# Federigo

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Novele Federigo

' Šis stāsts ir populārs Neapoles apkaimē. Tajā, tāpat kā daudzos citos turienes nostāstos, var pamanīt dīvainu grieķu mitoloģijas un kristīgo ticējumu sajaukumu; šķiet, tas varētu būt radies viduslaiku beigās. (Autora piezīme.)

tulkojums latviešu valodā — Skaidrīte Jaunarāja, 1990

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## FEDERIGO

Reiz dzīvoja' jauns senjors, vārdā Federigo — skaists, stalts, laipns un labsirdīgs, taču stipri izlaidīgs, jo viņš pārliecīgi aizrāvās ar kāršu spēli, vīnu un sievietēm, it īpaši — ar kāršu spēli; viņš nekad negāja pie bikts un baznīcā parādījās vienīgi tālab, ka meklēja tur iespēju sagrēkot. Un notika tā, ka Federigo, izputinājis divdesmit krietnu ģimeņu dēlus (tie pēc tam kļuva par laupītājiem un bez grēku nožēlošanas krita niknā cīņā ar karaļa kondotjeriem), pats īsā laikā paspēlēja visu, ko bija vinnējis, un arī vēl savu mantojumu, tā kā viņam palika vienīgi maza muižiņa aiz Kavas pakalniem, kur viņš devās slēpt savu nabadzību.

Viņš bija nodzīvojis trīs gadus vientulībā, dienu medīdams un vakarā ar nomnieku spēlēdams pa kādai onbras partijai. Reiz, kad Federigo atgriezās mājās pēc visveiksmīgākajām medībām, kādas savā mūžā bija piedzīvojis, pie viņa durvīm pieklauvēja Jēzus Kristus, kam sekoja divpadsmit svētie apustuļi, un lūdza pajumti. Federigo bija augstsirdīgs cilvēks un ļoti priecājās, ka viesi ierodas dienā, kad viņš var tiem pasniegt bagātīgu mielastu. Tāpēc viņš aicināja svētceļniekus iekšā, vislaipnākajā kārtā piedāvāja viņiem ēdienu un naktsmājas, lūgdams atvainot, ka nespēj tos uzņemt ar pienācīgo godu, jo esot pārsteigts nesagatavojies. Mūsu Kungs, kas gan zināja, cik laikā vai nelaikā iekritis viņa apciemojums, piedeva Federigo sīko lielību, jo senjora viesmīlība bija pavisam neviltota.

—  Mēs apmierināsimies ar to, kas jums ir,— viņš sacīja.— Taču lieciet pagatavot vakariņas, cik ātri vien iespējams, jo ir jau vēls un šis te jūtas ļoti izsalcis,— viņš piebilda, rādīdams uz svēto Pēteri.

Federigo tas nebija divreiz jāsaka, un, gribēdams pasniegt viesiem ko vairāk nekā medību guvumu, viņš lika nomniekam nokaut vienīgo atlikušo kazu, kas tika tūlīt uzmaukta uz iesma.

Kad maltīte bija gatava un vīri sasēdušies pie galda, Federigo nožēloja vienīgi to, ka vīns nav pietiekami labs.

—  Kungs,— viņš teica Jēzum Kristum,

— Kungs, kā gribētu pasniegt jums labāku vīnu,

Bet to, ko dodu, es dodu no sirds.

—  Par ko jūs sūdzaties?— Jēzus Kristus, nobaudījis vīnu, jautāja Federigo. Jūsu vīns ir lielisks; lai to pasaka šis cilvēks (un viņš parādīja ar pirkstu uz svēto Pēteri).

Vinu nobaudījis, svētais Pēteris apgalvoja, ka tas ir brīnišķīgs (proprio stupendo)' un aicināja mājastēvu dzert kopā ar viņu.

Federigo, kas šos vārdus uzskatīja tikai par pieklājību, tomēr pieņēma apustuļa tostu; bet cik pārsteigts viņš jutās, kad saprata, ka vīns ir labāks par jebkuru no dzērieniem, kādus viņš baudījis vislielākās bagātības dienās! Šis brīnums viņam darīja zināmu Pestītāja klātbūtni, un viņš tūlīt piecēlās, jo jutās necienīgs dalīt maltīti ar tik svētiem vīriem. Taču mūsu Kungs lika Federigo atkal apsēsties; daudz netielēdamies, viņš to arī izdarīja. Pēc vakariņām, kuru laikā pie galda apkalpoja nomnieks un viņa sieva, Jēzus Kristus kopā ar mācekļiem iegāja viņiem sagatavotajās istabās. Bet Federigo, palicis divatā ar nomnieku, kā parasti saspēlēja onbras partiju, izdzerdams brīnumvīna pārpalikumu.

Nākamajā dienā svētie ceļinieki sapulcējās apakšstava lielis- tabā kopā ar mājastēvu, un Jēzus Kristus teica Federigo:

—  Mēs esam ļoti apmierināti ar uzņemšanu tavā namā un gribam tev par to atlīdzināt. Izsaki trīs vēlēšanās pēc sava prāta, un tās tiks izpildītas, jo mums pieder visa vara debesīs, zemes virsū un ellē.

Tad Federigo izvilka no kabatas kāršu kavu, ko vienmēr nēsāja līdzi, un sacīja:

—  Kungs, dari tā, lai es vinnētu vienmēr, kad spēlēju ar šīm kārtīm.

—  Par ko gan tu domā, nelaimīgo grēciniek? Tev vajadzētu lūgt tam Kungam dvēseles atpestīšanu!

—  Mani tā daudz neuztrauc,— Federigo atbildēja.

— Tev ir vēl divas vēlēšanās, kas tiks izpildītas,— Jēzus Kristus sacīja.

—  Kungs,— mājastēvs turpināja,— ja jau esat tik labs, izdariet, lūdzams, tā, lai neviens, kas uzkāpj apelsīnkokā, kurš met ēnu uz manām durvīm, nevarētu nokāpt, iekams neesmu atļāvis.

—  Lai notiek tā,— Jēzus Kristus sacīja.

Izdzirdis šos vārdus, apustulis svētais Pēteris pamatīgi iebakstīja ar elkoni blakussēdētājam sānā, sacīdams:

—  Nelaimīgo grēciniek, vai tu nebaidies no elles, kur nonāksi savu ļaundarību dēļ? Palūdz taču tam Kungam vietiņu svētajā paradīzē! Vēl ir laiks.

—  Nav ko steigties,— Federigo atteica, paiedams nost no apustuļa; tad mūsu Kungs jautāja:

—  Kāda ir tava trešā vēlēšanās?

—  Es gribētu,— viņš atbildēja,— lai tas, kurš apsēdīsies uz šī ķebļa pie mana pavarda, nevarētu piecelties, iekams neesmu atļāvis.

Mūsu Kungs, izpildījis šo vēlēšanos, tāpat kā divas iepriekšējās, līdz ar mācekļiem aizgāja.

Pēdējais apustulis vēl nebija ticis ārā pa durvīm, kad Federigo, gribēdams pārbaudīt, cik vērtīgas ir viņa kārtis, pasauca nomnieku un izspēlēja ar to onbras partiju, kārtīs gandrīz neskatīdamies. Viņš vinnēja vienā rāvienā, tāpat arī otro un trešo partiju. Tā pārliecinājies par veiksmi, viņš devās uz pilsētu, apmetās labākajā viesnīcā, kur noīrēja lepnākos apartamentus. Tūlīt izplatījās runas par viņa ierašanos, un senākie dzīru biedri bariem vien nāca viņu apciemot.

—  Mēs jau domājām, ka esam tevi zaudējuši uz visiem laikiem,— dons Džuzepe iesaucās.— Baumoja, ka tu esot kļuvis par vientuļnieku.

—  Un tā bija taisnība,— Federigo atbildēja.

—  Ko, pie velna, tu darīji visus šos trīs gadus, kamēr neesi redzēts?— pārējie vienā balsī jautāja.

—  Skaitīju lūgšanas, dārgie brāļi,— Federigo atbildēja dievbijīgā tonī.— Raugiet, te ir mana Stundu grāmata,— viņš turpināja, izvilkdams no kabatas rūpīgi glabāto kāršu kavu.

Izdzirduši tādu atbildi, visi sāka smieties, un ikviens nosprieda, ka Federigo atguvis bagātību, spēlēdams ar neveiklākiem partneriem nekā tie, kuru sabiedrībā savulaik tika zaudējis un kuri vai dega nepacietībā izputināt viņu vēlreiz. Daži gribēja viņu aizvest pie spēļu galda, ne mirkli nekavējoties, bet Federigo lūdza pagaidīt līdz vakaram un uzaicināja visus kādā zālē, kur pēc viņa rīkojuma bija sagatavota brīnumgarda maltīte, kas guva lielu piekrišanu.

Šis mielasts bija jautrāks nekā apustuļu vakariņas; tiesa gan, tika dzerts vienīgi malvāzietis un lakrima, bet labāku vīnu bija baudījis viens vienīgs no dzīrotājiem.

Pirms viesu ierašanās Federigo bija iegādājies līdzatnestajām kārtīm pilnīgi līdzīgu kavu, lai vajadzības gadījumā tās apmainītu, un, zaudējot vienu no trim vai četrām partijām, neradītu pretiniekos ne mazākās aizdomas. Viena kava atradās viņam pie labās, otra — pie kreisās rokas.

Pēc mielasta cienījamā sabiedrība apsēdās pie spēļu galda, un Federigo sākumā ņēma parastās kārtis, noteikdams visas spēles laikam saprātīgu likmi. Tad, gribot iedegt sevī interesi par spēli un pārbaudīt savus spēkus, viņš divas pirmās partijas spēlēja, cik vien labi prata, un abas reizes ar zināmu nožēlu zaudēja. Pēc tam viņš lika atnest vīnu un, izmantodams brīdi, kad vinnētāji dzēra par gūtajiem un nākamajiem panākumiem, ar vienu roku novāca parastus kārtis un ar otru to vietā nolika svētītās.

Kad sākās trešā partija, Federigo vairs nepievērsa spēlei nekādu uzmanību un varēja mierīgi vērot partnerus: viņš saprata, ka tie nav godīgi. Šis atklājums viņu no sirds ielīksmoja. Nu viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem varēja tukšot savu pretinieku naudas zutņus. Viņu bija izputinājusi šo ļaužu blēdība, nevis prasme vai laime: līdz ar to viņam radās iemesls vērtēt savas spējas augstāk, jo arī agrāk viņš bija vinnējis.

Pašcieņa (kuram gan tā nav pa prātam?), droša apziņa, ka izdosies atriebties, un pārliecība par drošu vinnestu ir cilvēka sirdij tīkamas jūtas. Federigo tās baudīja visas reizē; taču, domadams par senāko bagātību, viņš atcerējās divpadsmit jaunekļus no krietnām ģimenēm, uz kuru rēķina bija iedzīvojies, un, pārliecinājies, ka šie jaunekļi bijuši vienīgie godīgie spēlmaņi, kādus gadījies sastapt, viņš pirmo reizi nožēloja pār tiem gūtās uzvaras. Prieka starojošo seju pārklāja skumju mākonis un, vinnēdams trešo partiju, viņš grūti nopūtās.

Pirmajām partijām sekoja vairākas citas, Federigo gādāja, lai lielāko daļu no tām vinnētu, un šajā pirmajā vakarā viņš ieguva tik daudz naudas, ka varēja samaksāt par mielastu un mēneša īri par apartamentiem. Viņš bija sasniedzis visu, ko todien gribēja sasniegt. Apjukušie partneri promiedami apsolījās nākamajā dienā ierasties atkal.

Nākamajā un turpmākajās dienās Federigo iemanījās tik veikli vinnēt un zaudēt, ka īsā laikā ieguva krietnu bagātību un nevienam neradās aizdomas par tās īsto iemeslu. Tad viņš atstāja viesnīcu un pārcēlās uz lielu pili, kur laikiem rīkoja krāšņus svētkus. Visskaistākās sievietes ķīvējās viņa skatiena dēļ;

vissroalkākie vīni diendienā tika celti viņa galdā, un Federigo pils iemantoja izpriecu pils slavu.

Pēc gadu ilgas saprātīgas spēles viņš nolēma novest savu atriebību līdz galam, pilnīgi izputinot slavenākos novada senjo- rus. Šai nolūkā, pārvērtis lielāko daļu sava zelta dārgakmeņos, viņš nedēļu iepriekš uzaicināja tos uz neredzēti grezniem svētkiem, kuriem tika salīgti labākie muzikanti, jokdari utt., un izpriecu noslēgumā vajadzēja notikt visturīgāko spēlei. Tie, kam nebija naudas, aizņēmās no ebrejiem; pārējie paņēma līdzi visu, kas tiem bija, un viss tika zaudēts. Savācis savu zeltu un dimantus, Federigo naktī aizceļoja.

Ar šo brīdi viņš apņēmās droši vinnēt partijas tikai ar blēdīgiem spēlmaņiem, jo bija pietiekami izveicīgs, lai ar citiem tiktu galā pats. Tā viņš apceļoja visas novada pilsētas, visur spēlēdams, visur vinnēdams un ik vietā baudīdams to, kas tur bija vislabākais.

Taču atmiņas par divpadsmit upuriem ne mirkli nedeva viņam miera, sagandējot visu prieku. Beidzot kādā jaukā dienā viņš nolēma vai nu tos izpestīt, vai ari iet pazušanā līdz ar tiem.

Tā izlēmis, Federigo nūju rokā un maisu uz muguras, ņemot līdzi vienīgi mīļāko dzinējkuci Maršesellu, devās uz elli. Nonācis Sicīlijā, viņš uzkāpa Montdžibello un pēc tam nokāpa krāterī, tātad zem paša kalna pakājes, kas atradās augšpus Piamontes kalnāja. Lai no turienes nonāktu pie Plutona, vajadzēja šķērsot pagalmu, ko sargaja Cerbers. Federigo tika tam garām bez kādām grūtībām, jo Cerbers uzreiz sāka lakstoties ap viņa kucīti, un pieklauvēja pie Plutona vārtiem.

Kad Federigo aizveda pie bezdibeņa valdnieka, tas viņam jautāja:

—  Kas tu tāds esi?

—  Esmu spēlmanis Federigo.

—  Kāda velna pēc esi te atnācis?

—  Pluton,— Federigo atbildēja,— ja tu domā, ka pasaules labākais spēlmanis ir cienīgs izspēlēt ar tevi kādu partiju onbras, es tev piedāvāju tādus noteikumus: mēs spēlēsim tik partiju, cik tu vēlēsies; ja es zaudēšu kaut vienu, mana dvēsele likumīgi pienākas tev, tāpat kā visas, kas apdzīvo tavu valstību; bet, ja vinnēšu es, man būs tiesības par katru veiksmīgu partiju izraudzīties vienu no taviem pavalstniekiem un aiznest to sev līdz.

—  Lai tā būtu,— Plutons sacīja.

Un viņš pieprasīja kāršu kavu.

—  Re, te jau man viena ir,— Federigo uzreiz teica, izvilkdams 110 kabatas brīnumkārtis.

Un viņi sāka spēlēt.

Federigo vinnēja pirmo partiju un pieprasīja Stefāno Pagani dvēseli — tā bija viena no divpadsmit, kuras viņš gribēja izglābt. Tā tūlīt tika atdota; Federigo, to dabūjis, tūlīt iebāza maisā. Tāpat viņš vinnēja otro un trešo partiju, un līdz pat divpadsmitajai, ik reizi likdams atdot vienu no iecerētajām dvēselēm un iebāzdams tās maisā. Kad divpadsmit dvēseles bija rokā, viņš piedāvāja Plutonam spēli turpināt.

— Labprāt,— Plutons sacīja (tomēr viņam nemaz nepatika zaudēt), bet iziesim uz brītiņu ārā — te nezin kur uzradusies nelaba smaka.

Plutons tikai meklēja ieganstu tikt vaļā no Federigo: līdzko tas ar maisu un dvēselēm bija aiz vārtiem, viņš pilnā rīklē iebļāvās, lai taisa vārtus ciet.

Federigo vēlreiz vajadzēja šķērsot elles pagalmu, bet kucīte bija tā savaldzinājusi Cerberu, ka tas viņam nepievērsa nekādu uzmanību; viņš ar mokām uzkāpa Montdžibello virsotnē un pasauca Maršesellu, kas tūlīt aiztecēja pie saimnieka, un devās lejup uz Mesīnu, vairāk priecādamies par savu garīgo uzvaru, nekā jebkad tika priecājies par panākumiem sabiedrībā. Nonācis Mesīnā, viņš kāpa uz kuģa, lai atgrieztos kontinentā un aizvadītu atlikušo mūžu vecajā muižā.

(Dažus mēnešus velak Maršesellai atskrēja mazi briesmonīši, daži pat ar trim galvām. Tie visi lika noslīcināti.)

Pēc trīsdesmit gadiem (Federigo jau bija sasniedzis septiņdesmit gadu vecumu) pie viņa ieradās Nāve un sacīja, lai viņš noslēdz rēķinus ar savu sirdsapziņu, jo tā stunda ir situsi.

—  Esmu gatavs,— mirējs atbildēja.— Taču, pirms tu mani aiznes, ak Nāve, esi tik laba un pasniedz augli no koka, kas apēno manu durvju priekšu. Ja piedzīvošu vēl šo mazo prieku, miršu gandarīts.

—  Ja tik vien tev vajadzīgs,— Nāve sacīja,— es šo vēlēšanos labprāt izpildīšu.

Un viņa uzkāpa kokā, lai noplūktu apelsīnu. Taču, kad Nāve gribēja tikt lejā, viņa to nespēja; Federigo neļāva.

—  Ak, Federigo, tu esi mani piekrāpis!— viņa iesaucās. — Tagad esmu tavā varā; bet, ja atdosi man brīvību, es tev apsolu desmit dzīves gadus.

—  Desmit gadu! Ir gan varena dāvana!— Federigo atcirta.— Ja tu, mīļā sirds, gribi tikt lejā, tev jābūt dāsnākai.

—  Es tev došu divdesmit gadu.

—  Tu zobojies!

—  Došu trīsdesmit.

—  Tu vēl neesi novēlējusi ne trešo daļu!

—  Vai tad tu gribi dzīvot veselu gadsimtu?

—  Tieši tā, mana dārgā!

—  Federigo, tu neesi prātīgs!

—  Ko lai dara! Man patīk dzīvot!

—       Labi, lai tad būtu simt gadu,— Nāve sacīja,— galu galā man ir japiekāpjas.

Un viņa tūlīt varēja norāpties no koka.

Tiklīdz Nāve bija prom, Federigo piecēlās — viņa veselība bija lieliska — un sāka jaunu dzīvi ar jaunekļa spēku un sirmgalvja pieredzi. Par šo jauno dzīvi ir zināms vienīgi tas, ka viņš aizrautīgi turpinājis apmierināt visas savas kaislības, it sevišķi miesas dziņas, dažkārt darīdams arī kādu labu darbu, taču par dvēseles glābšanu domādams tikpat maz kā iepriekšējā mūžā.

Kad simt gadu bija pagājis, Nāve atkal pieklauvēja pie viņa durvīm un atrada Federigo gultā.

—  Vai esi gatavs?— viņa jautāja.

—       Liku pasaukt biktstēvu,— Federigo atbildēja.— Pasēdi pie pavarda, līdz viņš ieradīsies. Man vajadzīga vienīgi grēku piedošana, un tad kopā ar tevi metīšos mūžībā.

Nāve, kas bija labsirdīga būtne, apsēdās uz ķebļa un veselu stundu veltīgi gaidīja priesteri. Galu galā viņai kļuva garlaicīgi un viņa sacīja namatēvam:

—       Vecais vīrs, vai vēl otro mūžu tev nav bijis laika tikt skaidrībā ar savu sirdsapziņu veselos simt gados, kopš pēdējo reizi redzējāmies?

—       Vari ticēt, ka man gan bija citas rūpes,— vecais, zobgalīgi smaidīdams, noteica.

—       Labi,— bezdievības nokaitinātā Nāve atcirta,— nu tev vairs nav atlikusi ne minūte.

—       Eh,— Federigo teica, kamēr Nāve veltīgi pūlējās piecelties,— pēc pieredzes zinu, ka tu esi pārāk piekāpīga, lai nepiešķirtu man vēl dažus liekus gadus.

—       Dažus gadus, nelaimīgais! (Viņa veltīgi pūlējās tikt prom no pavarda.)

—      Jā, bez šaubām, bet šoreiz manas prasības nebūs tik lielas, un, tā kā man negribas vēlreiz būt vecam, apmierināšos trešajam mūžam ar četrdesmit gadiem.

Nāvei bija skaidrs, ka viņa ar kādu pārdabisku spēku ir piesaistīta pie ķebļa, kā savulaik bija piesieta pie koka, taču aiz niknuma negribēja piekāpties ne par mata tiesu.

- Es zinu līdzekli, kā vest tevi pie prāta,— Federigo teica. Un viņš lika iemest ugunī trīs pagales. Acumirkli uzšāvās augstas liesmas, tā ka Nāve sāka svilt.

—  Žēlastību! Žēlastību!— viņa iesaucās, juzdama, ka vecie kauli deg.— Es tev apsolu četrdesmit gadu veselības.

To izdzirdis, Federigo atsauca burvestību un pusizceptā Nāve aizbēga.

Kad noliktais laiks bija pagājis, viņa atgriezās pie Federigo un atrada to gatavu ceļam, ar maisu uz muguras.

—  Šoreiz nu tava stunda ir pienākusi, izbēgt neizdosies,— Nāve sacīja, strauji ienākdama istabā.— Bet ko tu domā darīt ar to maisu?

— Tajā ir divpadsmit spēlmaņu — manu draugu dvēseles, ko reiz izpestīju no elles.

—  Lai tad viņi tur atgriežas kopā ar tevi!— Nāve sacīja.

Sakampusi Federigo aiz matiem, Nāve pacēlās gaisā, pagriezās uz dienvidiem un līdz ar laupījumu ienira Montdžibello dzīlēs. Nonākusi pie elles vārtiem, viņa trīsreiz pieklauvēja.

—  Kas tur ir?— Plutons jautāja.

—  Spēlmanis Federigo,— Nāve atbildēja.

—  Neveriet vaļā,— iesaucās Plutons, kas uzreiz atcerējās divpadsmit zaudētās kāršu partijas.— Šis blēdis iztukšos visu manu valstību!

Plutons atsacījās vērt vārtus vaļā, tāpēc Nāve nesa savu gūstekni uz šķīstītavu; taču sargeņģelis nelaida viņu iekšā, jo redzēja, ka dvēseli nomāc nāves grēks. Tāpēc Nāvei par lielu nepatiku — viņa dusmojās uz Federigo — gribot negribot vajadzēja laisties uz dievišķajām sfērām.

— Kas tu tāds esi?— svētais Pēteris jautāja Federigo, ko Nāve bija nolikusi pie paradīzes vārtiem.

—  Jūsu kādreizējais namatēvs,— viņš atbildēja, tas, kurš senāk jūs mieloja ar savu medību guvumu.

—  Kā uzdrīksties te ierasties tāds, kādu tevi redzu?— svētais Pēteris iesaucās.— Vai tad nezini, ka tev līdzīgiem debesis ir slēgtas? Kā — tu neesi pat šķīstītavas cienīgs, bet gribi dabūt vietu paradīzē!

—  Svēto Pēteri,— Federigo atbildēja,— vai tad es jūs tā uzņēmu, kad apmēram pirms simt astoņdesmit gadiem jūs ieradāties līdz ar savu dievišķo Kungu lūgt manu viesmīlību?

—  Tas viss ir ļoti jauki,— svētais Pēteris rūcīgi, taču kā atmaidzis atbildēja,— bet es nevaru uzņemties atbildību un laist tevi iekšā. Pateikšu Jēzum Kristum par tavu ierašanos, tad redzēsim, kā viņš spriedīs.

Kad mūsu Kungs uzzināja jaunumu, viņš iznāca pie paradīzes vārtiem, kur atrada Federigo, ceļos nometušos, kopā ar divpadsmit izglābtajām dvēselēm — pa sešām katrā pusē. Tad, līdzcietības aizkustināts, mūsu Kungs sacīja:

—  Ja nu pieņemtu vēl tevi, Federigo, bet šīs divpadsmit dvēseles, pēc kurām brēc elle, sirdsapziņa man neļauj laist iekšā.

—  Kā tad tā, Kungs!— Federigo atbildēja.— Kad man bija tas gods uzņemt jūs savā namā, vai kopā ar jums neienāca divpadsmit ceļinieki, kurus es tāpat uzņēmu, cik labi vien varēdams?

—  Šim cilvēkam nav iespējams pretoties,— Jēzus Kristus teica.— Nāciet iekšā, ja nu reiz esat šeit, tikai nelielieties ar manu žēlastību, jo tā var kļūt par sliktu piemēru.