķepas viņam uz ceļiem un, uzslējis garo purnu augstāk par Kārļa IX galvu, atvēra platu muti un nožāvājas bez kādām ceremonijām — tik grūti nākas iepotēt galma manieres sunim.

Karalis suni aizdzina, un tas nopūzdamies atkal apgūlās. Viņa acis atkal it kā nejauši sastapās ar kapteiņa acīm, un viņš sacīja:

—  Atvainojiet mani, Žorž, še man ir kada…[63] atskaņa, kuras dēļ man jāraujas melnās miesās.

—  Varbūt es jūsu majestāti traucēju,— sacīja kapteinis, dziļi palocīdamies.

—  Nebūt, nebūt,— karalis atbildēja.

Viņš piecēlās un draudzīgi uzlika roku uz kapteiņa pleca. Turklāt viņš smaidīja, bet viņš smaidīja tikai ar lūpām, turpretī viņa izklaidīgās acis nesmaidīja.

—  Vai neesat noguris no pēdējām medībām?— karalis teica acīmredzot tai nolūkā, lai varētu uzsākt sarunu.— Briedis varen ilgi lika sevi Irenkāt.

—  Valdniek, es būtu necienīgs komandēt jūsu majestātes vieglās kavalērijas rotu, ja tāds jājiens kā aizvakarējais spētu mani nogurdināt. Pēdēja karā de Gīza kungs, redzēdams mani pastāvīgi seglos, iesauca mani par Albāni.

—  Jā, man ir stāstīts, ka tu esot krietns kavalērists. Bet saki, vai arī šaut ar arkebūzu tu proti tikpat labi?

—  Jā, valdniek, es rīkojos ar to diezgan labi. Tomēr esmu ļoti tālu no jūsu majestātes izveicības. Bet tā nav sasniedzama kuram katram.

—  Labi, vai tu redzi šo garo arkebūzu? Pielādē to ar duci lielo skrošu, un lai velns mani parauj, ja no sešdesmit soļiem jel viena vienīga no tām aizies garām tā pagāna krūtīm, uz kuru tu izšausi.

—  Sešdesmit soļu — tas ir diezgan liels attālums, bet es nekad negribētu pakļaut sevi tādai pārbaudei un sastapties ar tādu strēlnieku kā jūsu majestāte.

—  Un lodi, ja tikai tā būs pareiza kalibra, tā ietrieks cilvēkā arī no divsimt soļiem.

Karalis ielika arkebūzu kapteiņa rokās.

—  Tā liekas būt tikpat trāpīga, cik grezna,— sacīja Žoržs, šauteni rūpīgi apskatījis un izmēģinājis tās mēlīti.

—  Es redzu, manu krietno zēn, ka tu pazīsti ieročus. Pieliec to pie vaiga, lai redzu, kā tu to dari.

Kapteinis paklausīja.

—  Arkebūza tomēr ir ļoti laba lieta,— turpināja Kārlis, gausi izrunādams vārdus.— Pa simt soļiem ar vienu pirksta kustību, kā šo te, var droši atsvabināties no ienaidnieka, un nedz bruņukrekls, nedz bruņas nepasargās no labas lodes!

Kārlis IX, kā jau teicu, vai nu kāda bērnībā iegūta paraduma dēļ, vai aiz iedzimtas kautrības, gandrīz nekad nelūkojās sejā tam cilvēkam, ar kuru runāja. Šoreiz viņš tomēr paraudzījās kapteinī ar dīvainu izteiksmi. Žoržs, gluži negribot, nodūra acis, bet arī karalis gandrīz reizē novērsa savējās. Iestājās klusuma brīdis. Žoržs to pārtrauca pirmais:

—  Lai cik veikli arī prastu rīkoties ar šaujamieročiem, zobens un šķēps tomēr ir drošāki…

—  Jā gan, bet arkebūza …— Kārlis savādi pasmaidīja. Tad tūdaļ turpināja:

—  Runā, Žorž, ka admirālis esot tevi smagi apvainojis?

Valdniek …

—  Es to zinu, esmu par to pārliecināts. Bet man patiktos … Es gribu, lai tu pats man to visu pastāsti.

— Tas ir taisnība, valdniek. Es runāju ar viņu kāda nelaimīga notikuma dēļ, kurā es biju ļoti ieinteresēts.. .

—       Tava brāļa divkauja. Pie joda! Tas ir skaists puisis, kurš tik labi prot caurdurt jebkuru pretinieku, ko vien vēlas. Es viņu cienu. Komenžs bija ģeķis, viņš dabūja tikai to, ko pelnījis. Bet velns lai parauj! Kādu šī vecā baltā bārda tur varēja atrast ieganstu ķīviņam ar tevi?

—       Es baidos, ka nelaimīgā ticību atšķirība un mana atkrišana, kuru es cerēju jau esam aizmirstu …

—  Aizmirstu?

—       Kopš jūsu majestāte ir devusi visu reliģisko nesaskaņu aizmiršanas piemēru un jūsu neparastais un objektīvais taisnīgums …

—  Liec vērā, draugs, ka admirālis neko neaizmirst.

—  Es to pamanīju, valdniek.

Žorža seja satumsa.

—  Saki man, Žorž, ko tu domā darīt?

—  Es, valdniek?

—  Jā, runā atklāti.

—       Valdniek, es esmu tikai nabaga muižnieks, un admirālis ir pārāk vecs, lai es viņu izaicinātu. Un turklāt,— viņš lūkoja ar galminieka frāzi izlabot to iespaidu, kādu, viņam šķita, viņa pārdrošība varētu atstāt uz karali,— turklāt, ja es to arī varēta, es baidītos, to darīdams, pazaudēt jūsu majestātes labvēlību.

—  Te nu bija!— karalis iesaucās.

Viņš uzlika labo roku uz Žorža pleca.

—       Par laimi,— kapteinis turpināja,— mans gods nav admirāļa rokās. Un, ja kāds no man līdzīgiem iedrošinātos šaubīties par manu godu, tad es izlūgtos jūsu majestāti atļaut man …

—       Vārdu sakot, tu nedomā atriebties admirālim? Tomēr šis… ir kļuvis šausmīgi bezkaunīgs!

Žoržs plati ieplēta acis no pārsteiguma.

—       Šā vai tā,— turpināja karalis,— viņš tevi apvainoja. Tiešām, lai velns mani parauj, viņš ir tevi smagi apvainojis, kā man sacīja… Muižnieks nav sulainis, un ir lietas, kuras nav paciešamas pat no valdnieka.

—       Kā es varu viņam atriebties? Cīnīties ar mani divkaujā viņš uzskatītu par savas kārtas necienīgu rīcību.

—  Varbūt. Bet.. .

Karalis paņēma arkebūzu un pielika to pie vaiga.

—  Tu mani saproti?

Kapteinis atkāpās divus soļus. Kārļa žests bija pārāk skaidrs, un viņa sejas sātaniskā izteiksme to vēl tikai pastiprināja.

—  Kā? Valdniek, jūs man ieteiktu? …

Karalis spēcīgi uzsita ar arkebūzas Laidi pa grīdu un iekliedzās, uzlūkodams kapteini zvērojošām acīm.

—  Tev ieteikt! Pie dieva aknām! Es tev nekā neiesaku.

Kapteinis nezināja, ko atbildēt; viņš izturējās tā, kā būtu

izturējušies daudzi viņa vietā: viņš zemu paklanījās un nolaida acis.

Kārlis tūdaļ turpināja rāmākā balsi:

—  Ne jau tālab tu viņain iešautu labu arkebūzas lādiņu, lai atriebtu savu godu … tas man būtu gluži vienaldzīgi. Zvēru pie pāvesta zarnām! muižniekam nekas nav dārgāks par viņa godu, un nav tāda darba, ko viņš neizdarītu, lai savu godu atgūtu. Un turklāt… šie Šatijoni ir kļuvuši pārāk lepni un bezkaunīgi kā bendes kalpi. Šie neģēļi labprāt vēlētos apgriezt man kaklu, to es zinu, un iesēsties manā vietā .. . Kad redzu admirāli, man ikreiz uzbrūk kāre izplūkt viņam sirmo bārdu pa vienam matiņam.

Dzirdot visu šo vārdu brāzmu no cilvēka, kurš parasti nebūt nebija ar tiem izšķērdīgs, kapteinis Žoržs neatbildēja neviena vārda …

—  Velns un elle! Tad saki taču reiz, ko tu darīsi? Tavā vietā … es tavā vietā sagaidītu viņu iznākam no viņa . . . sprediķiem un tad pa kādu logu ielaistu labu arkebūzas lādiņu viņam ribās. Pie joda! Mans brālēns de Gīzs mācētu tev pateikties … un tu labi pakalpotu arī karaļvalsts mieram. Vai tu arī saproti, ka šis «parpaijo» ir lielāks karalis Francijā nekā es? Galu galā tas man ir apnicis … Es tev skaidri pasaku, ko es domāju: vajag parādīt šim … ka nedrīkst aizskart muižnieka godu, mēģinājums aizskart godu, mēģinājums atņemt dzīvību — par vienu maksā ar otru.

—  Slepkavība muižnieka godu nevis atjauno, bet gan vēl vairāk to aptraipa,— sacīja Žoržs.

Šī atbilde karalim bija kā zibens spēriens. Nekustīgs, izstiepis rokas pret kapteini, viņš joprojām turēja tajās arkebūzu, it kā piedāvādams to Žoržam par atriebšanās ieroci. Viņa lūpas bija bālas, pusatvērtas, un viņa mežonīgās acis, ieurbušās Žorža acīs, likās, piesaistīja tās un pašas tika piesaistītas ar kādu drausmīgu burvestību.

Beidzot arkebūza izkrita no karaļa trīcošajām rokām un skaļi noskanēja uz grīdas. Kapteinis ātri metas to pacelt, un karalis tagad atkal apsēdās savā krēslā, drūmi galvu nokāris. Atrā lūpu kustēšanās un acu mirkšķināšana vēstīja par tām cīņām, kādas norisinājās viņa sirdī.

—  Kapteini,— viņš sacīja pēc ilgas klusēšanas,— kur stāv tava vieglās kavalērijas nodaļa?

—  Pie Mo, valdniek.

—  Drīzumā tu dosies turp un pats atvedīsi to uz Parīzi. Pēc dažām dienām tu saņemsi pavēli. Ardievu!

Viņa balss skanēja asi un dusmīgi. Kapteinis viņu sveicināja, zemu paklanīdamies, un Kārlis, radīdams ar roku uz durvīm, lika saprast, ka audience beigusies.

Kapteinis gāja ārā, atmuguriski atkāpdamies un taisīdams pieņemtos reveransus, kad karalis strauji piecēlās 1111 saķēra viņa roku.

—  V.ismaz turi mēli aiz zobiem! Tu saproti!

Žoržs palocījās un uzlika roku uz krūtīm. Iziedams no kabineta, viņš dzirdēja, kā karalis asā balsī sauca savu suni, pie tam plīkšķinādams inedibu pātagu, it kā gatavodamies izgāzt savas dusmas uz nevainīgo dzīvnieku.

Atgriezies dzīvokli, Žoržs uzrakstīja šādu zīmīti, kuru lika nosūtīt admirālim:

«Kāds, kurš Jus nemīl, bet kurš mīl godu, dod Jums padomu neuzticēties hercogam de Gizam un varbūt pat kādam vēl varenākam. Jūsu dzīvība ir apdraudēta.»

Šī vēstule nebūt neietekmēja Koliņī drosmīgo dvēseli. Ir zināms, ka mazliet vēlāk, 1572. gada 22. augustā, viņš tika ievainots; šāvējs bija kāds neģēlis Morevels, kuru pēc šī notikuma iesauca par karaļa slepkavu.

XVIII

## KATEHIMENS'

'Tis pleasinge to be school'd in a slrange tonguc By female lips and eyes.

Lord Byron, Don Juan, canto II.

Ja divi iemīlējušies glabā savu noslēpumu, tad dažreiz paiet vesela nedēļa, iekāms sabiedrība kļūst par viņu līdzzinātāju. Pēc šī laika mīlētāju uzmanība atslābst, pārliekā piesardzība sāk likties smieklīga; katrs acu skatiens kļūst viegli uztverams, vēl vieglāk iztulkojams, un viss noslēpums liek atklāts.

Tāpat ari grāfienes de Tiržī un jaunā Meržī sakari drīz vien nebija Katrīnas galma ļaudīm vairs nekāds noslēpums. Vesela rinda nepārprotamu pierādījumu atdarītu acis pat aklam. D.e Tiržī kundze parasti rotājās violetam lentēm, un, lūk, arī Bernāra zobena rokturis, kamzoļa malas un kurpes bija greznotas violetu lenšu rozetēm. Grāfiene reiz, visiem dzirdot, bija atzinusies, ka nevarot ciest bārdas, bet viņai patikot galanti uzskrullētas ūsas, un drīz vien de Meržī zods bija vienmēr gludi noskūts, bet ūsas, uz nebēdu sapomādētas un sasukātas ar metāla ķemmi, izskatījās pēc jauna mēness ragiem, un to gali slējās ievērojami augstāk par degunu. Beidzot paklīda pat baumas, it kā kāds muižnieks, agrā rītā iedams pa Asīzes ielu, redzējis atveramies grāfienes darza vārtiņus un pa tiem iznākam vīrieti, un, kaut gan tas bijis līdz degungalam satinies apmetnī, muižnieks tomēr bez pūlēm esot pazinis viņā senjoru de Meržī.

Bet, kas likās visiem vēl pārliecinošāks un kas pārsteidza visu galmu, bija tas, ka šo jauno hugenotu, šo nežēlīgo visu katolisko ceremoniju izsmējēju, redzēja tagad cītīgi apmeklējam baznīcu, neizlaižot nevienu reliģisku procesiju un pat mērcējam pirkstus svētītajā ūdenī, ko viņš vēl pirms nedēļas uzskatītu par briesmīgu apgānīšanu. Čukstēja, ka Diāna patlaban nodarbojoties ar jaunas dvēseles atgriešanu pie īstā Dieva, un citi jaunie protestantu muižnieki atzinās, ka ari viņi varbūt mēģinātu atgriezties, ja kapuciešu un franciskāņu vietā viņu pārliecināšanai liktu sūtītas tādas jaunas un skaistas ticības sludinātājas kā de Tiržī kundze.

Patiesībā līdz Meržī atgriešanai bija vēl ļoti tālu. Tiesa, viņš mēdza pavadīt grāfieni baznīcā; bel viņš nostājās viņai blakus un visu dievkalpojuma laiku nedarīja neka cita, kā vien čukstēja, visiem katoļiem par lielu uztraukumu, viņai kaut ko ausī. Tādējādi viņš ne tikvien pats neklausījās dievkalpojumu, bet traucēja arī ticīgos pievērst tam vajadzīgo uzmanību. Ir zināms, ka toreiz arī baznīcas procesijas pa daļai tika uzlūkotas par izpriecu, tāpat kā maskarādes. Beidzot Meržī nejuta vairs sirdsapziņas pārmetumus, mērkdams svētītājā ūdenī pirkstus, jo tas viņam deva tiesības, visiem redzot, paspiest skaisto rociņu, kura ikreiz ietrīcejās, viņa rokai pieskaroties. Galu galā, lai gan viņš savu veco ticību saglabāja, tas maksāja viņam dažu labu sīvu cīniņu, un Dianai šaja cīņa bija tā priekšrocība, ka viņa teoloģiskos disputus parasti uzsāka taisni tajos brīžos, kad Bernāram bija visgrūtāk viņai kaut ko atteikt.

— Mīļo Bernār,— viņa kadu vakaru teica, atspiezdama galvu pie mīļākā pleca un apvīdama savas garās melno matu

pīnes ap viņa kaklu.— Mīļo Bernār, šodien tu kopā ar mani noklausījies sprediķi, saki, vai tiešām visi skaistie vārdi nemaz neietekmē tavu sirdi? Vai tu gribi mūžam palikt nejūtīgs?

—  Dārgā! Tu gribi, lai kāda kapuciešu mūka šņāku|ojošā balss iespētu to, ko nav panākusi tava saldā balstiņa un tavi reliģiskie pierādījumi — tavu mīlas pilno skatienu spēcīgi atbalstīti, dārgā Diāna?

—  Nekrietnais! Es tevi nožņaugšu.

Tad, savilkdama ciešāk vienu no savām matu pīnēm, viņa pievilka Bernāru vēl tuvāk sev klāt.

—  Zini, ko es pa sprediķa laiku darīju? Es saskaitīju visas pērles tavos matos. Skaties, kā tu tagad esi tās izkaisījusi pa istabu.

—  Tā jau es domāju. Tu nemaz neesi klausījies. Ar tevi ikreiz tā. Ak, jā!— viņa piebilda ar vieglām skumjām,— tagad es skaidri redzu, ka tu nemīli mani tā, kā es mīlu tevi. Ja tu mīlētu mani tikpat stipri, tad tu jau sen būtu atgriezies katoļticībā.

—  Ak, mana Diāna,— kāpēc mūždien šie mūžīgie gudrie strīdi? Atstāsim tos Sorbonnas teologiem un mūsu mācītājiem. Bet mēs pavadīsim savu laiku patīkamāk.

—  Laid . . . Kaut es varētu tevi izglābt, cik tad es būtu laimīga! Zini, Bernardo, par tavu glābšanu es būtu ar mieru divkāršot to gadu skaitu, kas man jāpavada šķīstītavā.

Viņš smaidīdams iekļāva to savās rokās, viņa to atstūma ar neizskaidrojamu skumju izteiksmi sejā.

—  Bet tu, Bernār, to nedarītu manis dēļ. Tev nemaz nerūp tās briesmas, kādas draud manai dvēselei par to, ka es tev tā atdodos… — Un no viņas skaistajām acīm ritēja asaras.

—  Mīļā, vai tu nesaproti, ka mīlestība attaisno tik daudz ko, un?…

—  Jā, es to zinu. Bet, ja es varētu izglābt tavu dvēseli, tad visi mani grēki tiktu piedoti. Visi tie, kurus mēs esam izdarījuši abi kopā, un tie, kurus mēs vēl varam izdarīt… tas viss mums taptu piedots. Ko es te runāju! Mūsu grēki kļūtu par mūsu glābiņu.

To sakot, viņa no visa spēka ieskāva Meržī savos apkampienos, viņas dedzībā un entuziasmā, ar kādu tā runāja, ņemot vērā pašreizējo situāciju, bija kaut kas tik komisks-, ka Bernārs tikko valdīja smieklus par šo dīvaino sprediķošanas veidu.

—  Pagaidīsim, dārgā Diāna, vēl kādu laiciņu ar vēršanos pie Dieva. Kad mēs abi būsim veci .. . kad kļūsim pārāk veci, lai nodotos mīlestībai.. .

—  Tu mani apbēdini, Jaunais. Kam tev šis velnišķīgais smaids uz lūpām? Tu domā, man tādas gribas skūpstīt?

—  Tu redzi, es vairs nesmaidu.

—  Lūdzu, esi mierīgs. Saki man, querido Bernardo', vai tu izlasīji grāmatu, ko es tev iedevu?

—  Jā, es to vakar pabeidzu.

—  Nu, kāda tev tā liekas? Tur ir gudrība! Un neticīgajiem tā var aizvērt muti bez iebildumiem.

—  Tavā grāmatā, mīļā Diāna, ir tikai melu un nekaunību virkne. Tā ir vismuļķīgākā grāmata, kāda vien līdz šim iznākusi no pāvestnieku spiestuvēm. Derēsim, ka tu neesi to lasījusi, lai gan tu par to runā ar tādu pārliecību!

—  Nē, es vēl neesmu to lasījusi,— atbildēja Diāna, mazliet pietvīkstot,— bet esmu pārliecināta, ka tajā ir daudz gudrības un patiesības. Ne velti hugenoti tik nikni to nopeļ, cita pierādījuma man nemaz nevajag.

—  Vai gribi, lai laika kavēklim es ar svētajiem rakstiem rokā pierādu tev, ka …

—  O! Liecies nu mierā, Bernār. Lai Dievs man žēlīgs! Es nelasu svētos rakstus, kā to dara ķeceri. Es nevēlos, lai tu vājinātu manu ticību. Turklāt tu tikai zaudētu laiku. Jūs, hugenoti, staigājat, pastāvīgi apbruņojušies ar visādām gudrībām, kuras liek cilvēkam krist izmisumā. Katrā disputā jūs to metat sejā, un nabaga katoļi, kas nav Bībeli un Aristoteli lasījuši, nezina, ko jums atbildēt.

—  Ā! Tas pierāda, ka jūs, katoļi, gribat tikai ticēt par katru cenu, nepūlēdamies pārliecināties, vai tas ir saprātīgi vai ne. Mēs vismaz savu reliģiju pētām, pirms to aizstāvam, un sevišķi — pirms to izplatām.

—  Ai! Kā man gribētos, lai man būtu godājamā tēva Zirona, šī fr^inciskāņa daiļrunība!

—  Viņš ir muļķis un tukšs lielībnieks. Bet lai viņš kliedz vien — pirms sešiem gadiem publiskā disputā mūsu mācītājs Udārs aizbāza viņam muti.

—  Meli! Ķeceru meli!

—  Kā? Vai tad tu nezini, ka diskusijas laikā, visiem redzot, lielas sviedru lāses kritušas no labā pātera pieres uz Hrizostoma sējuma, kuru viņš turējis rokā? Kāds jautrs rīmētājs par to sacerējis šādus pantus . ..

—  Es nevēlos tos dzirdēt. Nesazāļo manas ausis ar savām ķecerībām. Bernār, dārgais Bernār, es tevi lūdzu, neklausies

' Mīļotais Bernardo (spāņu vai.).

visos šajos sātana kalpos, kuri tevi pieviļ un ved uz pekli! Es tevi lūdzu, glāb savu dvēseli un atgriezies pie mūsu baznīcas!

Tad, redzot, ka, par spīti viņas mākslai, ap Meržī lūpām rotājas tas pats neticības smaids, viņa izsaucās:

—      Ja tu mani mīli, tad atgriezies jel manis dēļ, savas mīlestības dēļ uz mani, no postošajiem uzskatiem!

—       Daudz vieglāk, dārgā Diāna, man būtu tevis dēļ atsacīties no dzīvības neka no uzskatiem, kurus saprāts ir atzinis par patiesiem. Kā tu vari gribēt, lai mīlestība aizliegtu man ticēt, ka divreiz divi ir četri?

—  Cietsirdis! . . .

Bernāram bija kāds drošs līdzeklis izbeigt šāda veida strīdiņus; viņš to izmantoja.

—       Redzi, mīļo Bernardo,— grāfiene sacīja maigi gurdenā balsī, kad austošais rīts piespieda Meržī doties projām,— redzi, ka es tevis dēļ atdodos mūžīgai pazušanai un labi saprotu, ka man nebūs pat tā mierinājuma, ka esmu izglābusi tevi!

—      Apmierinies, mans eņģeli! Gan tevs Žirons izsniegs mums to labāko grēku piedošanu in articulo mortis1 .

XIX

## FRANCISKĀNIS

Monachus in claustro Non valct ova duo; Scd quando ost exira, Bene valel triginta.2

Otrā dienā pēc Margaritas laulībām ar Navarras karali kapteinis Žoržs, sekodams galma pavēlei, atstāja Parīzi un

' Nāves brīdi (latīņu vai.). ' Mūks, sēdot celle, Pāris olu nav vēris; Bel izies ārā —

Būs vērts triju desmitu (latiņu vai.).

devās uz Mo, lai stātos savas vieglo kavalēristu nodaļas priekšgalā. Brālis atvadījās no viņa diezgan bezbēdīgi: cerēdams sagaidīt kapteini atgriežamies vēl pirms svinību beigām, viņš ar labpatiku domāja par tām pāris dienām, kuras pavadīs viens braļa dzīvoklī. De Tiržī kundze parak aizņēma viņa laiku, tā ka daži vientulības brīži nelikās nekas briesmīgs. Nakti viņš nekad nebija mājās un dienu gulēja.

Piektdien, 1572. gada 22. augusta, admirāli Koliņī smagi ievainoja ar arkebūzu kāds neģēlis, vaida Morevels. Tautas valodas uzvēla vainu par zemisko slepkavību hercogam Gīzam, un šis augstmanis nākamajā rīta pameta Parīzi, it ka izvairīdamies no protestantu sūdzībām un draudiem. No sākuma likās, it kā karalis gribētu viņu sodīt ar visu bardzību; bel vēlāk viņš tomēr nelika šķēršļus Gīza pārbraukšanai, kas drīz ievadīja briesmīgo slepkavošanu 24. augustā.

Diezgan liels skaits jaunu protestantu muižnieku labos zirgos pēc tam, kad bija apmeklējuši ievainoto admirāli, parādījās pilsētas ielās, lai mēģinātu sastapt hercogu de Gīzu vai viņa draugus un uzsāktu ar tiem ķildu. Tomēr no sākuma viss norisinājās gluži mierīgi. Tauta, bīdamās no muižnieku prāvā skaita vai ari taupīdama sevi kādam citam nolūkam, palika klusa un nelikās pat saviļņota, dzirdot jauno protestantu saucienus:— Nāvi admirāļa slepkavām! Nost ar giziešiem!

Kādas ielas pagriezienā pretī protestantu pulkam, gluži negaidot, parādījās kads ducis jaunu katoļu muižnieku, starp tiem ari daži no Gīzu nama ļaudīm. Visi gaidīja, ka notiks nopietna sadursme, bet nekas nenolika. Katoļi, varbūt aiz saprāta, varbūt sekodami noteiktiem rīkojumiem, neatbildēja uz protestantu apvainojošajiem kliedzieniem. Viens no viņiem, pieklājīgs, laipns jauneklis, kurš jāja priekšgalā, piejāja pie Meržī un, pieklājīgi pasveicinājis, uzrunāja viņu draudzīgi kā vecs draugs:

— Labdien, de Meržī kungs. Bez šaubām, jūs bijāt apraudzīt de Šatijona kungu? Ka viņam klājas? Vai noziedznieks ir notverts?

Abas grupas apstājās. Meržī pazina baronu de Vodreiju, atbildēja uz viņa sveicienu un jautājumiem. Norisinājās arī citas atsevišķas sarunas, kuras tomēr nevilkās ilgi, un visi izšķīrās bez ķildām. Katoļi pagrieza ceļu, un katrs aizjaja uz savu pusi.

Barons de Vodreijs aizturēja Meržī mazliet ilgāk, tā ka viņš palika savējiem gabaliņu aiz muguras. No viņa šķiroties, Vodreijs palūkojās uz Meržī segliem un teica:

—  Esiet uzmanīgs! Ja nekļūdos, tad jūsu strupiķim ir vaļīga seglu josta. Uzmanieties.

Meržī nolēca un sasprādzēja siksnas ciešāk. Tikko viņš bija paguvis atkal uzlēkt seglos, kad izdzirda kādu auļojam viņam nopakaļ. Viņš atskatījās un ieraudzīja jaunekli, kura seja bija viņam sveša, bet kurš piederēja pie nupat sastaptās katoļu grupas.

—  Dievs sodi,— viņš sacīja piejādams,— es būtu ļoti priecīgs, ja man izdotos sastapties aci pret aci ar kādu 110 tiem, kuri tikko kliedza: nost ar gīziešiem.

—  Jums nenāksies meklēt pārak tālu, lai atrastu kādu no tiem,— Meržī atbildēja.— Ar ko varu jums pakalpot?

—  Vai varbūt jūs pats arī esat viens no šo blēžu bara?

Meržī tūdaļ izrāva zobenu un plakaniski cirta ar to šim Gīzu

piekritējam pa seju. Tas ātri paķēra no segliem savu pistoli un izšāva uz Meržī. Par laimi, uzliesmoja tikai deglis. Diānas mīļākais atbildēja ar spēcīgu zobena cirtienu pa sava ienaidnieka galvu, tā nogāzdams viņu no zirga, asinīm noplūdušu. Tauta, kas līdz šim bija noskatījusies vienaldzīgi, acumirklī nostājās ievainotā pusē. Uz jauno hugenotu sāka birt akmeņi un nūju sitieni, un, tā kā cīņa ar šādu pūli šķita veltīga, viņš iecirta zirgam sānos piešus 1111 auļiem devās projām. Bet, pārāk strauji griežoties ap kādu ielas stūri, viņa zirgs paklupa un nosvieda Meržī zemē, gaņ neievainojot, tomēr neļaujot tik ātri atkal uzlēkt zirgā, lai saniknotais pūlis viņu neielenktu. Tad viņš atslējās pret sienu un kādu laiku atgaiņāja visus, kurus varēja aizsniegt ar zobenu. Bet kada resna nūja pārlauza zobena asmeni, viņš tika nogāzts zemē un būtu saplosīts gabalos, ja nepiesteigtos kāds franciskanis, kurš iemetās barā un aizsedza viņu ar savu augumu.

—  Mani bērni, ko jūs darāt!— viņš uzsauca.— Atlaidiet šo cilvēku, viņš nav vainīgs.

—  Viņš ir hugenots!— ierēcās simt saniknotu balsu.

—  Tādā gadījumā dodiet viņam laiku laboties. Viņš to vēl var izdarīt.

Rokas, kas saturēja Meržī, tūdaļ atlaidas. Viņš piecēlās, pacēla salauzto zobenu un sagatavojās dārgi pārdot savu dzīvību, ja viņam uzbruktu no jauna.

—  Ļaujiet šim cilvēkam vēl dzīvot,— turpināja mūks,— un pacietieties. Nebūs ilgi jāgaida, kad visi hugenoti nāks klausīties mises.

—  Pacietību, pacietību!— atkārtoja vairākas balsis ar manāmu īgnumu.— Jau sen mūs māca tikai paciesties. Un viņu dziesmas tikmēr ik svētdienas sprediķos uztrauc visus godīgos kristīgos.

—  Hē! Vai jūs nezināt sakāmvārdu,— mūks jautri atsaucās:—«Dziedi, dziedi, pūcīte, gan tu aizsmaksi?» Ļaujiet, lai viņi vēl paķērc mazu brītiņu, tad ar mūsu Svētās augusta dievmātes palīgu jūs dzirdēsiet, kā viņi dziedās mises latīniski. Attiecībā uz šo jauno «parpaijo»— atstājiet viņu man, es gribu izveidot no viņa labu kristīgo. Ejiet un aiz vēlēšanās ātrāk apēst cepeti nepiededziniet to.

Pūlis, kaut ko murminādams, izklīda, bet neizteica vairs neviena lamuvarda Meržī. Pat zirgu viņam atdeva.

—  Lūk,— viņš sacīja,— pirmā reize manā mūžā, kad es ar prieku redzu jūsu ģērbu, mans tēvs. Esiet pārliecināts par manu pateicību un, lūdzu, pieņemiet no manis šo te maku.

—  Ja jūs to gribat ziedot nabagiem, manu zēn, tad es to pieņemu. Ņemiet vērā, ka es par jums interesējos. Es pazīstu jūsu brāli un vēlu jums visu labu. Atgriezieties vēl šodien pie mūsu baznīcas. Nāciet man līdzi, un viens divi jūsu lieta būs nokārtota.

—  Par to, mans tēvs, es ļoti pateicos. Man nav ne mazākās vēlēšanās pāriet katoļticībā! Bet kā jūs mani pazīstat? Kāds ir jūsu vārds?

—  Mani sauc par brāli Libēnu .. .un .. .mazais nerātni, es jūs diezgan bieži redzu slaistoties ap kādu māju .. . Cst! Sakiet man, Meržī kungs, vai nu jūs ticat, ka arī mūks var izdarīt ko labu?

—  Es visur slavēšu jūsu augstsirdību, Libēna tēv.

—  Jūs negribat apmainīt protestantu sprediķus pret misēm?

—  Nē un vēlreiz nē. Un es nekad neiešu uz katoļu baznīcu citādi kā vienīgi tikai noklausīties jūsu pātaros.

—  Jūs, cik varu spriest, esat cilvēks ar gaumi.

—  Un turklāt liels jūsu apbrīnotājs.

—  Godavārds, esmu dusmīgs, ka jūs gribat palikt savā ķecerība. Es esmu jūs brīdinājis un darījis, ko varējis. Lai notiek kas notikdams. No savas puses es mazgāju rokas nevainībā. Ardievu, manu zēn.

—  Ardievu, mans tēvs.

Meržī atkal uzkāpa savā zirga un atjāja mājās, mazliet pārguris, bet ļoti apmierināts, ka tik laimīgi izkļuvis no tik nepatīkamas situācijas.

## XX KAVALĒRISTI

J a f f i e r .

He amongst us Tliat sparos his falher, brolher, or his friend 1s damned.

Olway, Venice prcscrved'.

24. augusta vakarā Parīzē pa Sentantuāna vārtiem iejāja kavalēristu nodaļa. Jātnieku noputējušie zābaki un apģērbi vēstīja, ka viņi mērojuši tālu ceļu. Dziestošās dienas pēdējie stari apgaismoja kareivju melnīgsnējās sejas; tajās bija manāms tas nenoteiktais nemiers, kāds pārņem cilvēku pirms kāda tuva notikuma, kurš gan nav vēl zināms, bet kurš modina liktenīgas priekšnojautas.

Nodaļa soļos devās pie kāda plaša laukuma bez mājām, kurš stiepās gandrīz līdz senajai Turnelas pilij. Tur kapteinis pavēlēja nodaļai apstāties; tad izsūtīja duci jātnieku korneta vadībā izlūkos un pats visu apkārtējo ielu galos nolika sargus, kuriem lika aizdegt degļus gluži kā pretinieka tuvumā. Pēc šo ārkārtējo drošības pasākumu veikšanas viņš atgriezās un nostājās savas nodaļas frontes priekšā.

—      Seržanti— viņš sacīja asākā un pavēlošākā balsī nekā parasti.

Vecs kavalērists, kura cepuri rotāja zelta uzšuve un kurš valkaja izrakstītu plecu lenti, godbijīgi tuvojās savam priekšniekam.

—  Vai visi jātnieki ir apgādāti ar degļiem?

—  Jā, kapteini.

—       Vai pulvera ragi ir pilni? Vai lodes ir pietiekamā daudzumā?

—  Jā, kapteini.

—  Labi.

' Džafers. Un las no mums.

Kurš tēvu, brāli, draugu saudzē. Lai nolādēts!

Otvejs, Izglābtā Venēcija (angļu vai.).

Viņš lika savai ķēvei soļot gar nelielās vienības fronti turp un atpakaļ. Seržants sekoja viņam zirga garuma atstatumā. Viņš bija ievērojis kapteiņa drūmo garastāvokli 1111 neuzdrošinājās tam tuvoties.

Beidzot viņš saņēma drosmi.

—       Kapteini, vai es drīkstu atļaut jātniekiem pabarot zirgus? Jūs zināt, ka tie nav ēduši jau no paša rīta.

—  Nē.

—  Pa saujiņai auzu? Tas tiks ļoti ātri izdarīts.

—  Nevienam zirgam nav brīv izņemt laužņus no mutes.

—       Es gribēju to tikai tālab, ka, ja šonakt nāksies laist viņus darba … kā saka .. . varbūt…

Virsnieks nepacietīgi pamāja ar roku.

—       Atgriezieties savā vietā,— viņš skarbi atbildēja. Un viņš turpināja jāt turp un atpakaļ.

Seržants atgriezās pie kareivjiem.

—       Nu kā, seržant — tas tiesa? Kas mums būs jādara? Kas te notiks? Ko kapteinis saka?

Vai divdesmit jautājumu uzreiz viņam uzdeva vecākie kareivji, kuru ilgais dienests un saradums ļāva viņiem būt tik familiāriem pret dienesta pakāpē augstāko.

—       Gan dabūsim redzēt,— atbildēja seržants tāda cilvēka balsī, kurš zina vairāk, nekā saka.

—  Kā? Ka?

—       Zirgiem dzelžus nav brīv izņemt, pat ne uz brītiņu … jo, kas var zināt? Jebkuru minūti mēs varam būt vajadzīgi.

—       Ā, tātad būs kautiņš?— vaicāja trumetnieks.— Un ar ko, ja drīkstu vaicāt?

—       Ar ko?— atbildēja seržants, atkārtodams jautājumu, lai pagūtu padomāt.— Pie joda! Tad ta' jautājums! Ka? Pret ko tad citu tu gribētu cīnīties, ja ne pret karaļa ienaidniekiem!

—       Jā, protams, bet kas šie karaļa ienaidnieki ir?— turpināja ietiepīgais jautātājs.

—       Karaļa ienaidnieki! Viņš nezina, kas ir karaļa ienaidnieki!— Seržants līdzjūtīgi paraustīja plecus.

—       Spānietis ir karaļa ienaidnieks. Bet viņš nevarētu te tik slepus ierasties, to būtu ievērojuši,— prātoja kāds kavalērists.

—       Nieki!— iejaucās otrs,— es gan pazīstu daudz karaļa naidnieku, kuri nebūt nav spānieši.

—       Bertrānam taisnība,— sacīja seržants.— U11 es gluži labi saprotu, kādus ļaudis viņš ar to domā.

—  Ja, kādus tad īsti?

—       Hugenotus,— Bertrāns atbildēja.— Nevajag nemaz būt burvim, lai to uzminētu. Ikvienam zināms, ka hugenoti savu

ticību ir pieņēmuši no vāciem. Un, ka vāci ir mūsu ienaidnieki, to man vislabāk apliecina tie pistoles šāvieni, ko pats esmu uz viņiem izšāvis, proti, Senkantēnā, kur viņi kāvās kā paši nelabie.

— Tas viss ir skaisti un jauki,— sacīja trumetnieks,— bet ar viņiem ir noslēgts miers, un tas ir tik skaļi izbazūnēts pa visām malām, ka to vis nevarētu tik drīz aizmirst.

—  Par to, ka hugenoti nav vairs mūsu ienaidnieki,— sacīja jauns, labāk par citiem ģērbies jātnieks,— var spriest arī no tā, ka taisni grāfs de Larošfuko būs karaļa vieglo kavalēristu komandieris mūsu nākamajā Flandrijas karā,— un kurš gan to nezina, ka Larošfuko arī ir protestants? Lai velns mani parauj, ja viņš nav kalvinists no galvas līdz papēžiem! Viņš nēsā piešus kā Kondē un cepuri pēc hugenotu parauga.

—  Kaut viņu mēris nomērdētu!— iesaucās seržants.— Tu, Merlēn, vēl nezini, ko mēs zinām; tevis nebija vēl mūsu pulkā toreiz, kad Larošfuko komandēja slēpnī izvietoto karaspēku un mēs visi gandrīz palikām guļam pie Larobrē Puatū apkaimē. Tas ir viltīgs bestija.

—  Viņš esot sacījis,— Bertrāns piebilda,— ka nodaļa reiteru esot vairāk vērta nekā kavalērijas eskadrons. Es to zinu tikpat kā to, ka šis te zirgs ir ābolains. Man to atstāstīja viens no karalienes pāžiem.

Klausītāju vidū atskanēja sašutuma pilni izsaucieni, bet drīz atkal virsroku guva ziņkāre, pret ko īsti vērsta visa šī gatavošanās kaujai un visa šī ārkārtīgā piesardzība, ar kādu redzēja rīkojamies.

—  Vai tiesa, seržant,— ievaicājās trumetnieks,— vai tiesa, it kā vakar esot mēģināts nogalināt karali?

—  Es esmu gatavs derēt, ka tie ir atkal šie .. . šie paši ķeceri.

—  Sentandrē krusta krogus krodzinieks, pie kā mēs brokastojām,— teica Bertrāns,— stāstīja, it kā viņi esot gribējuši atcelt misi.

— Tādā gadījumā mums nebūtu arī gavēņu dienu,— gluži filozofiski norādīja Merlēns.— Gabaliņš sālītas cūkgaļas pupu bļodiņas vietā — par to nav ko bēdāties.

—  Jā, jā, bet, ja hugenoti tiks pie varas, tad vispirms viņi sasitīs kā stikla traukus visus kavalērijas eskadronus un viņu vietā novietos savus suņus, vācu reiterus.

—  Ja tā, tad es labprāt apgrieztu viņiem sprandu. Pie manas nāves, tas mani atkal pataisa par īstu katoli. Sakiet, Bertrān — jūs esat kalpojis pie protestantiem — vai tas tiesa, ka admirālis nedodot saviem jātniekiem vairāk par astoņiem sū dienā?

—  Ne graša vairāk, šis vecais skopulis! Tāpēc es viņu arī pametu tūdaļ pēc pirmā karagājiena.

—       Kāds mūsu kapteinis šodien saskābis,— sacīja trumet- nieks.— Viņš, kas arvien ir tik jautrs zēns un tik labprāt izrunājas ar kareivjiem, šodien visā garajā ceļā nav atvēris muti.

—  Tās ir jaunās ziņas, kas viņu nomāc,— atbildēja seržants.

—  Kādas ziņas?

—  Nu, kā redzams, tas, ko grib uzsākt hugenoti.

—  Pilsoņu karš drīz sāksies no jauna,— Bertrāns sacīja.

—       Mums jo labāk,— atteica Merlēns, kurš arvien mēdza saskatīt lietu labo pusi,— būs ko izkauties, ciemus, ko dedzināt, un hugenoti, ko tirdīt.

—       Kā liekas, viņi būs lūkojuši atkal uzsākt to pašu veco Ambuāzas lietu,— sacīja seržants.— Tālab mēs esam atsaukti uz Parīzi. Mums te atkal jānodibina kārtība.

Šai brīdī atgriezās kornets ar savu nodaļu. Viņš piejāja pie kapteiņa un sāka klusām ar to sarunāties, turpretī kareivji, kas bija viņu pavadījuši, pievienojās saviem biedriem.

—       Pie manas bārdas!— sacīja kāds, kas bija gājis izlūkos, — es nekā nevaru sajēgt, kas šodien Parīzē notiek. Uz ielas mēs neredzējām neviena kaķa, bet Bastīlija toties ir bāztin piebāzta ar kareivjiem: es redzēju pagalmā slejamies gaisā šveiciešu šķēpus kā rudzu vārpas, citu pie cita!

—  Nebija jau vairāk kā simti pieci,— pārlaboja otrs.

—       Droši zināms ir tikai tas, ka hugenoti gribējuši nonāvēt karali un ka admirali šai juceklī ievainojis tieši lielais hercogs de Gīzs.

—  Aha! Nelietis! Tā viņam vajadzēja!— iesaucās seržants.

—       Es pats dzirdēju,— jātnieks turpināja,— ka šveicieši savā velna izloksnē stāsta, ka Francijā jau pārāk ilgi šie ķeceri tiekot paciesti.

—       Tas tiesa, ka pēdējā laikā viņi tiešām ir kļuvuši pārāk vīzdegunīgi,— sacīja Merlēns.

—       Liekas jau gandrīz tā, it kā viņi būtu sakāvuši mūs pie Žarnakas un Monkontūras — viņi uzpūtušies un lielīgi!

—       Viņi labprāt gribētu notiesāt aitas cisku, bet mums atstāt tikai kaulu,— sacīja trumetnieks.

—  īstiem katoļiem sen būtu laiks viņus labi izsukāt.

—       Par sevi varu sacīt,— bilda seržants,— ja karalis man teiktu: «Apkauj šos blēžus!»— tad lai man atņem manu zobena siksnu, ja es liktu to sev divreiz teikt.

—       Pastāsti mums, Belroz, ko īsti kornets pilsētā darīja?— jautāja Merlēns.

—       Viņš sarunājās ar kādu šveiciešu virsnieku, bet es nevarēju sadzirdēt, ko viņi runāja. Domājams, ka tas bija kaut kas

|oti interesants, jo viņš ik brīdi iesaucās: «Ak, mans dievs! Ak, mans dievs!»

—  Pag, lūk, kur auļo pie mums jātnieki, jādomā, viņi ved kādu pavēli.

—  Manuprāt, viņi ir tikai divi; un kapteinis ar kornetu dodas viņiem pretī.

Divi jātnieki ātri tuvojās kavalēristu nodaļai. Viens, greznā apģērbā, ar spalvām pušķotu cepuri un zaļu jostu, sēdēja skaistā kaujas zirgā. Viņa pavadonis bija maza auguma resns, plecīgs cilvēks melna tērpā, ar lielu koka krustu rokā.

—  Katra ziņā būs kauja,— sacīja seržants.— Lūk, kur priesteris, ko sūta nobiktēt ievainotos.

—  Nav liela prieka kauties bez pusdienām,— klusām nomurmināja Merlēns.

Abi jātnieki pievaldīja zirgus, tā ka, satiekoties ar kapteini, bez pūlēm varēja tos apturēt.

—  Skūpstu de Meržī kunga rokas,— sacīja cilvēks ar zaļo lenti.— Vai viņš atceras vēl savu padevīgo kalpu Tomā de Morevelu?

Kapteinim Morevela jaunais noziegums vēl nebija zināms; viņš to pazina vienīgi ka krietnā de Muī slepkavu. Viņš tam atbildēja ļoti skarbi:

—  Es nezinu nekāda de Morevela kunga. Bet man liekas, jūs būsiet sūtīti pateikt mums beidzot, kālab mēs esam šeit.

—  Lieta tāda, mans kungs, ka mums jāglābj mūsu labais karalis un mūsu svētā reliģija no briesmām, kuras tiem draud.

—  Un kas tās būtu par briesmām?— atvaicaja nicinošā balsī Žoržs.

—  Hugenoti ir sarīkojuši pret viņa augstību slepenu sazvērestību, bet viņu noziedzīgie nolūki, paldies dievam, ir laikā atklāti, un visiem krietniem kristīgiem ir šonakt jāapvienojas, lai viņus iznīcinātu vēl miegā.

—  Kā tika iznīcināti midianīti no stiprā Gedeona elkoņa,— sacīja melnā tērptais.

—  Ko es dzirdu!— iekliedzas Meržī, nodrebinādamies no šaušalām.

—  Pilsētnieki ir apbruņoti,— Morevels turpināja.— Pilsētā ir franču gvarde un Iris tūkstoši šveiciešu. Mūsu pusē ir gandrīz sešdesmit tūkstoši vīru; pulksten vienpadsmitos tiks dots signāls, un tracis sāksies.

—  Nožēlojamais slepkava! Kadas nelietības tu te mums sludini? Karalis nedos pavēles slepkavībām . .. lielakais, viņš par tām maksā.

Bet, to sacīdams, Žoržs atcerējās savādo sarunu ar karali pirms dažam dienām.

—  Bez satraukuma, kapteiņa kungs, ja karaļa dienests patlaban neaizņemtu visas manas rūpes, es jūsu apvainojumiem atbildētu. Uzklausieties: es nāku no viņa majestātes ar uzdevumu, lai jūs ar savu nodaļu pievienotos man. Mūsu rajons būs Sentantuāna iela un tās tuvējais kvartals. Es atvedu jums sīku sarakstu par tiem, kuri jānonāvē. Godājamais Malbuša tēvs sagatavos jūsu ļaudis un izdalīs tiem baltus krustus, kādi šonakt bus visiem katoļiem, lai tumsā nenoturētu ticīgos par ķeceriem.

—  Un es lai piekristu aizmigušu cilvēku noslepkavošanai?

—  Vai jūs esat katolis un atzīstat Kārli IX par savu karali? Vai jūs pazīstat maršala de Reca parakstu, tā Reca, kuram jūs esat padoti?

Morevels izvilka papīru, kas bija viņam aiz jostas, un atdeva to kapteinim.

Meržī pasauca kādu jātnieku un salmu lāpas gaismā, kuru iededzināja ar arkebūzas degli, izlasīja pareizi uzrakstītu karaļa pavēli kapteinim de Meržī sniegt bruņotu palīdzību franču gvardei, klausīt de Morevela kunga norādījumiem un pildīt to pienākumu, par kuru de Morevels paskaidros sīkāk. Šai pavēlei bija pievienots saraksts ar virsrakstu: «Ķeceru saraksts, kuri iznīcināmi Sentantuāna kvartālā.» Lāpas gaismā, kura dega kareivja rokā, visi kavalēristi skaidri redzēja, cik dziļi viņu komandieri ietekmēja šī pavēle, kuras saturu viņš vēl nezināja,

—  Mani jātnieki nekad nebūs ar mieru kļūt par slepkavām,— sacīja Žoržs, iesviezdams papīru de Morevelain sejā.

— Te nav runa par slepkavošanu,— salti atbildēja priesteris.— Runa ir par ķeceriem, un tā būs tikai taisna tiesa, kas tiks izpildīta viņu namos.

—  Krietnie kareivji!— uzsauca Morevels, paceldams balsi un vērsdamies pie kareivjiem,— hugenoti tīko nonāvēt karali un katoļus; mums jāaizsteidzas viņiem priekšā. Šonakt mēs nonāvēsim viņus visus, kamēr tie guļ, un karalis atļauj jums izlaupīt viņu namus.

No visām rindām atskanēja mežonīga prieka kliedzieni.

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!

—  Klusumu ierindā!— pērkonīgā balsī iesaucās kapteinis. — Man vienīgam ir tiesības še komandēt un dot pavēles. Biedri, tas, ko saka šis nelietis, nevar būt taisnība. Un, ja arī karalis būtu šādu pavēli izdevis, mani jātnieki nekad nevēlēsies nonāvēt cilvēkus, kuri nespēj cīnīties pretī.

Kareivji klusēja.

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!— reizē uzsauca Morevels ar savu pavadoni.

Kavalēristi pēc brīža atkārtoja:

—  Lai dzīvo karalis! Nāve hugenotiem!

—  Nu, kapteini? Jūs paklausīsiet?— vaicāja Morevels.

—  Es neesmu vairs kapteinis!— Žoržs izsaucās.— Un viņš norāva krūšu nozīmi un plecu lenti — zīmes, kas norādīja uz viņa dienesta pakāpi.

—  Apcietiniet šo nodevēju!— uzkliedza Morevels, izvilkdams zobenu.— Nogaliniet šo dumpinieku, kurš liedzas paklausīt savam karalim!

Taču neviens kareivis neuzdrošinājās pacelt roku pret savu komandieri .. . Žoržs izsita Morevelam zobenu no rokas, bet tad, neietriekdams savējo pretinieka krūtīs, apmierinājās ar to, ka iesita tam ar zobena spalu sejā tik spēcīgi, ka tas nogāzās no zirga zemē.

—  Ardievu, gļēvuļi!— viņš uzsauca savai nodaļai.— Es domāju, ka man ir karavīri, bet es redzu, ka man ir bijuši tikai slepkavas.— Tad, pavērsdamies pret savu kornetu:— Alfons, ja vēlaties kļūt par kapteini, tad tagad ir īstā reize. Stājieties šo banditu priekšgalā.

Pēc šiem vārdiem viņš iecirta zirgam piešus sānos un attālinājās aulēkšiem, virzīdamies uz pilsētas centru. Kornets pajājās dažus soļus, it kā vēlētos viņam sekot, bet drīz saturēja zirgu, tad ļāva zirgam iet soļos, beidzot apstājās, pagrieza apkārt un atgriezās pie nodaļas, bez šaubām, nospriezdams, ka kapteiņa padoms, kaut arī dots lielu dusmu brīdī, tomēr nav gluži zemē metams.

Morevels, vēl arvien mazliet apdullis no dabūtā sitiena, lādedamies uzkāpa zirgā; un mūks, paceldams savu krucifiksu, piekodināja kareivjiem nežēlot nevienu hugenotu un noslīcināt ķecerību asinsplūdos.

Kareivjus vienu brīdi apstādināja kapteiņa pārmetumi, bet, redzēdami, ka atbrīvojušies no viņa klātienes, un paredzēdami sev bagātu laupījumu, viņi savicināja virs galvām zobenus un zvērēja izpildīt visu, ko Morevels viņiem pavēlēšot.

## XXI PĒDĒJAIS MĒĢINĀJUMS

S o o I li s a y e r .

Beware the Ieies of March!

Sliakespeare. Julius Caesar.'

To pašu vakaru, parastajā stundā, Meržī izgāja no mājām un, cieši ievīstījies apmetnī, kura krāsa neatšķīrās no sienām, cepuri uzmaucis dziļi uz acīm, ar pienācīgu uzmanību devās uz grāfienes namu. Tikko pagājis dažus soļus, viņš sastapa ķirurgu Ambruāzu Parē, kuru viņš pazina, jo Parē viņu ārstēja, kad viņš bija gulējis ievainots. Parē patlaban nāca, bez šaubām, no de Šatijonu nama, un Meržī, nosaucis savu vārdu, apvaicājās viņam par admirāļa veselību.

—  Viņam jau klājas labāk,— atbildēja ķirurgs.— Brūce ir tīra, un slimais veselīgs. Ar Dieva palīgu viņš atspirgs. Es ceru, ka pēc zālēm, kuras es viņam līdz šim parakstīju, viņš pavadīs mierīgu nakti.

Kāds vīrs no vienkāršiem, kurš gāja tiem garām, dzirdēja viņus runājam par admirāli. Atgājis pietiekošā atstatumā, lai varētu but bezkaunīgs bez bailēm, ka tiktu pārmācīts, viņš uzsauca:

—  Jūsu sātana admirālis drīz dejos sarabandu Monfokonā!— un viņš metās bēgt, ko kājas nes.

—  Nelietīgais bezkauņa!— sacīja Meržī.— Man dusmas, ka mūsu lielais admirālis spiests dzīvot šajā pilsētā, kur viņam tik daudz ienaidnieku.

—  Par laimi, viņa pils ir krietni apsargāta,— atbildēja ķirurgs.— Man aizejot, visas kāpnes bija pilnas kareivju, kuri jau iededzināja savus degļus. Ak, de Meržī kungs, šejienes tauta mūs nemīl. Bet ir jau vēls, un man laiks atgriezties Luvrā.

Novēlējuši viens otram labu nakti, viņi izšķīrās, un Meržī turpināja savu ceļu, nododamies atkal rožainām domām, kuras viņam lika aizmirst gan admirāli, gan katoļu ienaidu.

Tomēr viņš nevarēja neievērot savādu kustību visās Parīzes ielās, kuras parasti, tumsai iestājoties, mēdza būt pavisam klusas. Brīžiem viņam ceļā gadījās sastapt nesējus ar savādām nastām plecos, kuras varēja noturēt par piķu klēpjiem, brīžiem bija redzamas kareivju nodaļas ar šautenēm plecos, aizdegtiem degļiem; šur tur steidzīgi atveras kāds logs, paradījās kaut kādi stāvi ar svecēm un tūdaļ atkal nozuda.

—  Ei!— Meržī uzsauca kādam nesējam:— Tēvocīt, kur jūs tik vēlu nesat šos ieročus?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, šīs nakts dzīrēm.

—  Biedri,— Meržī uzrunāja kādu seržantu, kas vadīja patruļu,— kurp jus tik vēlu, tā apbruņojušies?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, uz šīs nakts dzīrēm.

—  Hei, pāži Vai jūs nekalpojat pie karaļa? Kurp jūs un jūsu biedri vedat šos zirgifs, apseglotus kā kautiņam?

—  Uz Luvru, muižnieka kungs, šīs nakts dzīrēm.

—  Šīs nakts dzīrēm!— prātoja Meržī.— Liekas, visi ļaudis to zina, vienīgi es ne. Bet galu galā, kas man tur daļas? Lai līksmojas karalis bez manis, neesmu nemaz ziņkārīgs, neveļos viņa dzires redzēt.

Mazliet vēlāk viņš ievēroja kādu slikti ģērbtu cilvēku, kas pie dažām mājām apstajās un uzvilka ar krītu uz durvīm baltu krustu.

—  Draugs, vai jūs esat kāda pulka kvarlīrineistars, ka tā atzīmējat dzīvokļus?

Svešais nozuda, neatbildējis ne vārda.

Ielas pagriezienā, izejot uz tās ielas, kur dzīvoja grāfiene, viņš gandrīz sadūrās ar lielā apmetnī ietinušos cilvēku, gluži kā viņš pats: tas nāca ap to pašu ielas stūri, tikai pretēja virzienā. Par spīti tumsai un tam, ka abi, šķiet, centās slēpt sejas viens no otra, viņi tomēr pazina viens otru.

—  A, labvakar, de Bevila kungs,— sacīja Meržī, pasniegdams roku.

Lai sniegtu viņam labo roku, de Bevils izdarīja ērmotu kustību: zem apmetņa ātri pārlika kaut ko smagu no labās rokas kreisajā. Apmetnis mazliet pavērās.

—  Sveiciens daiļo dāmu dievinātajam varonim un uzvarētājam!— iesaucās Bevils.— Esmu gatavs derēt, ka mans cēlais draugs dodas savās laimīgajās mīlas gaitās.

—  Un jūs pats, kungs? .. . Liekas, ka vīri ne visai draudzīgi skatas uz jums: jo, ja nemaldos, es redzu uz jūsu pleciem bruņas, un tas, ko jūs turat zem apmetņa, liekas kaut kas ļoti līdzīgs pistolēm.

—  Vajag būt piesardzīgam, Bernāra kungs, ļoti piesardzīgam,— atbildēja Bevils. To sacīdams, viņš rūpīgi sakārtoja savu apmetni tā, lai pistoles zem tā nebūtu manāmas.

—       Es |oti nožēloju, ka nevaru šovakar piedāvāt jums savus pakalpojumus un savu zobenu, lai sargātu ielu un stāvētu sardzē pie jūsu mīļākās durvīm. Šodien man tas nav iespējams, bet katra citā gadījumā jūs varat paļauties uz mani.

—       Šovakar jūs nekādi nevarat nākt man līdzi, de Meržī kungs,— Bevils izteica šos vārdus, savādi smaidot.

—  Nu, tad labu izdošanos! Ardievu!

—       Es jums arī noveļu labu izdošanos! — Bevila balsī, sakot šos atvadīšanās vārdus, jautās pārspīlēts svinīgums.

Viņi izšķīrās, un Meržī bija jau dažus soļus pagājis, kad izdzirda, ka Bevils viņu sauc. Viņš apgriezās un ieraudzīja Bevilu nākam pie viņa.

—  Vai jūsu brālis ir Parīzē?

—       Nē, bet es viņu gaidu kuru katru dienu. Ak jā, sakiet man, vai jūs arī piedalīsieties šis nakts dzīrēs?

—  Dzīrēs?

—       Jā. Visur dzird runājam, ka šovakar galmā būšot lielas dzīres.

Bevils nomurmināja kaut ko caur zobiem.

—       Ardievu vēlreiz,— sacīja Meržī,— es mazliet steidzos un . .. jūs jau saprotat, ko es vēlējos sacīt?

—       Uzklausiet, uzklausiet! Vēl vienu vārdu. Es nevaru šovakar jūs atstāt, iekāms neesmu devis jums patiesa drauga padomu.

—  Kādu padomu?

—       Neejiet šovakar pie viņas. Ticiet man, rīt jūs būsiet man pateicīgs.

—       Tad tas ir jūsu padoms? Bet es jūs nesaprotu. Kas tā par viņu?

—       Ko jūs! Mēs ļoti labi viens otru saprotam. Bet, ja jūs esat prātīgs, tad dodieties vēl šovakar pāri Sēnai.

—  Vai jūs galu galā negribat ar mani tikai pajokoties?

—       Pat ne drusciņas. Nekad vēl neesmu runājis nopietnāk. Es jums saku, dodieties pāri Sēnai. Ja velns jūs pārāk dīda,— ejiet gar jakobīņu klosteri Senžaka ielā. Divus vārtus aiz svētajiem tēviem jūs redzēsiet lielu koka krucifiksu, piestiprinātu pie diezgan ubadzīga izskata nameļa. Tā ir diezgan dīvaina izkārtne. Bet par to nekas! Jūs pieklauvēsiet un atradīsiet tur ļoti pakalpīgu vecenīti, kura aiz cieņas pret mani uzņems jūs ļoti laipni . . . Ejiet un remdējiet savu dedzību šovakar viņpus Sēnas. Vecajai Brijāra mātei ir glītas un mīlīgas krustmeitas. Jūs taču mani saprotat?

—  Jūs esat pārāk laipni. Pazemīgi pateicos.

—  Nē. Sekojiet manam padomam. Muižnieka godavārds, jums tas nāks par labu.

—  Ļoti pateicos, es jūsu padomu izmantošu citā reizē. Bet šodien … es tieku gaidīts …— Un Meržī paspēra soli uz priekšu.

—  Dodieties uz Sēnas viņu krastu, mans drošuli, tas ir mans pēdējais vārds. Ja jums notiks kāda nelaime, ja nebūsiet manam padomam paklausījis, es mazgāju rokas nevainībā.

Bevila balsī bija kaut kas tik neparasti nopietns, kas Meržī pārsteidza. Bevils bija jau aizgriezies projām; šoreiz Meržī aizturēja viņu.

—  Ko, pie joda, jūs īsti vēlaties man sacīt? Paskaidrojiet man to, Bevila kungs, un nerunājiet ar mani mīklās.

—  Dārgais draugs, varbūt es nedrīkstētu to teikt jums tik skaidri, bet — dodieties pāri upei, iekams nav vēl pusnakts . .. un ardievu.

—  Bet.. .

Bevils bija jau gabalā. Meržī brītiņu tam sekoja, bet tūdaļ, nokaunējies par zaudēto laiku, kuru varēja pavadīt daudz labāk, viņš atgriezās uz agrākā ceļa un tuvojās dārzam, kurā viņam bija jāieiet. Viņam vajadzēja brītiņu pastaigāties gan šurpu, gan turpu, lai nogaidītu, kamēr vairāki garāmgājēji būs attālinājušies. Viņš baidījās, ka tiem varētu izlikties diezgan savādi, ja tie redzētu ap šo laiku ieejam viņu pa darza vārtiņiem. Nakts bija jauka, viegls vējiņš veldzēja karstumu; mēness drīz parādījās, drīz nozuda aiz viegliem, baltiem mākonīšiem. Tā bija nakts, kas radīta mīlestībai.

Brītiņu iela kļuva tukša; Meržī tūdaļ ātri atvēra vārtiņus un bez trokšņa tos aizvēra. Viņa sirds pukstēja strauji; bet viņš nedomāja ne par ko citu kā vienīgi tikai par tiem priekiem, kuri gaidīja viņu pie Diānas, un drūmās domas, ko viņa dvēselē bija modinājuši Bevila savādie vārdi, tagad bija tālu.

Uz pirkstgaliem viņš piegāja pie mājas. Puspievērtā logā aiz sarkana aizkara dega lampa: tā bija norunātā zīme.

Vienā acumirklī viņš nokļuva savas mīļākās lūgšanu istabā.

Viņa bija atlaidusies pusguļus uz ļoti zema, ar tumši zilu damastu pārvilkta dīvāna. Viņas garie, melnie mati, klaidā iziruši, pārklāja spilvenu, uz kura balstījās viņas galva. Acis bija aizvērtas, un, likās, viņa pielika pūles, lai plaksti paliktu nekustīgi. Viena vienīga pie griestiem uzkārta sudraba lampa apgaismoja telpu un it kā lēja visu savu gaismu uz Diānas de Tiržī bālo seju un kvēli sārtajām lūpām. Viņa negulēja, bet, viņu uzlūkojot, likās, it kā viņu mocītu kādi smagi murgi. Līdzko atskanēja Meržī zābaku čīkstoņa uz lūgšanu istabas

grīdsegas, viņa pacēla galvu, atvēra acis un lūpas, nodrebēja un ar pūlēm apspieda izbaiļu kliedzienu.

—  Es tevi sabiedēju, manu eņģelīt?— sacīja Meržī, stāvēdams uz ceļiem viņas priekšā un noliekdamies pie spilvena, kur daiļā grāfiene atkal bija nolaidusi savu galvu.

—  Beidzot tu esi šeit! Slavēts lai ir Dievs!

—  Vai es liku ilgi gaidīt? Līdz pusnaktij vēl tālu/

—  Ak, lieciet mani mierā, Bernār… Vai kāds redzēja, ka jūs ienācāt šeit?

—  Neviens … Bet kas tev kaiš, mana mīļā? Kāpēc šīs daiļās lūpiņas vairās no manējām?

—  Ai, Bernār, ja tu zinātu . .. O! nemoci mani, es tevi lūdzu… Es ciešu šausmīgi, man ir briesmīga migrēna… Mana nabaga galva deg kā ugunī.

—  Nabadzīte!

—  Apsēdies pie manis .. . un, dieva dēļ, neprasi no manis šovakar nekā … es esmu pavisam slima.

Viņa iespieda savu daiļo seju dīvāna spilvenos un sāpīgi ievaidējās. Tad pēkšņi pacēlās uz elkoņa, atpurināja savus biezos matus, kuri bija aizseguši visu vļņas seju, un, satvērusi Meržī roku, pielika to sev pie deniņiem. Viņš juta, cik spēcīgi sitas artērija.

—  Tava roka ir vēsa,— viņa sacīja,— man no tās tik labi. ..

—  Mīļā Diāna! Kā es vēlētos, lai man būtu šī migrēna tavā vietā,— atbildēja Meržī, skūpstīdams viņas kaistošo pieri.

—  Ai, jā! . .. Un es vēlētos. .. Uzliec savus pirkstgalus uz maniem plakstiņiem, tas mani remdinās … Man liekas, ja cs raudātu, es ciestu mazāk; bet es nevaru raudāt.

Iestājās ilgs klusums, ko pārtrauca vienīgi grāfienes de Tiržī nevienādā un apgrūtinātā elpa. Meržī, stāvēdams uz ceļiem pie viņas gultas, vieglītēm berzēja un šad tad noskūpstīja savas skaistās Dianas pievērtos acu plakstiņus. Ar kreiso roku viņš atbalstījās uz spilvena, un viņa mīļākās pirksti, savijušies ar viņa pirkstiem, tos laiku pa laikam saspieda, savādā, konvulsīvā kustībā. Diānas elpa, maiga un kvēla reizē, kairi kutināja Meržī lūpas.

—  Mana dārgā,— viņš beidzot sacīja,— man šķiet, tevi moka kaut kas vairāk nekā tikai migrēna. Vai tev ir kāds iemesls bēdām? . . . Kāpēc tu to man nestāsti? Vai tad tu nezini, ka mēs viens otru mīlam, lai dalītos ne tikvien savos priekos, bet arī savās sāpēs?

Grāfiene papurināja galvu, neatvērdama acis. Viņas lūpas sakustējās, bet neizsacīja neviena saprotama balsiena, beidzot, it kā galīgi izsmēlusi spēkus ar šo piepūli, viņa no jauna nolaida savu galvu uz Meržī pleca. Sajā brīdī torņa pulkstenis sita pusdivpadsmit. Diāna notrīcēja un piecēlās sēdus, visa drebēdama.

—  Patiesi, jūs liekat man baiļoties jūsu dēļ, mana dārgā!

—  Nekas… vēl nekas,— viņa atbildēja piesmakušā balsī.— Bet šī pulksteņa sitieni skan tik šaušalīgi! Pie katra sitiena man ir tā, it kā sakarsēta dzelzs slīdētu caur manām smadzenēm.

Meržī neatrada labāku zaļu un labākas atbildes ka noskūpstīt viņas noliekto pieri. Pēkšņi viņa izstiepa rokas un uzlika tas savam mīļākajam uz pleciem; pati, vel vienmēr tapat pusguļus, viņa lūkojās uz Bernām ar kvēlojošu skatienu, kurš, likās, spēja izspiesties viņam cauri.

—  Bernār,— viņa sacīja,— kad tu atgriezīsies pie īstenās ticības?

—  Nerunāsim, mana dārgā, šonakt par to — tas tevi padarīs tikai vēl slimāku.

—  Tā ir tava ietiepība, kas padara mani slimu . .. bet tev tas nerūp. Taču laiks vilcināšanos vairs nepieļauj. Un, ja es gulētu uz nāves gultas, es lūkotu tevi pārliecināt līdz manam pēdējam elpas vilcienam .. .

Meržī gribēja aizspiest viņai muti ar skūpstu. Tas ir viens 110 vislabākajiem pretpierādījumiem un atbildēm uz visiem jautājumiem, kādus vien mīlētājs dzird 110 iemīļotās. Bet Diāna, kura citām reizēm pati bija visai pretimnākoša, šoreiz spēcīgi viņu atstūma, gandrīz ar sašutumu.

—  Uzklausiet mani, de Meržī kungs,— viņa teica.— Nav dienas, kad es nelietu savas sirds asaras, domādama par jums un jūsu maldīšanos. Jūs pats zināt, kā es jūs mīlu! Spriediet, kādām jābūt manām ciešanām, kuras man jāpanes, domājot par to, ka tas, kurš man ir dārgāks nekā dzīvība, var vienā minūtē zaudēt miesu un dvēseli.

—  Diāna, jūs zināt, ka mēs taču esam vienojušies nerunāt vairs par šo tematu.

—  Ir jārunā, nelaimīgais! Kas var galvot, vai tev ir atlikusi vairs kaut vai stunda, lai nožēlotu?

Viņas balss neparastā izteiksme un viņas dīvainā valoda neviļus atgādināja Bernāram to savādo brīdinājumu, kadu viņš tikko saņēma no Bevila. Pret paša gribu tas viņu satrauca, tomēr viņš savaldījās; šo jauno viņa atgriešanas mēģinājuma dedzību viņš izskaidroja vienīgi ar grāfienes dievbijību.

—  Ko jūs ar to gribat sacīt, mana dārgā?— viņš jautāja. — Vai jūs domājat, ka, lai nogalinātu hugenotu, griesti tiešām sagāzīsies viņam uz galvas, tāpat kā vakarnakt jūsu gultas baldahīns? Par laimi, tikām cauri ar nelielu putekļu kārtiņu.

—  Jūsu ietiepība noved mani līdz izmisumam! . . . Paklausieties, es redzēju sapnī, ka jūsu ienaidnieki gatavojās jūs nonāvēt . . . Un es jūs redzēju asiņojošu, sadragātu un saplosītu atdodam savu dvēseli, iekāms es paguvu atvest pie jums savu garīdznieku.

—  Mani ienaidnieki? Es neticu, ka man tādi jel maz būtu.

—  Neprātīgais! Vai jūsu ienaidnieki nav visi tie, kas neieredz jūsu maldu mācību? Vai tāda nav visa Francija? Jā, visiem frančiem vajag būt jūsu ienaidniekiem, kamēr jūs paliekat ienaidnieks Dievam un baznīcai.

—  Beigsim šo sarunu, mana karaliene. Kas attiecas uz jūsu sapņiem, tad griezieties pie vecās Kamilas, lai viņa jums tos iztulko; es šajā ziņā esmu pilnīgs nepraša. Bet runāsim par kaut ko citu.— Jūs, man liekas, bijāt šodien galmā? Droši jūs tur saķerat savu migrēnu, kura jūs tā moka un mani tā kaitina?!

—  Jā, es nāku no galma, Bernār. Es redzēju karalieni un pārnācu patlaban no viņas . . . cieši apņēmusies pieliki pēdējos spēkus, lai piespiestu jūs mainīt ticību … Tas ir jādara, tas ir noteikti jādara!. ..

—  Man šķiet,— pārtrauca viņu Bernārs,— man šķiet, dārgā, ja jūs, par spīti savai slimībai, spējat vēl tik dedzīgi sprediķot, tad, ar jūsu laipnu atļauju, mēs varētu pavadīt laiku daudz patīkamāk.

Viņa uz šo joku atbildēja ar nicinošu un dusmīgu skatienu.

—  Pazudušais,— viņa sacīja klusītēm un it kā runādama tikai pati ar sevi,— kalab man tomēr jābūt tik bezgala vājai pret viņu?

Tad viņa turpināja skaļāk:

—  Es tagad skaidri redzu, ka jūs mani nemīlat un ka jūs mani vērtējat ne augstāk par kādu zirgu. Lai tikai es kalpoju jūsu izpriecai, kas tad par to, ja es izciešu tūkstoš moku! … Tikai jūsu, vienīgi tikai jūsu dēļ es esmu uzņēmusies ciest un paciest savas sirdsapziņas mokas, pret kurām kairas mocības, ko spētu izgudrot cilvēka niknums, būtu nieks. Viens vienīgs vārds no jūsu mutes atdotu mieru manai dvēselei; bet šo vārdu jūs nekad neizsacīsiet! Jūs manis dēļ nevēlaties ziedot pat ne vienu jūsu aizspriedumu.

—  Dārgā Diana, kādus briesmīgus uzbrukumus jūs liekat man izturēt! Esiet taisnīga un neļaujiet, lai jūsu dedzīgā pieķeršanās ticībai padarīlu jūs aklu. Atbildiet man: vai visam, visam, ar ko vien spēj pakalpot mana roka un mans gars, jūs atradīsiet vēl citu tik padevīgu vergu ka mani? Bet, ja jau man tas vēlreiz jums jāatkārto: es gan varētu atdot par jums savu dzīvību, bet nevaru ticēt tam, kam neticu.

Viņa, klausīdamās Bernārā, paraustīja plecus un uzlūkoja viņu tādām acīm, kurās atspoguļojās gandrīz ienaids.

—  Man nebūtu iespējas,— viņš turpināja,— jūsu dēļ pārvērst savus kastaņbrūnos matus par gaišiem. Es nevarētu pārveidot jūsu patikas dēļ sava auguma formas. Mana ticība ir daļa no mana ķermeņa, un atraut to no manis, dārgā, var tikai kopā ar dzīvību. Kaut divdesmit gadu sprediķotu man apkārt, nekad nevienam neizdotos pārliecināt mani, ka kumosiņš neraudzētas maizes…

—  Ciet klusu!— grāfiene viņu pārtrauca pavēlošā balsī,— nezaimo! Nu es esmu izmēģinājusi visu — nekas nav līdzējis. Jūs, visi jūs, kas esat sazāļojušies ar ķecerības indi, esat stūrgalvīga tauta un akli un kurli pret īsto patiesību. Jūs baidāties dzirdēt un redzēt. Tad labi: ir pienācis laiks, kad jūs patiešām vairs nedzirdēsiet un neredzēsiet.. . Nav vairāk līdzekļu, ar ko iznīcināt šo mūsu baznīcas brūci, kā tikai viens vienīgs, un šis līdzeklis tagad tiks izlietots.

Viņa pagājās dažus soļus pa istabu un, stipri uztraukta, tūdaļ turpināja:

—  Nepaies ne stunda, kad tiks nocirstas ķecerības pūķa visas septiņas galvas. Šķēpi ir uztrīti, un ticīgie ir sagatavojušies. Visi bezdievīgie pazudīs no zemes virsas.

Tad, izstiepusi pirkstu, viņa rādīja uz pulksteni istabas kaktā.

—  Redzi,— viņa sacīja,— tev ir atlicis vēl stundas ceturksnis, lai nožēlotu. Kad rādītājs sasniegs šo vidu, tavs liktenis būs izlemts.

Viņa vēl runāja, kad no āra kļuva dzirdams neskaidrs troksnis, it kā liela ļaužu pūļa rūkoņa, kurš viļņojas ap plašu ugunsgrēku; no sākuma it ka nedrošs un noslēpumains, tad aizvien straujāk un straujāk pieņemdainies spēkā, pēc pāris minūtēm jau tālumā varēja izšķirt zvanīšanu un šāvienus.

—  Kādas šausmas jūs man šovakar pavēstat?— iekliedzās Meržī.

Grāfiene metās pie loga un atrāva to vaļā.

Tagad troksnis, loga stiklu un aizkaru vairs neaizturēts, kļuva daudz noteiktāks. Šķita, ka varēja atšķirt sāpju un izmisuma saucienus sajaucamies ar mežonīgām gavilēm. No visām pilsētas daļām, ciktāl vien varēja pārredzēt, lēnam kāpa augšup sarkanīgi dūmi. Viss liktos kā milzīgs ugunsgrēks, ja asa sveķu smaka neliecinātu, ka dūmi nāk no tūkstošiem degošu lāpu, ātri piepildīdami istabu ar šo smaržu. Tai brīdī uz ielas nozibsnīja kads arkebūzas šāviens un apgaismoja uz mirkli tuvējās mājas logus.

—  Slaktiņš ir sācies!— iesaucās grāfiene, šausmās saķērusi galvu.

—  Slaktiņš? Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Šonakt nonāvēs visus hugenotus, karalis tā ir pavēlējis. Visi katoļi ir sagrābuši ieročus, un neviens vienīgs ķeceris netiks taupīts. Baznīca un Francija ir glābta; bet tu, ja tu neatsakies no savas maldu ticības, tu esi pazudināts.

Meržī sajuta, ka salti sviedri pārklāj visu augumu. Mulsu skatienu viņš vēroja Diānu de Tiržī, kuras sejā savādi mainījās neparastu izbaiļu un uzvaras gaviļu izteiksme. Baigā dunoņa, kas spiedās viņam ausīs un piepildīja visu pilsētu, pietiekami skaidri liecināja, ka Dianas šaušalu ziņa, ko tā viņam atklāja, ir patiesa. Dažus mirkļus grāfiene stāvēja, pilnīgi sastingusi, mēmi lūkodamās uz viņu; vienīgi ar pret logu izstiepto pirkstu viņa, šķiet, gribēja ietekmēt Meržī iztēli: attēlot tās asiņainās ainas, kuras bija jaušamas šajā brēkšanā un šo kanibālisko uguņu blāzmā. Pamazām viņas sejas izteiksme atkal atmaiga: mežonīgais prieks izzuda, un palika izbailes. Beidzot viņa nokrita ceļos, un viņas balss kļuva lūdzoša:

—  Bernār!— viņa vaimanāja,— es tevi lūdzos, glāb savu dzīvību, atgriezies katoļticībā! Glāb savu dzīvību un glāb arī manu, kura ir saistīta ar tavu!

Meržī uzmeta viņai mežonīgu skatienu, kamēr viņa uz ceļiem, izstieptām rokām, vilkās viņam nopakaļ pa istabu. Neatbildēdams viņai ne vārda, viņš aizskrēja uz lūgšanu istabas viņu galu, kur satvēra savu zobenu, kuru ienākot bija nolicis uz atzveltnes krēsla.

—  Nelaimīgais! Ko tu gribi darīt?— sauca grāfiene, pieskriedama viņam klāt.

—  Aizsargāties! Mani nenokaus kā aunu.

—  Tūkstoš zobenu nespētu tevi izglābt, tu neprātīgais! Visa pilsēta ir apbruņojusies. Karaļa gvarde, šveicieši, pilsētas iedzīvotāji, tauta — visi piedalās šajā slaktiņā, un nav neviena vienīga hugenota, pret kura krūtīm šajā pašā brīdī nevērstos desmitiem zobenu. Ir tikai viens līdzeklis, ar ko tu vari izglābties no nāves: kļūsti katolis.

Meržī bija drošsirdīgs, bet, iedomājoties visas briesmas, ko šī nakts solīja, viņš uz mirkli sajuta sirds dziļumos mostamies gļēvas bailes, un pat doma glābt sevi, atsakoties 110 savas ticības, pazibēja viņa prātā ka zibens uzliesmojums.

—  Es galvoju par tavu dzīvību, ja tu kļūsti katolis,— turpināja Diāna, salikdama rokas ka lūgšanā.

«Ja es atteiktos,» domāja Meržī, «es pats nicinātu sevi visu mūžu» … Sis vienas domas pietika, lai atkal atgrieztos visa viņa drosme, kuru vel divkāršoja kauna jūtas par acumirklīgu vājumu. Viņš uzmauca cepuri, aizsprādzēja jostu un, aptinis savu apmetni ap kreiso elkoni vairoga vietā, paspēra apņēmības pilnu soli uz durvīm.

—  Kurp tu dodies, nelaimīgais?

—  Uz ielas. Es nevēlos jūsu nožēlas, redzot mani noslepkavojam jūsu acu priekšā un jūsu namā.

Viņa balsī bija kaut kas tik nicinošs, ka grāfiene jutās nomākta. Viņa bija nostājusies Bernāram priekšā. Viņš to atgrūda, un pat asi. Bet viņa satvēra Bernāra kamzoļa malu un uz cejiem vilkās viņam līdzi.

—  Laidiet mani!— viņš uzsauca.— Vai jūs pati gribat mani nodot slepkavu dunčiem? Hugenota mīļāka var izpirkt savus grēkus, ziedodama savam Dievam mīļākā asinis.

—  Apstājies, Bernār, apstājies, es tevi lūdzos! Es vēlos tikai tevi izglābt. Dzīvo jel manis labad, mans dārgākais! Glābies mūsu mīlestības vārda! . . . Saki tikai vienu vienīgu vārdu, un, es zvēru, tu būsi glābts.

—  Ka? Es lai pieņemu bandītu un slepkavu ticību! Evaņģēlija svētie mocekļi, es sekoju jūsu pēdās!

Viņš tik strauji izrāvās 110 viņas rokām, ka grāfiene smagi nogāzās uz parketa. Viņš bija jau pie durvīm un vēra tas vaļa, kad Diāna, uzlēkdama ar jaunas tīģerienes veiklību, pieskrēja viņam klat 1111 ieskāva viņu savās rokas spēcīgāk par stipru vīrieti.

—  Bernār!— viņa sauca ka bez atmaņas, asarām acīs,— šādu es tevi mīlu vēl stiprāk, nekā ja tu kļūtu katolis!

Tad, aizrāvusi viņu pie dīvāna, viņa nokrita kopā ar Meržī uz tā, apklādama mīļāko skūpstiem un asarām.

—  Paliec šeit, mana vienīgā mīlestība. Paliec pie manis, manu drosmīgo Bernār,— viņa runāja, to apskaudama un apvīdama viņu ar savu augumu kā čūska, kura tinas ap laupījumu.— Te neviens nenāks tevi meklēt manās skavās, un viņiem vajadzētu nonāvēt mani, iekāms viņi piekļūtu pie tavam krūtīm. Piedod man, dārgais, es nevarēju tev agrāk paziņot par tev draudošām briesmām. Mani saistīja drausmīgs zvērests. Bet es tevi izglābšu vai ari iešu bojā kopā ar tevi.

Šajā brīdī pie ielas vārtiem atskanēja stipri klauvējieni. Grāfiene izgrūda spalgu kliedzienu, bet Meržī, izrāvies no viņas apskāvieniem, vēl vienmēr turēdams apmetni aptītu ap kreiso roku, tagad jutās tik stiprs un spēcīgs, ka nedomājot gluži kā bez galvas mestos virsū simtiem slepkavnieku, ja tie tagad parādītos.

Gandrīz katrā toreizējā Parīzes namā blakus ieejas durvīm bija atrodams mazs četrstūru lodziņš ar ļoti smalkiem dzelzs režģiem, ta ka mājas iemītnieki jau iepriekš varēja pārliecināties, vai nav jābaidās durvis atvērt. Bet bieži vien arī vismasīvā- kās ozolkoka durvis ar lielām naglām un dzelzs apkalumiem vēl nelikās pietiekoši drošas piesardzīgajiem un tādiem ļaudīm, kuri nevēlējās padoties citādi kā tikai pec īsta aplenkuma. Tāpēc abās pusēs durvīm parasti bija ierīkotas šaujamlūkas, pa kurām, pašam paliekot apslēptam, bija iespējams pēc patikas apšaudīt katru ielencēju.

Vecs, uzticams grāfienes zirgu puisis, uzmanīgi novērojis pa šādiem režģiem atnācēju un to pienācīgi izprašņājis, atuaca pie grāfienes un paziņoja, ka kapteinis Žoržs de Meržī neatlaidīgi lūdz to ielaist. Bailes izgaisa, un durvis tika atvērtas.

XXII

## DIVDESMIT CETURTAIS AUGUSTS

«Nolaidiet asinis! Nolaidiet asinis!»

Maršala dc Tavanna pavelc'.

Pametis savu nodaļu, kapteinis Žoržs steidzās uz mājām, cerēdams tur atrast brāli; bet tas bija jau izgājis no mājām, pateikdams kalpotajiem, ka nebūšot mājas visu nakti. Žoržam nebija grūti secināt, ka brālis ir aizgājis pie grāfienes, un viņš steidzās uz turieni. Bet slaktiņš jau bija sācies; jūklis, slepkavu pulciņi un pari ielām izstieptās ķedes apstādināja to ik uz soļa. Viņam vajadzēja iet garām Luvratn, kura apkārtnē fanātisms darbojās visdrausmīgāk. Šajā pilsētas daļā dzīvoja liels skaits protestantu, kuriem tagad uzbruka katoliskie pilsoņi un gvardes kareivji ar zobenu un uguni rokā. Šeit, pēc kāda toreizējā rakstnieka enerģiska izteiciena", asinis plūda no visām malām, meklēdamas ceļu uz upi, un pa ielu nebija iespējams paiet bez briesmām, ka kuru katru bridi var uzkrist uz galvas pa logiem mestie protestantu līķi.

Vairums laivu, kuras parasti stāvēja Sēnā pie Luvra krasta, tagad ar velnišķīgu aprēķinu bija pārceltas uz upes viņu pusi, tā ka daudziem bēgļiem, kas skraidīja pa Sēnas krastu, cerēdami iesēsties laivā, pārcelties pāri upei un tā glābties no ienaidnieka sitieniem, atlika vai nu mesties viļņos, vai saņemt sitienus no kareivjiem, kas dzinās viņiem pakaļ. Bet pa to laiku savā pils logā, kā stāsta, bijis redzams pats Kārlis IX ar garu arkebūzu rokā, aizšaujot kā medījumu nabaga nelaimīgos garāmgājējus1 .

Kāpdams pāri līķiem, aptraipīdamies ar asinīm, kapteinis turpināja ceļu, ik minūti riskējot ar savu dzīvību, ka viens otrs slepkavotājs varētu pārskatīties. Viņš ievēroja, ka tiklab kareivjiem, kā apbruņotajiem pilsētniekiem bija baltas saites ap piedurkni un balts krusts pie cepures. Viņš arī sev būtu viegli varējis pielikt šīs savstarpējās pazīšanās zīmes; bet šausmu pilnais riebums, kādu viņam iedvesa šie slepkavas, bija gandrīz tikpat liels arī pret visām viņu atšķirības zīmēm, pēc kurām viņi pazina cits citu.

Netālu no Šatlē uz Sēnas krasta viņš sadzirdēja, ka viņu kāds sauc. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja no galvas līdz kājām apbruņotu cilvēku, kurš tomēr likās nepiedalāmies slepkavošanā, kaut gan bija piespraudis savai cepurei balto krustu. Ritinādams pirkstos gabaliņu papīra, viņš izskatījās brīvs un bezrūpīgs. Tas bija Bevils. Viņš aukstasinīgi nolūkojās tiklab nokautajos, kā dzīvajos, kurus kareivji un pilsoņi svieda pār Dzirnavu tilta margām Sēnā.

—  Ko, velns, tu še meklē, Žorž? Vai kāds debesu brīnums vai Dieva žēlastība tevi ir apgarojusi ar tik daudz dedzības, jo tu man stipri vien izskaties pēc tāda, kas arī dodas uz hugenotu medībām?

—  Un tu? Ko tu dari starp šiem neģēļiem?

—  Es? Es novēroju. Ir ko redzēt. Un vai zini, kādu joku es pastrādāju? Tu pazini veco Mišelu Kornabonu, hugenotu augļotaju, kurš mani pastāvīgi spaidīja kā nelabais? .. .

—  Tu viņu nokāvi, nelaimīgais!

—  Es? Fu! Es reliģiskās darīšanās neiejaucos. Ir nedomādams ķerties viņam pie rīkles, es paslēpu viņu savā pagrabā, un viņš man izdeva kvīti par visiem maniem parādiem. Tā ka es esmu izdarījis labu darbu un reizē ar to dabūjis arī savu atalgojumu. Tiesa, bija pagrūti veci piespiest: divas reizes dabūju pielikt pistoli viņam pie galvas, bet lai velns mani parauj, ja es būtu domājis arī izšaut. .. Pag, paraugies tur uz to sievieti, kuras brunči ir aizķērušies tilta spraišļos. Viņa kritīs… nē, viņa nekritīs! Pie joda! Tas ir interesanti un ir vērts, ka uz to paraugās tuvāk.

Žoržs devās projām un, iesitis sev pa pieri, nodomāja: «Un tas ir vēl viens no visgodīgākajiem muižniekiem, kādus vien es pazīstu šajā pilsētā.»

Viņš iegriezās Senžosa ielā, kura bija tukša un neapgaismota; bez šaubām, tajā nedzīvoja neviens hugenots. Tomēr arī šeit bija skaidri dzirdams blakus ielu troksnis un juceklis. Piepeši baltos mūrus apgaismoja lāpu sarkanā gaisma. Žoržs izdzirda spalgus kliedzienus un ieraudzīja kādu sievieti, puskailu, izspūrušiem matiem, ar mazu bērniņu uz rokām. Viņa skrēja pārdabiskā ātrumā. Divi vīrieši gūstīja viņu, uzmudinādami viens otru mežonīgiem saucieniem kā mednieki, kuri vajā plēsīgu zvēru. Sieviete patlaban gatavojās mesties kādā sānalejā, kad viens vajātājs izšāva uz viņu no savas arkebūzas, kura bija tam rokās.

Šāviens trāpīja sievietei mugurā un nogāza viņu zemē. Viņa atkal ātri uzlēca kājās un pastreipuļoja soli pretī Žoržam, tad no jauna saļima ceļos, beidzot, saņēmusi vēl pēdējos spēkus, viņa pacēla savu bērniņu kapteinim pretī, it kā uzticēdama to viņa augstsirdībai. Tad viņa izlaida garu, neizteikuši neviena vārda.

—  Vēl viena ķeceru kuce ir zemē!— uzgavilēja vajātājs, kurš bija viņu nošāvis.— Es nerimšos, iekāms nebūšu aizsūtījis uz viņpasauli vismaz duci.

—  Neģēlis,— iekliedzās kapteinis.

Viņš ātri izšāva uz to ar savu pistoli.

Slepkavotāja galva atsitās pret pretējās mājas sienu. Viņš šausmīgi pārgrieza acis, un, slīdēdams uz papēžiem visā augumā kā slikti piesliets dēļa gabals, pakrita miris uz akmeņiem.

—  Kā? nokaut katoli?— iekliedzās kritušā biedrs, turēdams vienā rokā degošu lāpu, otrā asiņainu zobenu.— Kas jūs tāds esat? Svētā baznīca! Jūs taču esat no karaļa vieglās kavalērijas. Sasodīts! Te ir noticis pārpratums, oficiera kungs.

Kapteinis izvilka no jostas savu otru pistoli un uzvilka gaili. Šī kustība un atsperes vieglais troksnis bija bandītam saprotami. Viņš aizsvieda lāpu un metās mukt, cik vien jaudas. Žoržs neturēja viņu par sava šāviena vērtu. Viņš noliecās un aplūkoja zemē guļošo sievieti, un redzēja, ka viņa jau mirusi. Lode bija izgājusi cauri krūtīm; bērns, apvijis rokas viņai ap kaklu, raudāja un brēca; viņš bija aptraipīts asinīm, bet, kā par brīnumu, palicis neievainots. Kapteinim vajadzēja ar spēku atraut viņu no mātes, kurai viņš cieši turējās klāt: tad Žoržs ietina viņu savā apmetnī. No pieredzētā kļuvis gudrs, viņš tagad pacēla mirušā slepkavas cepuri, noņēma tās balto krustu un piesprauda to pie savējās. Tādējādi viņš, neviena netraucēts, nonāca līdz grāfienes mājai.

Abi brāļi metās viens otra apkampienos un brīdi stāvēja, cieši saķērušies, nespēdami izsacīt neviena vārda. Beidzot kapteinis īsos vārdos aprakstīja pilsētas tagadējo stāvokli. Bernārs lādēja karali, Gīzus un priesterus; viņš gribēja tūdaļ doties laukā, uzmeklēt savus brāļus un pievienoties tiem, ja tie kādā vietā mēģinātu stāties ienaidniekiem pretī. Grāfiene raudāja un pūlējās viņu atturēt, mazais bērns brēca un sauca pēc mātes.

Pazaudējuši diezgan daudz laika kliedzienos, vaimanās un asarās, beidzot viņiem tomēr vajadzēja par kaut ko izšķirties. Kas attiecas uz bērnu, tad grāfienes zirgu puisis apņēmās nodot to kādai sievietei, kura inazo koptu. Meržī patlaban nebija nekādas iespējas bēgt. Un turklāt, kurp lai viņš dotos? Kas varēja zināt, vai slaktiņš neizplatījās pa visu Franciju? Karaļa gvardes pulki cieši sargāja visus tiltus, pa kuriem protestanti būtu varējuši nokļūt Senžermēnas priekšpilsētā un no turienes uz dienvidu provincēm, kuras no senlaikiem skaitījās par viņu piekritējām. No otras puses, griezties pie karaļa pēc žēlastības ari likās gandrīz pilnīgi neiespējama un pat neprātīga doma brīdī, kad viņš, aizrāvies ar slaktiņu, domāja tikai par jauniem upuriem. Turpretī grāfienes nams ta iemesla pēc, ka viņa bija pazīstama kā dievbijīga sieviete, bija gandrīz pilnīgi pasargāts no nopietnas slepkavotāju pārmeklēšanas, un par saviem kalpotajiem Diāna domāja, ka var uz tiem paļauties. Tādējādi Meržī patiesībā nebija nevienas citas vietas, kur viņš būtu paglābts drošāk nekā šeit. Tika nolemts, ka viņš tepat paslēpsies un nogaidīs notikumu tālāko gaitu.

Dienai iestājoties, kad varēja gaidīt slaktiņa beigas, tas ne tikai neizbeidzas, bet, likās, vel pastiprinājās un notika vēl sistemātiskāk. Nebija neviena katoļa, kas no bailēm tikt turētam aizdomās par piederību ķeceriem, nepiespraustu savai cepurei balto krustu, neapbruņotos vai ari neskrietu nodot vēl dzīvus palikušos hugenotus. Pa to laiku karalis, ieslēdzies savā pilī, nebija pieejams nevienam, tikai slepkavnieku vadoņiem. Bagātā laupījuma kāres uzmudināti, pilsoņu gvardei un kareivjiem pievienojās tautas zemākie slāņi, un priesteri baznīcās mudināja ticīgos uz arvien lielākām nežēlībām.

—  Sadauzīsim,— viņi sprediķoja,— visas hidras galvas reizē un tā darīsim galu visiem nakamajiem pilsoņu kariem uz laiku laikiem.

Lai asins un brīnumu karo pūli vēl jo vairak pārliecinātu, ka pati debess piekrīt šīm šausmām un pamudina viņus uz jo sevišķu sirdību, priesteri pauda tiem, ka patlaban notiekot brīnums.

—  Ejiet uz Visu Nevainīgo kapsētu,— viņi kliedza,— aizejiet, paskatieties, un tur jūs redzēsiet vilkābeli, kura nupat kā uzziedējusi otro reizi, gluži kā atjaunota un spēcinātā, aplaistīta ar ķeceru asinīm!

Tad neskaitāmas apbruņotu slepkavotāju procesijas ar lielu svinīgumu devās uz kapsētu pielūgt svēto ērkšķi, un atgriezās no kapsētas, apgaroti ar jaunu dedzību un sparu uzmeklet un nokaut tos, par kuriem pati debess bija tik redzamā veidā devusi savu nāves spriedumu. Uz visu lūpām bija karalienes Katrīnas vārdi, kurus slepkavas atkartoja, nokaudami bērnus un sievietes: Che pie tu lor ser cr ūdele, che crudeltā lor ser pietoso: būt šodien žēlsirdīgam ir cietsirdīgi, būt šodien cietsirdīgam ir žēlsirdīgi.

Savādi gan! Visu šo protestantu vidū bija tikai ļoti nedaudzi, kas nebūtu agrāk piedalījušies karos, nebūtu cīnījušies visniknākajās kaujās, kur viņi bija bieži vien ar panākumiem pierādījuši, ka ar drosmi var uzveikt ienaidnieka pārspēku, un tomēr šajās slaktiņa dienās no viņiem tikai divi izrādīja kaut cik pretestības saviem slepkavām un arī no šiem diviem tikai viens bija piedalījies karā. Varbūt pieradums cīnīties pulkā un kārtīgās rindās bija viņiem laupījis to individuālo enerģiju, kas tiem būtu devusi spēku aizstāvēties arī sava namā tāpat kā cietoksnī. Varēja redzēt, kā veci, norūdīti karavīri, līdzīgi bojāejai nolemtiem upuriem, atsedz cirtienam savu rīkli nožēlojamiem vazaņķiem, kuri vēl vakar būtu viņu priekšā trīcējuši. Viņi padevību liktenim uzskatīja par varonību, un mocekļa nāve tiem likās cienīgāka par kareivja nāvi.

Kad pirmās asiņu slāpes bija apremdinātas, mīkstsirdīgākie slepkavas sāka piedāvāt saviem upuriem apžēlošanu, ja tie atteiktos no savas ticības. Bet tikai neliels skaits kalvinistu izlietoja šo pēdējo iespēju un bija ar mieru atpirkties no nāves un pat grūtām mocībām ar šajā gadījumā varbūt pilnīgi piedodamiem meliem. Sievietes un bērni zem paceltu zobenu asmeņiem skaitīja savu ticības simbolu un mira, neizdvesdami ne vaida.

Pec divām dienām karalis mēģināja slaktiņu apturēt; bet, kad pū|a kaislības ir palaistas no. groziem, tad tās apturēt vairs nav iespējams.

Ne vien dunči nepārstāja dot triecienus, bet ari pats karalis, apvainots līdzjūtībā pret bezdievjiem, bija spiests savus apžēlošanas vārdus atkal atsaukt un pastiprināt savu niknumu — kas gan bija viena no viņa rakstura pamatīpašībām.

Pirmās dienas pēc Bērtu|a nakts Bernāru viņa slēptuvē kārtīgi apmeklēja kapteinis Žoržs, pavēstīdams ikreiz jaunus sīkumus no tām šausmu ainām, kurām viņš bijis liecinieks.

—  Ak, kad es varēšu tikt projām no šīs mocību un noziegumu zemes!— iesaucās Žoržs.— Es vēlētos labāk dzīvot starp plēsīgiem zvēriem nekā starp frančiem.

—  Nac kopā ar mani uz Larošelu,— atbildēja Bernārs.— Es ceru, ka tā vēl nebūs slepkavu rokās. Mirsim abi kopā, un izpērc un liec aizmirst savu atkrišanu, aizstāvēdams šo pēdējo mūsu ticības patvērumu.

—  Un kas notiks ar mani?— jautāja Diāna.

—  Dosimies labāk uz Vāciju vai Angliju,— atbildēja Žoržs.— Tur vismaz mūs nenogalinās un arī mēs nenogalināsim nevienu.

Šie nodomi tomēr palika neizpildīti. Žoržs tika ielikts cietumā par nepaklausību karaļa rīkojumam, un grāfiene, drebēdama bailēs, ka viņas mīļākais varētu tikt atklāts, domāja vairs tikai par to, kā viņš varētu aizkļūt projām no Parīzes.

XXIII

## DIVI MŪKI

Tam uzliek mūka kapuci Un padara par mūku.

Tautas dziesma.

Nelielā krodziņā Luāras krastā, netālu no Orleānas, pa ceļam uz Božansī, pie galda sēdēja jauns mūks brūnā priestera ģērbā ar lielu, dziļi uz pieres uzmauktu kapuci galvā; viņa skatiens bija dziļi nogrimis lūgsnu grāmatā, kuru viņš lasīja ar apbrīnojamu uzmanību, kaut arī kaktu bija izvēlējies mazliet

par tumšu lasīšanai. Pie jostas viņam karājās lūgsnu krelles, lielākas par baloža olām, un tām līdzās bagātīga siku svētbilžu virkne, kura pie katras pakuslēšanās skanēja. Tajās reizēs, kad viņš mazliet pacēla galvu, lai palūkotos uz durvju pusi, k]uva redzama viņa labi veidotā mute ar turku lokam līdzīgi saskrullētām, galantām ūsām, kuras būtu darījušas godu pat žandarmu kapteinim. Viņa rokas bija ļoti baltas, nagi šauri un rūpīgi kopti, un nekas neliecināja, ka šis jaunais brālis, pildīdams sava ordeņa noteikumus, būtu turējis kādreiz rokās arī lāpstu vai kapli.

Resnvaidze zemniece, kura šai krodziņā veica kalpones un virtuvenes pienākumus un varbūt bija arī krogus saimniece, piegāja pie jaunā mūka un, diezgan tūļīgi palocījusi viņa priekšā celi, apvaicājās:

—  Kas ir, cienīgtēv? Vai jūs nekā neliksiet pagatavot sev pusdienām? Pusdienas laiks, ziniet, ir jau garām.

—  Vai laiva no Božansi būs vēl ilgi jāgaida?

—  Ej nu sazini. Ūdens ir nokrities, un nevar vis pabraukt tā, kā domā. Un turklāt ir arī vēl par agru. Es jūsu vietā pusdienas paēstu godīgi tepat.

—  Labi, es pusdienošu. Bet vai jums nav kāda cita istaba, kur es varētu paēst? Man šķiet, ka te ir tāda savāda smaka, kura man nepatīk.

—  Esat gan jus, cienīgtēvs, vārīgs. Es te nekā nesaožu.

—  Vai te tuvumā cūkas vai svilina?

—  Cūkas? Lūk, tas tik ir joks! Cūkas? Jā, tā jau gandrīz ir. Un turklāt labas cūkas, jo, kā viens te teica, dzīvas tās bija tērpušās zīdā. Tikai šīs cūkas nav ēdamas. Tie, piedodiet par izteicienu, cienīgtēvs, ir hugenoti, kurus ūdensmalā dedzina, kādus simt soļus no šejienes, un tā ir viņu smaka, ko jūs saožat, cienīgtēvs.

—  Hugenoti!

—  Jā, hugenoti. Vai jums ar viņiem kāda darīšana? To dēļ jau nu gan jums nav ēstgriba jābojā. Bet kad jūs prasāt sev citu istabu, tad man jaatbild, ka man nav vairāk kā tikai šī, un jums būs ar to samierināties. Bā! hugenoti. .. Hugenotu smaka nemaz nav tik slikta. Un, ja viņus nesadedzinātu, tad varbūt viņi smirdētu vēl stiprāk. Šorīt no rīta tur smiltiņās viņu bija šitik liela čupa . . . augstāka nekā, luk, še, šis te kamīns.

—  Un jūs bijāt šos līķus skatīties?

—  A, jūs to, laikam gan, vaicājat man tāpēc, ka viņi bija kaili .. . Bet miroņi, cienīgtēvs, tie taču neskaitās. Man tas nebija nekas vairāk, it kā es būtu paskatījusies uz čupu sprāgušu varžu. Jādomā tomēr ka Orleana šajas dienās ir dūšīgi strādāts, jo Luāra pie mums tā vien mudžēt mudž no šīm ķeceru zivīm: un, tā kā ūdens tagad ir zems, tad viņi pastāvīgi paliek smiltīs uz sēkļiem. Vēl vakar dzirnavnieka puika, iedams lūkot savos tīklos līņus, bija atradis tajos beigtu sievieti ar varenu alebardes cirtienu vēderā. Tas bija iegājis te iekšā un izgājis ārā starp lāpstiņām. Tomēr labāk gan būtu paticis atrast tīklā labu karūsu . .. Bet, godājamo tēv, kas jums kaiš? Vai jums ģībonis nāk? Varbūt atnest jums pirms pusdienām kausiņu Božansī vīna? Tas nomierinās jūsu dvēseli, jūs atgūsieties.

—  Pateicos jums.

—  Un ko jūs liksiet pagatavot sev pusdienām?

—  Dodiet, kas jums gadās . .. man vienalga.

—  Kas nu atkal, jūs satraucaties? Man pieliekamajā izvēle bagātīga, kas tikai jums patīk.

—  Nu labi, dodiet man cāli un ļaujiet man lasīt manu lūgšanu grāmatu.

—  Cāli! Cāli? Cienīgtēvs! Tas 11u bija smalki! Jums zirneklis gavēnī zobus neaizaudīs. Jums laikam gan ir pāvesta atļauja, ka varat ēst cāļa cepeti piektdienā?

—  Ai, kads es izklaidīgs!… Nu jā, protams, šodien taču ir piektdiena . . . Piektdienā tev nebūs gaļu ēst. Dodiet man olas, pateicos jums, ka jūs laikā pasargājāt mani no tik liela grēka.

—Tā tas, lūk, ir ar viņiem! — nomurmināja krodziniece pusbalsī; šie kungi, ja jūs viņus nepabrīdināsiet, saēdisies jums gavēņa dienā cāļus, bet, ja kādas nabaga sieviņas virā viņi atradīs kumosiņu tauku, tad tie jums sacels tādu traci, ka ausis kritīs ciet.

To pateikusi, viņa sāka cept olas, bet mūks nogrima atkal lūgšanu grāmatas lasīšanā.

—  Ave Maria, mana māsa,— sacīja kāds mūks, ienākdams krogā tajā brīdī, kad tante Margerita, turot rokās pannu ar rokturi, patlaban gatavojās apgriezt milzīgu omleti.

Jaunais atnācējs bija skaists sirmgalvis ar baltu bārdu, liels, stiprs un plecīgs. Viņa seja bija sarkana; bet pirmais, kas krita acīs, bija milzīgs plāksteris, kurš apklāja vienu aci un pusvaigu. Viņš veikli runāja franciski, bet viņa izrunā bija sadzirdams viegls svešs akcents.

Viņam ienākot, jaunais mūks nolaida vēl zemāk savu kapuci, tā ka viņa seja palika pavisam neredzama; un, kas tanti Marge- ritu vēl vairāk pārsteidza, bija tas, ka arī ienākušais mūks, kurš savu kapuci karstuma dēļ bija atbīdījis pakausī, tikko ieraudzījis savu ticības brāli, tūdaļ pasteidzās to atkal uzmaukt uz acīm.

—      Nudien, cienīgtēvs,— sacīja krodziniece,— jūs esat atnā

cis taisni uz pašām pusdienām; jums nebūs jāgaida un līdz ar to atradīsiet arī sev tuvu sabiedrību.

Tad, pievērsdamas jaunajam mūkam:

—      Vai nav tiesa, godājamais tev, ka jums būs ļoti patīkami paēst pusdienas kopā ar otru cienīgtēvu? Laikam manas omletes smarža ir viņu atvilinājusi šurp. Protams, es taču netaupīju sviestu!

Jaunais mūks kautrīgi un stostīdamies atbildēja:

—  Baidos cienīgo kungu apgrūtināt.

Vecais muks 110 savas puses dziļi nolieca galvu 1111 sacīja:

—       Es esmu nabaga mūks no Elzasas novada … Es slikti runāju franciski . . . Un es baidos, ka mana sabiedrība būs manam ticības brālim nepatīkama.

—       Diezgan!— sacīja tante Margerita,— kas tās par izrunām? Diviem mūkiem, un turklāt vēl viena ordeņa brāļiem, ne tikai jāēd pie viena galda, bet jāguļ arī vienā gultā.

Tad, paņēmusi soliņu, viņa nolika to pie galda, taisni jaunajam mūkam pretī. Vecais apsēdās uz tā sāniski, acīmredzot juzdamies stipri neērti un it kā cīnīdamies izvēlē starp gribu labi paēst un zināmu nedrošību, atrodoties aci pret aci ar savu ordeņa brāli.

Omlete bija gatava un uzlikta galdā.

—       Nu, mani tēvi, skaitiet nu labi drīz savu galda lūgsnu 1111 tad pasakiet, vai mana omlete ir laba,— sacīja krodziniece.

Pie vārdiem par galda lūgsnu abi mūki šķita vēl vairāk it kā saduguši. Jaunākais sacīja vecākajam:

—      To pienakas skaitīt jums. Jūs esat vecākais, un šis gods pienākas jums.

—      O, nē! o, nē! Nekā tamlīdzīga. Jūs te ienācāt agrāk par mani, un jums arī janoskaita lūgsna.

—  Ne, nē — es jūs lūdzu . . .

—  Protams, es to nedarīšu.

—  Bet tas jadara.

—       Palūkojieties uz tiem, viņi te strīdēsies vēl, kamēr mana omlete atdzisīs. Divi tik ceremoniāli franciskāņi nu gan vēl nekad nav redzēti. Lai vecākais skaita lūgsnu pirms, un jaunākais skaitīs pēc ēšanas.

—  Es protu lūgsnu vienīgi savā valodā,— sacīja vecais.

Jaunais likās pārsteigts un uzmeta savam pretsēdētājam slepenu skatienu. Taču tas patlaban ļoti dievbijīgi salika rokas un dziļi noliektu galvu nomurmināja zem savas kapuces dažus vārdus, ko neviens nesadzirdēja. Pēc tam viņš apsēdās, un vienā mirklī, ne vārda nesakot, norija trīsceturtdaļas omletes un iztukšoja viņam priekša nolikto vīna pudeli. Ari viņa galdabiedrs,

dziļi noliecis seju pār savu šķīvi, atdarīja lūpas, vienīgi lai ēstu. Kad omlete bija apēsta, viņš piecēlās un ātri nobēra dažus latiņu vārdus, 110 kuriem pēdējie skanēja: Et beata viscera virginis Mariae1 . Tie bija vienīgie, ko dzirdēja tante Margerita.

—  Kādu smieklīgu lūgsnu, piedodiet par izteicienu, jūs tagad skaitījāt, godātais tēv! Man tā liekas pavisam citāda nekā tā, ko skaita mūsu draudzes mācītājs.

—Tā ir mūsu klostera lūgsna, — atbildēja jaunais franciskā- nis.

—  Vai laiva drīz pienāks?— vaicāja otrs mūks.

—  Pacietieties! Tā vēl ne tik drīz pienāks,— atbildēja tante Margerita.

Jaunākais ordeņa brālis šķita sapīcis, vismaz spriežot pēc tā, kā viņš pakustināja galvu. Tomēr viņš neuzdrošinājās izsacīt ne mazāko piezīmi, paņēmis savu grāmatu, viņš atkal iegrima tās lasīšanā ar divkāršu uzmanību.

No savas puses elzasietis, pagriezis ordeņa brālim muguru, ļāva savām lūgsnu krellēm slīdēt starp īkšķi un rādītājpirkstu, kustinādams lūpas un reizē neizdvešot ne skaņu.

«Tie abi nu gan ir visērmīgākie un klusākie mūki visā pasaulē,» nosprieda tante Margerita, atsēzdamās pie sava ratiņa, kurš tūdaļ sāka griezties.

Aizritēja ceturtdaļstunda klusumā, kuru traucēja vienīgi ratiņa rāmā rūkoņa, kad krogā ienāca četri bruņoti, diezgan šaubīga izskata vīrieši. Ieraugot abus mūkus, viņi viegli pieskārās savām cepurēm,un viens no viņiem, nosaukdams krodzinieci diezgan familiāri par «savu mazo Margo», pieprasīja viņai vispirms vīnu, tad labi drīz kaut ko pusdienām, jo, kā viņš teica, «man ir sūnas kaklā saaugušas, jo ne kripatiņas neesmu baudījis».

—  Vīnu, vīnu!— rūca tante Margerita.— To ir viegli pateikt, Buā-Dofēna kungs. Bet vai jūs maksāsiet vai kāds cits? Jūs zināt, ka Žeroms Kredīts pavēlēja ilgi dzīvot. U11 turklāt jūs man esat parādā gan par vīnu, gan par ēdieniem vairāk nekā sešus ekijus, tik tiešām, kā es esmu godīga sieviete!

— Tikpat laba taisnība viens, kā otrs,— smiedamies atbildēja Buā-Dofēns.— Tas ir, es esmu jums parādā divus ekijus, Margo tant, un tie graša vairāk.

Viņš pabeidza ar daudz spēcīgāku izteicienu.

—  Ak, Jēzu! Marija! Vai tad var tā runāt.. .

—  Mierā, nu mierā! Nebļaujiet neko, vecenit. Lai būtu seši ekiji. Es tev tos samaksāšu, Margotiņ, un arī par to, ko šeit

' Lai slavēts Jaunavas Marijas klēpis (latīņu vai.).

notērēsim, jo šodien man skanošais turas, lai arī mums ne velna nemaksā par to darbu, ko mēs še strādājam. Es nesaprotu, ko šie nelieši dara ar savu naudu.

—  Jādomā, ka viņi to aprij, tāpat kā vācieši,— sacīja kāds viņa biedrs.

—  Nolādēts!— atsaucās Buā-Dofēns,— tas vēl pamatīgi jāizpēta. Krietna nauda ķecera gaļas blāķī nav nemaz tik slikts pildījums, un to nebūt nevajag atmest suņiem.

—  Bet, kā viņa kliedza šorīt, tā mācītāja meita!— sacīja trešais.

—  Un tad pats resnais mācītājs!— pievienojās arī ceturtais. — Kā es smējos! Viņš bija tik resns, ka nevarēja ne ūdenī nogrimt.

—  Jūs, laikam gan, esat dūšīgi noņēmušies šorīt?— sacīja tante Margerita, atgriezdamās no pagraba ar pilnām pudelēm.

—  Tā nekas,— atbildēja Buā-Dofēns,— tā pa vidām. Būs pavisam kopā,— vīriešu, sieviešu un bērnu — kāds ducis, ko mēs esam iemetuši ūdenī vai ugunī. Nelaime tikai tā, Margo, ka nevienam nebija ne sū pie dvēseles. Atskaitot vienu sievieti, kurai bija kāds nieciņš, visi šie plikadīdas kopā nebija ne plika graša vērti. Tā jā, mans tēvs,— viņš turpināja, griezdamies pie jaunākā mūka,— šorīt mēs tiešām esam nopelnījuši pa grēku atlaides zīmei, iznīcinādami šos ķeceru suņus, jūsu ienaidniekus.

Mūks brīdi noskatījās viņā un atkal sāka lasīt, bet lūgsnu grāmata manāmi drebēja viņa kreisajā rokā, kamēr viņa labā roka sažņaudzās dūrē kā cilvēkam, kurš pārdzīvo dziļu saviļņojumu.

—  Jā, kas attiecas uz grēku atlaidēm,— turpināja Buā-Do- fēns, pagriezdamies atkal pret saviem biedriem,— tad ziniet, es tiešām labprāt vēlētos dabūt sev tādu, kas atļautu saēsties šodien labi daudz gaļas. Es redzēju Margo putnu kūtī cāļus, kas mani velnišķīgi kārdina.

—  Pie joda!— kausim tikai nost un ēdīsim,— sacīja viens no neliešiem.— Par to mūs peklē neiemetīs. Aiziesim rītu pie bikts, un viss būs kārtībā!

—  Klausieties, draugi,— sacīja otrs,— kāda laba doma man ienāca prātā. Paprasīsim šiem pašiem taukajiem kapucniekiem, lai viņi dod mums atļauju ēst šodien gaļu.

—  Jā, it kā viņi to varētu!— atsaucās viņa biedrs.

—  Pie dievmātes aknām!— izsaucās Buā-Dofēns,— es zinu daudz labāku līdzekli par tiem visiem, tūlīt es jums klusītēm pateikšu ausī.

Visi četri nelieši sabāza kopā galvas, un Buā-Dofēns pastāstīja visiem savu nodomu, kuru uzņēma ar skaļiem smiekliem. Tikai viens bandīts izrādīja zināmu nedrošību un šaubas.

—      Tā nav laba doma, kas tev ienākusi prātā, Buā-Dofēn,— viņš sacīja.— Tā mums var atnest nelaimi. Es no savas puses tur nepiedalos.

—      Turi muti, Gijemēn. It kā tas būtu lielāks grēks nekā likt tādam paostīt dunča asmeni!

—  Ja, jā!— bet cilvēks tonzūrā! …

Viņi sarunājās klusām, un abi mūki, varēja manīt, pulējās pēc tiem dažiem vārdiem, ko sadzirdēja, uzminēt viņu nodomus.

—       Nieki! Tur nav nekādas izšķirības,— turpināja Buā-Do- fēns mazliet skaļāk.— Un galu galā tas, kas grēkos, būs taču viņš un nevis es.

—       Pareizi! Pareizi! Buā-Dofēnam taisnība!— iesaucās abi pārējie.

Buā-Dofēns tūdaļ piecēlās un devās laukā. Pēc dažām sekundēm atskanēja vistu klaigas, un bandīts atkal parādījās durvīs, nesdams katrā rokā pa beigtai vistai.

—      A, nolādētais!— iekliedzās tante Margerita.— Tu kausi manas vistas! Un vēl piektdienā! Blēdi, ko tu gribi darīt?

—       Klusāk, Margotonas tantiņ, nekaitiniet mani. Jūs zināt, ka es esmu velna puika. Dodiet šurp iesmus un ļaujiet man vaļu.

Pēc tam viņš piegāja pie Elzasas mūka.

—       Raugieties šurp, krietnais tēvs,— viņš sacīja,— jūs redzat te šos divus putnus? Nu, lūk, tātad es gribētu, lai jūs parādāt man to laipnību un tos nokristījat.

Mūks aiz pārsteiguma atkāpās, otrs aizvēra savu grāmatu, bet tante Margerita izgāza savus lāstus uz Buā-Dofēnu.

—  Lai es tos nokristīju?—jautāja mūks.

—      Jā, cienīgtēvs. Es būšu par krusttēvu un, lūk, še, Margo par krustmāti. Un nokristīt savas krustmeitas es gribu: šito par Karūsu un šito par Asari. Skaisti vārdi, vai ne?

—  Kristīt vistas!— iesaucās mūks smiedamies.

—  Nu jā, parauj velns! Ķersimies, cienīgtēvs, tūdaļ pie lietas!

—       Tu neģēlis!— sauca Margerita,— tu domā, es atļaušu tev rīkot šādas bezdievības manā mājā? Tu domā, ka esi sabatā, ka gribi te kristīt kustoņus?

—       Atsvabiniet taču beidzot mani no šīs bļāvējas,— sacīja Buā-Dofēns saviem biedriem.— Bet jūs, mans tēvs, vai jūs, varbūt, papūlēsieties izlasīt tā kalēja vārdu, kas ir kalis šo asmeni?

To teikdams, viņš novilka ar savu dunci vecajam mūkam gar degunu. Jaunais uzcēlās no sava sola, bet tūdaļ, it kā ko prātīgāku pārdomājis, atkal apsēdās, apņēmies būt pacietīgs.

—       Kā jūs vēlaties, lai es šos spārnaiņus jums nokristīju, mans dēls?

—  Pie joda! Tas taču nav grūti. Nu, tāpat kā jūs kristījat mūs, sieviešu bērnus. Uzlejiet viņām uz galvas mazliet ūdens un sakiet: Baptizo te Carpam et Percham1 . Varat sacīt to savā kūļu izloksnē. Hei, mazo Žan, nes šurp glāzi ūdens, un jūs visi — cepures nost un pie lūgsnas, Dievs svēti!

Visiem par lielu brīnumu vecais franciskānis paņēma ūdeni, uzsmidzināja vistām uz galvas, nomurmināja ļoti atri un ļoti nesaprotami ko līdzīgu lūgsnas vārdiem un beidza ar skaidri saprotami «Baptizo te Carpam et Percham.» Pec tam viņš atkal apsēdas un paņēma savas lūgsnu krelles tik mierīgi, it kā būtu padarījis kādu pavisam parastu darbu.

Tante Margerita bija vai mēma aiz brīnumiem. Buā-Dofēns triumfēja.

—  Še, Margo,— viņš sacīja, pasviezdams tai abas vistas. — Uzcep mums šo karūsu un šo asari. Īsts gavēņa ēdiens.

Par spīti kristībām, Margerita tomēr vēl liedzās uzskatīt tās par kristīgo ēdienu piektdienā. Tikai pēc bandītu draudiem izrēķināties ar viņu pa savai modei, viņa iedrošinājās uzdurt iesmā šīs jaundarinālās zivis.

Buā-Dofēns ar biedriem tikmēr dūšīgi vien sviķoja, uzdzēra cits cita veselībām un sacēla briesmīgu troksni.

—  Klausieties!— uzsauca Buā-Dofēns, spēcīgi sizdams ar dūri uz galda, lai piespiestu citus apklust,— es ierosinu iedzert uz mūsu svētā tēva pavesta veselību un par visu hugenotu nāvi. Un abiem mūsu kapucniekiem un tantei Margo jāsadzer par to lidz ar mums.

Visi trīs biedri pieņēma šo priekšlikumu ar lielu sajūsmu.

Buā-Dofēns piecēlās un grīļodamies, jo bija jau pamatīgi iereibis, piegāja un pielēja 110 pudeles, kura tam bija rokā, jaunākā mūka glāzi.

—  Iedzersim, mans labais tēvs,— viņš teica,— uz viņa veselības svētību!… tas ir, es kļūdījos . . . Uz viņa svētības veselību! U11 uz nāvi visiem . ..

—  Es nekad nedzeru starp ēdienreizēm,— salti atbildēja jaunais vīrietis.

—  Ā! Pie velna! Jūs tomēr dzersiet, vai arī lai piķis mani parauj, ja jūs neizskaidrosiet, kālab ne!

Pēc šiem vārdiem viņš nolika pudeli uz galda un, paņēmis glāzi, pielika to pie lūpām mūkam, kurš šķita noliecies visdziļākā mierā pār savu lūgšanu grāmatu. Daži vīna pilieni uzkrita uz grāmatas. Muks tūdaļ piecēlās 1111 satvēra glāzi; viņš nevis to izdzēra, bet gan strauji iešļāca visu glāzes saturu Buā-Dofēnam

' Kristīju tevi par Karusu un Asari (latiņu vai.).

sejā. Visi sāka skaļi smieties. Jaunākais klostera brālis, atspiedies pie sienas un sakrustojis rokas uz krūtīm, cieši lūkojās bandītā.

—  Vai jūs arī zināt, manu tētiņ, ka šis joks man nemaz nepatīk? Dieva vārds, nebūtu jūs kapucnieks, es jums gan pamācītu, kā apieties ar cilvēkiem.

To teikdams, viņš izstiepa roku pret mūka seju un piedūrās ar pirkstgaliem pie viņa ūsum.

Mūka seja acumirklī iekvēlojās sarkana kā uguns. Ar vienu roku viņš satvēra bandītu pie apkakles, ar otru paķēra no galda pudeli un sasita to uz Buā-Dofēna galvas tik spēcīgi, ka tas bez samaņas novēlās uz akmens grīdas, applūdis reizē ar vīnu un savām asinīm.

—  Lieliski, manu zēni— uzsauca vecais mūks.— Ņemot vēra jūsu kārtu, jūs esat diezgan nikns sitējs.

—  Buā-Dofēns ir miris,— iekliedzās pārējie trīs bandīti, redzēdami, ka viņu biedrs nekustas.— A, blēži! Gan mēs jums sekstes aplauzīsim.

Viņi izrāva zobenus, bet jaunākais mūks ar gluži negaidītu veiklību atrotīja savas sutanas platās piedurknes, paķēra Buā-Dofēna zobenu un nostājās apņēmīga cīnītājā pozā. Vienlaikus viņa amata brālis izvilka zem sava tērpa paslēptu, vismaz astoņpadsmit collas garu dunci un piestājās viņam līdzās ne mazāk kareivīgā izskatā.

—  Hē, nelieši!— viņš uzsauca,— mēs jums pamācīsim, kā vajag uzvesties, un ierādīsim jūsu vietu!

Vienā mirklī visi blēži, gan ievainoti, gan atbruņoti, bija spiesti izlēkt pa logu.

—  Jēzus Marija!— iekliedzās tante Margerita,— kas jūs par vareniem kaušļiem, mani svētie tēvi! Tiešām, jūs darāt godu mūsu reliģijai. Bet pie visa tā — lūk, mironis, un tas ir nepatīkami mūsu krodziņa labajai slavai.

—  O, nekas,— viņš nav miris,— sacīja vecais mūks.— Es dzirdu, ka viņš vēl murkšķ. Bet es pie tās pašas reizes došu viņam vēl pēdējo svēto svaidījumu.

Piegājis pie ievainotā, saņēmis to aiz matiem un pielicis dunci pie rīkles, viņš grasījās nogriezt tam galvu, ja vien tante Margerita un viņa biedrs nebūtu atturējuši.

—  Ko jūs darāt, svētais Dievs!— iesaucās Margerita. — Nokaut cilvēku! Un vēl nokaut cilvēku, kuram laba katoļa slava, kaut gan, kā tagad liekas, viņš īsti tāds nu vis nebija.

—  Man šķiet,— sacīja jaunākais mūks savam ordeņa brālim,— ka steidzīgas darīšanas sauc arī jūs, gluži tāpat kā mani, uz Božansī. Lūk, kur laiva. Pasteigsimies.

—  Jums taisnība, un es eju jums līdzi.

Vecais franciskānis noslaucīja savu dunci un paslēpa to atkal zem sutanas. Tad abi drosmīgie mūki, samaksājuši rēķinu, devās Luāras virzienā, pamezdami Buā-Dofēnu Margeritas rokās, kura vispirms parūpējās par parāda samaksu, pārmeklēdama viņa kabatas. Pēc tam viņa notīrīja viņa seju no stikla drumslām, tad pārsējā viņu pēc visiem likumiem, ka to līdzīgos gadījumos darīja kūmas.

—       Vai nu es ļoti maldos, vai arī tiešām esmu jūs jau kaut kur kādreiz redzējis,— sacīja jaunais mūks vecajam franciskānim.

—       Lai velns mani parauj, ja jūsu ģīmis nav man jau pazīstams! Bet.. .

—       Kad es jūs pirmoreiz redzēju, man liekas, jums bija pavisam cits apģērbs.

—  Un jums pašam?

—  Jūs esat kapteinis .. .

—       Dītrihs Hornšteins, gatavs jums pakalpot. Un jūs esat tas pats jaunais muižnieks, ar kuru kopā ēdu pusdienas netālu no Etampas.

—  Tas pats.

—  Jūsu vārds ir Meržī.

—       Jā gan. Tikai ne šimbrīžam. Tagad es esmu brālis Ambruāzs.

—  Un es — es esmu brālis Antuāns no Elzasas.

—  Labi. Un kurp jūs dodaties? . ..

—  Uz Larošelu, ja vien izdosies.

—  Es arī.

—       Ļoti priecājos, jūs saslapis .. . Bet, pie joda! jūs mani iedzināt strupceļā ar savu pusdienas lūgsnu. Es taču nezināju neviena paša vārda, ko sacīt. Es taču noturēju jūs no sākuma par īstu mūku.

—  Es jūs gluži tāpat.

—  No kurienes jūs izšmaucāt?

—  No Parīzes. Un jūs?

—       No Orleānas. Man vajadzēja slēpties veselu nedēļu. Mani nabaga reiteri .. . Mans kornets .. . visi ir Luārā.

—  Un Mila?

—  Kļuva par katolieti.

—  Un mans zirgs, kapteini?

—       Ā! Jūsu zirgs? … Es šo blēdi trumetnieku sodīju ar rīkstēm par to, ka viņš to bija jums noblēdījis .. . Bet, tā kā es nezināju jūsu dzīves vietu, tad nevarēju jums viņu atdot . .. Un es taupīju viņu tai reizei, kad man atkal būs gods ar jums sastapties. Tagad viņš, bez šaubām, ir kāda nelieša pāvestnieka rokās.

—  Cst! Neizrunājiet šo vārdu tik skaļi. Bet tagad, kapteini, savienosim mūsu likteņus 1111 izlīdzēsim viens otram vienmēr tāpat ka nule šajā krodziņā.

— Ļoti labprāt. Un, kamēr vien Dītriha Hornšteina dzīslās tecēs kaul vai pilīte asiņu, viņš vienmēr būs gatavs kauties līdzās jums.

Tad viņi līksmi paspieda viens otram roku.

— Ak jā!— sakiet man, kāda velnišķīga iedoma viņiem bija ienākusi prātā ar tam vistām 1111 C.arpam cl Percham? Jāatzīstas, ka šie pāvestnieki ir šausmīgi muļķa tauta.

—  Cst! vēlreiz: Lūk, kur laiva.

Tā pļāpādami, viņi piegāja pie laivas un iekāpa tajā. Ar to viņi nokļuva līdz Božansī bez jauniem piedzīvojumiem, ja neņem vēra vienīgi to, ka viņiem pretī pa Luāru peldēja daudz ticības biedru līķu.

Laivinieks ievēroja, ka to lielākā daļa peld uz muguras.

— Viņi sauc uz debesim pēc atriebes,— klusām iečukstēja Meržī reiteru kapteinim.

Dītrihs klusēdams paspieda viņam roku.

XXIV

## LAROŠELAS APLENKŠANA

Stili hope and suffer all vvlio canl Moore. Fudge family.

Larošela, kurā lielākā daļa iedzīvotāju bija protestanti, skaitījās tagad it kā par visu dienvidu provinču galvaspilsētu un protestantu visstiprāko patvērumu. Plaša tirdzniecība ar Angliju un Spāniju bija sakrājusi tajā lielas bagātības un bagālī- bam līdzi ari to neatkarības garu, kas rodas līdz ar tām 1111 ko tas albalsla. Pilsētnieki, zvejnieki vai matroži, bieži vien arī jūras laupītāji, visi bija cieši saauguši ar dažādu pārdzīvojumu briesmām, bija pilni drosmes 1111 enerģijas, kas viņiem aizstāja disciplīnu un kara māku. Tāpēc, dzirdot ziņas par 24. augusta slaktiņu, viņiem ne prātā nenāca nodoties tai trulajai padevībai, kura bija pārņēmusi protestantu lielāko daļu citās vietās. Kamēr citi krita galējā izmisuma, larošeliešos pamodās ta spēcīgā un briesmīga drošsirdība, kāda dažreiz rodas izmisumā.

' Kas visu cieši un cerēl spēj? Mūrs. Fcdžu ģimene (angļu vai).

Vienotā saskaņā viņi nolēma drizāk paciest vispēdējās grūtības nekā atvērt vārtus ienaidniekam, kurš it visur bija devis tik spīdošus savas divkosības un barbarisma piemērus. Kamēr mācītāji kveldināja šo dedzību ar saviem fanātiskajiem sprediķiem, sievietes, bērni, sirmgalvji centās cits citu pārspēt veco nocietinājumu izlabošanā un jauno ierīkošanā. Vāca pārtiku un ieročus, apgadāja kuģus un barkas, vārdu sakot, nekavēja ne mirkli dārga laika, kurā varēja organizēt un sagatavot visus aizstāvēšanās līdzekļus, kādi vien pilsētai bija iespējami. Daudzi muižnieki, izglābušies no slepkavām, pievienojās larošeliešiem un ar saviem nostāstiem par Bērtuļa nakts noziedzībām iedvesa varonību pat visbailīgākajiem. Ļaudīm, kuri bija izglābušies no gandrīz drošas nāves, karš un tā briesmas bija tas pats, kas viegls vējiņš matrožiem pēc pārciestas briesmīgas aukas. Šo izglābušos vidū bija arī Meržī un viņa ceļabiedrs, un arī viņi līdz ar pārējiem palielināja tas aizstāvju rindas.

Parīzes galms, visu šo sagatavošanās darbu iebiedēts, nožēloja, ka nebija aizsteidzies tiem priekšā. Maršals Bīrons pienāca pie Larošelas ar izlīguma piedāvājumu. Karalim bija iemesls ticēt, ka Bīrona izvēle būs larošeliešiem pa prātam, jo šis maršals ne tikvien nebija piedalījies Bērtuļa nakts slaktiņā, bet bija pat paglābis vairākus nāvei nolemtus ievērojamus protestantus un pat vērsis viņa komandētā arsenāla lielgabala stobrus pret slepkavām, kas nēsāja karaļa dienesta zīmes. Viņš neprasīja nekā vairāk kā tikai to, lai viņu uzņem pilsētā un atzīst par karaļa gubernatoru, apsolīdams cienīt un neaizskart iedzīvotāju tiesības un brīvības, lapat ari atstāt tiem pilnīgu ticības izvēles brīvību. Bet vai pēc sešdesmit tūkstošu protestantu noslepkavošanas bija iespējams vēl ticēt Karļa IX solījumiem? Turklāt reizē ar šejienes sarunām Bordo pilsēta turpinājās slepkavošana. Bīrona kareivji laupīja Larošelas apkaimē, un karaļa flote aizturēja tirgotāju kuģus un noslēdza Larošelas ostu.

Larošelas iedzīvotāji atteicās Bīronu ielaist un atbildēja, ka viņi nevarot turpināt sarunas ar karali, kamēr viņš atrodoties Gīzu gūstā, vai nu tiešām ticēdami, ka pie visām kalvinistu ciešanām vainīgi vienīgi Gīzi, vai arī cenzdamies ar šo tukšo, arī vēlāk bieži atkārtoto izteicienu padarīt drošāku to savu piekritēju sirdsapziņu, kuri ticēja, it kā uzticība karalim jastāda augstāk par ticības interesēm. No tā brīža nebija vairs nekādas iespējas saprasties. Tad karalis izvēlējās citu starpnieku, un tas bija La-Nū, kuru viņš nosūtīja. La-Nū, kuru sauca ari par Dzelzsroku, tāpēc ka viņam kaujā zaudētās rokas vietā bija mākslīga, un kurš pats bija dedzīgs kalvinists un pēdējos pilsoņu karos parādījis lielu varonību un karavadoņa spējas.

Admirālim Koliņī, kuram viņš bija tuvs draugs, nekad nebija bijis veiklāka un padevīgāka palīga Bērtuja nakts asiņaino notikumu laikā. La-Nū bija atradies Nīderlandē, vadīdams flāmu dumpinieku nedisciplinētās bandas pret spāņu karapulkiem. Laime no viņa novērsās, un viņš bija spiests padoties hercogam Albam, kurš ar viņu apgājās diezgan laipni. Vēlāk, it kā pēc tik daudz asiņu izliešanas juzdams pamostamies sirdsapziņu, Kārlis IX bija viņu atsaucis atpakaļ un sagaidījis ar vislielāko laipnību. Šis valdnieks, kurš nevienā lietā nezināja mēru, tagad apkrāva ar savām laipnībām vienu no protestantiem, pēc tam kad bija pavēlējis nobendēt simtiem tūkstošu. Savāda laime, likās, vadīja La-Nū likteni; jau trešajā pilsoņu karā viņš bija kritis gūstā, vispirms pie Žarnakas, vēlāk pie Monkontūras, un abas reizes viņu bija atbrīvojis bez atpirkšanas maksas karaļa brālis[64] , par spīti tiem saviem padomniekiem, kuri pieprasīja neizrādīt žēlastību cilvēkam, kas bija pārāk bīstams, lai viņu taupītu, un pārāk godīgs, lai varētu pārvilināt savā pusē. Kārlis IX cerēja, ka La-Nū atminēsies viņa augstsirdību, un uzdeva viņam pierunāt larošeliešus padoties. La-Nū priekšlikumu pieņēma, bet ar to noteikumu, ka valdnieks neprasīs no viņa nekā, kas nebūtu savienojams ar viņa godu. Viņš devās ceļā, kāda itāliešu priestera pavadīts, kura pienākums bija viņu uzraudzīt.

Sākumā viņš piedzīvoja sāpīgu apvainojumu, redzot, ka viņam neuzticas. Viņu neielaida Larošelā, bet noteica par sarunu vietu kādu mazu apkārtnes ciemu. Tas bija Tadonā, kur viņš salikās ar Larošelas sūtņiem. Viņš tos visus pazina, kā mēdz pazīt vecus cīņas biedrus, bet, viņu ieraugot, neviens nesniedza viņam draudzīgi roku, neviens nelikās viņu pazīstam. Viņš nosauca savu vārdu un paziņoja tiem karaļa priekšlikumus. Viņa runas būtība bija šāda:

—  Paļaujieties uz karaļa solījumiem; pilsoņu karš ir no visiem ļaunumiem tas briesmīgākais.

Larošelas mērs atbildēja viņam ar rūgtu smaidu:

—  Mēs gan redzam savā priekšā cilvēku, kurš ir līdzīgs La-Nū; bet La-Nū nekad neieteiktu saviem brāļiem, lai tie padodas slepkavām. La-Nū mīlēja nelaiķi admirāli, un viņš drīzāk gan vēlētos atriebt viņa nāvi nekā vest sarunas ar viņa bendēm. Nē, nē, jūs neesat La-Nū.

Nelaimīgais karaļa sūtnis, kuram šie pārmetumi dzēlās pašā dvēselē, atsaucās uz nopelniem kalvinistu labā, rādīja sakrop- loto roku un apliecināja savu uzticību reliģijai. Larošeliešu neuzticība pamazām izgaisa; pilsētas vārti La-Nū priekšā atvērās, viņi rādīja tam savus ieroču krājumus un pat mēģināja pierunāt kļūt par viņu vadoni. Šis priekšlikums vecajam karavīram bija ļoti vilinošs. Karalim Kārlim dotais zvērests bija apvienots ar noteikumu, kurš atļāva to iztulkot pēc paša sirdsapziņas. Bez tam La-Nū cerēja, ka, nostādamies laroše- liešti priekšgalā, viņš jo labāk varēšot viņus vadīt uz miermīlīgiem ceļiem; viņš domāja, ka viņam izdosies vienlaikus palikt uzticīgam gan karalim dotajam zvērestam, gan savai ticībai. Viņš maldījās.

Karaļa armija uzbruka Larošelai. La-Nū vadīja visus pretuzbrukumus un nonāvēja lielu skaitu katoļu; tad, atgriezies pilsētā, viņš mudināja iedzīvotājus slēgt mieru. Ko viņš panāca? Katoļi kliedza, ka viņš lauzis karalim doto vārdu, protestanti pārmeta, ka viņš tos nododot.

Šādā situācijā, pilns rūgta apnikuma pret dzīvi, La-Nū ilgojās pēc nāves, meklēja to un divdesmit reižu dienā devās briesmās.

XXV

## LA-NŪ

F e n e s t s .

Cap dc You! Šis cilvēks nešņauc degunu ar papēdi!

D'Obiņē. Barons Fenests.

Ielenktie patlaban bija izdarījuši veiksmīgu uzbrukumu pret katoļu armijas tuvākajiem nocietinājumiem. Viņi bija aizbēruši vairākas tuāzes pretinieka tranšeju, apgāzuši brustvērus un nonāvējuši kādus simt kareivjus. Vienība, kura šos panākumus bija guvusi, atgriezās pa Tadonas vārtiem pilsētā. Pašā priekšgalā nāca kapteinis Dītrihs ar strēlnieku nodaļu, visi sakarsušām sejām, elsādami un prasīdami dzert,— drošas zīmes, ka viņi nebija sevi taupījuši. Viņiem sekoja prāvs pulks pilsoņu, starp kuriem bija redzamas arī vairākas sievietes, kas arī, likās, bija piedalījušās cīņās. Tiem sekoja gūstekņi, cilvēku četrdesmit, lielākā daļa ievainoti, ieslēgti starp kareivju rindām, kuri tikai ar pūlēm varēja pasargāt viņus no ceļmalā sapulcējušos iedzīvotāju niknuma. Apmēram divdesmit jātnieku veidoja arjergardu. La-Nū, kuram de Meržī bija adjutants, jāja pats pēdējais. Lode bija ieliekusi robu viņa bruņās, un viņa zirgs bija ievainots divās vietās. Kreisajā rokā viņš vēl turēja izlādētu pistoli, bet ar labo, kur delnas vietā no piedurknes bija redzams savāds kāsis, turēja sava zirga pavadas.

—  Dodiet ce|u gūstekņiem, mani draugi!— viņš ik brīdi uzsauca.— Esiet cilvēcīgi, labie larošelieši! Viņi ir ievainoti un nevar vairs aizstāvēties, viņi nav vairs pretinieki.

Bet pūlis atbildēja viņam tikai ar mežonīgiem kliedzieniem:

—  Pie karātavām šos pāvestniekus! Pie kāķa! Lai dzīvo La-Nū!

Meržī un jātnieki, gaiņādami pūli ar savu pīķu kātiem, pastiprināja sava kapteiņa augstsirdīgos vārdus. Gūstekņus beidzot aizvadīja uz pilsētas cietumu un novietoja tur, kur viņi sargu uzraudzībā bija droši pasargāti no tautas niknuma. Kaujas vienība izklīda, un La-Nū, tikai dažu muižnieku pavadīts, nokāpa no zirga pie pilsētas domes nama, kur tobrīd iznāca mērs ar vairākiem pilsoņiem un kādu vecāku mācītāju, vārdā Laplasu.

—  Nu, varonīgais La-Nū,— sacīja mērs, sniegdams viņam roku,— jūs parādījāt šiem slepkavām, ka ne visi drošie ir krituši reizē ar admirāli.

—  Uzbrukums norisinājās diezgan izdevīgi, kungs,— atbildēja La-Nū pazemīgi.— Mums ir tikai pieci kritušie un maz ievainoto.

—  Tā kā jūs, de La-Nū kungs, bijāt uzbrukuma vadonis,— atbildēja mērs,— tad mēs jau iepriekš bijām droši par panākumiem.

—  Ak, ko gan iespētu La-Nū bez Dieva palīdzības?— dzēlīgi iesaucās vecais mācītājs.— Tas ir pats spēcīgais Dievs, kas šodien ir karojis par mums. Viņš ir paklausījis mūsu lūgšanām.

—  Tiešām tas ir Dievs, kas dod un kas ņem katru uzvaru,— sacīja rāmā balsī La-Nū,— un vienīgi tikai viņam pienakas visa pateicība par katru panākumu karā.

Tad, pievērsdamies mēram, viņš teica:

—  Nu ka, mēra kungs, sakiet man, vai domē šodien ir pārrunāts jautājums par viņa majestātes jaunajiem priekšlikumiem?

—  Jā,— atbildēja mērs,— mēs nolēmām nosūtīt heroldu pie prinča, karaļa braļa, ar lūgumu turpmāk aiztaupīt sev pūles un nesūtīt mums vairs jaunus priekšlikumus. Turpmāk mūsu vienīgā atbilde būs tikai arkebūzu šāvieni.

—  Jums vajadzēja šo heroldu pakārt,— sacīja mācītājs,— jo vai nav rakstīts: «No tava vidus bija cēlušies daži nekrietnie, kuri ar viltu ir lūkojuši novest uz neceļiem savas pilsētas ļaudis … Bet tu neesi šaubījies to darīt un likt viņus nokaut, un tava roka pirmā smagi gulsies uz viņiem, un pēc tam arī visas tautas roka.»

La-Nū nopūtās un klusēdams pacēla acis uz debesīm.

—  Kā?— turpinaja mērs.— Mēs lai padotos?! Kad mūsu mūri vēl stipri, kad pretinieks neuzdrošinās tiem pat tuvoties, turpretī mēs ik dienas uzbrūkam tiem viņu tranšejās! Ticiet man, de La-Nū kungs, ja Larošelā nebūtu kareivju, pietiktu ar tās sievietēm vien, lai atgaiņātos no šiem Parīzes rīkļurāvējiem.

—  Mēra' kungs, stiprakajam pieklājas runāt apdomīgi par savu ienaidnieku; vājākajam turpretī…

—  Nu! Kas jums teic, ka mēs esam vājākie?— pārtrauca Laplass.— Vai Dievs nekaro par mums? Vai Gedeons ar trīssimt izraēliešiem nebija varenāks par visu rnadiāniešu armiju?

—  Jums, mēra kungs, labāk kā nevienam citam zināms, cik nepietiekoši ir mūsu pārtikas krājumi. Pulvera ir atlicis tik maz, ka es esmu jau pavēlējis saviem strēlniekiem nešaut no daudzmaz lielāka atstatuma.

—  Montgomeri mums pulveri atsūtīs no Anglijas,— sacīja mērs.

—  Debesu ugunis gāzīsies pār pāvestnieku galvām,— iesaucās mācītājs.

—  Arī maize, mēra kungs, kļūst jo dienas, jo dārgāka.

—  Ja ne šodien, tad rīt redzēsim atbraucam angļu floti, un tad pilsētā atkal radīsies pārpilnība.

—  Dievs liks nobirt debesu mannai, ja tas būs vajadzīgs,— kaislīgi iesaucās Laplass.

—  Runājot par palīdzību, ko jūs minējāt,— turpināja La-Nū,— tad vajag tikai dažas dienas pūst dienvidu vējam, un kuģi nevarēs nokļūt līdz mūsu ostai. Turklāt var arī gadīties, ka kuģi tiek saņemti gūstā.

—  Vējš pūtīs no ziemeļiem! Es tev to iepriekš sludinu, tu mazticīgais,— sacīja mācītājs.— Tu esi pazaudējis savu labo roku un reizē ar to arī savu drosmi.

La-Nū, kā likās, bija apņēmies viņam neatbildēt. Viņš atkal pievērsās mēram un turpināja:

—  Mums zaudēt vienu kareivi nozīmē daudz vairāk nekā pretiniekam pazaudēt desmit. Es baidos, ja katoļi turpinās savu aplenkumu daudz centīgāk, mēs būsim spiesti pieņemt daudz smagākus noteikumus par tiem, kurus jūs tagad ar nicināšanu atraidāt. Ja karalis, kā es to ceru, apmierināsies ar to, ka šajā pilsētā tiek atkal atzīta viņa autoritāte, un neprasīs no tās upurus, kurus tā nevar nest, tad, pēc manas pārliecības, mūsu pienākums ir atvērt viņam cietokšņa vārtus, jo galu galā viņš tomēr ir mūsu valdnieks.

—  Mums nav cita valdnieka kā Kristus, un tikai bezdievis spēj nosaukt par savu valdnieku šo mežonīgo Aliabu, Kārli, kurš mielojas ar praviešu asinīm! . ..

Mācītāja niknums aizvien pieauga, redzot de La-Nū nesatricināmo aukstasinību.

—  No savas puses,— sacīja mērs,— es vēl ļoti labi atceros mūsu admirāļa kunga vārdus, kurus viņš sacīja, pēdējo reizi būdams mūsu pilsētā. «Karalis ir devis man savu vārdu, ka pret visiem saviem pavalstniekiem — katoļiem un protestantiem — izturēsies vienādi.» Pēc pusgada tas pats karalis, kas viņam bija šo vārdu devis, pavēlēja viņu nokaut. Ja mēs atvērsim viņam vārtus, tad pie mums būs tāda pati Bērtuļa nakts kā Parīzē.

—  Gizi ir karali pievīluši. Viņš tagad to nožēlo un vēlētos izlietās asinis izpirkt. Ar savu spītīgo atsacīšanos no izlīguma jūs tikai saniknosiet visus katoļus, un visi valsts spēki gāzīsies pret jums, un tiks iznīcināts pēdējais protestantu reliģijas atspaids un patvērums. Mieru! mieru! Ticiet man, mēra kungs.

—  Gļēvulis!— iekliedzās mācītājs.— Tu alksti pēc miera tāpēc, ka baidies par savu dzīvību.

—  Bet, Laplasa kungs!…— sacīja mērs.

—  īsi sakot,— salti turpināja La-Nū,— mans pēdējais vārds ir tas: ja karalis atsakās no tiesībām ievest Larošelā savu garnizonu un atļauj mums brīvi sludināt mūsu ticību, tad vajag nodot viņam Larošelas pilsētas atslēgas un apliecināt savu padevību.

— Tu esi nodevējs!— kliedza Laplass.— Varmākas ir tevi nopirkuši!

—  Žēlīgs Dievs, ko jūs runājat, Laplasa kungs?— iesaucās mērs.

La-Nū vieglītēm un nicīgi pasmaidīja.

—  Jūs, mēra kungs, redzat, laiks, kurā mēs dzīvojam, ir dīvains laiks: karavīri runā par mieru, bet garīdznieki sludina karu.— Mans cienīts kungs,— turpināja viņš, pievērsdamies beidzot Laplasam,— man šķiet, ka ir jau laiks doties pusdienās, un jūsu kundze, bez šaubām, gaida jūs jūsu dzīvoklī.

Šie pēdējie vārdi mācītāju galīgi satracināja. Viņš nevarēja atrast neviena lāsta, ko pateikt; un, tā kā pļauka atsver prātīgu atbildi, tad viņš arī iecirta pļauku vecajam vadonim sejā.

—  Dieva vārdā, ko jūs darāt?— iekliedzās mērs.— Jūs sitat de La-Nū kungam, labākajam Larošelas pilsonim un drosmīgākajam kareivim!

Meržī, kurš arī piedalījās šai vārdu pārmaiņā, gatavojās dot Laplasam labu mācību, kas tam būtu ilgi palikusi atmiņā, bet La-Nū viņu atturēja.

Vecā plānprāša rokai pieduroties viņa sirmajai bārdai, bija acumirklis, zibenīgs kā doma, kad La-Nū acis iespīdējās nesavaldāmā riebumā un dusmās. Bet tūdaļ atkal viņa seja atguva savu nesatricināmo mieru. Izskatījās, it kā mācītājs būtu iesitis romiešu senatora marmora bistei vai ka La-Nū vaigam būtu pieskāries kāds neviļus pagrūsts nedzīvs priekšmets.

—  Aizvediet šo sirmgalvi pie viņa sievas,— viņš sacīja kādam pilsonim, kurš vilka veco mācītāju projām.— Sakiet, lai viņa par to parūpējas: noteikti viņš šodien nav vesels. Jūs, mēra kungs, esiet tik laipni un sagādājiet simt piecdesmit brīvprātīgos no pilsētas iedzīvotājiem, jo es gribu rīt līdz ar gaismiņu izdarīt jaunu uzbrukumu, kamēr vēl pretinieka kareivji, pavadījuši nakti tranšejās, būs sastinguši no aukstuma kā lāči, kuriem uzbrūk atkusnī. Es esmu novērojis, ka labi zem jumta izgulējušies ļaudis rīta agrumā ir pārāki par tiem, kas pavadījuši nakti zem klajas debess.

—  Uti jūs, de Meržī kungs, ja jums nav pārāk jāsteidzas pusdienās, vai jūs nevēlētos aiziet kopā ar mani uz Evaņģēlija bastionu? Es vēlētos palūkoties no turienes, kā pretiniekam sokas darbi.

Viņš atsveicinājās no mēra un, atspiedies uz jaunā cilvēka pleca, devās uz bastionu.

Viņi tur nonāca brīdī, kad pretinieka bumba nupat kā bija nāvīgi ievainojusi divus kareivjus. Akmeņi bija nokrāsoti asinīm, un viens nelaimīgais žēli kliedza, lai viņa biedri to nobeidzot. La-Nū, atspiedis elkoni uz aizsargvaļņa, kādu laiku klusēdams lūkojās lejup uz aplencēju darba gaitu; tad viņš pagriezās pret Meržī.

—  Karš ir briesmīga lieta,— viņš sacīja.— Bet pilsoņu karš!. . . So lodi ielika franču lielgabalā; francūzis pagrieza lielgabala stobru, un francūzis pielika tam aizdegtu degli, un tie ir divi franči, ko šī lode nonāvējusi. Un tas vēl nav nekas — nogalināt no pusjūdzes attāluma; bet, de Meržī kungs, kad jāietriec zobens miesā cilvēkam, kurš lūdz jums žēlastību jūsu pašu valodā! . .. Un tomēr… mēs to vēl šorīt darījam.

—  Ak, kungs, ja jūs būtu redzējis 24. augusta slaktiņus! Ja jūs būtu gājis pāri Sēnai, tā bija sarkana, un, kad pa to peldēja vairāk miroņu nekā ledus gabalu pavasarī — tad jūs gan sajustu maz līdzcietības par mūsu pretiniekiem. Manās acīs visi pāvestnieki ir slepkavas . ..

—  Negānieties par savu zemi. Šajā armijā, kas mūs aplenc, būs ļoti maz to briesmoņu, par kuriem jūs runājat. Tās kareivji ir franču zemnieki, kas atstājuši arklu, lai nopelnītu no sava karaļa algu. Muižnieki un virsnieki cīnās tālab, ka ir devuši uzticības zvērestu karalim. Varbūt viņiem ir taisnība, un mēs . .. mēs esam dumpinieki.

—  Dumpinieki! Mūsu lieta ir taisna: mēs cīnāmies par savu ticību un savu dzīvību.

—  Ka es redzu, tad jums ir maz šaubu,— sacija La-Nū,— jūs esat laimīgs, de Meržī kungs.

Vecais karavīrs dziļi nopūtās.

—  Sasodīts!— sirdījās kads kareivis, izšāvis no savas arkebū- zas,— apburts vai, šis velns! Jau trešo dienu es ņemu viņu uz grauda, un ne reizes mana lode nav viņam vēl pat piedūrusies.

—  Kurš tas ir?— jautāja Meržī.

—  Redziet, lūk, to pintiķi ar balto kamzoli, sarkanu plecu lenti un sarkanām spalvām? Ik dienas viņš tur vazājas mums zem deguna, it kā gribētu mūs izsmiet. Tas ir viens 110 tiem zeltītajiem galma zobentiņiem, kas atnākuši kopā ar princi.

—  Attālums ir liels,— sacīja Meržī,— bet nekas, padodiet man arkebūzu.

Kāds' kareivis pasniedza viņam savu ieroci. Meržī uzlika šautenes galu uz aizsargvaļņa un notēmēja ar vislielāko uzmanību.

—  Ja nu tas ir kāds no jūsu draugiem,— sacīja La-Nū,— kāpēc jūs gribat izpildīt šo vienkāršo strēlnieka pienākumu?

Meržī gatavojās patlaban nospiest sprūdu; viņš vēl atņēma pirkstu.

—  Man nav starp katoļiem draugu, tikai viens vienīgs .. . un šis vienīgais,— es esmu drošs par to,— nevar būt starp mūsu aplencējiem.

—  Bet ja tas tomēr būtu jūsu brālis, kurš pavada princi . . .

Šāviens norībēja, bet Meržī roka bija ietrīcējusies, un viņš

redzēja lodes saceltos putekļus diezgan atstatu no staigātāja. Meržī neticēja, ka viņa brālis varētu atrasties katoļu armijā. Tomēr viņš jutās atvieglots, ka bija aizšāvis garām. Cilvēks, uz kuru viņš bija tēmējis, turpināja lēniem soļiem savu gaitu un tad nozuda aiz tikko uzmestiem svaigiem zemes blāķiem, kādi tagad no visām pusēm bija pacēlušies ap pilsētu.

## XXVI IZBRUKUMS

H a m 1 e I.

Dead, for a ducat! dead!

Shakespeare.1

Sīks un salts lietus, kas bija lijis bez pārtraukuma augu nakti, beidzot norima, kad palss blavums austrumu puse vēstīja dienas atnākšanu. Gaisma ar pūlēm spraucās cauri smagajai, pār zemi slīdošajai miglai, kuru tikai vējš vietvietām pārrāva, it ka ie- šķeldams tajā platus robus; bet miglas iepelēkie auti drīz atkal savienojās, kā kuģa pāršķelti viļņi atkrīt atpakaļ un piepilda ūdeni izrautu vagu. Šo biezo, tikai vietumis koku galu caurdurto garaiņu apklātā zeme līdzinājās it kā plašiem ūdensplūdiem.

Pilsētā šī rīta nedrošā gaisma, sajaukdamās ar lāpu liesmām, apgaismoja diezgan lielu kareivju un brīvprātīgo pulku, kuri bija sapulcējušies ielā, kas veda uz Evaņģēlija bastionu. Viņi dauzīja kājām zemi un kustējās, neatstādami tomēr savu vietu, kā jau cilvēki, kuriem pirms saules lēkta aukstums spiežas pie kauliem. Spēcīgas lamas un lāsti pret to, kas viņiem tik agri bija licis stāties rindās, netika taupīti. Bet šīs lamas un lāsti bija apdvesti ar to jautro humoru un cerībām, kas apgaro karavīrus dievinātā priekšnieka vadībā. Pa pusei dusmīgi, pa pusei jokodamies, viņi ļāva skanēt saviem teicieniem:

— Šis nolādētais Dzelzsrocis, šis Žans Bezmiegs nekad nevar pabrokastot, iekāms nav uzrāvis maršu šiem mazu bērnu slepkavotajiem! Lai drudzis viņu rauj! Velns ne cilvēks! Ar viņu kopā nekad nevar būt drošs par mierīgu nakti. Pie nelaiķa admirāļa kunga bārdas! Ja es drīz nedzirdēšu arkebūzas plaukšķam, es aizmigšu uz vietas kā pats sava gulta. 11a! Ura! Lūk, kur brandvīns arī jau klāt: tas tev piesies dvēseli un paglābs degunu no iesnām šaja velna miglā . ..

Kamēr kareivjiem dalīja degvīnu, virsnieki, sapulcējušies ap La-Nū kādas bodītes palievenī, ar interesi klausījās uzbrukuma plānu, pēc kura viņš bija nolēmis uzbrukt pilsētas aplencējiem. Tad atskanēja bungu rīboņa; katrs ieņēma savu vietu; pienāca mācītājs, dodams savu svētību, uzmudinādams cīnīties krietni un apsolīdams mūžīgu dzīvošanu tiem, kuri varbūt vairs

' Hamlets. Mirusi, lieku dukātu, mirusi! Šekspīrs, Hamlets (angļu vai.).

neatgriezīsies pilsētā, bet tie, kam palaimēsies atgriezties, saņems savu atalgojumu un līdzpilsoņu pateicību. Sprediķis bija īss, taču arī tas La-Nū šķita par garu. Tas nebija ne tuvu vairs tas pats vecais vīrs, kurš vakarvakarā tā gaudās par katru izlietu franču asins pilienu. Tagad viņš bija tikai kareivis, un šķita, ka viņš nevar vien sagaidīt to brīdi, kad redzēs kautiņu. Tikko mācītāja vārdi bija apklusuši un zaldāti tam atbildējuši ar savu āmen, skaļi un skarbi atskanēja viņa sauciens:

—  Biedri, mācītāja kungs jums sacīja pareizus vārdus: novēlēsim sevi Dievam un mūsu svētajai Spēcīgi Sitošai jaunavai. Pirmo, kuru es redzēšu izšaujam tālāk, nekā viņa prapis var ieskriet pāvestnieka vēderā, to es pats noduršu, ja vien notveršu.

—  Kungs,— sacīja klusītēm Meržī,— šī ir pavisam cita valoda nekā tā, ko jūs runājāt vakar.

—  Vai jūs protat latīniski?— atvaicāja viņam strupi La-Nū.

—  Jā.

—  Ļoti labi. Atcerieties skaisto sakāmvārdu: Age quod agis\parViņš pamāja, atskanēja lielgabala šāviens, un viss pūlis

steidzīgiem soļiem devās laukā no pilsētas. Reizē ar to vairaki mazi kareivju bariņi, izgājuši pa dažādiem vārtiem, metās pret dažādām pretinieka nocietinājuma vietām, saceldami visur apjukumu, ka katoļi, domādami, ka tiem uzbrūk 110 visām pusēm, neiedrošinājās steigties palīgā savējiem uz galveno uzbrukuma vietu, baidīdamies vājināt kaut vienu savu tranšeju, it visur apdraudēti.

Evaņģēlija bastions, pret kuru katoļu armijas gudrinieki bija virzījuši savus galvenos spēkus, sevišķi cieta 110 kādas piecu lielgabalu baterijas, novietotas uz paugura kādā sagrautā celtnē, kur agrāk, līdz aplenkumam, bija darbojušās dzirnavas. Pieeju no pilsētas puses aizsargāja grāvis ar zemes valni, kura priekšā par sargiem bija nolikti strēlnieki ar arkebūzām. Bet, kā to jau iepriekš protestantu vadonis bija paredzējis, pulveris viņu arkebūzās, stāvot vairāk stundu nakts miklumā, pa lielākai daļai bija kļuvis nederīgs. Tālab uzbrucējiem, labi ar visu apgādātiem un uzbrukumam sagatavotiem, bija lielas priekšrocības salīdzinājumā ar pārsteigtajiem katoļiem, nakts nogurdinātiem, lietū izmirkušiem un nosalušiem.

Drīz vien pirmie sargi bija nonāvēti. Daži, kā par brīnumu, norībējuši šāvieni uzmodina baterijas kareivjus taisni īstajā brīdi, lai ieraudzītu, ka pretinieks jau ieņēmis aizsargvalni un

' Ja dari, tad dari (latīņu vai.).

rāpjas dzirnavu kalniņa. Daži mēģina pretoties, bet ieroči slīd ārā no aukstumā sastingušajiem pirkstiem. Gandrīz katrs viņu mēģinājums šaut ir veltīgs, turpretī uzbrucējiem neviens šāviens neiet zudumā. Par uzvaru vairs nav šaubu, protestanti ir jau pilnīgi baterijas saimnieki, un 110 viņu mutēm atskan cietsirdīgais kliedziens:

— Bez saudzēšanas! Atcerieties divdesmit ceturto augustu!…

Kaujas karstumā katras šausmas un skumju sajūtas ir tikai īsas un pārejošas: paša dzīvības pasargāšanas instinkts runā pārāk skaļu valodu kareivja sirdī, lai viņš būtu spējīgs uz ilgāku brīdi just līdzi citu nelaimēm. Kamēr viena daļa larošeliešu vajāja bēgļus, citi vadžoja ciet lielgabalus, lauza tiem riteņus un grūda grāvī baterijas nocietinājumu pīteņus un kritušo katoļu līķus.

Meržī, kas bija viens no pirmajiem pārskrējis pāri grāvim un uzkāpis pie baterijas, kādu brīdi, atvilkdams elpu, nodarbojās ar to, ka pūlējās iegravēt ar dunča galu uz kāda lielgabala Diānas vārdu; pēc tam viņš palīdzēja citiem pie aplencēju nocietinājumu nopostīšanas.

Kāds kareivis bija saņēmis pie galvas katoļu kapteini, kurš neizrādīja ne mazāko dzīvības zīmju. Otrs satvēra viņu pie kājām, un abi sāka viņu iešūptft, lai aizmestu līdz grāvim. Te piepeši par mironi noturētais atvēra acis, pazina Meržī un iesaucās:

—  Meržī kungs, žēlastību! Es esmu gūsteknis, glābiet mani! Vai jūs nepazīstat savu draugu Bevilu?

Nelaimīgajam visa seja bija asinīs, un Meržī ar pūlēm pazina šajā mirstošajā cilvēkā to pašu jauno galminieku, kuru bija atstājis pilnu dzīvības un jautrības. Viņš pavēlēja to uzmanīgi nolikt zālē, pats pārsēja viņa ievainojumu un, noguldījis to šķērsām uz zirga, deva pavēli lēnītiņām nogādāt viņu pilsētā.

Sacīdams viņam ardievas un palīdzēdams vēl izvest zirgu no baterijas, Meržī ievēroja kādā klajumiņā pulciņu jātnieku, kuri rikšos virzījās uz priekšu starp pilsētu un dzirnavām. Pēc visa spriežot, tā bija katoļu armijas vienība, kuras nolūks acīmredzot bija nogriezt protestantu atkāpšanās ceļu. Meržī tūdaļ steidzās brīdināt La-Nū.

—  Ja jums labpatiktos uzticēt man tikai četrdesmit strēlnieku,— viņš sacīja,— es nometīšos gar šo ceļmalas žogu, kur viņiem jājāj pa ieliekņu, un, ja es viņus neaiztriekšu atpakaļ, tad lieciet mani pakārt.

—       Ļoti labi, manu zēn,— dienās tu būsi labs kapteinis. Hei, jūs, sekojiet šim muižniekam un klausiet viņa komandu.

Īsa bridi Meržī bija novietojis savus arkebūzniekus gar žogmali. Viņš lika tiem nomesties uz viena ceļa, turēt šautenes gatavībā un galvenais aizliedza šaut, iekams nebūs dota pavcle.

Pretinieka jātnieki ātri tuvojās, un drīz jau varēja skaidri sadzirdēt viņu zirgu skrējienu iedobtā ceļa dubļos.

—       Viņu kapteinis,— klusā balsi sacīja Meržī,— ir tas pats savādnieks ar sarkano spalvu, kuram mēs vakar aizšāvām garām. Šodien mēs vairs tam garām neaizšausim.

Viņam pa labi esošais kareivis pamāja ar galvu, it kā teikdams, ka viņš apņemas šo darbu veikt. Jātnieki nebija vairs tālāk par divdesmit soļiem, un viņu kapteinis, pagriezies pret saviem ļaudīm, šķita patlaban dodam kādu pavēli, kad Meržī, piepeši pieceldamies, uzsauca:

—  Uguni!

Kapteinis ar sarkano spalvu pagrieza galvu, un Meržī pazina savu brāli. Viņš pastiepa roku pēc sava kaimiņa arkebūzas, lai to novērstu sāņus. Bet ātrāk, nekā viņš paguva tai piedurties, sprāga šāviens. Jātnieki, šīs negaidītās uguns pārsteigti, auļiem izklīda pa apkārtni, bēgdami atpakaļ. Kapteinis Žoržs, divu ložu cauršauts, nokrita zemē.

XXVII

## LAZARETE

Fathe.r: Why are you so obstinate?

P i c r r e : Wliy you so troublesome, Ihat a poor vvretch

Can't die in peace,

But you, like ravcns, will bc croaking

round hiiti?

O t w a y . Venice preservcd.'

Sens katoļu klosteris, vispirms Larošelas pilsētas domes konfiscēts, tagad pa aplenkuma laiku bija pārvērsts lazaretē ievainotiem. Baznīcas akmens grīda, no kuras bija novākti soli,

1 Mūks. Tik ietiepīgs kam esat?

Pjērs. Bel jūs — tik uzbāzīgs, ka neļaujat mirt mierā nabagam, Neķērcot kā vārnas pār viņu?

Olvejs. Izglābtā Venēcija (angļu vai.).

altāris un visi izgreznojumi, bija pārklāta ar sienu un salmiem. Šeit novietoja ievainotos kareivjus. Ēdamtelpa bija nolemta virsniekiem un muižniekiem. Tā bija diezgan liela zāle, ar labiem veca ozolkoka dēļiem apšūtām sienām un platiem, smaili velvētiem logiem, pa kuriem iespīdēja pietiekoši gaismas, lai varētu izdarīt ķirurģiskās operācijas, kuras še notika gandrīz bez pārtraukuma.

Šeit arī kapteinis Žoržs bija noguldīts uz salmu paklaja, kas bija sarkans tiklab no viņa paša, kā arī 110 citu nelaimīgo asinīm, kuri pirms viņa bija izgājuši cauri šai ciešanu vietai. Salmu kūlis kalpoja viņam par pagalvi. Viņa bruņukrekls bija novilkts un kamzolis un krekls pārplēsts. Viņš gulēja kails līdz jozmenim, bet viņa labā roka bija vēl ietērpta bruņās un tērauda cimdā. Kāds kareivis mēģināja aizturēt asiņu tecēšanu, kas plūda no viņa brūcēm,— vienas vēderā, taisni zem bruņu apakšmalas, otras, pavieglas, kreisajā rokā. Meržī bija tik ļoti sāpju nomākts, ka viņš nespēja daudzmaz būtiski brālim palīdzēt. Gan uz ceļiem nometies, raudādams viņa priekšā, gan valstīdamies pa zemi izmisuma vaimanās, viņš nevarēja vien beigt sevi vainot, ka nonāvējis jaunāko brāli un savu labāko draugu. Kapteinis turpretī bija mierīgs un pūlējās remdināt brāļa izmisumu.

Pāris soļu no viņa cisām bija otras, uz kurām ne mazāk nožēlojamā stāvoklī gulēja nabaga Bevils. Viņa sejā nebija lasāma tā rāmā padevība, kada bija manāma kapteiņa Žorža vaibstos. Laiku pa laikam viņš dobji ievaidējās un vērsa acis uz savu blakus gulētāju, it kā lūgdamies no tā kaut mazliet viņa drosmes un gara stingrības.

Zālē ienāca cilvēks gadu četrdesmit, kalsns, vājš, pliku pakausi, krunkainu seju. Viņš pienāca pie kapteiņa Žorža, turēdams rokā zaļu maisiņu, no kura atskanēja šķindoņa, kas ne vienam vien nabaga slimniekam iedvesa šausmas. Tas bija metrs Brizārs,— tiem laikiem diezgan veikls ķirurgs, slavenā Ambruāza Parē māceklis un draugs. Viņš patlaban nāca no citām operācijām, jo viņa rokas bija kailas līdz elkoņiem un priekšā bija aizsiets priekšauts, viss vienās asinīs.

—  Ko jūs 110 manis vēlaties, un kas jūs esat?— vaicāja viņam Žoržs.

—  Esmu ķirurgs, manu muižniek, un, ja metra Brizāra vārds nav jums vēl pazīstams, tad tas liecina, ka jums par daudz ko vēl trūkst zināšanu. Bet nu!— tagad labu jēra dūšu, kā mēdz sacīt. Es ložu brūces labi pārzinu un, gods Dievam, vēlētos, kaut man piederētu tik tūkstošu livru, cik ložu es esmu izvilcis no cilvēkiem, kuri pēc tam vēl šodien ir tikpat veseli kā es pats.

—  Tas labi, doktor. Bet sakiet man visu patiesību. Mans ievainojums ir nāvīgs, cik es lo saprotu.

Ķirurgs vispirms apskatīja Žorža kreiso roku un noteica: — Blēņas!— Pēc tam viņš ķērās pie otras brūces zondēšanas — darba, kurš slimo drīz vien piespieda saviebt seju visšausmīgākajās sāpēs. Viņš ar savu labo roku diezgan spēcīgi atstūma ķirurga roku.

—  Pie joda! Pietiks, būs diezgan, velna dakter!— viņš iesaucās.— Es redzu gluži labi no jūsu sejas, ka mana dziesma ir izdziedātā.

—  Redziet, muižnieka kungs, es stipri baidos, vai lode nav izgājusi cauri vēdera lejasdaļai un tad, kāpdama augstāk, iestrēgusi mugurkaula daļā, ko mēs grieķiski nosaucam par rachis. Ta domāt man liek tas, ka jūsu kājas ir nekustīgas un jau aukstas. Šīs patognomiskās pazīmes neviļ! Dažos gadījumos . ..

—  Šāviens no dažu soļu atstatuma un lode mugurkaulā!— Rauj velns, dakter, tas ir pat vairāk, nekā vajad/.igs nabaga mirstīgā aizraidīšanai ad patres. Tātad — nemociet mani vai- rak un ļaujiet man mierīgi nomirt.

—  Nē, ne, viņš dzīvos! Viņš dzīvos!— iekliedzās Meržī, iedzeldainies klīstošiem skatieniem ķirurga sejā un spēcīgi satverdams viņu pie rokas.

— Jā, vēl vienu stundu vai divas,— vēsi atteica metrs Brizārs,— tāpēc, ka viņš ir spēcīgs vīrietis.

Meržī nokrita atkal ceļos, satvēra kapteiņa labo roku un ar karstu asaru straumi apslacināja dzelzs cimdu, kurā tā bija ietērpta.

—  Divas stundas?— sacīja Žoržs,— jo labāk. Es baidījos, ka man būs jācieš daudz ilgāk.

—  Nē, tas nav iespējams,— sauca elsādams Meržī.— Tu nemirsi, Žorž, tu nemirsi! Brālis nevar mirt 110 sava brāļa rokasl

—  Klausies, esi taču mierīgs un nepurini mani. Katra tava kustība atbalsojas brūcē. Patlaban manas sāpes nebūt nav neciešamas; pieņemot, ka tas vilksies .. . Tas ir tas pats, ko sacīja Zanī, gāzdamies no torņa.

Meržī sēdēja blakus guļvietai, atbalstījis elkoņus uz ceļiem un apslēpis seju rokās. Viņš sēdēja bez kustēšanās, ka snaudā. Totnēr reizi pa reizei konvulsīvi drebuļi lika nodrebēt kā drudzī visam viņa ķermenim, un vaidi, kuros nebija nekā līdzīga cilvēka balsij, ar varu izlpuzās no viņa krūtīm.

Ķirurgs bija aplicis Žoržam dažus apsējus, kaut gan tikai tālab, lai daudzmaz aizturētu asinis. Pēc tam viņš noslaucīja savu zondi ar vislielāko aukstasinību.

—  Es jums ļoti ieteicu nokārtot savus pēdējos pienākumus un sagatavoties,— viņš sacīja.— Ja jūs vēlaties mācītāju, tas te ir dabūjams. Ja jums labāk patīk priesteris, arī to jums var pasaukt. Es nupat redzēju vienu mūku, ko mūsējie sagūstījuši. Man šķiet, viņš pašreiz pieņem grēksūdzē tur tālāk to pāvest- nieku oficieri, kurš ir pie miršanas.

—  Lai man pasniedz ko iedzert,— sacīja kapteinis.

—  Sargieties to darīt,— atbildēja ķirurgs.— Tad jūs nomirsiet stundu ātrāk.

—  Stunda dzīvības nav vīna glazēs vērta. Bet tagad — ardievu, doktor. Lūk, kur man blakus guļ vēl kāds, kurš ar nepacietību gaida jūsu palīdzību.

— Tātad, ko jūs vēlaties, lai es jums atsūtu: mācītāju vai mūku?

—  Ne vienu, ne otru.

—  Kā?

—  Lieciet mani mierā.

Ķirurgs paraustīja plecus un aizgāja pie Bevila.

—  Velns rāvis!— viņš iesaucas,— lūk, kur varena brūce! Šie velna brīvprātīgie ir lieliski skaldoņas.

—  Es atveseļošos, vai nav tiesa?— vārga balsī ievaicājās ievainotais.

—  Ievelciet mazliet dziļāk elpu,— sacija metrs Brizārs.

No slimnieka krūtīm atskanēja kaut kas līdzīgs vājai svilpošanai. To sacēla gaisa pūsma no Bevila plaušām, nākdama reizē caur ievainojumu un caur kaklu. No brūces ka sarkanas putas teceja asinis.

Ķirurgs iesvilpās, it kā atdarinādams šo dīvaino skaņu; tad steigšus uzlika kompresi, ne vārda nesacījis, paņēma savu instrumentu somu un gatavojās aiziet. Bevila acis, kvēlodamas ka divas lāpas, tomēr sekoja katrai viņa kustībai.

—  Nu, dakter?— viņš prasīja, un viņa balss trīsēja.

—  Kārtojiet savas paunas,— salti atbildēja ķirurgs. Un viņš aizgāja.

—  Mans dievs! Mirt tik jaunam!— iekliedzās nelaimīgais Bevils, ļaudams atslīgt galvai atpakaļ uz salmu kūļa, kas bija viņam spilvena vietā.

Kapteinis Žoržs prasīja dzert, bet neviens negribēja pasniegt viņam glāzi ūdens, baidīdamies ar to paātrināt viņa nāves brīdi. Savada cilvēcība — kas varēja noderēt tikai moku paildzināšanai! Šai brīdī slimniekus apraudzīt ienāca La-Nū ar kapteini Ditrihu un vairākiem citiem virsniekiem. Viņi visi apstājās pie Žorža guļvietas, un La-Nū, atspiedies uz sava zobena roktura,

uzlūkoja pārmaiņus gan vienu brāli, gan otru. Viņa acīs dzivi atspoguļojās iekšējais saviļņojums, redzot šo skumju pilno ainu.

Plakana pudele pie vācu kapteiņa sāniem pievērsa Žorža uzmanību.

—  Kapteini,— viņš tam sacīja,— jūs esat vecs kareivis . . .

—       Jā, vecs kareivis. No pulvera dūmiem bārda nosirmo ātrāk nekā no gadiem. Mani sauc par kapteini Dītrihu Hornšteinu.

—  Sakiet man, ko jūs darītu, ja būtu tā ievainots kā es?

Kapteinis Dītrihs brītiņu apskatīja Žorža brūces kā cilvēks,

kas paradis tās redzēt un var spriest, cik tās bīstamas.

—       Es izlīgtu ar savu sirdsapziņu,— viņš atbildēja,— un paprasītu sev glāzi laba Reinas vīna, ja vien būtu kāda pudele tuvumā dabūjama.

—       Labi, es neprasu vairāk kā vienu malciņu no šī paša sliktā Larošelas vīna, un šie nejēgas negrib arī to man atļaut.

Dītrihs noņēma savu pudeli, kuras apmēri bija diezgan paprāvi, un gribēja to pasniegt ievainotajam.

—       Kapteini, ko jūs darāt!— iesaucās kāds strēlnieks,— ārsts teica, ka viņš, tikko iedzēris, tūdaļ miršot.

—       Un kas par to? Vismaz viņam pirms nāves būs mazs prieks. Še, ņemiet, mans brašuli — esmu sašutis, ka man nav labāka vīna, ko jums piedāvāt.

—      Jūs esat krietns vīrs, kapteini Dītrih,— sacīja Žoržs iedzēris.

Pēc tam, pasniegdams pudeli savam kaimiņam:

—       Un tu, mans nabaga Bevil, vai tu arī nevēlies sekot manam piemēram?

Bet Bevils papurināja tikai galvu, neatbildēdams ne vārda.

—      Ahā — vēl viena jauna mocība,— sacīja Žoržs.— Ko! Vai tad man pat nomirt neļaus mierā?

Viņš redzēja nākam mācītāju ar Bībeli padusē.

—  Mans dēls,— sacīja mācītājs,— tā kā jums nu drīz būs . . .

—       Pietiek, pietiek! Es jau zinu, kas jums man sakāms, bet tās būtu veltas pūles. Es esmu katolis.

—  Katolis!— iesaucās Bevils.— Tātad tu ateists vairs neesi?

—       Bet kādreiz,— sacīja mācītājs,— savā jaunībā jūs tikāt audzināts pēc protestantu reliģijas priekšrakstiem, un šai svinīgajā, bet arī briesmīgajā brīdī, kad jums drīz būs jāstājas visaugstākā soģa priekšā, kurš tiesās tiklab jūsu darbus, kā jūsu sirdsapziņu . . .

—  Es esmu katolis. Tūkstoš velnu! Lieciet taču mani mierā!

— Tomēr .. .

—       Kapteini Dītrih, vai jums nebūtu vēl mazliet līdzcietības pret mani? Jūs jau izdarījāt man lielu pakalpojumu. Es lūdzu jūs pakalpot man vēlreiz. Izdariet tā, lai es varētu nomirt bez sprediķotājiem un jeremiādēm.

—       Ejiet,— sacīja kapteinis mācītājam.— Jūs redzat, ka viņam netīk jūs uzklausīt.

La-Nū pamāja mūkam, kurš tūdaļ pienāca klāt.

—       Te būs jums jūsu ticības priesteris,— viņš sacīja kapteinim Žoržam.— Mēs nebūt necenšamies likt šķēršļus sirdsapziņas brīvībai.

—       Mūks vai mācītājs, lai abi iet pie velna!— atbildēja ievainotais.

Mūks ar mācītāju stāvēja katrs savā pusē viņa guļvietai, un abi, šķiet, bija sagatavojušies atkarot viens otram mirēju.

—  Šis kungs ir katolis,— uzstāja mūks.

—       Bet viņš ir dzimis protestants,— atbildēja mācītājs. — Viņš pieder man.

—  Bet viņš no jums atteicās un atgriezās īstajā ticībā.

—  Taču nomirt viņš vēlēsies savu tēvu ticībā.

—  Izsūdziet savus grēkus, mans dēls.

—  Noskaitiet savu ticības simbolu, mans dēls.

—  Vai nav tiesa, jūs šķirsieties no dzīves kā labs katolis? …

—      Trieciet prom šo Antikrista sūtīto!— kliedza mācītājs, kurš juta klātesošo atbalstu.

Kāds kareivis, dedzīgs hugenots, satvēra mūku pie viņa jostas auklas un aizgrūda projām, uzkliegdams:

—       Laukā no šejienes, noskūtais pakausi! Karātavu putns! Mises jau sen netiek dziedātas Larošelā.

—       Mierā!— pavēlēja de La-Nū.— Ja šis muižnieks vēlas izsūdzēt grēkus mūkam, tad dodu savu godavārdu, ka neviens viņam to neaizliegs.

—       Es jums pateicos, de La-Nū kungs…— vārgā balsī sacīja mirējs.

—       Jūs visi esat liecinieki, ka viņš grib izsūdzēt grēkus,— pārtrauca viņu mūks.

—  Nē! Pie tūkstoš velniem, nē!

—  Viņš atgriežas pie savu tēvu ticības,— sauca mācītājs.

—       Nē, deviņi pērkoni! Lieciet mani mierā abi. Vai tad es tiešām esmu jau nomiris, ka kraukļi cīnās par manu maitu? Es nevēlos dzirdēt nedz jūsu misi, nedz jūsu psalmus.

—       Viņš zaimo Dievu!— iesaucās reizē abu naidīgo ticības kultu kalpi.

—       Kaut kam mums tomēr vajag ticēt,— sacīja kapteinis Dītrihs nesatricināmā flegmā.

—  Es ticu, ka jūs esat krietns vīrs, kurš atsvabinās mani no šīm harpijām … Jā, ja, ejiet projām un ļaujiet man nomirt kā sunim.

—  Jā, mirsti kā suns!— sacīja mācītājs, pilns niknuma dodamies projām.

Mūks pārkrustījās un piegāja pie Bevila guļvietas.

La-Nū un Meržī mācītāju apstādināja.

—  Vēl pēdējo mēģinājumu!— sacīja Meržī.— Esiet līdzcietīgi pret viņu, esiet līdzcietīgi pret mani!

—  Mans kungs,— teica La-Nū mirējam,— ticiet man, vecam kareivim. Dieva kalpībai svaidīta cilvēka pamācības un mierinājumi spēj atvieglot un remdināt mirēja pēdējās minūtes. Tāpēc nepadodieties grēcīgai iedomai un nepazudiniet savu dvēseli veltīgas dižošanās dēļ.

—  Kungs,— atbildēja kapteinis,— šodien nav pirmā diena, kad es domāju par nāvi, un man nav vajadzīgas jebkādas cilvēku pamācības sagatavoties nāvei. Es nekad neesmu mīlējis dižošanos un šajā mirklī mazāk nekā jebkad. Bet, velns ar ārā! Ko lai es iesāku ar viņu tukšajām pļāpām?

Mācītājs paraustīja plecus. La-Nū nopūtās. Abi devās projām, gausiem soļiem un noliektām galvām.

—  Biedri,— sacīja Dītrihs,— jūsu ciešanām jābūt velnišķīgām, ja jūs varējāt pateikt šādus vārdus.

—  Jā, kapteini, manas mokas ir tiešām velnišķīgas!

—  Tālab es esmu pārliecināts, ka labais Dievs par jūsu vārdiem neapvainosies, kaut gan tie šausmīgi atgādina viņa zaimošanu. Bet, kad šāviens ir izgājis caur vēderu un muguru, piķis lai parauj!— tad gan cilvēkam ir tiesības arī izlamāties, lai sevi mazliet nomierinātu.

Žoržs pasmaidīja, un paņēma atkal pudeli.

—  Uz jūsu veselību, kapteini! Jūs esat vislabākais slimnieku kopējs, kāds vien ievainotam kareivim var būt.

To sacīdams, viņš pasniedza kapteinim roku.

Kapteinis Dītrihs saņēma un paspieda to, un viņa sejā parādījās saviļņojums.

— Teufel!— viņš nomurmināja klusītēm.— Es iedomājos, ja mans brālis Hennigs būtu katolis un es būtu ietriecis viņam lodi ribās! … Jā, lūk, kur nu parādās Milas pareģojuma izskaidrojums.

—  Žorž, mans draugs,— sacīja Bevils žēlā balsī,— saki man kādu vārdu. Mēs tagad mirsim; tas ir briesmīgs bridis! Vai tu vēl vienmēr domā tāpat, kā domāji toreiz, kad tu pievērsi mani ateismam?

—       Bez šaubām. Drosmi! Pec dažam minūtēm mes vairs nemocīsimies.

—       Bet šis mūks stāsta man par ugunīm . . . par velniem . . . ko es tur sajēdzu? . .. Bet man šķiet, ka visā tajā ir ļoti maz mierinoša.

—  Blēņas!

—  Tomēr, ja nu tas būtu taisnība? .. .

—       Kapteini, es novēlu jums savas bruņas un savu zobenu; man gribētos, kaut es varētu novēlēt jums kaut ko labāku par lielisko vīnu, ko jūs tik augstsirdīgi man pasniedzāt.

—       Žorž, mans draugs,— atsāka atkal Bevils,— ja tas, ko viņš stāsta, ir patiesība, tas būtu šaušalīgi .. . Mūžīgas mokas . ..

— Gļēvulis!

—       Jā, gļēvulis … To var ātri pateikt. Bet es domāju, ka ir atļauts būt ari gļēvulim, ja runa ir par to, ka varbūt būs jācieš mūžīgas mokas.

—  Hm . .. tad sūdzi vien savus grēkus.

—       Es tevi lūdzu, saki man, vai tu esi pārliecināts, ka elles nav?

—  Diezgan!

—       Nē, atbildi! Vai tu esi pilnīgi drošs par to? Zvēri man pie sava godavārda, ka elles nav!

—       Drošs es neesmu par itin neko. Bet, ja velns tiešām ir, tad mēs drīz redzēsim, vai viņš ir melns.

—  Kā! Tu tomēr šaubies, ka elles nav?

—  Izsūdzi grēkus, es tev saku.

—  Bet tu par mani smiesies.

Kapteinis nevarēja apvaldīt smaidu. Tad viņš nopietnākā balsī turpināja:

—       Es tavā vietā izsūdzētu grēkus; tas tomēr ir visdrošākais ceļš. Izsūdzējis grēkus, iesvaidīts ar eļļu — tu būsi gatavs katrai varbūtībai.

—  Zini, es darīšu tā, kā tu darīsi. Vispirms izsūdzi grēkus tu.

—  Ne.

—       Nudien!.. . bet saki tu, ko gribi, es tomēr gribu nomirt kā labs katolis. Nāciet, mans tēvs! Lieciet man skaitīt savu Conjiteor un sakiet vārdus priekšā, jo esmu tos mazliet piemirsis.

Kamēr Bevils izsūdzēja grēkus, kapteinis Žoržs iedzēra vēl malku vīna, tad atlieca galvu uz sava cietā pagalvja un aizvēra acis. Stundas ceturksni viņš bija pilnīgi mierīgs. Tad viņš saknieba lūpas un notrīcēja, izdvesdams sāpju vaidu. Meržī, domādams, ka viņš mirst, skaļi iekliedzās un pacēla viņa galvu. Kapteinis tūdaļ atkal atvēra acis.

—  Atkal?— viņš sacīja, brāli maigi atstumdams.— Es tevi lūdzu, Bernār, nomierinies.

—  Žorž! Žorž! un tu mirsti no manas rokas!

—  Ko tu gribi? Vai es esmu pirmais francūzis, kas krīt no sava brāļa rokas? … un es nedomāju, ka būšu pēdējais. Bet es varu vainot vienīgi pats sevi… Kad karaļa brālis, izglābis mani 110 cietuma, atveda mani šurp sev līdzi, es nozvērējos, ka sava zobena nepacelšu . . . bet, kad es dabūju zināt, ka uzbrukts šim nabaga Bevilam . .. kad izdzirdu šāvienus … man gribējās paskatīties, kas īsti notiek.

Viņš atkal aizvēra acis, bet drīz tās no jauna atvēra un sacīja Bernāram:

—  De Tiržī kundze uzdeva man, lai es tev pasaku, ka viņa vēl arvien tevi mīlot.

Viņš maigi pasmaidīja.

Tie bija viņa pēdējie vārdi. Vēl pēc ceturtdaļstundas viņš šķīrās no dzīves, kā likās, bez sevišķi lielām ciešanām. Dažas minūtes vēlāk izdzisa arī Bevils mūka rokās, kurš pēc tam apgalvoja, ka esot skaidri dzirdējis gaisā atskanam eņģeļu gaviles, kuri uzņēmuši šī pārkāpumus nožēlojušā grēcinieka dvēseli, toties apakšzemē tiem atbildējuši velni ar skaļu uzvaras gaudošanu, aizraudami līdz kapteiņa Žorža dvēseli.

Visās Francijas vēsturēs var izlasīt par to, kā La-Nū beidzot atstājis Larošelu, jo pilsoņu karš viņam apriebies līdz kaklam un viņš nespējis panest savas sirdsapziņas pārmetumus par to, ka sacēlies pret savu karali; kā katoļu armija bijusi spiesta aplenkšanu izbeigt un kā beidzot ticis noslēgts ceturtais miers, kam drīz vien sekojusi Kārļa IX nāve.

Vai Meržī nomierinājās? Vai Diāna atrada sev citu mīļāko? To atstāju izlemt pašam lasītājam, kas tādējādi varēs vienmēr pabeigt romānu pēc savas patikas.