# Etrusku vāze

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Novele Etrusku vāze

Jauns vīrietis Sen-Klērs saderinājies ar grāfieni - skaistuli Madlēnu de Kursi, tomēr viņu ļoti kaitina, ka grāfiene visur vadā līdzi etrusku vāzi, kuru saņēmusi kā dāvanu no cita pielūdzēja, viņš pat sāk šaubīties vai grāfiene viņu mīl un satiekot citu muižnieku uzsāk ar viņu nenozīmīgu ķildu un tiek izaicināts uz dueli.Bet grāfiene saņēmusi no sava iepriekšējā pielūdzēja nemākulīgu mīlestības vēstuli un dāvanu - etrusku vāzi. Viņa nolemj pasmieties par savu pielūdzēju un mīlestības vēstuli nolasa kādā saietā nenosaucot vārdus. Visi smejas. To viņa izstāsta sen-klēram un sadauza strīda cēloni - vāzi. Abi samierinās un ir laimīgi. tomēr otrā dienā notiek duelis un Sen-Klērs tiek nošauts.grāfiene noslēdzas sevī un pēc dažiem gadiem arī nomirst.

tulkojums latviešu valodā — Skaidrīte Jaunarāja, 1990

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## ETRUSKU VĀZE

Sabiedrībā, ko mēdz dēvēt par augstāko, Ogists Senklērs nepavisam netika mīlēts; tādas atturības galvenais iemesls bija viņa paradums izrādīt draudzību vienīgi tiem, kas patika pašam. Vienus viņš meklēja, no citiem vairījās. Turklāt viņš bija izklaidīgs un nevērīgs. Kādu vakaru, ejot arā no Itāliešu teātra, marķīze A. Senklēram jautāja, ko viņš domājot par Zontāga jaunkundzes' dziedāšanu. «Jā, kundze,» Senklērs, laipni smaidīdams, atbildēja, domādams par gluži ko citu. Smieklīgās atbildes iemesls nebija biklums, jo ar lielu kungu, dižu cilvēku uti pat ar sabiedrības piekrišanu iemantojušu sievieti viņš runāja tikpat pašpārliecināti kā ar kuru katru sev līdzīgu. Marķīze nosprieda, ka Senklērs ir nekaunības un uzpūtības kalngals.

B. kundze uzaicināja Senklēru pusdienās kādu pirmdienu. Viņa ar jaunekli daudz runāja; promiedams viņš sacīja, ka nekad nav sastapis patīkamāku sievieti. B. kundze mēnesi vāca domas no citiem un savās mājās izšķieda tās vienā vakarā. Tās pašas nedējas ceturtdienā Senklērs ieradās otrreiz. Šoreiz viņš jau mazliet garlaikojās. Vēl pēc vienas vizītes viņš nolēma nekad vairs nerādīties šajā salonā. B. kundze visiem apgalvoja, ka Senklērs ir ļoti slikti audzināts jauns cilvēks ar pilnīgi neciešamām manierēm.

Daba bija viņu apveltījusi ar maigu, mīlošu sirdi; taču vecumā, kad cilvēks pārlieku viegli uzņem iespaidus, kas neizgaist visu mūžu, pāri plūstošais jūtīgums kļuva par mērķi biedru zobgalībām. Viņš bija lepns un patmīlīgs; citu spriedums viņam bija svarīgs, kā jau bērniem mēdz būt. Tad viņš mācījās apslēpt sevī visu, ko uzskatīja par apkaunojošu vājumu. Viņš sasniedza mērķi, bet uzvara maksāja dārgi. Viņš spēja noslēpt svešu acīm pārāk maigas dvēseles jūtas, bet, ieslēdzot sevī, viņš tās padarīja simtkārt skaudrākas. Sabiedrībā Senklērs iemantoja bezjūtīga un bezrūpīga cilvēka bēdīgo slavu, un vientulībā viņa nemierīgā iztēle radīja pārdzīvojumus, kas bija jo drausmīgāki tāpēc, ka viņš nevēlētos tajos atzīties nevienai dzīvai dvēselei.

Draugu atrast patiešām ir grūti!

«Grūti? Vai tad tas vispār ir iespējams? Vai pasaulē ir bijuši divi cilvēki, kam nav noslēpumu vienam no otra?»

Senklērs nemaz neticēja draudzībai, un tas bija redzams. Sabiedrības jauno cilvēku vidū viņu uzskatīja par saltu un atturīgu. Nekad viņš neapjautājās par viņu noslēpumiem, bet visas viņa domas un lielākā daļa rīcības palika citiem noslēpumā tītas. Frančiem patīk runāt pašiem par sevi, tāpēc Senklērs gribot negribot kļuva par daudzu grēksūdžu uzklausī- tāju. Viņa draugi — te ir runa par cilvēkiem, ar ko sastopamies divreiz nedēļā,— sūrojās par viņa noslēgtību; patiešām, tie, kas nejautati izkrata mums sirdi, parasti jūtas aizvainoti, ja mēs tiem neatklājam savējo. Tiek pieņemts, ka nevajadzīgai vaļsirdībai jābūt savstarpējai.

—  Viņš tikpat kā uzcēlis augstu mūri sev apkārt,— kādu dienu sacīja skaistais eskadrona komandieris Alfonss de Tē- mins.— Man nekad nav bijis ne vismazākās uzticības pret šo velna Senklēru.

—  Manuprāt, viņš ir mazliet jezuīts,— bilda Žils Lambērs. — Kāds man apzvērēja, ka divreiz redzējis Senklēru iznākam no Sensilpīcija klostera. Neviens nezina, ko īsti viņš domā. Es nemūžam nevarētu kopā ar viņu justies brīvi.

Jaunie cilvēki aizgāja katrs uz savu pusi. Alfonss sastapa Senklēru Itāliešu bulvāri — tas gāja noliektu galvu, nevienu neredzēdams. Alfonss viņu apturēja, paņēma zem rokas un, pirms abi nonāca Delapē ielā, bija paspējis izstāstīt visu par savu mīlas sakaru ar N. kundzi, kuras vīrs ir tik greizsirdīgs un tik rupjš.

Tajā pašā vakarā Žils Lambērs zaudēja ekartē spēlē. Pēc tam viņš dejoja, ar elkoni pagrūda cilvēku, kas, tāpat zaudējis spēlē, bija ļoti sliktā garastāvoklī. Tālab viļii apmainījās ar dzēlībām un vienojās par divkauju. Žils palūdza Senklēru par sekundantu un pie reizes aizņēmās naudu, ko aizmirsa jelkad atdot.

Galu galā Senklērs bija cilvēks, ar ko varēja tīri labi satikt. Viņa rakstura kļūdas sagādāja nepatikšanas vienīgi pašam. Viņš pildīja solījumus, bieži bija laipns un reti kad — garlaicīgs. Viņš bija daudz ceļojis un daudz lasījis, bet par ceļojumiem un grāmatām runāja vienīgi tad, ja viņu lūdza. Turklāt viņš bija liela auguma un stalti noaudzis; viņa seja pauda cēlumu un garīgumu, tā gandrīz vienmēr šķita pārāk nopietna, taču smaids bija sirsnīgs.

Aizmirsu pieminēt kādu svarīgu īpašību. Senklērs vienmēr izturējās pieklājīgi pret sievietēm un ar tām sarunājās labprātāk nekā ar vīriešiem. Vai viņš bija iemīlējies? Grūti pateikt.

Bija vienīgi zināms — ja šis saltais cilvēks juta mīlestību, tās izraudzītajai vajadzēja būt glītajai grāfienei Matildei de Kursī. Tā bija jauna atraitne, pie kuras Senklērs pavadīja daudz laika. Par viņu tuvību varēja spriest pēc šādiem pieņēmumiem. Pirmām kārtām — Senklēra gandrīz ceremoniāla pieklājība pret grāfieni un vice vērsa; otrkārt, viņš stūrgalvīgi vairījās sabiedrībā izrunāt viņas vārdu vai, ja nevarēja nerunāt par viņu, nekad neteica neko slavinošu; turklāt, kad Senklērs vēl nebija ar grāfieni iepazīstināts, viņš aizrautīgi mīlēja mūziku un grāfiene tikpat dedzīgi — glezniecību. Kopš iepazīšanās viņu gaume bija mainījusies. Beidzot, kad grāfiene pērn brauca uz kūrvietu, arī Senklērs tur pavadīja sešas dienas.

Hronista pienākums liek man pavēstīt, ka reiz jūlija naktī neilgi pirms saullēkta kādas lauku mājas dārza vārtiņi atvērās un pa tiem piesardzīgi kā zaglis izgāja cilvēks, kas baidījās tikt pamanīts. Šī lauku māja piederēja de Kursī kundzei, un šis cilvēks bija Senklērs. Kažokā ietinusies sieviete pavadīja viņu līdz pat vārtiņiem un pabāza galvu pa to spraugu, lai vēl kādu brīdi redzētu viņu aizejam lejup pa taku, kas veda gar parka mūri. Senklērs apstājās, pameta apkārt bažīgu skatienu un ar roku deva sievietei zīmi iet atpaka|. Vasaras nakts bija tik gaiša, ka viņš varēja saskatīt bālās sejas vaibstus — tā joprojām vīdēja tajā pašā vietā. Senklērs griezās atpakaļ, piegāja pie de Kursī kundzes un maigi to apkampa. Viņš gribēja mudināt jauno sievieti iet mājās, taču vēl bija tik daudz kas pārrunājams. Viņi tērzēja jau minūtes desmit, kad sadzirdēja zemnieka balsi — tas gāja uz tīrumu strādāt. Tika pārmīts skūpsts, vārtiņi aizvērās, un Senklērs vienā lēcienā bija uz takas.

Viņš gāja savu ceļu, un šķita, ka tas viņam ir labi pazīstams. Brīžiem viņš aiz prieka gandrīz lēkāja, skrēja, cirzdams ar nūju krūmus, brīžiem apstājās vai lēnām turpināja ceļu, vērdamies debesīs, kas austrumos krāsojās purpursārtas. Vārdu sakot, viņā noraugoties, varētu sacīt, ka tas ir no ieslodzījuma izsprucis sajūsmināts ārprātīgais. Pēc pusstundas gājiena viņš sasniedza mazu vientuļu namiņu, ko īrēja vienai sezonai. Senklērs atslēdza durvis un iegāja iekšā; tad viņš nokrita uz platā dīvāna un, vienā punktā skatīdamies, maigā smaidā izliektām lūpām nogrima domās, sapņodams vaļā acīm. Viņa iztēlē rosījās tikai domas par laimi. «Cik esmu laimīgs!» viņš ik brīdi sev sacīja. «Beidzot esmu atradis sirdi, kas saprot manējo!… Jā, tas ir mans ideāls, esmu viņu atradis … Man ir reizē draugs un mīļākā … Kāds raksturs! Kāda kvēla dvēsele!… Nē, viņa nav nevienu mīlējusi pirms manis un nekad nemīlēs nevienu citu kā mani.. .» Tā kā laicīgās lietās nekad netrūkst savas daļiņas iedomības, viņš drīz sev sacīja: «Tā ir visskaistākā sieviete Parīzē,» un iztēlē pārdzīvoja viņas valdzinājumu. «Un no visiem viņa izvēlējusies mani. Viņu apbrīnojuši sabiedrības ievērojamākie vīrieši. Skaistais un drosmīgais huzāru pulkvedis, kas nav pat pārāk liels nelga; jaunais gleznotājs, kurš darina tik glītus akvareļus un tik labi tēlo parunās; krievu Lovelass, kas redzējis Balkānus un karojis Dibiča vadībā; un galvenais — Ka- mils T., kas ir neapšaubāmi asprātīgs un apveltīts ar lieliskām manierēm, un pierē viņam ir zobena cirsta dziļa rēta … Viņa tos visus ir noraidījusi… Un mani!…» Tad atkārtojās refrēns: «Cik esmu laimīgs! Cik esmu laimīgs!» Pēc tam viņš piecēlās, atvēra logu, jo šķita, ka trūkst gaisa; un vēl viņš staigāja pa istabu un kūleņoja pa dīvānu.

Laimīgs mīlētājs ir gandrīz tikpat garlaicīgs kā nelaimīgs mīlētājs. Kāds no maniem draugiem, kas bieži nonāca vienā vai otrā no minētajiem stāvokļiem un gribēja piespiest mani klausīties viņa stāstos, aizvien ielūdza mani lieliskās brokastis, kurās brīvi izrunājās par savām mīlas dēkām; kad bijām padzēruši kafiju, katrā ziņā vajadzēja mainīt sarunas tematu.

Tā kā man nav iespējams uzaicināt brokastīs visus savus lasītājus, es apžēlošos par viņiem un neizklāstīšu Senklēra domas par mīlestību. Turklāt nevar jau nemitīgi dzīvot mākoņos. Senklērs apjauta, ka ir noguris, nožāvājās, izstaipījās un ieraudzīja, ka ir pilnīgi gaišs; beidzot bija jāmēģina pagulēt. Pamodies viņš paskatījās pulkstenī un saprata, ka tik tikko vairs atliek laika apģērbties, lai steigtos uz Parīzi, kur kopā ar vairākiem paziņām bija ielūgts vecpuišu brokastīs.

Nupat bija atkorķēta vēl viena šampanieša pudele; atstāju lasītāja ziņā noteikt, kura pēc kārtas. Lai pietiek ar to, ka viņš saprot — ir pienācis brīdis, kas vecpuišu brokastīs nav ilgi jāgaida,— kad visi reizē grib runāt, kad prātīgie sāk bažīties par vieglprātīgajiem.

— Man gribētos,— sacīja Alfonss de Tēmins, kas nekad nepalaida garām iespēju parunāt par Angliju,— lai Parīzē rastos tāda pati mode, kāda ir Anglijā,— tur katrs uzsauc tostu savai mīļākajai. Tā mēs galu galā noskaidrotu, ko klusībā mīl mūsu draugs Senklērs.— To teikdams, viņš piepildīja savu un galda kaimiņu glāzes.

Mazliet apmulsušais Senklērs gatavojās atbildēt, bet Žils Lambērs aizsteidzās viņam priekšā:

—  No visas sirds uzteicu tādu paražu,— viņš sacīja,— un pieņemu to!— Paceldams glāzi, viņš iesaucās:— Uz visu Parīzes modistu veselību! Nedzeru vienīgi par tām, kurām ir vairāk nekā trīsdesmit gadu, par vienacēm, klibiķēm un tā tālāk.

—  Urā! Urā!— jaunie anglomāni sauca.

Senklērs piecēlās un, glāzi rokā turēdams, sacīja:

—  Kungi, man nav tik plaša sirds kā mūsu draugam Zilam, taču manējā ir pastāvīgāka. Un mana pastāvība ir jo vairāk slavējama tāpēc, ka sen esmu šķirts no savu domu valdnieces. Tomēr nešaubos, ka atzīsiet manu izvēli par labu, ja vien jau neesat mani sāncenši. Uz Džuditas Pastas[7] veselību, kungi! Lai drīzāk mēs redzētu Eiropas lielāko traģēdiju aktrisi!

Tēmins gribēja tostu nopelt, bet viņu pārtrauca uzgavilēšana. No viltīgajiem slazdiem izsprucis, Senklērs nosprieda, ka nu visu dienu varēs palikt malā.

Vispirms saruna risinājās ap teātriem. Drāmu cenzūra kļuva par ieganstu sarunai par politiku. Pēc lorda Vellingtona viegli» bija spriedelēt par angļu zirgiem un pēc angļu zirgiem — par sievietēm: te sakars ir uzreiz uztverams, jo jaunam cilvēkam skaists zirgs pirmām kārtām un glīta mīļākā otrām kārtām ir divi visvairāk iekārojamie labumi.

Un tā sākās strīds par iekārotā iegūšanas līdzekļiem. Zirgi tiek pirkti, un arī sievietes mēdz pirkt, bet par tādām mēs nerunāsim. Senklērs, kas bez lielīšanās bija izklāstījis savu necilo pieredzi kutelīgajā jautājumā, secināja: lai iepatiktos sievietei, galvenais ir izcelties, būt citādam nekā pārējie. Bet vai ir kāda vispārēja neparastības formula? Viņš tam neticot.

—  Ja piekrīt jūsu spriedumam,— Žils sacīja,— tad klibiķim vai kuprainim ir vieglāk iepatikties sievietei nekā cilvēkam ar taisnu muguru un tāpat noaugušam kā citi.

—  Jūs mazliet pārspīlējat,— Senklērs atbildēja,— taču, ja vajadzīgs, es pieņemu visas sava sprieduma sekas. Piemēram, ja man būtu kupris, es nemēģinātu ielaist sev lodi pierē un gribētu gūt uzvaras. Pirmām kārtām es izraudzītos vienīgi divu veidu sievietes — vai nu tās, kas ir patiešām jūtīgas, vai arī tādas — viņu skaits ir jo liels —, kuras grib izlikties oriģinālas, eccen- tric, kā mēdz teikt Anglijā. Pirmajām es tēlotu savu šausmīgo stāvokli, dabas nežēlību pret mani. Es mēģinātu viņas iežēlināt; es prastu viņām iedvest domu, ka spēju kvēli mīlēt. Es nogalinātu divkaujā vienu no saviem sāncenšiem un mēģinātu

noindēties ar nelielu opija devu. Pēc dažiem mēnešiem manu kupri tikpat kā vairs neredzētu, un tad atliktu vienīgi sagaidīt pirmo jūtelības uzplūdu. Bet sievietes, kas grib izlikties oriģinālas, nav grūti uzvarēt. Vajag tikai viņas pārliecināt, ka pēc stingri iedibināta likuma kuprains cilvēks nevar būt laimīgs. Viņas tūlīt gribētu radīt izņēmumu.

—  Kas par donu Žuanu!— Žils iesaucās.

—  Kungi, lauzīsim kājas,— pulkvedis Božē iesaucās,— ja jau sev par nelaimi neesam piedzimuši ar kupri mugurā.

—  Es pilnīgi piekrītu Senklēram,— sacīja Hektors Rokan- tēns, kas augumā nebija garāks par trīsarpus pēdām.— Diendienā varam vērot, kā visskaistākās un visvairāk izdaudzinātās sievietes atdodas cilvēkiem, kādus jūs, staltie jaunekļi, pat iedomāties nespējat.. .

—  Hektor, esiet tik laipns, piecelieties un piezvaniet, lai mums atnes vīnu,— Tēmins sacīja, savilcis pavisam nevainīgu seju.

Punduris piecēlās, un ikviens pasmaidīja, atcerēdamies fabulu par lapsu ar nocirsto asti.

—  Es domāju,— Tēmins sacīja, atsākdams sarunu,— un, jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk pārliecinos, ka puslīdz glīta seja (šai brīdī viņš tīksminādamies ptivērās spogulī, kurš karājās pie pretējās sienas), ka puslīdz glīta seja un gaumīgs apģērbs ir vislielākā neparastiba, kas savaldzina pat visnežēlīgākās.— To pateicis, viņš ar knipi notrauca no frakas atloka mazītiņu maizes drusciņu.

—  Ha!— punduris iesaucās,— ar smuku seju un Štauba šūtu fraku mugurā var iegūt sievietes vienai nedēļai, kuras jau otrajā tikšanās reizē uzdzen garlaicību. Lai izjustu mīlestību, ko patiešām sauc par mīlestību, ir vajadzīgs kas cits … Vajadzīgs …

—  Pagaidiet,— Tēmins viņu pārtrauca,— vai gribat pārliecinošu piemēru? Jūs visi pazināt Masiņī un zināt, kas tas bija par cilvēku. Manieres kā angļu grūmarn un sarunas prasme kā tā zirgam … Taču viņš bija skaists kā Adonīds un prata apsiet kaklasaiti kā Bremmels.[8] vārdu sakot, tas bija visgarlaicīgākais radījums, kādu jelkad esmu pazinis.

—  Viņš gribēja mani nogalināt ar garlaicību,— pulkvedis Božē sacīja.— Iedomājieties, ka man vajadzēja kopā ar viņu ceļot divsimt ljē!

—  Vai zināt,— Senklērs jautāja,— ka viņš bija par iemeslu mūsu visu pazīstamā nabaga Rišāra Torntona nāvei?

—  Bet vai tad jūs nezināt,— Žils sacīja,— ka viņu netālu no Fondī noslepkavoja laupītāji?

— Tiesa, taču jūs redzēsiet, ka Masiņī bija vismaz līdzvainīgs noziegumā. Vairāki ceļotāji, starp viņiem arī Torntons, domāja doties uz Neapoli visi kopā, jo baidījās no laupītājiem. Masiņī gribēja pievienoties grupai. Līdzko Torntons to uzzināja, viņš tūlīt steidzās prom — droši vien aiz šausmām, ka vajadzēs vairākas dienas pavadit kopā ar Masiņī. Torntons ceļoja viens, un pārējo jūs zināt.

— Torntons rīkojās pareizi,— Tēmins noteica.— No diviem nāves veidiem viņš izvēlējās patīkamāko. Viņa vietā katrs būtu rīkojies tāpat.— Brīdi klusējis, viņš turpināja.— Tātad jūs man piekrītat, ka Masiņī bija visgarlaicīgākais cilvēks pasaulē?

—  Piekrītam!— visi vienā balsī atsaucās.

—  Nedarīsim nevienam pāri,— Žils sacīja.— Pieļausim izņēmumu par labu N., it īpaši reizēs, kad viņš sāk izklāstīt savus politiskos uzskatus.

—  Un tagad jūs man piekritīsiet,— Tēmins turpināja,— ka de Kursī kundze visumā ir asprātīga sieviete.

Brīdi valdīja klusums. Senklērs nolieca galvu un iedomājās, ka visu skatieni pievēršas viņam.

—  Kas gan to apšauba?— viņš beidzot bilda, joprojām noliecies pār savu šķīvi, it kā ar lielu interesi pētītu uz porcelāna uzgleznotos ziedus.

—  Es apgalvoju,— Žils teica skaļākā balsī,— es apgalvoju, ka viņa ir viena no trim vispatīkamākajām sievietēm Parīzē.

— Es pazinu viņas vīru,— pulkvedis sacīja.— Viņš bieži man rādīja sievas burvīgās vēstules.

— Ogist,— sarunā iejaucās Hektors Rokantēns,— iepazīsti niet mani ar grāfieni! Runā, ka jums pie viņas esot galvenā noteikšana.

—  Vēlā rudenī.. .— Senklērs nomurmināja,— kad viņa atgriezīsies Parīzē .. . Man … man šķiet, laukos viņa nevienu nepieņem.

—  Vai gribat uzklausīt mani?— Tēmins iesaucās.

Visi apklusa. Senklērs dīdījās uz krēsla kā apsūdzētais zvērināto tiesā.

—  Pirms trim gadiem jūs nepazināt grāfieni. Toreiz jūs, Senklēr, bijāt Vācijā,— Alfonss de Tēmins satriecošā aukstasinībā turpināja.— Jūs pat iedomāties nevarat, kāda viņa toreiz bija — skaista, svaiga kā roze un, galvenais,— dzīvespriecīga kā taurenītis. Nu, uzminiet, kuru no daudzajiem pielūdzējiem viņa pagodināja ar laipnību!— Masiņī! Visstulbākais un dumjākais no vīriešiem sagrozīja galvu visgudrākajai sievietei. Vai domājat, ka kuprainis būtu varējis panākt to pašu? Ticiet jel man, vajadzīga glīta seja, labs drēbnieks un drosme.

Senklērs jutās drausmīgi. Viņš jau gribēja nikni protestēt, bet baidījās sakompromitēt grāfieni. Viņš vēlējās pateikt par viņu kādu labu vārdu, bet mēle bija kā pie aukslējām pielipusi. Lūpas niknumā drebēja, un prāts veltīgi meklēja ar de Kursī kundzi nesaistītu iespēju uzsākt strīdu.

—  Kā,— Žils pārsteigts iesaucās,— vai tad de Kursī kundze atdevās Masiņī? Frailty, ihy name is woman/'

—  Cik nesvarīga gan ir sievietes labā slava,— Senklērs skarbi un nicīgi noteica.— Var mierīgu prātu to saplosīt gabalos, lai tikai izrādītu mazliet asprātības, un …

Tā runādams, viņš ar šausmām atcerējās etrusku vāzi, ko neskaitāmas reizes bija redzējis uz grāfienes kamīna Parīzē. Viņš zināja, ka Masiņī viņai to atvedis no Itālijas; vēl jo ļaunāk bija tas, ka šo vāzi viņa bija paņēmusi no Parīzes līdzi uz laukiem. Un ik vakaru, saņemdama viņa atnestos ziedus, Matilde tos ielika etrusku vāzē. Vārdi apklusa viņa lūpās; viņš redzēja vairs tikai vienu, viņš domāja tikai par vienu — par etrusku vāzi!

Kas gan tas par pierādījumu, teiktu kritiķis; vai tādu nieku dēļ iespējams turēt mīļāko aizdomās?— Bet vai jūs, kritiķa kungs, esat bijis iemīlējies?

Tēmins jutās pārāk omulīgi, lai apvainotos par Senklēra toni. Rotaļīgā labsirdībā viņš atbildēja:

—  Es tikai atkārtoju, ko tolaik runāja sabiedrībā. Kad bijāt Vācijā, par viņu sakaru nešaubījās. Starp citu, es de Kursī kundzi lāgā nepazīstu; neesmu bijis pie viņas pusotru gadu. Iespējams, ka sabiedrība maldījusies un Masiņī man sarunājis niekus. Atgriežoties pie jautājuma, kas mūs nodarbina, ja arī manis minētais piemērs nebūtu patiess, man tik un tā paliek taisnība. Jūs visi zināt, ka visgudrākā un asprātīgākā Francijas sieviete, tā, kuras darbi[9] .. .

Durvis atvērās, un ienāca Teodors Nēvils. Viņš tikko bija atgriezies no Ēģiptes.

— Teodor! Jau atpakaļ!— Viņš tika bērtin apbērts ar jautājumiem.

—  Vai esi atvedis īstu turku apģērbu?— Tēmins taujāja.

—  Vai tev ir arābu zirgs un ēģiptiešu grūms?

—  Kas par cilvēku ir pašā?— vaicāja Žils.— Kad viņš kļūs neatkarīgs? Vai tiki redzējis, kā ar vienu cirtienu nocērt galvu?

—  Un dejotājas?— Rokantēns vaicāja.— Vai Kairā sievietes ir skaistas?

—  Vai tikāties ar ģenerāli L.?— pulkvedis Božē prasīja.

—  Kā viņš ir organizējis pašā armiju? Vai pulkvedis C. jums iedeva zobenu, ko atvest man?

—  Un piramīdas? Un Nīlas ūdenskritumi? Un Memnona statuja? Un Ibrahims pašā? utt., utt., utt. Visi runāja reizē, bet Senklērs domāja vienīgi par etrusku vāzi.

Teodors apsēdās, kājas sakrustojis,— tā viņš bija radis Ēģiptē un Francijā nespēja no šī paraduma atbrīvoties — un gaidīja, kad jautātāji apgurs, bet pēc tam runāja par visu pēc kārtas tik ātri, lai nebūtu viegli viņu pārtraukt.

Napoleonu vien runā. «Ak, kas par dižu cilvēku šis Buona- bardo,» viņš man sacīja. Par Buonabardo pašā sauc Bonapartu.

—  Džurdina, pareizāk sakot,— Žurdēns,[11] — tēmins pavisam klusi nomurmināja.

—  Sākumā,— Teodors turpināja,— Muhameds Ali bija pret mani ļoti atturīgs; jūs jau zināt, ka visi turki ir aizdomu pilni. Viņš, velns ar ārā, mani noturēja par spiegu! Vai par jezuītu. Man riebjas jezuīti. Bet pēc dažām vizītēm viņš saprata, ka esmu ceļotājs bez aizspriedumiem, kas tik vien grib kā pamatīgi iepazīties ar Austrumu tikumiem, paražām un politiku; tad viņš kļuva vaļsirdīgāks un runāja atklātu valodu. Pēdējā audiencē — tā bija trešā, ko viņš man piešķīra,— es pavisam vienkārši viņam pasacīju: «Nevaru saprast, kāpēc Tava Augstība neatbrīvojas 110 sultāna Turcijas virskundzības.»—«Ak dievs,» viņš man atbildēja, «es gribētu gan to darīt, bet baidos, ka liberālās avīzes, kas tavā zemē nosaka visu, mani neatbalstītu, ja es iedomātos pasludināt Ēģiptes neatkarību.» Viņš ir izskatīgs sirmgalvis skaistu baltu bārdu un nekad nesmejas. Viņš man uzdāvināja lieliskus cukurotus augļus; bet no visām manām dāvanām vislielāko prieku viņam sagādāja Šarlē gleznotā imperatora gvardes uniformu kolekcija.

—  Vai tad pašā ir romantiķis?— Tēmins jautāja.

—  Ar literatūru viņš daudz nenodarbojas, bet jūs jau zināt, ka visa arābu literatūra ir romantiska. Viņiem ir dzejnieks Meleks Ajatalnefuss ibn Esrafs, kas publicējis Pārdomas, salīdzinājumā ar kurām Lamartīna pārdomas liktos klasiska proza. Kad ierados Kairā, nolīgu arābu skolotāju, ar kuru kopā lasīju Korānu. Kaut arī stundu man bija maz, es iemācījos pietiekami daudz, lai saprastu pravieša stila debešķīgo skaistumu un arī to, cik slikti ir mūsu tulkojumi. Vai gribat redzēt arābu rakstu? Šis zelta burtiem rakstītais vārds apzīmē Allahu, tas ir, Dievu.

To teikdams, viņš rādīja stipri nosmulētu vēstuli, ko izņēma no iesmaržin^ta zīda maka.

—  Cik ilgu laiku tu pavadīji Ēģiptē?— Tēmins jautāja.

—  Sešas nedēļas.

Un ceļotājs turpināja visu aprakstīt, visu līdz pēdējam sīkumam. Senklērs aizgāja gandrīz tūlīt pēc Teodora Nēvila ierašanās un devās atpakaļ uz savu lauku māju. Zirgam strauji auļojot, bija grūti sakarīgi domāt. Taču viņš neskaidri noģida, ka šīspasaules laime ir uz mūžiem sagrauta un ka viņš nespēj domāt ne par ko citu kā vien par nāvi un etrusku vāzi.

Mājās nokļuvis, viņš atkrita uz dīvāna, kur iepriekšējā dienā tik ilgi un tik svētlaimīgi bija apcerējis savu laimi. Tad viņu visvairāk priecēja un lieglaimē aijāja doma, ka mīļākā nav parasta sieviete, ka viņa nav mīlējusi un nevar mīlēt nevienu citu kā tikai viņu. Tagad skaisto sapni izkliedēja skumja un nežēlīga īstenība: «Man pieder skaista sieviete, un tas ir viss. Viņa nav muļķe, tāpēc jo lielāka ir viņas vaina, viņa ir spējusi mīlēt Masiņī! … Tiesa, tagad viņa mīl mani… no visas sirds… kā prot mīlēt.» Viņš tika mīlēts tāpat kā Masiņī!… «Viņa ir padevusies manām rūpēm, lutināšanai, manai uzmācībai. Bet es esmu maldījies. Mūsu sirdis nevieno draudzības saites. Vai 11u Masiņī, vai es — tas vienalga. Viņš bija skaists, viņa miiiēja viņu skaistuma dēļ. Es reizēm uzjautrinu savu dāmu. «Nu labi, mīlēsim Senklēru,» viņa nospriež, «ja jau otrs ir miris. Ja Senklērs nomirs vai sāks mani garlaikot, padomāsim, ko darīt.»»

Esmu cieši pārliecināts, ka pie nelaimīgajiem, kas paši sevi tā moka, neredzams pielavās velns un noklausās. Cilvēku ienaidnieku tāds skats var uzjautrināt; un, kad upuris jūt brūces aizveramies, sātans ņemas tās uzplēst.

Senklēram šķita, ka viņam pie auss kāds dudina:

Kāds neparasts man prieks — Esmu cita mantinieks …

Viņš piecēlās sēdus un pārskaities pavērās apkārt. Cik laimīgs viņš būtu, ja kādu ieraudzītu savā istabā! Bez šaubām, viņš to saplosītu gabalos.

Pulkstenis nosita astoņi. Pusdeviņos grāfiene gaidīja viņu ierodamies. «Ja nu es neaizietu uz satikšanos? Patiešām, kāpēc man jāiet pie Masiņī mīļākās?» Senklērs atkal apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis. «Man nāk miegs,» viņš sacīja. Pusminūti viņš palika guļot, tad pieleca kājās un steidzās pie sienas pulksteņa, lai redzētu, cik ilgs laiks ir pagājis. «Kā es gribētu, lai pulkstenis jau rāda pusdeviņi!» viņš domāja. «Tad būtu tik vēls, ka vairs nevarētu nekur iet.» īstenībā viņam nepietika drosmes palikt mājās; bija vajadzīgs iegansts. Jauneklis būtu vēlējies patiešām saslimt. Viņš staigāja pa istabu, tad apsēdās, paņēma grāmatu un nevarēja izlasīt ne zilbi. Viņš piesēdās pie klavierēm un nespēja tās atvērt. Viņš svilpoja, skatījās mākoņos un gribēja saskaitīt papeles logu priekšā. Beidzot viņš atkal piegāja pie pulksteņa un redzēja, ka ar mokām ir aizvadījis trīs minūtes. «Es nespēju viņu nemīlēt,» zobus griezdams un kāju piecirzdams, Senklērs iesaucās, «viņa valda pār mani, un es esmu viņas vergs, tāds pats, kāds pirms manis bija Masiņī. Nu labi! Padodies, nožēlojamais, ja jau tev nepietiek drosmes saraut nīstamās važas!» Viņš paķēra cepuri un steidzīgi devās ceļā.

Kad mūs ir sagrābusi kāda kaislība, mēs zināmā mērā spējam nomierināt patmīlību, vērojot savu vājumu no iedomības augstumiem. «Bez šaubām, es esmu vājš,» viņš sev teica, «bet, ja vien es gribētu …»

Senklērs lēniem soļiem gāja pa taku, kas veda uz parka vārtiņiem, un pa gabalu redzēja pret koku tumšajām lapotnēm vīdam baltu augumu. Sieviete māja ar mutautu, kā gribēdama dot zīmi. Sirds viņam dobji pukstēja un ceļgali drebēja; viņam nebija spēka runāt, un viņš kļuva tik bikls, ka baidījās, vai sliktais garastāvoklis nav lasāms sejā.

Viņš saņēma pasniegto roku un noskūpstīja uz pieres de Kursī kundzi, kas pieplaka viņam pie krūtīm, tad, apspiezdams gandrīz nevaldāmās nopūtas, klusēdams sekoja grāfienei uz tās apartamentiem.

Grāfienes buduāru apgaismoja viena vienīga svece. Abi apsēdās. Senklērs pamanīja mīļotās matu sasukājumu; tos rotāja viena vienīga roze. Iepriekšējā vakarā viņš bija atnesis skaistu angļu gravīru pēc Leslija gleznota Portlandes grāfienes portreta un pateicis tikai šos vārdus: «Man labāk patīk tāda pavisam necila roze nekā jūsu sarežģītās galvasrotas.» Viņš nevarēja ciest dārglietas un bija vienisprātis ar lordu, kas teicis bez kādiem aplinkiem: «Pats velns netiks gudrs no rotām apkrautas sievietes un segām apklāta zirga.» Iepriekšējā naktī, rotaļādamies ar grāfienes pērļu virkni (runājot viņam vienmēr vajadzēja darboties ar kādu priekšmetu), Senklērs tika sacījis: «Rotas noder vienīgi trūkumu apslēpšanai. Jūs, Matilde, esat pārāk skaista, lai tās valkātu.» Tajā vakarā grāfiene, kas iegaumēja katru viņa visnenozīmīgāko vārdu, bija noņēmusi gredzenus, kaklarotu, auskarus un aproces. Sievietes apģērbā viņš pirmām kārtām ievēroja apavus, un, tāpat kā daudziem, viņam šajā ziņā bija savas mānijas. Pirms saulrieta tika stipri lijis. Zāle vēl bija pavisam slapja tomēr grāfiene gāja pa mitro mauru zīda zeķēs un melnās atlasa kurpītēs… Ja nu viņa saslimtu?

«Viņa mani mīl,» Senklērs domāja. Un viņš nopūtās pats par sevi un savu neprātu un raudzījās Matildē, neviļus smaidīdams, viņā cīnījās īgnums un prieks redzēt skaistu sievieti, kas pūlas viņam izpatikt visos mīlētājiem tik dārgajos sīkumos.

Grāfienes starojošā seja pauda gan mīlestību, gan šķelmību, kas vērta viņu vēl piemīlīgāku. Viņa paņēma kaut ko no japāņu lakas kārbiņas un pasniedza mazo roku, kurā turēja sažņaugtu kādu noslēptu priekšmetu.

—  Viņvakar,— grāfiene sacīja,— es sabojāju jūsu pulksteni. Nu tas ir salabots.

De Kursī kundze pasniedza pulksteni, raudzīdamās Senklērā maigi un valšķīgi, iekodusi zobus apakšlūpā, it kā apspiezdama smieklus. Augstais Dievs! Cik viņas zobi bija skaisti! Cik balti tie vizēja pret lūpu spilgto sārtumu! (Vīrietis izskatās sevišķi dumjš, kad saltā vienaldzībā pieņem glītas sievietes uzmanības apliecinājumus.)

Senklērs pateicās, paņēma pulksteni un gribēja to bāzt kabatā.

—  Paskatieties jel,— viņa turpināja,— attaisiet vāciņu, palūkojieties, vai tas ir kārtīgi salabots. Jūs taču esat gana mācīts, studējis Politehniskajā skolā, jūs uzreiz to redzēsiet.

—  Ak, es taču no tā nekā lāgā nesaprotu,— Senklērs noteica.

Viņš izklaidīgi atvēra pulksteņa vāciņu. Kāds pārsteigums!

Tajā bija iegleznots de Kursī kundzes miniatūrs portrets. Vai gan vēl varēja īgņoties? Viņa piere noskaidrojās; viņš vairs nedomāja par Masiņī; viņš zināja vienīgi, ka ir blakus burvīgai sievietei un ka šī sieviete viņu dievina.

Cīrulītis, ausmas vēstnesis, sāka dziedāt, un austrumu pamalē mākoņos pavīdēja garas bālas gaismas svītras. Tādā brīdī Romeo atvadās no Džuljetas; tā ir klasiskā visu mīlētāju šķiršanās stunda.

Senklērs stāvēja pie kamīna parka vārtiņu atslēgu rokā un raudzījās uz jau pieminēto etrusku vāzi. Dziļi sirdī viņam vēl rūga īgnums pret to. Tomēr garastāvoklis bija labs, un pamazām prātā sāka noskaidroties gaužām vienkāršā doma, ka Tēmins varbūt ir melojis. Kamēr grāfiene, kas gribēja viņu pavadīt līdz parka vārtiem, lika šalli ap galvu, viņš ar atslēgu klusi klaudzināja pa nīstamo vāzi, 'pakāpeniski palielinādams sitienu spēku, tā ka šķita — trauks drīz vien sašķīdīs gabalos.

—  Dieva dēļ, uzmanieties!— Matilde iesaucās,— jūs saplēsīsiet manu skaisto etrusku vāzi!

Un viņa izrāva Senklēram atslēgu no rokām.

Kaut ļoti neapmierināts, Senklērs padevās. Viņš pagrieza kamīnam muguru, lai pārvarētu kārdinājumu, un, pulksteni atvēris, aplūkoja nesen saņemto portretu.

—  Kas to gleznojis?

— R. kungs … Ziniet, mani ar viņu iepazīstināja Masiņī. Pēc Romas apmeklējuma Masiņī atklāja sevī ļoti smalku mākslas izjūtu un kļuva par visu jauno mākslinieku mecenātu. Man šķiet, ka portrets patiešām ir man līdzīgs, kaut arī mazliet glaimo.

Senklēram uznāca vēlēšanās mest pulksteni pret sienu, un tad tas būtu ļoti grūti salabojams. Taču viņš savaldījās un iebāza to atpakaļ kabatā; tad, pamanījis, ka jau uzaususi gaisma, viņš gāja prom, lūgdams, lai Matilde viņu nepavada, lieliem soļiem šķērsoja parku un pēc brīža bija viens pats uz lauku ceļa.

«Masiņī, Masiņī!» viņš aizturētā niknumā iesaucās. «Vai tiešām es mūžīgi saduršos ar tevi! … Mākslinieks, kas gleznojis šo portretu, pirms tam noteikti darinājis Masiņī tādu pašu! Kāds es biju muļķis! Vienu mirkli es spēju noticēt, ka mani mīl tā, kā mīlu es … un tikai tāpēc, ka matos tiek iesprausta roze un ka viņa nav izgreznojusies ar rotām! To viņai ir pilns sekretārs … Masiņī, kas skatījās vienīgi uz dāmu tualetēm, tik ļoti patika dārglietas! … Jā, tas nu jāatzīst — viņai ir lielisks raksturs. Viņa prot pielāgoties mīļāko gaumei.

Nolādēts! Man simtreiz labāk patiktu, ja viņa būtu kurtizāne un būtu atdevusies par naudu. Tad es vismaz varētu domāt, ka viņa mani mīl, jo ir mana mīļākā, un es viņai nemaksāju.»

Piepeši viņam ienāca prātā vēl drūmāka doma. Pēc dažām nedēļām beidzās grāfienes sēru laiks. Senklēram vajadzēja viņu apprecēt, tiklīdz būs pagājis atraitnības gads. Viņš to bija apsolījis. Apsolījis? Nē. Par to viņi nekad netika runājuši. Taču tāds bija viņa nolūks, un grāfiene to bija sapratusi. Viņam tas bija tikpat kā zvērests. Iepriekšējā dienā viņš būtu ar mieru atdot karaļvalsti, lai tuvinātu brīdi, kad visas sabiedrības priekšā varēs apliecināt savu mīlestību, turpretī tagad bija jānodreb, iedomājoties, ka vajadzēs saistīt savu likteni ar Masiņī kādreizējo mīļāko.

«Un tomēr man tas ir JADARA!» viņš sev sacīja, «un tas notiks. Viņa, nabaga sieviete, katrā ziņā ir domājusi, ka man zināms viņas senākais mīlas sakars. Viņi sacīja, ka par to visi bijuši pārliecināti. Turklāt viņa toreiz mani nemaz nepazina .. . Viņa nespēj mani saprast. Viņai šķiet, ka es viņu nemīlu tā, kā mīlēja Masiņī.»

Tad viņš ar zināmu lepnumu nosprieda:

«Trīs mēnešus kopā ar viņu esmu bijis laimīgākais cilvēks pasaulē. Šī laime ir to vērta, lai tās dēļ ziedotu visu dzīvi.»

Viņš nelikās gulēt, bet visu rītu jādelēja pa mežiem. Verjēras meža alejā viņš skaista angļu zirga mugurā ieraudzīja vīrieti, kas viņu sauca no liela attāluma un tūlīt piebiedrojās. Tas bija

Alfonss de Tēmins. Ja cilvēks jūtas tā, kā jutās Senklērs, vientulība viņam ir sevišķi patīkama, tāpēc satikšanās ar Tēminu pārvērta viņa nelāgo omu par apspiestām dusmām. Tēmins vai nu to nesaprata, vai arī uzjautrinājās, tīši kaitinādams. Viņš runāja, smējās un jokoja, neievērodams, ka viņam neatbild. Senklērs pamanīja šauru ceļu un tūlīt iegrieza tajā zirgu cerībā, ka uzmākoņa viņam nesekos, taču maldījās; uzmākoņas tik viegli nemēdz palaist s:svu upuri. Tēmins pievilka pavadu un pasteidzināja zirgu, lai varētu jāt Senklēram blakus un ērtāk turpināt sarunu.

Es jau teicu, ka ceļš bija šaurs. Divi zirgi pa to blakus varēja iet tikai ar lielām mokām; tāpēc nav nekāds brīnums, ka Tēmins, kaut arī ļoti labs jātnieks, līdzās atrazdamies, pieskārās pie Senklēra kājas. Jaunā cilvēka dusmas bija samilzušas līdz pēdējai robežai, un viņš vairs nespēja valdīties. Viņš piecēlās kāpšļos stāvus un ar lokanu, spieķi iesita Tēmina zirgam pa purnu.

—  Kāds velns jūs dīda, Ogist?—Tēmins iesaucās.— Kāpēc jūs sitat manu zirgu?

—  Kāpēc jūs sekojat man pa pēdām?— Senklērs briesmīgā balsī atvaicāja.

—  Vai jūs esat prātu zaudējis, Senklēr? Vai aizmirstat, ar ko runājat?

—  Es ļoti labi zinu, ka runāju ar iedomīgu ākstu.

—  Senklēr, man liekas, jūs esat kļuvis traks! Paklausieties! Vai nu jās man rīt atvainosieties, vai arī norēķināsieties par savu nekaunību.

— Tātad rīt, mans kungs!

Tēmins apturēja savu zirgu, Senklērs savējo paskubināja. Drīz viņš nozuda mežā.

Šai brīdī Senklērs jutās mierīgāks. Viņam piemita kāda vājība — ticība priekšnojautām. Viņš nodomāja, ka rīt tiks nogalināts, tātad ir radusies izeja no neciešamās situācijas. Vēl jānodzīvo viena diena; rīt vairs nebūs ne bažu, ne uztraukumu. Viņš atgriezās mājās, lika kalpotājam aiznest zīmīti pulkvedim Božē, uzrakstīja dažas vēstules, tad krietni paēda un tieši pusdeviņos atradās pie parka vārtiņiem.

—  Kas jums šodien kaiš, Ogist?— grāfiene jautāja.— Jūs liekaties dīvaini jautrs, taču jūsu joki nespēj mani sasmīdināt. Vakar jūs bijāt drīzāk drūms, bet es — priecīga. Šodien esam mainījušies lomām. Man šausmīgi sāp galva.

—  Daiļā draudzene, atzīstos — vakar es tiešām biju garlaicīgs. Bet šodien jāju pa mežiem, izkustējos un jūtos lieliski.

—      Turpretī es vēlu piecēlos, ilgi gulēju un sapņi bija nogurdinoši.

—  Ak sapņi? Vai jūs ticat sapņiem?

—  Kādas muļķības!

—       Bet «s ticu. Varu saderēt, ka esat redzējusi sapni, kas vēstī par kāda traģiska notikuma tuvošanos.

—       Dieva dēļ, es nekad neatceros sapņus. Tomēr man nāk prātā .. . sapnī es redzēju Masiņī; tad nu varat spriest, ka nekā jautra tur nebija.

—  Masiņī! Es gan domāju, ka, viņu ieraugot, jūs priecātos?

—  Nabaga Masiņī!

—  Nabaga Masiņī?

—       Ogist, es jūs lūdzu — pasakiet, kas jums šovakar noticis! Jūsu smaidā jaušas kaut kas sātanisks. Jūs izskatāties tāds, it kā zobotos pats par sevi.

—       Redziet nu, tagad jūs pret mani esat tikpat nejauka kā jūsu draudzenes — vecās dižciltīgās atraitnes.

—      Jā, Ogist, šodien jums ir tāda seja, kāda mēdz būt, kad esat kopā ar netīkamiem cilvēkiem.

—  Ļaunā! Dodiet savu roku!

Viņš ironiski galanti noskūpstīja viņai roku, un abi kādu minūti cieši raudzījās viens otram acīs. Senklērs pirmais novērsa skatienu un iesaucās:

—      Cik grūti ir dzīvot šai sabiedrībā un nebūt nejaukam! Vajadzētu nekad nerunāt ne par ko citu kā tikai par laiku vai medībām vai apspriest kopā ar jūsu vecajām draudzenēm viņu labdarības komiteju budžetu.

Viņš paņēma no galda kādu papīru.

—       Redziet, te ir jūsu smalkveļas mazgātājas kvīts. Parunāsim par to tāpat vien, manu eņģei, un jūs neteiksiet, ka esmu nejauks.

—  Man tiešām jābrīnās par jums, Ogist…

—       Šī ortogrāfija man atsauc atmiņā kādu šorīt atrastu vēstuli. Jāteic, ka es kārtoju savus papīrus, jo laiku pa laikam man patīk kārtība. Tā atradu kādu mīlestības vēstuli, ko man tika atrakstījusi šuvēja, kurā biju iemīlējies sešpadsmit gadu vecumā. Viņa katru vārdu rakstīja pati pēc savas patikšanas un vienmēr ārkārtīgi sarežģīti. Stils bija ortogrāfijas cienīgs. Ak vai, lai arī toreiz pavisam mazā mērā biju nelga, man šķita, ka nav manis cienīgi uzturēt mīļāko, kura neraksta tā, kā rakstīja Seviņē. Ilgi nedomādams, es viņu pametu. Šodien, pārlasot vēstuli, sapratu, ka šuvēja mani patiešām ir mīlējusi.

—  Labi! Tātad sieviete, kuru jūs uzturējāt? …

—  Varen spoži — devu piecdesmit franku mēnesī. Bet mans aizbildnis nenosliecās sevišķi lielu summu, apgalvojot, ka jauns cilvēks, kam ir nauda, pazudina gan sevi, gan citus.

—  Un kas notika ar to sievieti?

—  Kā lai es zinu? … Droši vien viņa mirusi slimnīcā.

—  Ogist… ja tā būtu taisnība, jūs neizskatītos tik bezrūpīgs.

—  Ja gribu sacīt taisnību, viņa ir apprecējusies ar godīgu cilvēku, un, kad ieguva tiesības rīkoties ar savu īpašumu, es viņai piešķīru nelielu pūru.

—  Cik jūs esat labs! Bet kāpēc jūs gribat izlikties ļauns?

—  Ak, es jau esmu ļoti labsirdīgs … Jo vairāk domāju, jo vairāk pārliecinos, ka šī sieviete mani patiešām mīlējusi . . . Bet toreiz es nepratu saskatīt patiesas jūtas, kas izpaudās smieklīgā veidā.

—  Jums vajadzēja atnest to vēstuli man. Es nebūtu greizsirdīga . .. Mums, sievietēm, ir vairāk takta nekā jums, un mēs pēc vēstules stila uzreiz redzam, vai autors to rakstījis no sirds vai arī tēlo kaislību, ko nemaz nejūt.

—  Un tomēr — cik bieži jūs iekrītat muļķa vai ģeķu tīklos.

To teikdams, viņš skatījās uz etrusku vāzi, un viņa acīs un

balsī bija baisma izteiksme, ko Matilde nepamanīja.

—  Nebūt ne! Jūs, vīrieši, visi gribat izlikties par doņiem Žuaniem. Jūs iedomājaties, ka esat piemuļķotāji, kaut gan bieži vien tikai atrodat donjas Žuanitas, kuras ir vēl viltīgākas par jums.

—  Piekrītu, ka ar savu izcilo prātu jūs, kundze, saožat muļķi ljē attālumā. Taču es arī nedomāju, ka mūsu draugs Masiņī, kas bija muļķis un nelga, būtu nomiris kā nevainīgs vai kā moceklis …

—  Masiņī? Viņš nebija sevišķi dumjš, turklāt ir jau arī dumjas sievietes. Man jums jāpastāsta kāds notikums ar Masiņī.. . Bet vai es neesmu jums to jau stāstījusi? Tiešām ne?

—  Nekad,— Senklērs drebošā balsī atbildēja.

—  Kad Masiņī atgriezās no Itālijas, viņš iemīlējās manī. Vīrs viņu pazina; viņš iepazīstināja mani ar Masiņī kā ar labu gaumi apveltītu un gudru cilvēku. Viņi bija kā radīti viens otram. Sākumā Masiņī bija ļoti neatlaidīgs; viņš man dāvināja akvareļus, kurus dēvēja par paša gleznotiem, bet īstenībā pirka pie Srota,[12] un runāja ar mani par mūziku un glezniecību pārākuma tonī, kas bija patiešām uzjautrinoši. Kādu dienu saņēmu no viņa neiedomājamu vēstuli. Cita starpā viņš rakstīja, ka grib

kļūt par manu mīļāko tāpēc, ka esmu godīgākā sieviete Parīzē. Parādīju vēstuli savai māsīcai Žilī. Toreiz mēs bijām īstas trakules un nolēmām izspēlēt joku. Kādu vakaru pie mums bija vairāki viesi, arī Masiņī. Māsīca man sacīja: «Es nolasīšu jums atzīšanos mīlestībā, ko šorīt dabūju.» Viņa paņēma vēstuli un, visiem skaļi smejoties, nolasīja to … Nabaga Masiņī! .. .

Senklērs, aiz prieka iekliegdamies, nokrita ceļos. Viņš satvēra grāfienes roku un pārklāja to ar skūpstiem un asarām. Matilde bija pagalam pārsteigta un sākumā domāja, ka viņam kļuvis slikti. Senklērs spēja izrunāt vienīgi vārdus «Piedodiet man! Piedodiet man!» Beidzot viņš piecēlās. Viņš laimē staroja. Tai brīdī viņš bija laimīgāks nekā dienā, kad Matilde pirmo reizi sacīja: «Es jūs mīlu!»

—       Es esmu visneprātīgākais un vainīgākais cilvēks pasaulē!— viņš iesaucās.— Divas dienas es turēju tevi aizdomās … un nemēģināju izskaidroties …

— Tu turēji mani aizdomās! … Un par ko?

—      Ak, cik es esmu nožēlojams! Man stāstīja, ka tu esot mīlējusi Masiņī un …

—       Masiņī!— viņa sāka smieties, bet tūlīt pat kļuva atkal nopietna.— Ogist,— viņa teica,— vai esat zaudējis prātu, ja spējat tādas runas ņemt par pilnu, un vēl pietiekami liekulīgs, lai man tās noslēptu?

Viņas acīs pamirdzēja asara.

—  Es tevi lūdzu — piedod man!

—      Kā lai es tev nepiedodu, dārgais draugs? … Bet vispirms ļauj man zvērēt. . .

—  Ak, es tev ticu, es tev ticu, nesaki man neko!

—       Bet, pie visiem svētajiem, kas varēja tevi pamudināt noticēt kaut kam tik neiespējamam!

—       Nekas, nekas pasaulē, tikai mana nolādētā galva . .. un .. redzi, tā etrusku vāze, kuru, kā es zināju, tev bija dāvinājis Masiņī . ..

Grāfiene izbrīnā salika rokas, tad, skaļi smiedamās, iesaucās:

—  Mana etrusku vāze! Mana etrusku vāze!

Arī Senklērs nevarēja nesmieties, un tomēr pār viņa vaigiem ritēja lielas asaras. Viņš apskāva Matildi un sacīja:

—  Es tevi nelaidīšu vaļā, iekams nebūsi man piedevusi.

—      Jā, es tev piedodu, neprātīgais,— viņa sacīja, maigi skūpstīdama.— Šodien tu darīji mani laimīgu, jo pirmo reizi redzu tevi raudam, bet man likās, ka tu nekad neraudi.

Tad viņa atraisījās no Senklēra skavām, paņēma etrusku vāzi, nometa to uz grīdas, saplēzdama tūkstoš gabalos. (Tas bija rets un nekur neredzēts priekšmets. Vāze bija apgleznota trīs krāsās, un uz tās bija attēlota kāda lapita un kentaura cīņa.)

Vairākas stundas Senklērs bija visvairāk nokaunējies un vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

—  Paklausieties,— Rokantēns jautāja pulkvedim Božē, ko bija saticis vakarā Tortoni,— vai jaunums ir patiess?

—  Vairāk nekā patiess,— pulkvedis bēdīgi atbildēja.

—  Pastāstiet, ka īsti tas notika!

—  Ak, pēc visiem likumiem. Senklērs man jau teica, ka viņš bijis vainīgs, bet gribēja, lai Tēmins vispirms izšauj, un tikai pēc tam domāja atvainoties. Es nevarēju viņam nepiekrist. Tēmins vēlējās, lai pirmā šāviena tiesības izšķir liktenis. Senklērs uzstāja, ka pirmajam jāmērķē Tēminam. Viņš izšāva; redzēju, kā Senklērs apgriežas riņķī un nokrīt beigts. Esmu ievērojis, ka daudzi lodes ķerti kareivji pirms nāves dīvaini griežas.

—  Tas ir visai savādi,— Rokantēns teica.— Un ko darīja Tēmins?

—  Ak, tieši to, kas līdzīgos gadījumos jādara. Viņš kā nožēlodams nometa pistoli. Viņš to trieca pret zemi tik stipri, ka salauza gaili. Tā bija Mentonā izgatavota angļu pistole, un es nezinu, kur viņš Parīzē atradīs tādu ieroču meistaru, kas spētu to salabot.

Grāfiene veselus trīs gadus nodzīvoja, nevienu nepieņemdama; gan ziemu, gan vasaru viņa mita savā lauku mājā, gandrīz vai neiziedama no istabas, viņu apkalpoja mulate, kurai bija zināms viņas sakars ar Senklēru un ar kuru viņa nepārmija ne pāris vārdu dienā. Pēc trim gadiem grāfienes māsīca Žilī atgriezās no gara ceļojuma; viņa ielauzās namā un atrada Matildi tik vāju un bālu, it kā sieviete, ko viņa bija atstājusi daiļu un dzīvības spēku pilnu, būtu pārvērtusies par līķi. Ar mokām izdevās izraut Matildi no vientulības un aizvest uz Hiēru salām. Tur grāfiene nonīkuļoja vēl trīs četrus mēnešus un nomira no plaušu kaites, kurai par iemeslu, kā sacīja doktors M., kas viņu ārstēja, bija mājas raizes.