# Ilas Venēra

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Novele Ilas Venēra

zinātnieks no Parīzes, uzzinājis, ka Ilas ciemā atrasta liela melna sievietes statuja, dodas uz šo ciematu, kur apmetas pie kāda novadpētnieka Peirodara. Statuja, par kuru apkārtnē klīst nelāga slava, izrādās bronzas antīkā Venēra, kuras sejā zinātnieks saskata viltību, kas pārtop ļaunumā.

Peirodara mājā notiek gatavošanās kāzām un līgavainis uzvelk dārgu ar briljantu rotātu gredzenu statujas pirkstā, lai tas nepazustu, un šo gredzenu aizmirst. pēc laulību ceremonijas viņš mēģina atgūt gredzenu, bet vairs nevar to novilkt no statujas pirksta, šķiet statuja pirkstu ir saliekusi...

tulkojums latviešu valodā — Skaidrīte Jaunarāja, 1990

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## ILAS VENĒRA

Kaut žēlīga un maiga būtu, drosmīgā statuja!

Samosatas Lukiāns

Kāpu lejā pa Kanigū pēdējo nogāzi un, kaut saule jau bija norietējusi, ielejā varēju saskatīt mazpilsētiņas Ilas namus — savu ceļamērķi.

— Jūs taču zināt,— es teicu katalonietim, kas bija mans pavadonis kopš vakardienas,— jūs taču zināt, kur dzīvo de Perorāda kungs?

—  Kā gan lai nezinātu!— viņš iesaucās.— Viņa māju pazīstu tikpat labi kā savējo; ja nebūtu tāda tumsa, es jums to parādītu. Tas ir visskaistākais nams Ilā. Jā, de Perorāda kungam ir nauda; un viņš izraudzījies dēlam par sievu jaunavu, kas ir vēl bagātāka par viņu.

—  Un vai kāzas būs drīz?— es jautāju.

—  Drīz gan! Vijolnieki svinībām droši vien jau nolīgti. Varbūt tās būs šovakar, varbūt rīt vai parīt — kā lai es to zinu? Tas notiks Pijgarigā, jo dēla kungs prec Pijgarigas jaunkundzi. Ak, cik tas būs skaisti!

Man bija drauga P. kunga ieteikuma vēstule de Perorāda kungam, un draugs apgalvoja, ka tas ir ļoti gudrs senatnes cienītājs, turklāt neapšaubāmi laipns un pretimnākošs. Viņš ar vislielāko prieku izrādīšot rnan visas drupas desmit ljē plašā pilsētiņas apkaimē. Tāpēc cerēju uz viņa palīdzību, lai apskatītu Ilas apkārtni, kas, cik zināju, bija bagāta ar antīkajiem un viduslaiku pieminekļiem. Kāzas, par kurām dzirdēju pirmoreiz, izjauca visus manus plānus.

«Es svētkos būšu nelūgts viesis,» nospriedu. «Taču tieku gaidīts; ja jau P. kungs rakstījis, ka būšu, tad nevaru neierasties.»

—  Saderēsim, kungs,— pavadonis ierunājās, kad jau bijām nonākuši ielejā,— saderēsim uz cigāru, ka es nojaušu, ko jūs darīsiet pie de Perorāda kunga!

—  Bet to nemaz nav grūti uzminēt,— es atbildēju, pasniegdams viņam cigāru.— Tik vēlā stundā, kad nostaigātas sešas ljē pa Kanigū kraujām, vissvarīgākais ir paēst vakariņas …

— Jā, bet rit? … Rau, ja nu es saderētu, ka esat ieradies Ilā apskatīt elku tēlu? Es to iedomājos, kad redzēju, kā zīmējat Serabonas svētkus.

—  Elku tēlu! Kas tas par elku?— Sis vārds pamodināja manu ziņkāri.

—  Kā, vai tad Perpiņānā jums nestāstīja, kādā veidā de Perorāda kungs no zemes izraka elku?

—  Vai jūs domājat terakotu, tas ir, māla skulptūru?

—  Nē jel! Elks ir no bronzas, un par to varētu dabūt pamatīgu žūksni. Tas sver tikpat, cik baznīcas zvans. Mēs to atradām pavisam dziļi zemē zem olīvkoka.

—  Vai tad jūs bijāt klāt, kad statuju atraka?

—  Jā, kungs. Pirms divām nedēļām de Perorāda kungs mums ar Žanu Kollu teica, lai izlaužam veco olīvkoku, kas pērngad nosala, jo, kā jau zināt, ziema bija gaužām auksta. Nu, un kad strādājām, Žans Kolls, kas raka no visas sirds, uzsita ar cērti, un es sadzirdēju «bimm», it kā viņš būtu trāpījis pa zvanu. «Kas tas varētu būt?» es sev jautāju. Mēs tik rakām un rakām, un tad no zemes izlīda roka, tāda kā mironim, kas kārpās ārā no zemes. Es nobīstos. Aizeju pie kunga un saku viņam: «Saimniek, zemē, tur zem olīvkoka, ir miroņi! Jāpasauc kirē!»—«Kādi miroņi?» viņš jautā. Viņš atnāk, knapi ierauga roku un sāk kliegt: «Antīka statuja! Antīka statuja!» Varētu likties, ka viņš atradis apslēptu mantu. Un tad jau saimnieks te ar cērti, te ar rokām ņemas raust zemi un padara gandrīz tikpat daudz kā mēs abi ar Žanu.

—  Un ko tad galu galā atradāt?

—  Lielu melnu sievu, gandrīz pliku, piedošanu, kungs, par izteicienu, no tīras bronzas, un de Perorāda kungs mums sacīja, ka tas ir pagānu laiku elku tēls … Jā, no pašiem Kārļa Lielā laikiem!

—  Varu iedomāties, kas tas ir . .. Kāda laba bronzas svētā jaunava no sagrauta klostera.

—  Laba svētā jaunava! Saki nu viens cilvēks! … Es jau gan to pazītu, ja tā būtu svētā jaunava. Tas ir elks, ticiet man! To var uzreiz no izskata redzēt. Viņa blenž uz jums ar savām lielajām, baltajām acīm … Varētu sacīt, ka viņa lūr taisni virsū. Jā, uz viņu skatoties, jānolaiž acis.

—  Vai viņai ir baltas acis? Droši vien inkrustētas bronzā. Varbūt tā ir kāda romiešu statuja.

—  Romiešu gan! De Perorāda kungs arī saka — tā esot romiete. Jā, uzreiz redzams, ka esat tikpat mācīts kā viņš.

—  Un vai statuja ir vesela, labi saglabājusies?

—  Ak, kungs, viņai nekā netrūkst. Elks ir skaistāk un smalkāk izstrādāts nekā krāsotais ģipša Luija Filipa krūštēls, kas stāv mērijā. Bet, par spīti visam, man tā elka seja nav pa prātam. Tā izskatās tik ļauna … Un tāds tas elks arī ir!

—  Ļauna! Ko gan ļaunu viņa jums nodarījusi?

—  Ne jau nu tieši man, bet jās tūiīt varēsiet spriest pats. Mēs pielikām visas pūles, lai dabūtu viņu stāvus, un arī de Perorāda kungs vilka virvi, kaut gan viņam, krietnajam vīram, spēka tik vien ir kā tādam cālim. Ar lielām mokām uzslējām elku augšā. Es paņēmu dakstiņa lausku, lai to nostiprinātu, bet tai brīdī tas — trah!— nogāzās kā blāķis. Es uzsaucu: «Sargieties!», bet bija jau par vēlu, jo Zans Kolls nebija paspējis paraut nost kāju …

—  Un viņš tika ievainots?

—  Nabaga kāja bija pušu kā skangals! Ak vai! To redzēdams, es galīgi pārskaitos. Gribēju sadauzīt elku ar cērti, bet de Perorāda kungs neļāva. Viņš iedeva Žanam Kollam naudu, bet tas neceļas no gultas jau divas nedēļas, kopš nelaime notika, un dakteris saka — viņam lauztā kāja nekad vairs nekalpošot kā veselā. Tā ir īsta nelaime, jo viņš bija mūsu labākais skrējējs un izveicīgākais laptas spēlētājs tūlīt aiz Perorāda kunga dēla. Alfonss de Perorāds par to stipri bēdājās, jo viņš labprāt spēlēja ar Kollu.

Prieks bija skatīties, kā viņi viens otram raidīja bumbas. Paf! Paf! Tās nekad nepieskārās zemei.

Tā tērzēdami, iegājām Ilā, un drīz jau biju pie de Perorāda kunga. Tas bija maza auguma večuks, vēl možs un mundrs, pūderēts, sarkanu degunu, laipns un zobgalīgs. Vēl neatvēris de P. kunga vēstuli, viņš mani nosēdināja pie bagātīgi klāta galda un stādīja priekšā sievai un dēlam kā slavenu arheologu, kam vajadzētu izvilkt Rusijonu no aizmirstības, kādā to atstājusi zinātnieku vienaldzība.

Kārtīgi ieturēdamies, jo nekas tā nerosina ēstgribu kā spirgts kalnu gaiss, pētīju mājas saimniekus. Par de Perorāda kungu esmu jau kādu vārdu teicis; jāpiebilst, ka viņš bija pati rosība. Viņš runāja, ēda, cēlās kājās, steidzās uz bibliotēku, nesa man grāmatas, rādīja estampus, ielēja vīnus: ne mirkli viņš nespēja rimties. Viņa sieva bija mazliet par tuklu kā lielākā daļa kataloniešu, kam pāri četrdesmit, un, manuprāt, iesīkstējusi provinciete, ko nodarbina vienīgi mājas rūpes. Kaut arī vakariņās tika pasniegts vairāk nekā pietiekami sešām personām, viņa skraidīja uz virtuvi, lika kaut baložus, cept kukurūzas plācenīšus, atvēra bezgaldaudzas ievārījuma burkas. Vienā mirklī galds bija apkrauts ar ēdieniem un pudelēm, un es patiešām būtu nomiris no pārēšanās, ja tikai nogaršotu visu, ko man piedāvāja. Taču ik ēdiens, no kā atteicos, kļuva par aizvien jaunas atvainošanās iemeslu. Mājasmāte bažījās, ka Ila man varētu nepatikt. Provincē esot tik maz iespēju un parīzieši — tik izlepuši!

Vecākiem staigājot šurpu turpu, Alfonss de Perorāda kungs sēdēja nekustīgs kā tāds Terms'. Tas bija liela auguma divdesmit sešus gadus vecs vīrietis skaistiem un pareiziem, bet neizteiksmīgiem vaibstiem. Spēcīgais augums un atlētiskās formas rādīja, ka viņš patiešām ir nenogurdināms laptas spēlētājs, kā novadā tika daudzināts. Tovakar viņš bija tērpies eleganti — tieši pēc pēdējā modes žurnāla attēla. Taču man šķita, ka apģērbā viņš jūtas neērti; jaunais vīrietis samta apkaklē turējās stīvi kā miets un grozījās ar visu augumu. Lielās, saulē iedegušās plaukstas un īsie nagi bija dīvainā pretstatā ar uzvalku. Tās bija zemnieka rokas švīta piedurknēs. Jāteic, ka viņš gan mani, parīzieti, ziņkāri nopētīja no galvas līdz kājām, bet pa visu vakaru uzrunāja vienu vienīgu reizi — lai pajautātu, kur esmu pircis pulksteņķēdi.

—  Nu tad, dārgo viesi,— uz vakariņu beigām de Perorāda kungs man teica,— tagad jūs piederat man, un es jūs projām nelaidīšu. Nelaidīšu jūs prom, iekams nebūsiet redzējis visu, kas mūsu kalnos ir interesants. Jums jāiepazīst mūsu Rusijona un tā pienācīgi jānovērtē. Jūs pat iedomāties nevarat, ko visu mēs jums parādīsim! Jūs redzēsiet feniķiešu, ķeltu, romiešu, arābu un bizantiešu pieminekļus — visus, no vislielākajiem līdz vismazākajiem. Es jūs izvadāšu visur un likšu visu apskatīt — līdz pēdējam ķieģelim.

Viņu apklusināja klepus lēkme. Es to izmantoju, lai pasacītu, ka man ir ļoti nepatīkami viņu traucēt ģimenei tik svarīgā brīdī. Ja viņš būtu ar mieru dot savus lieliskos padomus ekskursijām, kurās es dotos, viņam nevajadzētu pūlēties un mani pavadīt…

—  Ak jūs domājat šī puiša kāzas!— mani pārtraukdams, viņš iesaucās.— Nieki! Tās notiks parīt. Jūs nosvinēsiet kāzas kopā ar mums ģimenes lokā, jo līgava sēro par krustmāti, kuras mantiniece viņa ir. Tāpēc nebūs nekādas jautrības un nekādas balles … Žēl gan … Jūs redzētu, kā mūsu katalonietes dejo … Viņas ir skaistas, un jums varbūt iegribētos sekot mana Alfonsa priekšzīmei. Stāsta, ka 110 vienām kāzām izrietot citas… Sestdien, kad jaunie būs apprecējušies, es būšu brīvs, un mēs dosimies ceļā. Es atvainojos, ka piespiežu jūs garlaikoties

' Terins — romiešu mitoloģijā robežu aizsardzības dievs.

provinces kāzās. Parīzietim, kas gan ir redzējis īstus svētkus .. . kāzas, turklāt bez balles! Tomēr jūs redzēsiet jaunlaulāto .. . tādu jaunlaulāto … jūs man vēl pateiksiet… Taču jūs esat nopietns cilvēks un uz sievietēm vairs neskatāties. Man ir kas labāks, ko varu piedāvāt. Es jums vēl ko parādīšu!… Pataupīšu rītd'enai lielisku pārsteigumu.

—  Ak dievs,— es viņam teicu,— ir grūti glabāt mājās dārgumu tā, lai ļaudis par to neko nezinātu. Manuprāt, es nojaušu, kādu pārsteigumu man gatavojat. Bet, ja runa ir par jūsu statuju, pavadonis to man attēloja tā, ka tikai sakairināja ziņkāri, un esmu gatavs to apbrīnot.

—  Ak viņš jums stāstīja par elku, jo viņi tā sauc manu skaisto Veneru Turb .. . Bet es negribu neko sacīt. Rīt dienas gaismā jūs to redzēsiet un pateiksiet, vai man taisnība, ka uzskatu to par šedevru. Nolāpīts! Jūs nemaz nebūtu varējis ierasties piemērotākā brīdī! Tur ir uzraksti, ko es, nabaga nemācīts cilvēks, izskaidroju pēc sava prāta.. . Bet zinātnieks no Parizes! … Varbūt jūs zobosieties par manu tulkojumu … Jo esmu šo to sacerējis… jā, tāds nu es esmu … Es, vecs senatnes cienītājs no provinces, esmu iedrošinājies … Es gribu likt to tūlīt iespiest… Ja jūs būtu ar mieru izlasīt un palabot manu darbu, es varētu cerēt .. . Piemēram, man būtu ļoti interesanti zināt, kā jūs tulkotu uzrakstu uz pamatnes — «CAVE»[18] … Bet es negribu jums neko vairāk jautāt! Lai paliek, lai paliek uz rītu! Šodien vairs ne vārda par Veneru!

— Tu, Perorād, pareizi dari, atstājot elku mierā,— viņa sieva sacīja.— Tev gan vajadzēja pamanīt, ka tu traucē kungam ēšanu. Kungs jau nu Parīzē ir redzējis skaistākas statujas par tavējo. Tilērijās to ir veseliem dučiem, un no bronzas arī.

—  Lūk, vientiesība, provinces svētā vientiesība!— de Pero- rāds viņu pārtrauca.— Salīdzināt brīnumainu antīku darbu ar Kustū pliekanajām figūrām!

Cik vienkārši, bez godbijības Par dieviem tērzē prastas sievas!

Vai varat iedomāties — sieva gribēja, lai es izkausēju savu skulptūru un no tās lieku izliet zvanu mūsu baznīcai. Tad viņa būtu kļuvusi par tā krustmāti. Miroņa šedevru, mans kungs!

' Cave (latiņu vai.)— Piesargies.

—  Šedevru, šedevru! īstu šedevru tā jau ir pastrādājusi! Salauzt cilvēkam kāju!

— Siev, vai redzi?— de Perorāda kungs noteiktā balsi sacīja, izstiepdams rakstainā zīda zeķē ieauto labo kāju.— Ja mana Venera būtu salauzusi šo kāju, es to nenožēlotu!

—  Augstais Dievs! Kā tu, Perorād, vari tādus vārdus ņemt mutē? Tam cilvēkam, par laimi, jau klājas labāk .. . Un vēl — es nevaru piespiest sevi paskatīties uz statuju, kas vainīga tādās nelaimēs. Nabaga Žans Kolls!

— Veneras ievainots, cienītais kungs,— de Perorāds teica, rupji iesmiedamies,— Veneras ievainots muļķis sūdzas:

Veneris nec praemia moris'.

Kuru gan Venera nav ievainojusi?

Alfonsa kungs, kas franciski saprata labāk nekā latīniski, zīmīgi piemiedza aci, raudzīdamies manī, it kā jautātu: «Un vai jūs, parīzieti, sapratāt?»

Vakariņas beidzās. Es jau veselu stundu neēdu. Jutos noguris un nespēju apslēpt žāvas, kas uzmācās jo bieži. De Perorāda kundze to pamanīja pirmā un sacīja, ka laiks doties pie miera. Tad sākās jauna atvainošanās par slikto nakšņošanu, kāda mani sagaidot. Man vis nebūšot kā Parīzē! Provincē viss esot tik nelāgi iekārtots! Vajagot būt pret rusijoniešiem iecietīgam. Lai kā es protestēju, apgalvodams, ka pēc gājiena pa kalniem pat salmu kūlis man būtu brīnumjauka guļvieta, mani joprojām lūdza atvainot nabaga lauciniekus, ja viņi neuzņem mani tik labi, kā būtu gribējuši. Beidzot kopā ar de Perorāda kungu devos uz man paredzēto istabu. Trepes, kuru pēdējie pakāpieni bija no koka, veda uz gaiteni, gar kuru bija izvietotas vairākas istabas.

—  Pa labi,— mājastēvs teica,— ir apartaments, ko esmu atvēlējis nākamajai Alfonsa kundzei. Jūsu istaba atrodas gaiteņa pretējā galā. Jūs nojaušat,— viņš sacīja, gribēdams izlikties viltīgs,— jūs jau nojaušat, ka jaunlaulātajiem vajadzīga vientulība. Jūs būsiet vienā mājas galā, viņi — otrā.

Iegājām lieliski mēbelētā istabā, kurā vispirms ieraudzīju gultu — tā bija septiņas pēdas gara, sešas pēdas plata un tik augsta, ka vajadzēja pakāpties uz ķebļa, lai tajā ieraustos. Mājastēvs parādīja, kur atrodas zvans, un, pats pārliecinājies, ka cukurtrauks ir pilns, odekolona flakoni pienācīgi novietoti uz tualetes galda, vairākkārt apjautājies, vai man nekā netrūkst, novēlēja labu nakti un atstāja mani vienu.

Logi bija aizdarīti. Pirms izģērbos, vienu no tiem atvēru, lai ieelpotu spirgto nakts gaisu, kas pēc garajām vakariņām šķita debešķīgs. Tieši pretī slējās Kanigū, kas vienmēr ir brīnumains, bet tovakar spožajā mēnesnīcā tas man šķita skaistākais kalns pasaulē. Vairākas minūtes stāvēju un vēroju tā dievišķīgās aprises un jau grasījos vērt logu ciet, kad, paraudzījies lejup, pamanīju tuāzes divdesmit no mājas uz pjedestāla noliktu skulptūru. Tā bija novietota stūrī pie dzīvžoga, kas šķīra mazu dārziņu no plaša, nevainojami gluda četrstūraina laukuma — kā vēlāk uzzināju, tas bija pilsētas laptas spēles laukums. Šo zemes gabalu, agrāko de Perorāda kunga īpašumu, viņš pēc neatlaidīgiem dēla lūgumiem bija atdevis pilsētai.

Pa tik lielu gabalu man bija grūti noteikt statujas pozu; varēju vienīgi spriest par tās augstumu, un, manuprāt, tas sasniedza sešas pēdas. Tai brīdī divi pilsētas diedelnieki gāja pāri laptas spēles laukumam diezgan tuvu gar dzīvžogu, svilpodami jauku Rusijonas melodiju. Viņi apstājās apskatīt skulptūru; viens no viņiem skaļā balsī tai uzsauca. Viņš runāja kataloniski, bet es jau pietiekami ilgi uzturējos Rusijonā, lai saprastu gandrīz visu, ko viņš sacīja.

—  Re, kur tu stāvi, blēde! (Kataloniski tika pateikts stiprāks vārds.) Re, kur tu stāvi!— viņš teica.— Tā biji tu, kas salauza kāju Žanam Kollam! Ja tu piederētu man, es tev pārlauztu kaklu!

—  Ha, ar ko tad tu to pārlauztu?— otrs jautāja.— Viņa ir no bronzas un tik cietas, ka Etjēns salauza vīli, mēģinādams viņu apskādēt. Tā ir pagānu laiku bronza — cietāka par itin visu.

— Ja man būtu kalts (šķiet, tas bija kāds atslēdznieka māceklis), es viņai izrautu tās lielās baltās acis kā mandeles no čaulas. Tur ir sudrabs vairāk nekā par simt sū.

Viņi pagāja dažus soļus tālāk.

—  Man jānovēl elku sievai laba nakts,— piepeši apstājies, augumā garākais no mācekļiem teica.

Viņš noliecās un, domājams, paņēma akmeni. Es redzēju, kā viņš atvēzējās, kaut ko meta, un bronza skanīgi iedunējās. Tai pašā mirklī māceklis, sāpīgi iekliegdamies, saķēra galvu.

—  Viņa man to atsvieda atpakaļ!— viņš iesaucās.

Un abi klejoņi metās prom, ko kājas nes. Bija skaidrs, ka akmens atsities pret metālu un sodījis pārdrošnieku par dievietes apvainošanu.

Es aizvēru logu, no visas sirds smiedamies.

«Vēl viens Veneras sodīts vandalis! Kaut visi mūsu seno pieminekļu postītāji dabūtu tādus punus pierē!» Šādas žēlsirdīgas vēlmes ieaijāts, es aizmigu.

Pamodos, kad bija jau liela diena. Vienā gultas pusē stāvēja de Perorāda kungs rltasvārkā, otrā — viņa sievas atsūtīts kalpotājs ar tasi šokolādes rokā.

— Celieties nu augšā, parīzieti! Ek jūs, galvaspilsētas sliņķi!— mājastēvs runāja, kamēr es steidzīgi ģērbos.— Pulkstenis astoņi, bet viņš vēl gultā! Es esmu kājās jau no sešiem. Kāpju augšā trešo reizi; uz pirkstgaliem pieeju pie durvīm: ne skaņas, ne dzīvības zīmes. Jūsu gados nav labi pārāk daudz gulēt. Un mana Venera, ko vēl neesat redzējisl Ņemiet un izdzeriet šo tasi Barselonas šokolādes … īsta kontrabanda .. . Parīzē tādas šokolādes nav. Spēcinieties, jo tad, kad nonāksiet pie Veneras, nebūsiet no tās vairs atraujams.

Piecās minūtēs biju saposies, tas ir, pa pusei noskuvies, slikti sapogājies un apdedzinājies ar šokolādi, ko dzēru verdošu. Nokāpu dārzā un nonācu pie apbrīnojamas skulptūras.

Tā patiešām bija Venera, turklāt debešķīgi skaista. Torss viņai bija kails — tā senatnē mēdza veidot lielas dievības; labā roka pacelta krūšu augstumā un pagriezta ar delnu uz iekšpusi, īkšķis, rādītājs un trešais pirksts izstiepti, divi pārējie viegli pieliekti. Otra roka tuvu pie gurniem saturēja drapēriju, kas sedza ķermeņa lejasdaļu. Statujas poza atgādināja murrās spēlētāja kustību — es lāgā nesaprotu, kāpēc šo tēlu dēvē par Ģermaniku. Varbūt autors gribējis attēlot dievieti, kas spēlē murru.

Lai kā būtu, grūti iztēloties kaut ko nevainojamāku par šīs Veneras augumu; neko debešķīgāku, liegāku par tā līnijām; neko daiļāku un cēlāku par bronzas drapērijas krokām. Biju domājis ieraudzīt kādu impērijas pagrimuma laika mākslas paraugu, bet manā priekšā bija tēlniecības ziedulaiku šedevrs. Visvairāk pārsteidza formu pilnīgais patiesīgums — varētu domāt, ka tās nokopētas no dzīva modeļa, ja vien daba tādus radītu.

Augstā matu sasuka, kas atstāja pieri brīvu, šķiet, senāk bijusi apzeltīta. Galva — maza kā gandrīz visām grieķu skulptūrām — bija nedaudz noliekta uz priekšu. Ja runājam par seju — man nekad neizdosies aprakstīt tās savādo izteiksmi, un tās tips nelīdzinājās nevienai no antīkajām statujām, kādas spēju atcerēties. Tas nebūt nebija rāmais un skarbais skaistums, kas pēc grieķu tēlnieku mākslas likumiem apvelti vaibstus ar nekustīgu majestātiskumu. Šai gadījumā, gluži pretēji, es pārsteigts vēroju mākslinieka nepārprotamo nodomu attēlot il/.clību, kas gandrīz vērtās jaunumā. Visi vaibsti bija it kā mazliet nepareizi: acis ieslīpas, lūpu kaktiņi izliekti uz augšu, nāsis it kā ieplestas. Šai sejā, kas tomēr bija neticami skaista, varēja lasīt nicinājumu, ironiju un nežēlību. Patiesību sakot, jo iljNīk vēroju brīnumaino tēlu, jo mokošāk šķita, ka tāds dievišķīgs skaistums var savienoties ar pilnīgu bezjūtību.

— Ja jelkad ir pastāvējis dzīvs šīs skulptūras modelis,— es Icicu de Perorāda kungam,— un es nojaušu, ka debesis reiz ir i adījušas tādu sievieti, es varu tikai nožēlot viņas mīļākos! Viņa Katrā ziņā ir priecājusies, dzīdama tos izmisuma nāvē. Viņas sejā ir kaut kas cietsirdīgs, un tomēr es nekad neesmu neko tik skaistu redzējis.

— Te Venera upurim pieglaudušies!

iesaucās de Perorāda kungs, priecādamies par manu sajūsmu.

Sātaniskās ironijas izteiksmi varbūt kāpināja pretstats starp ļoti spožajām inkrustēta sudraba acīm un melnganzaļo patīnu, ar kādu laiks bija pārklājis visu skulptūru. Spožās acis radīja zināmu īstenības, dzīvīguma ilūziju. Atcerējos sava pavadoņa vārdus, ka tie, kas tēlā raugās, ir spiesti nolaist acis. Tā bija gandrīz taisnība, un es nespēju atbrīvoties no īgnuma pats pret sevi, jo bronzas statujas tuvumā jutos neomulīgi.

— Tagad, kad esat Veneru apbrīnojis visos sīkumos, dārgo kolēģi senatnes pētījumos,— mājastēvs sacīja,— uzsāksim, lūdzu, zinātnisku sarunu. Ko jūs teiksiet par šo uzrakstu, kam vēl neesat pievērsis uzmanību?

Viņš man rādīja skulptūras pamatni, un es izlasīju šādus vārdus:

CAVE AMANTEM

— Quid dicis, doctissime?' — viņš jautāja, rokas berzēdams.— Palūkosimies, vai esam vienisprātis par šī cave aman- tem nozīmi!

—  Bet tam ir divējāda jēga,— es atbildēju.— Var tulkot: «Piesargies no tiem, kas tevi mīl, neuzticies mījākajiem.» Taču es nezinu, vai šādā nozīmē cave amantem atbilst labai latīņu valodai. Raugoties šīs dāmas sātaniskajā sejā, es drīzāk domāju, ka mākslinieks ir gribējis skatītāju brīdināt no drausmā skaistuma. Tāpēc es tulkotu: «Piesargies, ja viņa tevi iemīlēs.»

' Ko teiksi, augsti tnacitais? (Latīņu vai.)

—  Hm,— de Perorāda kungs norūca,— jā, tas ir brinumlabs tulkojums: taču neesiet dusmīgs, ka es dodu priekšroku pirmajam, ko es tomēr izvērstu. Vai zināt, kas bija Veneras mī|ākais?

— Tie bija vairāki.

—  Jā, bet pirmais bija Vulkāns. Vai te mākslinieks nav gribējis pasacīt: «Par spīti tavam skaistumam un augstprātīgajam skatienam, tavs mīļākais būs kalējs, riebīgs klibiķis.» Tā ir dziļa pamācība koķetēm, kungs!

Es nespēju apslēpt smaidu, tik ļoti samocīts man šķita tāds skaidrojums.

—  Latiņu valoda tās lakoniskuma dēļ gan ir briesmīga valoda,— es noteicu, lai tieši nerunātu pretī savam senatnes cienītājam, un atkāpos dažus soļus, lai labāk varētu vērot skulptūru.

—  Vienu mirklīti, kolēģi!— de Perorāda kungs iesaucas, satverdams mani aiz rokas,— jūs neesat redzējis visu. Te ir vēl viens uzraksts. Uzkāpiet uz pamatnes un aplūkojiet labo roku.— To teikdams, viņš palīdzēja man tikt augšā uz cokola.

Daudz neklīrēdamies, apķēros ap kaklu Venerai, pie kuras jau sāku pierast. Vienu mirkli pat ielūkojos viņai tieši sejā, un tā, tuvumā, viņa šķita vēl ļaunāka un vēl skaistāka. Tad ieraudzīju, ka uz labās rokas antīkajā kursīvā, cik varu spriest, ir iegravētas dažas rakstu zīmes. Ņemdams palīgā brilles, es ar lielām pūlēm izburtoju, kas tālāk teikts, un de Perorāda kungs atkārtoja katru manis izrunāto vārdu, uzslavēdams gan ar žestiem, gan balss intonāciju. Tātad es lasīju:

VENERI TVRBVL.. .

EVTYCHES MYRO

IMPERIO FECIT.

Man šķita, ka pēc vārda tvrbvl pirmajā rindā dažas zīmes ir izdzisušas, bet tvrbvl bija skaidri salasāms.

—  Ko tas varētu nozīmēt?— mājastēvs jautāja, starodams šķelmīgā smaidā, jo bija pārliecināts, ka ar šo tvrbvl es tik viegli netikšu galā.

—  Vienu vārdu es vēl nevaru izskaidrot, viss pārējais pūles nesagādā. Eitikess Mirons darinājis šo velti Venerai pēc tās pavēles.

—  Lieliski. Bet ko jūs iesāksiet ar tvrbvl? Ko nozīmē tvrbvl?

—  Tvrbvl mani stipri mulsina. Es veltīgi meklēju kādu Veneras apzīmējumu, kas man varētu palīdzēt. Pagaidiet, ko jūs teiktu par tvrbvlenta? Venera, kas satrauc, kas uzbudina … Jūs ievērojāt, ka mani joprojām nodarbina viņas ļaunā sejas izteiksme, tvrbvlenta nemaz nav pārāk slikts apzīmējums

Venerai,— es pieticīgā tonī piebildu, jo pats nebiju sevišķi upmierināts ar savu skaidrojumu.

—  Venera trakule! Venera dauzoņa! Vai tad jūs domājat, ka mana Venera ir krogu Venera? Nepavisam nē, mans kungs! Tā ir Venera no labas sabiedrības. Bet es jums tūlīt izskaidrošu šo tvrbvl… tikai apsoliet neizpaust neko no mana atklājuma, iekams nav nodrukāts mans darbs. Redziet, es esmu ļoti lepns uz šo atklājumu .. . Jums jāatstāj kāds nieks arī priekš mums, nabaga provinciāļiem. Jūs, Parīzes zinātnieku kungi, esat tik bagāti!

No pjedestāla augstumiem, kur joprojām turējos, es viņam svinīgi apsolīju, ka nekad neizdarīšu tādu nekaunību, ka nozagšu atklājumu.

—  Tvrbvl. .. mans kungs,— viņš sacīja, nākdams tuvāk un pieklusinādams balsi aiz bailēm, ka viņu varētu sadzirdēt kāds cits,— lasiet tvrbvlnerae.

—  Es tik un tā nesaprotu.

—  Ieklausieties labi. Ljē attālumā no šejienes kalna pakājē atrodas ciems, kas saucas par Bulternēru. Tas ir latīņu vārda tvrbvlnera izkropļojums. Tādi pārveidojumi ir ļoti izplatīti. Bulternēra, mans kungs, bija romiešu pilsēta. Es vienmēr esmu tā domājis, bet man nekad nav bijis pierādījumu. Un te nu pierādījums ir rokā. Šī Venera bijusi Bulternēras vietējā dievība; un vārds «Bulternēra», kura antīko cilmi nupat pierādīju, liecina par kaut ko vēl interesantāku: pirms Bulternēra kļuva par romiešu pilsētu, tā bija feniķiešu pilsēta!

Viņš mirkli apklusa, lai atvilktu elpu un izbaudītu manu pārsteigumu. Man izdevās apspiest stipru vēlēšanos smieties.

—  Patiesi,— viņš turpināja,— tvrbvlnera ir īsts feniķiešu vārds, tvr — izrunājot tur un sur — viens un tas pats vārds, vai ne? Sur ir Tiras apzīmējums feniķiešu valodā; man nav vajadzības jums atgādināt tā nozīmi. Bvl ir Baal, Bāl, Bel, Bul — nelieli izrunas varianti. Nera gan man sagādā zināmas grūtības. Es sliecos domāt, neatrodot atbilstošu vārdu feniķiešu valodā, ka tas cēlies no grieķu neros — mitrs, purvains. Tad tas būtu vārds hibrīds. Lai pamatotu neros, es jums Bulternērā parādīšu, kā kalnu strauti veido smirdīgus dumbrājus. No otras puses, izskaņa nera var būt pievienota vēlāk par godu Tetrika sievai Nerai Pivezuvijai, kas šo to darījusi Turbulas labā. Bet dumbrāju dēļ es dodu priekšroku neros.

Ar sevi apmierināts, viņš iešņauca tabaku.

— Taču liksim mierā feniķiešus un atgriezīsimies pie uzraksta. Tātad tulkoju: «Bulternēras Venerai pēc viņas pavēles Mirons veltī šo statuju, savu darbu.»

Es sargājos kritizēt viņa etimoloģiju, taču gribēju pierādīt izpratni, tāpēc sacīju:

—  Pagaidiet, cienītais, Mirons kaut ko ir veltījis Venerai, bet nepavisam neesmu pārliecināts, ka tā būtu tieši šī statuja.

—  Kā,— viņš iesaucās,— vai tad Mirons nebija slavens grieķu tēlnieks! Viņa dzimtā talants būs turpinājies: šo skulptūru būs darinājis kāds viņa pēcnācējs. Tas ir skaidrāks par skaidru.

—  Bet,— es iebildu,— es redzu uz delma mazu caurumiņu. Manuprāt, tajā bijis kaut kas iestiprināts, piemēram, aproce, ko Mirons veltījis Venerai kā izpirkuma upuri. Mirons bijis nelaimīgs mīlētājs. Venera uz viņu dusmojusies: viņš to pielabinājis, dāvinādams zelta aproci. Ņemiet vērā, ka fecit] ļoti bieži tiek lietots consecravit2 nozīmē. Tie ir sinonīmi. Es to pierādītu ar dažu labu piemēru, ja man būtu pie rokas Grutera vai Orellio darbi. Nav grūti iedomāties, ka iemīlējies redz Veneru sapnī, ka viņam tēlojas, it kā tā pieprasītu zelta aproci savai statujai. Mirons dievietei veltījis aproci.. . Pēc tam ieradās barbari vai kāds zaglis zaimotājs …

—  Ak, cik skaidri redzams, ka esat sacerējis romānus!— mājastēvs iesaucās, sniegdams man roku, lai palīdzētu nokāpt.— Nē, mans kungs, tas ir Miroņa skolas darbs. Paskatieties vien, kā tas veidots, un jūs piekritīsiet.

Nekad nemēdzu apšaubīt stūrgalvīgu senatnes cienītāju pārspīlējumus, tāpēc par piekrišanas zīmi noliecu galvu, teikdams:

— Tas ir apbrīnojams darbs.

—  Ak dievs,— de Perorāda kungs iesaucās,— vēl viena vandalisma liecība? Manai statujai laikam mests ar akmeni!

Viņš tikko bija pamanījis baltu plankumiņu mazliet virs Veneras krūts. Es ievēroju līdzīgas pēdas uz labās rokas pirkstiem, ko — tā tobrīd domāju — akmens bija skāris, lidojot garām, vai arī trāpījusi kāda atšķēlusies oļa lauska. Pastāstīju mājastēvam par vakardienas nozākāšanu, kurai biju liecinieks, un tūlītējo sodu. Viņš ilgi smējās, salīdzinādams mācekli ar Diomēdu, un novēlēja tam, līdzīgi grieķu varonim, redzēt visus biedrus pārvēršamies par baltiem putniem.

Brokastu zvans pārtrauca sarunu klasiskā garā, un man, tāpat kā iepriekšējā dienā, vajadzēja ēst par četriem. Pēc tam ieradās de Perorāda kunga fermeri, un, kamēr viņš tos

pieņēma, dēls aizveda mani parādīt kalešu, ko Tulūzā bija nopircis saderinātajai un ko es, pats par sevi saprotams, apbrīnoju. Pēc tam mēs abi iegājām stalli, kur tiku noturēts pusstundu, klausoties, kā viņš liela savus zirgus, klāsta to ciltsrakstus un nosauc departamenta sacensībās iegūtās godalgas. Tad viņš ierunājās par nākamo sievu — par ieganstu kļuva pelēka ķēve, kas bija paredzēta viņai.

—  Šodien mēs viņu redzēsim,— Alfonsa kungs teica.— Nezinu, vai jums viņa liksies skaista. Jums, parīziešiem, grūti iztapt, bet te, Perpiņānā, viņa visiem šķiet apburoša. Un labi, ka ir ļoti bagāta. Krustmāte no Pradas atstāja viņai savu mantu. Ak, es jau nu būšu ļoti laimīgs!

Jutos dziļi satriekts, redzēdams, ka jaunu cilvēku, šķiet, vairāk aizkustina līgavas pūrs nekā skaistās acis.

—  Jūs protat novērtēt dārglietas,— Alfonsa kungs turpināja,— ko jūs sakāt par šo? Tas ir gredzens, ko rīt viņai dāvināšu.

To teikdams, viņš novilka no mazā pirkstiņa pirmās falangas biezu, dimantiem rotātu gredzenu, ko veidoja divas kopā sadevušās rokas; iedoma man šķita bezgala poētiska. Tā bija senlaicīga rota, bet es spriedu, ka tā pārveidota, ietverot tajā dimantus. Iekšpusē varēja izlasīt gotu burtiem iegravētus vārdus: «Sempr'ab ti»— tas nozīmē — vienmēr kopā ar tevi.

— Skaists gredzens,— es sacīju,— bet vēlāk iestrādāto dimantu dēļ mazliet zaudējis senāko stilu.

—  Nē jel, šitāds tas ir daudz skaistāks,— viņš smaidīdams atbildēja.— Tur ir dimanti par tūkstoš divsimt frankiem. Man gredzenu iedeva māte. Tā ir ļoti sena ģimenes dārglieta … no bruņinieku laikiem. To valkājusi mana vecmāmuļa, kura to dabūjusi no savējās. Dievs vien zina, kad šis gredzens taisīts.

—  Parīzē,— es teicu,— mēdz dāvināt pavisam vienkāršu gredzenu, parasti no diviem dažādiem metāliem, piemēram, zelta un platīna. Redziet, otrs gredzens, kas jums tai pirkstā, būtu ļoti piemērots. Šis ar dimantiem un reljefi izstrādātajām rokām ir tik biezs, ka tam nevarēs uzvilkt pāri cimdu.

—  Ak, lai Alfonsa kundze dara, kā zina. Manuprāt, viņa tik un tā būs priecīga par gredzenu. Ir jauki uzmaukt pirkstā tūkstoš divsimt franku. To mazo gredzentiņu,— viņš piebilda, pašapmierināti aplūkodams pavisam gludu gredzenu savā pirkstā,— viena sieviete Parīzē man uzdāvināja karnevāla pēdējā dienā. Ak, kā es pirms diviem gadiem jauki uzdzīvoju, kad biju Parīzē! Tur gan var izklaidēties! … — Un viņš kā nožēlodams nopūtās.

Todien mums vajadzēja pusdienot Pijgarigā pie līgavas vecākiem, mēs iekāpām kalešā un devāmies uz pili, kas atradās apmēram pusotras ljē no Ilas. Tiku stādīts priekšā un uzņemts kā ģimenes draugs. Es neko nestāstīšu par pusdienām un sarunām, kuras tām sekoja un kurās maz piedalījos. Alfonsa kungs sēdēja blakus līgavai un ik stundas ceturksni iečukstēja viņai kaut ko ausī. Viņa vispār nepacēla acis un ik reizi, kad līgavainis ierunājās, kautrīgi nosarka, taču atbildēja bez apjukuma.

De Pijgarigas jaunkundzei bija astoņpadsmit gadu; viņas smalkais, lokanais augumiņš šķita pilnīgs pretstats spēcīgā līgavaiņa stūrainajam stāvam. Viņu varēja saukt ne tikai par daiļu, bet ari par valdzinošu. Es apbrīnoju visu viņas atbilžu pilnīgo dabiskumu; un viņas labsirdīgā seja, kurai tomēr netrūka vieglas šķelmības, man neviļus atgādināja mana mājastēva atrasto Veneru. Klusībā abas salīdzinādams, es prātoju, vai pārākums skaistumā, kas, bez šaubām, piederēja dievei, lielā mērā nav atkarīgs no tās tiģeriski plēsonīgās izteiksmes; jo kaisme pat nosodāmā rīcībā vienmēr modina izbrīnu un tādu kā apbrīnu pret paša gribu.

«Cik žēl,» es nodomāju, atstādams Pijgarigu, «ka tik piemīlīga jaunava ir bagāta un ka pūra dēļ viņu apprec necienīgs cilvēks!»

Atgriezies Ilā un lāgā nezinādams, ko teikt de Perorāda kundzei, kurai, manuprāt, reizēm vajadzēja bilst kādu vārdu, es izsaucos:

— Jūs Rusijonā gan esat lieli drosminieki! Kā, kundze, jūs varat rīkot kāzas piektdienā! Parīzē mēs esam māņticīgāki un neviens neiedrošinātos tādā dienā ņemt sievu.

—  Dieva dēļ, nerunājiet par to,— viņa atbildēja,— ja tas būtu atkarīgs vienīgi no manis, es, protams, būtu izraudzījusies citu dienu. Bet Perorāds tā gribēja, un mums atlika tikai piekāpties. Tomēr man tas ir nepatīkami. Ja nu notiek kāda nelaime? Laikam taču tam ir pamats, kā gan citādi visi baidītos no piektdienas?

—  Piektdiena,— viņas vīrs iesaucās,— ir Veneras diena! Laba diena laulibām! Jūs, kolēģi, redzat, ka es domāju tikai par savu Veneru. Goda vārds, tieši viņas dēļ es izvēlējos piektdienu. Rit, ja gribēsiet, pirms kāzām sarīkosim mazu upurēšanu; mēs upurēsim divus lauka baložus, un, ja es zinātu, kur dabūt vīraku .. .

—  Kaunies jel, Perorād!— pagalam sašutusi laulātā draudzene iesaucās.— Kvēpināt vīraku elkam! Tā gan būtu riebeklība! Ko ļaudis par mums teiktu?

— Tu vismaz man atjausi,— de Perorāda kungs sacīja,— uzlikt viņai galvā rožu un liliju vainagu.

Manibus date lilia plenis.'

Kā redzat, cienītais, harta2 ir tikai tukšs vārds. Mums nav kulta brīvības!

Nākamās dienas norises tika izkārtotas šādi. Itin visiem vajadzēja saposties svētku drānās tieši līdz pulksten desmitiem. Iedzēruši šokolādi, visi brauks uz Pijgarigu. Civilajām laulībām vajadzēja notikt ciema mērijā, bet reliģiskajai ceremonijai — pils kapelā. Tad — brokastis. Pēc brokastīm līdz septiņiem vakarā katrs varēs vadīt laiku, kā gribēs. Septiņos visi atgriezīsies liā, kur abas ģimenes vakariņos. Tad, protams, notiks viss pārējais. Ja jau nevarēja dejot, vajadzēja pēc iespējas vairāk iebaudīt.

No astoņiem rītā es sēdēju pie Veneras ar zīmuli rokā, nezin kuro reizi sākdams zīmēt skulptūras galvu, bet nespēju uztvert tās izteiksmi. De Perorāda kungs staigāja man apkart, dodams padomus un atkārtodams savas feniķiešu etimoloģijas; pēc tam viņš nolika Bengālijas rozes uz skulptūras pamatnes un traģikomiskā tonī izlūdzās laimi jaunajam pārim, kas turpmāk dzīvos viņa pajumtē. Ap deviņiem viņš atgriezās mājās, lai parūpētos par apģērbu, un tai pašā laikā paradījās Alfonsa kungs — ie- sprendzies jaunā frakā, baltiem cimdiem, lakādas kurpēs, gravētām aproču pogain un rozi pogcaurumā.

—  Vai uzzīmēsiet manas sievas portretu?— viņš jautāja, noliecoties pār manu skici.— Viņa arī ir glīta.

Tai brīdi laptas laukumā, ko jau tiku minējis, sākās spēle, kas acumirklī piesaistīja Alfonsa kunga uzmanību. Un ari es, noguris, zaudējis cerību uztvert sātanisko seju, drīz pametu zīmējumu, lai noskatītos spēlētājos. Viņu vidū bija daži vakar ieradušies mūļu dzinēji spānieši.

Tie bija aragonieši un navarrieši, gandrīz visi — apbrīnojami izveicīgi. Tāpēc ilieši, kurus uzmudināja Alfonsa kunga klātbūtne un padomi, diezgan drīz zaudēja jaunajiem čempioniem. Vietējie skatītāji jutās nepatīkami pārsteigti. Alfonsa kungs palūkojās savā pulkstenī. Bija tikai pusdesmit. Mātei vēl kārtoja matus. Viņš vairs nevilcinājās: novilka fraku, pieprasīja svārkus un izaicināja spāniešus. Es smaidīdams un mazliet izbrīnījies noraudzījos viņa rīcībā.

— Jāaizstāv novada gods,— viņš teica.

Tajā brīdī viņš man likās patiešām skaists. Viņš bija aizrāvies. Svētku apģērbs, kas nupat vēl tā nodarbināja Alfonsa kungu, pilnīgi zaudēja nozīmi. Pirms dažām minūtēm viņš būtu baidījies pagrozīt galvu, lai nesašķiebtu kaklasaiti. Tagad viņš nedomāja vairs nedz par iecirtotajiem matiem, nedz rūpīgi sagludināto žabo. Un līgava? … Goda vārds, man šķiet — ja vajadzētu, viņš atliktu laulības uz vēlāku laiku. Redzēju, kā viņš steigā apauj sandales, uzloka piedurknes un droši stājas zaudētāju priekšgalā kā Cēzars, kas sakārtoja kareivju rindas pie Dirahijas. Pārlēcu pāri dzīvžogam un ērti iekārtojos dzelzkoka ēnā tā, lai redzētu abas spēlētāju grupas.

Pretēji visām cerībām, pirmo bumbu Alfonsa kungs palaida garām; tiesa, tā lidoja ļoti tuvu zemei, un to ar pārsteidzošu spēku meta aragonietis, kas, šķiet, bija spāņu vadonis.

Tas bija gadus četrdesmit vecs, sausnējs un nervozs sešas pēdas garš vīrietis olīvbrūnu sejaskrāsu, kas šķita gandrīz tikpat tumša kā Veneras bronza.

Alfonsa kungs niknumā nometa raketi.

—  Vainīgs ir nolādētais gredzens,— viņš sacīja.— Tas spiež pirkstu, tāpēc nopūdelēju drošu bumbu!

Ar zināmām pūlēm viņš novilka dimanta gredzenu; es gāju viņam pretī, lai to paņemtu, bet viņš bija ātrāks par mani, pieskrēja pie Veneras, uzvilka gredzenu tai zeltnesī un atgriezās savā vietā iliešu priekšgalā.

Viņš bija bāls, bet mierīgs un apņēmīgs. No tā brīža viņš vairs nepieļāva nevienu kļūdu, un spānieši tika pilnīgi sakauti. Nevarēju vien nopriecāties par skatītāju sajūsmu: vieni nerim- darnies kliedza aiz prieka un meta gaisā cepures; otri spieda viņam rokas un dēvēja par novada lepnumu. Šaubos, vai viņš būtu saņēmis jūsmīgākus un sirsnīgākus apsveikumus, ja būtu atsitis ienaidnieku iebrukumu. Uzvarēto bēdas vērta uzvaru jo spožāku.

—  Mēs vēl saspēlēsim dažu partiju, brašo zēn,— viņš pārākuma tonī teica aragonietiin,— bet tad es jums došu dažus punktus priekšā.

Man patiktu, ja Alfonsa kungam būtu vairāk kautrības, un es jutos gandrīz sāpināts viņa sāncenša pazemojuma dēļ.

Milzīgajam spānietim apvainojums stipri ķērās pie sirds. Es redzēju, kā viņa melnīgsnējā seja nobāl. Zobus sakodis, viņš pameta drūmu mirkli uz savu raketi un pēc tam aizžņaugtā balsi pavisam klusu nočukstēja: «Me lo pagarās»

De Perorāda kunga balss izjauca viņa dēla triumfu; mājastēvs, ļoti izbrīnījies, ka dēls nepārrauga kalešas sagatavošanu, jutās vēl vairāk pārsteigts, ieraugot viņu vienos sviedros, raketi rokā. Alfonsa kungs aizskrēja uz mājām, nomazgāja seju un rokas, atkal uzvilka jauno fraku un lakādas kurpes, un pēc piecām minūtēm mēs straujos rikšos braucām pa Pijgarigas ceļu. Visi pilsētas laptas spēlētāji un daudzi skatītāji mums sekoja, jautri klaigādami. Spēcīgie zirgi, kas vilka mūsu kalešu, tikko spēja paskriet pietiekami ātri, lai dūšīgie katalonieši tos nepanāktu.

Kad nokļuvām Pijgarigā un procesija jau lēnā gaitā virzījās uz mēriju, Alfonsa kungs iesita sev pa pieri un klusām man teica:

—  Kas par ķezu! Esmu aizmirsis gredzenu! Tas ir pirkstā Venerai, lai velns to būtu rāvis! Vismaz nesakiet to mātei. Varbūt viņa neko nepamanīs.

—  Jūs varētu kādu aizsūtīt pakaļ gredzenam.

—  Ek, mans sulainis ir palicis Ilā. Šiem te es nepavisam neuzticos. Dimanti par tūkstoš divsimt frankiem! Tas dažu labu var ievest kārdināšanā. Un ko vēl nodomātu par manu izklaidību? Viņi mani tikai izzobotu, nosauktu par statujas vīru … Kaut jel gredzenu vēl nenozagtu! Laimīgā kārtā mani blēži baidās no elka. Viņi neiedrošinās tam tuvoties pat izstieptas rokas attālumā. Ek, tas nekas, man ir cits gredzens!

Abas ceremonijas — gan civilā, gan reliģiskā — noritēja pienācīgā svinīgumā, un de Pijgarigas jaunkundze saņēma kādas Parīzes modistes gredzenu, nemaz nenojauzdama, ka līgavainis ziedo viņai mīlas ķīlu. Pēc tam visi sēdās pie galda, kur dzēra, ēda un pat dziedāja, un tas viss vilkās ļoti ilgi. Man bija žēl jaunlaulātās parupjās līksmības dēļ, kas ap viņu sacēlās; taču viņa turējās dūšīgāk, nekā es būtu varējis cerēt, un viņas mulsumā nebija nedz neveiklības, nedz mākslotības.

Varbūt vīrišķība rodas reizē ar grūtībām.

Kad brokastis ar dieva palīgu bija beigušās, pulkstenis rādīja četri; vīrieši pastaigājās lieliskajā parkā vai nolūkojās, kā pils zālājā dejo svētku drānās saposušās Pijgarigas zemnieces. Tādā veidā pavadījām dažas stundas. Sievietes pa to laiku drūzmējās ap jaunlaulāto, kas ļāva apbrīnot savas kāzu dāvanas. Pēc tam viņa apmainīja tērpu, un es pamanīju, ka viņa noslēpusi skaistos matus zem aubes un cepures ar spalvu, jo sievietes allr.ž sevišķi steidzas apvilkt drānas, ko paraža liedz valkāt jaunavām.

Pulkstenis bija gandrīz astoņi, kad beidzot bijām gatavi doties uz 11u. Taču pirms tam norisinājās patētiska scēna. De Pijgarigas jaunkundzes krustmāte, kas viņai bija mātes vietā,— ļoti veca un ļoti dievbijīga sieviete — nemaz netaisījās mums līdzi uz pilsētu. Pirms izbraucām, viņa teica krustmeitai aizkustinošu sprediķi par sievas pienākumiem, un tas izraisīja bezgalīgas asaru straumes un skūpstus. De Perorāda kungs šīs atvadas salīdzināja ar sabīniešu nolaupīšanu. Beidzot tomēr devāmies ceļā, un ikviens no mums darīja, ko spēja, lai jauno sievieti izklaidētu un sasmīdinātu, taču tās bija veltas pūles.

Ilā mūs gaidīja vakariņas — un kādas vakariņas! Jau no rīta mani mulsināja parupjā jautrība, bet jo neomulīgāk kļuva no divdomībām un jokiem, kas tika mērķēti galvenokārt abiem jaunlaulātajiem. Jaunais vīrs, kas bija mirkli nozudis, pirms sēdāmies pie galda, izskatījās bāls un dīvaini nopietns. Viņš vienā laidā dzēra Koliūras vīnu, kas ir gandrīz tikpat stiprs kā degvīns. Es sēdēju viņam blakus un uzskatīju par savu pienākumu brīdināt:

—  Piesargieties! Stāsta, ka vīns …

Pats nezinu, kādu muļķību pateicu, lai iekļautos dzīrotāju noskaņojumā.

Viņš piegrūda man pie ceļgala un ļoti klusi sacīja:

—  Kad piecelsies no galda .. . man jums jāpasaka pāris vārdu. Mani pārsteidza viņa svinīgais tonis. Palūkojos vērīgāk un pamanīju, ka viņa vaibsti ir savādi pārvērtušies.

—  Vai slikti jūtaties?— es jautāju.

—  Nē.

Un viņš dzēra atkal.

Pa to laiku, viesiem klaigājot un sitot plaukstas, vienpadsmit gadu vecs bērns, kas bija palīdis zem galda, rādīja mums skaistu sārtbaltu lenti, ko bija noraisījis no jaunlaulātās potītes. To dēvē par prievīti. Lenti tūlīt pat sagrieza gabalos un izdalīja jaunekļiem, kuri pēc dažās patriarhālās ģimenēs vēl saglabājušās paražas izrotāja ar to pogcaurumu. Jaunajai sievai bija iemesls dziļi jo dziļi nosarkt. .. Taču viņas apmulsums sasniedza augstāko pakāpi, kad de Perorāda kungs, pieprasījis klusumu, nodziedāja dažas, kā pats teica, improvizētas katalo- niešu kuplejas. Ja es pareizi sapratu, to jēga bija šāda:

«Ko gan, draugi, tas nozīmē? Vai izdzertā vīna dēļ acu priekšā dubultojas? Te ir divas Veneras …»

Jaunais vīrs izbijies strauji pagrieza galvu, un visi sāka smieties.

«Jā,» de Perorāda kungs turpināja, «manā mājā mīt divas Veneras. Vienu es atradu zemē kā trifeli, otra, no debesim nokāpusi, nupat izdalīja mums savas jostas gabalus.»

Viņš gribēja sacīt — prievīti.

«Mans dēls, izvēlies Romas vai Katalonijas Veneru — kura labāk patīk. Blēdis ņem katalonieti, un viņa daļa ir labākā. Romiete ir melna, kataloniete — balta. Romiete ir salta, katalo- niete iededz kvēli katrā, kas viņai tuvojas.»

Šī izgāšanās izraisīja tādas gaviles, tik skaļus aplausus un skanīgus smieklus, ka šķita — tūlīt griesti sagrūs pār mūsu galvām. Pie galda bija tikai trīs nopietni cilvēki — abi jaunlaulātie un es. Man ļoti sāpēja galva; turklāt kāzas mani vienmēr nezin kādēļ skumdina. Šīs radīja arī tādu kā pretīgumu.

Kad mēra palīgs bija nodziedājis pēdējās kuplejas — man jāteic, ka tās bija stipri vieglprātīgas —, visi iegāja salonā, lai noskatītos jaunlaulātās aiziešanu: viņu drīz vien vajadzēja vest uz guļamistabu, jo tuvojās pusnakts.

Alfonsa kungs ievilka mani loga nišā un, sānis skatīdamies, teica:

—      Jūs par mani zobosieties .. . Bet es nesaprotu, kas ar mani notiek … Esmu apburts! Lai velns mani parauj!

Vispirms man ienāca prātā, ka viņš jūtas apdraudēts un ka runa ir par vienu no tām nelaimēm, par kādām raksta Monteņs un de Seviņē kundze: «Ikvienā mīlas valstībā ir savi traģiski notikumi» utt.

«Manuprāt, tādas nelaimes piemeklē tikai gudrus cilvēkus,» es klusībā nodomāju.

—      Jūs esat dzēris pārāk daudz Koliūras vīna, dargais Alfonsa kungs!— es viņam teicu.— Es jūs jau brīdināju.

—      Jā, var gan būt. Bet ir noticis kaut kas daudz briesmīgāks.— Viņam aizrāvās balss. Domāju, ka jaunais cilvēks ir pilnīgi apskurbis.

—      Vai atceraties manu gredzenu?— bridi klusējis, viņš turpināja …

—  Nu jā, vai tas paņemts?

—  Nē!

— Tātad tas ir pie jums?

—      Nē … es… es nevaru to nomaukt no sātaniskās Veneras pirksta.

—  Ak tā, tad neesat pietiekami stipri vilcis.

—  Es centos, bet Venera … viņa salieca pirkstu.

Viņš stingi veras manī trulu skatienu, pieķēries pie loga bultas, lai nenokristu.

—  Kas nu tie par brīnumiem!— es sacīju.— Jus esat uzmaucis gredzenu pārāk cieši. Rīt jūs to novilksiet ar knaiblēm. Tikai rīkojieties saudzīgi, nesabojājiet skulptūru!

—  Nē, es taču jums jau teicu. Veneras pirksts ir paslēpts, saliekts; viņa ir savilkusi plaukstu dūrē, vai dzirdat? .. . Acīmredzot viņa ir mana sieva, jo esmu viņai iedevis gredzenu . . . Viņa negrib dot to atpakaļ.

Piepeši man pārskrēja drebuļi, mirkli uzmetās zosāda. Tad viņš dziļi nopūtās, apdvesdams tnani ar vīna dvaku, un mans satraukums acumirklī izgaisa.

«Nelaimīgais,» es nodomāju, «ir galīgi piedzēries.»

—  Jūs esat senatnes pētnieks, cienītais kungs,— jaunlaulātais žēlīgā balsī turpināja,— jūs tādas statujas pazīstat . .. Varbūt ir kāda atspere, kāds velnišķīgs paņēmiens, ko es nezinu … Ja nu jūs aizietu apskatīties?

—  Labprāt,— es atbildēju.— Nāciet līdzi!

—  Nē, man labāk patiktu, ja jūs ietu viens.

Es atstāju salonu.

Kamēr sēdējām pie vakariņu galda, laiks bija mainījies — stipri lija.

Gribēju palūgt lietussargu, bet tad pārdomāju. Nospriedu, ka es nu gan būtu pēdējais muļķis, ja ietu pārbaudīt, ko galīgi piedzēries cilvēks sastāstījis! Turklāt varbūt viņš gribēja mani ļauni izjokot, lai godīgie provinciāļi dabūtu pasmieties; un mazākā nelaime, ko es varētu piedzīvot, būtu izmirkt līdz ādai un saķert pamatīgas iesnas.

Durvīs stāvēdams, pametu skatienu uz skulptūru, pār kuru pludoja lietus, un uzkāpu savā istabā, neatgriežoties salonā; atgūlos, taču miegs ilgi nenāca. Atmiņā atausa pa dienu piedzīvotās ainas. Domāju par tik daiļo un šķīsto meiteni, kas tiek atdota rupjam dzērājam. Cik pretīgas, es domāju, ir aprēķina laulības! Mērs uzliek trīskrāsaino apsēju, garīdznieks — epitrahilu, un visgodīgākā jaunava pasaulē tiek atdota Minotauram! Par ko gan divi cilvēki, kas viens otru nemīl, var runāt brīdī, kura dēļ mīlētāji atdod visu mūžu? Vai sieviete jelkad spēj mīlēt vīrieti, kurš kaut reizi bijis rupjš pret viņu? Pirmie iespaidi neizgaist, un esmu pārliecināts, ka Alfonsa kungs būs pelnījis naidu .. .

Šo pārdomu laikā — te es tās stipri saīsinu — dzirdēju namā skaļu rosīšanos, durvju virināšanu un aizbraucošu pajūgu troksni; tad šķita, ka trepēs atskan viegli vairāku sieviešu soļi, kas aizdip uz manai istabai pretējo gaiteņa galu. Acīmredzot tās bija jaunlaulātās pavadones, kas veda viņu gulēt. Pēc tam soļi aizklikstēja lejup pa kāpnēm. De Perorāda kundzes durvis aizvērās. «Cik gan satraukta ir nabaga meitene, cik neomulīgi jūtas,» es nodomāju. Saīdzis grozījos gultā. Vecpuisim kāzu namā ir muļķīga loma.

Kādu laiku valdīja klusums, tad to pārtrauca smagi soļi, kas dunēja augšup pa trepēm. Koka pakāpieni skaļi brakšķēja.

—  Kāds stulbenis!— es iesaucos.— Varu derēt, ka viņš nogāzīsies pa trepēm!

Joprojām valdīja miers. Paņēmu kādu grāmatu, lai mainītu domu gaitu. Tas bija statistisks departamenta apraksts, ko rotāja de Perorāda kunga raksts par Pradas apriņķa druīdu pieminekļiem. Ticis līdz trešajai lappusei, es aizmigu.

Gulēju slikti, vairākkārt pamozdamies. Pulkstenis varēja būt pieci no rīta, es biju nomodā jau vairāk nekā divdesmit minūtes, kad iedziedājās gailis. Tuvojās ausma. Tad es atkal skaidri dzirdēju tos pašus smagos soļus, tādu pašu pakāpienu brakšķē- šanu, kādu biju dzirdējis pirms aizmigšanas. Tas man šķita savādi. Žāvādamies mēģināju uzminēt, kāpēc Alfonsa kungs ceļas tādā agrumā. Nevarēju neko ticamu iedomāties. Gribēju vērt acis ciet, kad manu uzmanību no jauna saistīja dīvaina mīdīšanās, kurai drīz pievienojās zvana šķinda un vaļā atraujamu durvju troksnis, tad saklausīju neskaidrus kliedzienus.

«Mans žūpa būs kaut ko aizdedzinājis,» nodomāju, izlekdams no gultas.

Steidzīgi apģērbos un izgāju koridorā. No tā pretējā gala skanēja kliedzieni un žēlabas, un visam pāri — sirdi plosoša balss, kas vaimanāja: «Mans dēls! Mans dēls!» Kļuva skaidrs, ka Alfonsa kungam notikusi kāda nelaime. Metos uz jaunlaulāto istabu — tā bija cilvēku pilna. Pirmām kārtām mani pārsteidza pusapģērbies jaunais de Perorāds, kas gulēja šķērsām pāri salauztai gultai. Viņš bija nāves bāls un nekustīgs. Māte blakus viņam raudāja un vaimanāja. De Perorāda kungs rosījās, berzēja dēlam deniņus ar odekolonu, lika pie deguna sālis. Ak vai! Dēls jau sen bija miris. Istabas otrā malā uz dīvāna drausmīgos krampjos locījās jaunlaulātā. Viņa izgrūda neartikulētas skaņas, un divas spēcīgas kalpones spēja viņu saturēt tikai ar milzīgām pūlēm.

—  Augstais Dievs,— es iesaucos,— kas noticis?

Es piegāju pie gultas un pacēlu nelaimīgā jaunā cilvēka ķermeni; tas bija jau auksts un stīvs. Sakostie zobi un nomelnējusi seja pauda visšausmīgākās bailes. Šķita skaidrs, ka nāve bijusi vardarbīga un agonija — drausmīga. Taču uz apģērba nebija ne pēdas no asinīm. Atpogāju kreklu un ieraudzīju uz krūtīm bālu nospiedumu, kas apaļiski turpinājās uz sāniem un muguras. Šķita, ka viņš nožņaugts dzelzs stīpā. Nejauši uzkāpu uz kaut kā cieta, kas atradās uz paklāja; noliecos un ieraudzīju dimanta gredzenu.

Ar varītēm aizvedu de Perorāda kungu un kundzi uz viņu istabu, tad liku uz turieni aiznest arī jaunlaulāto.

— Jums vēl ir meita,— es sacīju,— jums par viņu jāparūpējas.— Tad atstāju viņus vienus.

Man nebija šaubu, ka Alfonsa kungs kritis par upuri slepkavām, kas pratuši naktī ielavīties jaunlaulātās istabā. Tomēr mani ļoti mulsināja zilumi uz krūtīm, to apļveida izvietojums, jo tie nevarēja rasties no nūjas vai dzelzs stieņa. Piepeši atcerējos nostāstus, ka Valensijā slepkavnieki izmantojot garus, smalkām smiltīm piepildītus ādas maisus, lai nobeigtu cilvēkus, kuriem grib atriebties nogalinot. Tūlīt man ienāca prātā mūļu dzinējs no Aragonas un tā draudi; tomēr es neiedrošinājos domāt, ka viņš būtu tik drausmīgi atriebies par parastu zobgalību.

Staigāju pa namu, visur meklēdams ielaušanās pēdas un nekur tās neatrazdams. Izgāju dārzā, lai noskaidrotu, vai slepkavas būtu varējuši iekļūt mājā no tās puses, taču neredzēju nekādas drošas zīmes. Turklāt vakardienas lietus bija tā atmiekšķējis augsni, ka tajā nevarēja saglabāties nekādas skaidras liecības. Tomēr pamanīju dažas dziļi zemē iemītas pēdas; tās veda pretējos virzienos, taču vienā līnijā — sākās pie dzīvžoga stūra blakus laptas laukumam un beidzās pie mājas durvīm. Tās varēja atstāt Alfonsa kungs, kad gāja paņemt savu statujas pirkstā uzmaukto gredzenu. No otras puses,— tajā vietā dzīvžogs bija retāks nekā citur, un tieši te slepkavas varēja to šķērsot. Staigādams šurpu turpu skulptūras priekšā, es mirkli apstājos to aplūkot. Atzīstos, ka šoreiz es nespēju bez šausmām vērot ironisko ļaunuma izteiksmi tās sejā; un, tā kā prātā tēlojās drausmīgās ainas, kuru liecinieks tikko biju, man šķita, ka sātaniskā dievība priecājas par nelaimi, kas piemeklējusi šo namu.

Atgriezos savā istabā un paliku tur līdz pat pusdienlaikam. Tad atstāju to un gāju apvaicāties, kā jūtas mājastēvs un viņa sieva. Viņi likās mazliet mierīgāki. De Pijgarigas jaunkundze — man vajadzētu viņu dēvēt par Alfonsa kunga atraitni — bija atguvusi samaņu. Viņa pat tika runājusi ar Perpiņānas karalisko prokuroru, kas tobrīd inspekcijas brauciena atradās Ilā, un šis ierēdnis bija noklausījies viņas liecību. Viņš lika liecināt arī man. Pastāstīju, ko zināju, un neslēpu aizdomas pret Aragonas mūļu dzinēju. Viņš pavēlēja to uzreiz apcietināt.

—  Vai jūs uzzinājāt ko no Alfonsa kundzes?— jautāju karaliskajam prokuroram, kad mana liecība bija uzrakstīta un parakstīta.

— Šī nelaimīgā jaunā sieviete ir kļuvusi ārprātīgā,— viņš teica, skumji smaidīdams.— Ārprātīga! Pilnīgi ārprātīga. Lūk, ko viņa stāsta:

—  Viņa jau dažas minūtes gulējusi, aizkari bijuši aizvilkti, kad istabas durvis atvērušās un kāds ienācis. Tobrīd Alfonsa kundze atradusies pašā gultas mala ar seju pret sienu. Viņa nav ne pakustējusies, būdama pārliecināta, ka ienācējs ir vīrs. Pēc brīža gulta nokrakšķējusi, it kā tajā būtu iezvēlies milzīgs smagums. Viņai bijis briesmīgi bail, bet viņa neuzdrīkstējusies pagriezt galvu. Tā pagājušas piecas vai varbūt desmit minūtes — viņa to nevarot skaidri pateikt. Tad viņa neviļus sakustējusies, kā jau cilvēks guļot sakustas, un jutusi, ka pieskaras kaut kam ledusaukstam — tā viņa izsakās. Viņa piespiedusies pie pašas sienas, trīcēdama pie visām miesām. Brīdi pēc tam durvis atvērušās otrreiz un kāds ienācis, teikdams: «Labvakar, sieviņ!» Drīz tikuši atvilkti aizkari. Viņa izdzirdusi apslāpētu kliedzienu. Būtne, kas atradusies gultā viņai blakus, piecēlusies sēdus un laikam izstiepusi rokas uz priekšu. Tad viņa pagriezusi galvu .. . un, kā apgalvo, ieraudzījusi savu vīru nokritušu ceļos pie gultas, galvu spilvena augstumā, tāda kā zaļgana milzeņa apkampienos — tas viņu žņaudzis no visa spēka. Viņa saka, un viņa, nabaga sieviete, man neskaitāmas reizes atkārtoja, ka ir pazinusi … vai varat iedomāties?— bronzas Veneru, de Perorāda kunga skulptūru .. . Kopš tā ir te, visi par dievieti vien runā. Taču turpināšu nelaimīgās jukušās stāstu. To redzēdama, viņa zaudējusi samaņu un droši vien jau pirms brīža bija zaudējusi prātu. Viņa nekādi nevar pasacīt, cik ilgi bijusi ģībonī. Atguvusies viņa ieraudzījusi spoku jeb, kā viņa joprojām apgalvo, nekustīgo statuju, kas sēdējusi ar kājām gultā, izslējusi ķermeņa augšdaļu un izstiepusi rokas, kurās aizvien vēl turējusi viņas nekustīgo vīru. Iedziedājies gailis. Tad statuja izkāpusi no gultas, ļāvusi līķim nokrist un izgājusi ārā. Alfonsa kundze ķērusies pie zvana auklas, un pārējo jūs zināt.

Tika atvests spānietis; viņš izskatījās mierīgs un aizstāvējās ļoti aukstasinīgi un saprātīgi. Turklāt viņš nenoliedza vārdus, kurus es sadzirdēju, taču izskaidroja tos tādējādi, ka gribējis pateikt — nākamajā dienā, kad būs labi atpūties, viņš vinnēs laptas spēlē ar uzvarētāju. Atceros, ka viņš piebilda:

—      Kad aragonietis tiek apvainots, viņš neatliek atriebību uz nākamo dienu. Ja es būtu domājis, ka Alfonsa kungs grib mani pazemot, es tūlīt iegrūstu viņam dunci vēderā.

Spānieša apavi tika salīdzināti ar pēdām dārzā; viņa kurpes bija daudz lielākas par tām.

Beidzot, viesnīcnieks, pie kura šis cilvēks bija apmeties, apgalvoja, ka tas visu nakti pavadījis, berzēdams un ārstēdams vienu no saviem mūļiem, kas saslimis.

Turklāt aragonietis bija cilvēks ar labu slavu un plaši pazīstams novadā, kur ik gadu ieradās veikala darīšanās. Tātad viņu atlaida, iepriekš atvainojoties.

Biju aizmirsis liecību, kuru deva mājkalpotājs, kas pēdējais redzējis Alfonsa kungu dzīvu. Tas noticis brīdī, kad kungs taisījies iet uz sievas istabu un bažīgi vaicājis šim cilvēkam, vai viņš zinot, kur esmu es. Kalpotājs atbildējis, ka nav mani redzējis. Tad Alfonsa kungs nopūties, vairāk nekā minūti klusējis un beidzot noteicis: «Redzi nu, velns būs parāvis viņu arī!»

Jautāju šim cilvēkam, vai Alfonsa kungam tobrīd, kad tas runāja, bija pirkstā dimanta gredzens. Kalpotājs vilcinājās un beidzot sacīja, ka, viņaprāt, gredzena nav bijis, taču viņš tam nav pievērsis nekādu uzmanību.

— Ja gredzens būtu bijis pirkstā,— viņš attapies piebilda,— es to, bez šaubām, būtu pamanījis, jo domāju, ka viņš to iedevis savai kundzei.

Iztaujādams mājkalpotāju, zināmā mērā izjutu māņticīgās šausmas, kas pēc Alfonsa kundzes liecības izplatījās visā namā. Karaliskais prokurors mani uzlūkoja smaidīdams, un es neiedrošinājos ilgāk izjautāt.

Dažas stundas pēc Alfonsa kunga apglabāšanas posos prom no Ilas. De Perorāda kunga pajūgam vajadzēja mani aizvest uz Perpiņānu. Par spīti vārgumam, nabaga sirmgalvis gribēja mani pavadīt līdz dārza vārtiem. Mēs to šķērsojām klusēdami, viņš, atbalstījies uz manas rokas, tikko spēja paiet. Šķiršanās brīdī es pēdējoreiz uzmetu skatienu Venerai. Paredzēju, ka mājastēvs, kas nedalījās bailēs un šausmās, kuras tā iedvesa daļai ģimenes, tomēr gribēs atbrīvoties no statujas, kas nemitīgi atgādina par drausmīgo nelaimi. Gribēju ieteikt, lai to nodod kādam muzejam. Vilcinājos uzsākt šo sarunu, un de Perorāda kungs neviļus pagrieza galvu, lai redzētu, ko tik neatlaidīgi vēroju. Ieraudzījis skulptūru, viņš acumirklī izplūda asarās. Es viņu noskūpstīju un, neiedrošinādamies bilst ne pušplēsta vārda, iekāpu pajūgā.

Pēc aizbraukšanas netiku uzzinājis neko, kas noskaidrotu mīklaino notikumu.

De Perorāda kungs nomira dažus mēnešus pēc dēla nāves. Testamentā viņš man novēlējis savus manuskriptus, ko varbūt kādreiz publicēšu. Starp tiem es neatradu darbu par uzrakstiem uz Veneras statujas.

P.S. Mans draugs de P. kungs nupat atrakstīja no Perpiņā- nas, ka skulptūras vairs neesot. Pēc vīra nāves de Perorāda kundzes pirmās rūpes bijušas pārkausēt statuju zvanā, un šādā veidā tā kalpojot Ilas baznīcai. Taču šķiet, de P. kungs piebilst, ka šīs bronzas īpašniekus vajājot ļauns liktenis. Kopš Ilā skan zvans, divreiz nosaluši vīnogulāji.