# Dubulta maldīšanās

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Dubulta maldīšanās

diplomāts Darsi kādreiz bija iemīlējies augstdzimušā meitenē Žilī de Šavernī bet nevarēja viņu precēt, jo bija nabadzīgs. Žilī ir ļoti nelaimīga savā laulībā un sastapusi Darsi metas viņa apskāvienos, jo iedomājusies, ka Darsi vēl arvien viņu mīl. Bet Darsi šajā sievietē saskata vienīgi izlaidīgu dāmu, kura meklē mīlas piedzīvojumus. Žilī nespēj pārdzīvot pazemojumu un izdara pašnāvību.

Novele

tulkojums latviešu valodā Jausma Ābrama

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## DUBULTA MALDĪŠANĀS

Zeltmatainā meitenīte,

Zaļacīte baltā,

Ja reiz ļāvies mīlas varai.

Tad ļaujies tai, jo bojā ej.

I

Žilī de Šaverni bija apprecējusies apmēram pirms sešiem gadiem, un gandrīz kopš pieciem gadiem un sešiem mēnešiem nākusi pie atziņas, ka ne tikai nespēj mīlēt savu viru, bet pat nevar viņu kaut cik cienīt.

Šis vīrs nebija nekāds neģēlis, arī nedz rupjš, nedz stulbs. Varbūt viņā tomēr bija kaut kas no tā visa. Gremdējoties atmiņās, Žilī būtu varējusi atcerēties, ka agrāk viņš tai bija šķitis patīkams; tagad viņš likās garlaicīgs. Viņā viss likās atbaidošs. Žilī nervozi trīsēja, redzot, kā viņš ēd, dzer kafiju, runā. Viņi satikās un sarunājās tikai pie galda, tomēr vairākas reizes nedēļā pusdienoja kopā, un ar to jau pietika, lai uzurdītu Žilī riebumu pret vīru.

Par Šavernī jāsaka, viņš bija diezgan izskatīgs vīrietis, varbūt savam vecumam mazliet par tuklu, sangviniķis, kas sava rakstura dēļ nekad nepakļāvās mulsajam nemieram, kāds bieži nomoka ar iztēli apveltītos cilvēkus. Viņš svēti ticēja, ka sieva jūt pret viņu maigu draudzību (jo bija pārāk liels filozofs, lai ticētu, ka tiek mīlēts tāpat kā laulības pirmajā dienā), un šī pārliecība nesagādāja viņam ne prieku, ne bēdās; viņš samierinātos gan ar šo, gan ar to. Vairākus gadus viņš bija dienējis kādā kavalērijas pulkā; saņēmis diezgan lielu mantojumu, viņš iesniedza atlūgumu no dienesta, jo garnizona dzīve viņam bija apnikusi, un tad apprecējās. Izskaidrot, kā apprecas divi cilvēki, kuriem nav nevienas kopīgas domas, var likties diezgan grūti. No vienas puses,— vecvecāki un tādi pakalpiņi, kas, tāpat kā Frozīne', spētu saprecināt Venēcijas republiku ar pašu lielo Turku, tie visi bija dūšīgi rosījušies, lai nokārtotu pūra darījumus. No otras puses,— Šavernī bija vīrietis no labas

' Frozīne — savedēja Moljēra komēdijā «Skopulis». Merimē minēto Frozīnes raksturojumu sniegusi viņa pati (II cēliena 6. ainā).

ģimenes; toreiz arī nebija pārāk resns; viņš bija jautrs, vārda pilnā nozīmē tāds, kādus sauc par lāga zēnu. Žilī labprāt vēroja viņa apmeklējumus pie mātes, tāpēc ka viņš prata smīdināt, stāstot no sava pulka dzīves jocīgus notikumus, kas ne vienmēr bija sevišķi smalki. Viņai Šavernī likās patīkams, tāpēc ka viņš katrā ballē ar jauno meiteni dejoja un vienmēr prata pierunāt Žilī māti palikt vēlu, aiziet uz kādu izrādi vai pastaigāties pa Buloņas mežu. Turklāt Žilī uzskatīja Šavernī par varoni, tāpēc ka viņš divas vai trīs reizes bija godpilni duelējies. Un Šavernī triumfu vainagoja kādas karietes apraksts: viņš bija nolēmis likt izgatavot to pēc sava plāna un pats vizināt tanī Žilī, kad viņa piekristu kļūt par viņa sievu.

Pēc nedaudziem laulības dzīves mēnešiem Šavernī patīkamās īpašības bija daudz zaudējušas no savas vērtības. Viņš vairs nedejoja ar sievu — tas bija pats par sevi saprotams. Savus jocīgos notikumus viņš jau visus bija atstāstījis trīs četras reizes. Tagad viņš sacīja, ka balles ievelkoties pārāk vēlu vakarā. Teātrī viņš žāvājās, un pārģērbšanos vakara uzvalkā uzskatīja par neciešamu apgrūtinājumu. Viņa galvenais trūkums bija slinkums; ja viņš būtu centies patikt, varbūt viņam tas arī izdotos, taču zināma piepūle viņam šķita kā īstas mocības: tas viņam bija kopējs ar gandrīz visiem resniem cilvēkiem. Sabiedrība viņu garlaikoja, jo tanī labi uzņem tikai tos, kuri pūlas patikt. Rupju līksmi viņš vērtēja augstāk par izsmalcinātākām izpriecām; lai izceltos viņam patīkamu cilvēku vidū, vajadzēja tikai kliegt skaļāk nekā citi, un tas viņam ar viņa spēcīgajām plaušām nebija grūti. Turklāt viņš dižojās, ka izdzer vairāk šampanieša nekā parastie cilvēki un spēj lieliski piespiest zirgu lēkt pāri četras pēdas augstai barjerai. Tādā veidā viņš likumsakarīgi iemantoja cieņu to grūti definējamo, tā saukto jauno ļaužu vidū — tie ap pieciem vakarā pārpludina mūsu bulvārus. Medībās, izbraukumos uz laukiem, sacīkstēs, vecpuišu dinejās, vecpuišu vakariņās viņš piedalījās ar sajūsmu. Desmitām reižu dienā viņš iesaucās, ka ir laimīgākais cilvēks pasaulē; un ikreiz, kad Žilī to dzirdēja, viņa pacēla acis uz debesīm un viņas mazajā mutītē ievilkās neizsakāmi nicinoša izteiksme.

Skaista, jauna un apprecējusies ar vīrieti, kurš viņai nepatika, Žilī, protams, bija diezgan savtīgu cieņas apliecinājumu ielenkta. Tomēr līdz šim laikam viņu bija aizsargājis pret pasaulīgiem vilinājumiem gan ļoti saprātīgās mātes atbalsts, gan viņas pašas augstprātība. Turklāt vilšanās, kādu bija sagādājusi laulības pieredze, viņai bija laupījusi spēku sajūsmināties. Viņa bija lepna, redzēdama, ka sabiedrībā tiek nožēlota un uzskatīta par rezignācijas paraugu. Galu galā viņa jutās gandrīz laimīga, jo nemīlēja nevienu, un vīrs viņai ļāva pilnīgu rīcības brīvību. Viņas koķetība (un jāatzīst — viņai mazliet patika pierādīt, ka vīrs neprot novērtēt dārgumu, kas viņam piederēja), viņas koķetība, radusies kā bērnam pilnīgi instinktīvi, lieliski apvienojās ar nicīgu atturību, kurā nebija nekā no uzpūtības. Viņa prata būt ļoti laipna pret visiem, bet pret visiem līdzīgi. Tenkotāji nevarēja atrast ne mazāko pārmetumu, ko viņai izsacīt.

II

Abi laulātie draugi bija pusdienojuši pie Žilī mātes de Lisāna kundzes, kas gatavojās braukt uz Nicu. Šavernī nāvīgi garlaikojās pie savas sievasmātes, tomēr bija spiests pavadīt pie viņas visu vakaru, kaut gan ar lielāko prieku labāk būtu pievienojies draugiem uz bulvāra. Pēc pusdienām viņš bija novietojies uz ērta dīvāna un divas stundas nebija izrunājis ne vārda. Iemesls bija vienkāršs: viņš gulēja, gan ļoti pieklājīgi, galvu nošķiebis uz sāniem, it kā ar interesi ieklausoties sarunā; laiku pa laikam viņš pat atmodās un iebilda pa vārdam.

Pēc tam viņam bija vajadzējis sēsties pie vista galda, taču šo spēli viņš necieta, jo tā prasīja zināmu uzcītību. Tas viss vilkās diezgan ilgi. Pulkstenis nosita pusdivpadsmit. Šavernī tovakar nekur nebija ielūgts: viņš pilnīgi nezināja ko darīt. Viņš apjukumā svārstījās, kad tika paziņots, ka piebraukusi viņa kariete. Ja viņš atgriezās mājās, tad bija jāved atpakaļ arī sieva. Izredzes divdesmit minūtes pavadīt divatā ar Žilī viņu biedēja, bet viņam nebija kabatā cigāru, un viņš vai mira nost aiz vēlēšanās atvērt no Havras atsūtīto kārbu, kuru bija saņēmis tieši tanī brīdī, kad izgāja no mājām, lai dotos uz pusdienām. Viņš padevās liktenim.

Ievīstīdams sievu šallē, viņš nevarēja apslāpēt smīnu, redzēdams sevi spogulī, izpildot likumīga vīra pienākumus. Viņš pavēroja arī sievu, kurai agrāk tikko bija uzmetis acis. Šovakar Žilī viņam likās glītāka nekā parasti, tāpēc viņš nesteidzās, rūpīgi aplikdams šalli sievai ap pleciem. Arī Žilī bija nepatīkama gaidāmā uzkavēšanās divvientulībā ar laulāto draugu. Viņa pikti saknieba lūpiņas, un viņas uzacu loki neviļus savilkās. Tas viss viņas sejā viesa tik patīkamu izteiksmi, ka pat laulāts vīrs nevarēja palikt vienaldzīgs. Abu acis spogulī sastapās pa tikko aprakstītās ainas laiku. Abi apjuka. Lai izvairītos no nepatīkamās situācijas, Šavernī smaidīdams noskūpstīja sievai roku, ko viņa bija pacēlusi, lai sakārtotu šalli.

—  Kā viņi mīl viens otru!— pavisam klusi ieteicās de Lisāna kundze, kas nepamanīja ne sievas salto augstprātību, ne vīra bezrūpību.

Atsēdušies karietē viens otram gandrīz blakus, viņi sākumā kādu laiku nesarunājās. Šavernī gan juta, ka vajadzētu kaut ko pasacīt, bet viņam nekas neiešāvās prātā. Savukārt Žilī izmisīgi klusēja. Viņš trīs četras reizes tik plati nožāvājās, ka pats apkaunējās, un pēdējo reizi pat uzskatīja, ka jālūdz piedošana.— Vakars bija garš,— viņš piebilda atvainojoties.

Žilī šajos vārdos saskatīja tikai nodomu kritizēt viņas mātes rīkotās vakara viesības un pateikt viņai ko nepatīkamu. Jau sen viņa bija ieņēmusies izvairīties no jebkādas izskaidrošanās ar vīru: viņa joprojām klusēja.

Šavernī, kas šovakar nevi|us juta tieksmi tērzēt, pēc pāris minūtēm turpināja.

—  Pusdienas bija lieliskas; bet man jums jāsaka — jūsu mātes šampanietis ir pārāk sasaldināts.

—  Kā?— jautāja Žilī, nevērīgi pavērsdama galvu uz viņa pusi un izlikdamās, ka nav dzirdējusi.

—  Es teicu, ka jūsu mātes šampanietis ir pārāk sasaldināts. Aizmirsu viņai to pateikt. Patiešām apbrīnojami: cilvēki iedomājas, ka izvēlēties šampanieti ir viegli. Blēņas! Nekas nav grūtāk. Ir divdesmit sliktu šampanieša šķirņu, un tikai viena ir laba.

—  A!— aiz pieklājības apveltījusi vīru ar šo izsaucienu, Žilī pagrieza galvu un sāka skatīties laukā pa karietes lodziņu. Šavernī atgāzās atmuguriski un uzlika kājas uz priekšējā sēdekja, mazliet aizvainots, ka sieva bija tik nejūtīga pret viņa pūlēm pamudināt uz sarunu.

Nožāvājies vēl divas trīs reizes, viņš tomēr turpināja, pievirzīdamies viņai tuvāk:

—  Žilī, jums lieliski piestāv jūsu kleita! Kur jūs to pirkāt?

«Droši vien viņš tādu pašu grib nopirkt savai mīļākai,» Žilī

nodomāja. Mazliet pavīpsnādama, viņa atbildēja:

—  Pie Birtī.

—  Kāpēc jūs smejaties?— Šavernī jautāja, noceldams kājas no sēdekļa un pievirzīdamies vēl tuvāk. Vienlaikus viņš satvēra Žilī kleitas piedurkni un sāka to taustīt gandrīz kā Tartifs.1

' Moljčra Tartifs, izlikdamies, ka interesējas par samta un mežģīņu kvalitāti Orgona sievas Elmiras kleitai, īstenībā lolo ne tik nevainīgus nodomus.

—  Smejos par to,— Žilī atbildēja,— ka jūs pamanījāt manu tērpu. Uzmanīgāk! Jūs saburzīsiet man piedurknes.— Un viņa izvilka piedurkni no Šavernī plaukstas.

— Ticiet man, es pievēršu lielu uzmanību jūsu tērpam un sevišķi apbrīnoju jūsu gaumi. Nē, goda vārds, pirms pāris dienām es runāju par to ar .. . kādu sievieti, kura vienmēr ģērbjas bezgaumīgi… kaut gan izdod šausmīgi daudz par saviem tērpiem … Viņa izputēs … Es viņai sacīju … Norādīju uz jums .. .— Žilī priecājās par viņa apmulsumu un necentās viņu pārtraukt.

— Jums ir pavisam slikti zirgi. Viņi tikko kustas! Man vajadzēs jums tos nomainīt,— pagalam apjucis sacīja Šavernī.

Pa visu brauciena laiku saruna nek|uva spraigāka; kā viena, tā otra puse aprobežojās ar īsām piebildēm.

Laulātais pāris beidzot sasniedza mājas un šķīrās, novēlot viens otram labu nakti.

Žilī sāka izģērbties, un viņas istabene nezin kāda iemesla dēļ bija izgājusi, kad pēkšņi atvērās guļamistabas durvis un ienāca Šavernī. Žilī strauji apsedza sev plecus.

—  Piedodiet,— viņš sacīja.— Es gribētu paņemt iemigšanai Skota pēdējo sējumu . .. Vai tas nebija «Kventīns Dorvards»?

—  Tam jābūt pie jums,— Žilī atcirta.— Šeit grāmatu nav. Šavernī vēroja savu sievu šajā pusnekārtībā, kas tik |oti izceļ sievietes daiļumu. Viņam Žilī šķita pikanta — atļaušos lietot vienu no vārdiem, kurus es neciešu. «Viņa tiešām ir ļoti skaista sieviete,» Šavernī nodomāja. Viņš ar svečturi rokā, ne vārda nesacīdams, palika nekustīgi stāvot Žilī priekšā. Žilī stāvēja viņam pretī, plūkādama naktsmicīti, un šķita nepacietīgi gaidām, lai viņš aiziet.

—  Sasodīts, jūs šovakar esat burvīga!— Šavernī beidzot iesaucās, pasperdams soli uz priekšu un nolikdams svečturi. — Man ļoti patīk sievietes ar izjauktiem matiem!— Pēc šiem vārdiem viņš ar vienu roku satvēra garās matu pīnes, kas nosedza Žilī plecus, un otru gandrīz maigi aplika vipai ap vidu.

—  Ak dievs! Jūs pretīgi smirdat pēc tabakas!— Žilī iesaucās novērsdamās.— Laidiet vaļā manus matus, tie piesūksies ar šo smaku, un es vairs nevarēšu no tās tikt vaļā.

—  A! To jūs sakāt katram gadījumam un tāpēc, ka zināt, ka es reizēm smēķēju. Mīļā sieviņ, netēlojiet tik nepieejamu! — Viņa nepaguva atbrīvoties no vīra rokām pietiekami ātri, lai izvairītos no skūpsta, kuru viņš uzspieda viņai uz pleca.

Žilī par laimi atgriezās istabene; jo sievietei nekas nav pretīgāks kā glāsti, kurus atvairīt ir tikpat smieklīgi kā pieņemt.

— Mārī, man zilajai kleitai ņieburs ir pārāk garš,— de Šavernī kundze sacīja.— Es šodien redzēju de Begī kundzi, viņai vienmēr ir lieliska gaume; viņas korsāža noteikti bija pāris pirkstu īsāka. Ielociet tūlit ar kniepadatam, lai redzētu, kā tas izskatīsies.

Starp istabeni un kundzi izraisījās ļoti interesants dialogs par precīziem izmēriem, kādiem jābūt korsāžai. Žilī skaidri zināja, ka Šavernī necieš klausīties sarunās par modēm un drīz aizmuks. Tiešām, minūtes piecas pastaigājis pa istabu, Šavernī, redzēdams, ka Žilī ir pilnīgi aizņemta ar savu korsāžu, šaušalīgi nožāvājās, paņēma svečturi un aizgāja, šoreiz uz neatgriešanos.

III

Komandants Perēns sēdēja pie maza galdiņa un uzmanīgi lasīja. Rūpīgi izsukātie svārki, policista cepure un it īpaši stalti izliektās krūtis liecināja, ka viņš ir vecs karavīrs. Viņa istabā visur valdīja spodra tīrība, bet arī liela vienkāršība. Tintnīca un divas asi uzsmailētas spalvas bija uz galda blakus vēstuļpapīra burtnīcai, no kuras nebija izlietota neviena lapa, vismaz kopš kāda gada. Komandants Perēns nerakstīja, toties viņš daudz lasīja. Patlaban viņš lasīja «Persiešu vēstules»', kūpinādams jurasputu pīpi, un šīs divas nodarbības tā piesaistīja visu viņa vērību, ka viņš uzreiz nepamanīja, ka istabā ienācis komandants Šatofors. Tas bija jauns Perēna pulka oficieris, ļoti laipns, valdzinošs, mazliet švītīgs jauneklis, ko ļoti protežēja kara ministrs; īsi sakot, pilnīgs pretstats komandantam Perēnam. Tomēr viņi nezin kāpēc bija draugi un satikās katru dienu.

Šatofors uzsita uz pleca komandantam Perēnam. Tas, nepa- mezdams pīpi, pagrieza galvu. Viņa sejā vispirms atspoguļojās prieks, ieraugot savu draugu; pēc tam — nožēla — lāga vīrs!— ka vajadzēs pamest grāmatu; un tad viņš samierinājās ar likteni un grasījās laipni uzņemt viesi savā apartamentā. Viņš parakņājās pa kabatu, inekledams atslēgu, ar ko var atvērt skapi, kurā glabājās vērtīga kārba ar cigāriem, ko komandants pats nesmeķēja, bet citu pēc cita atdeva savam draugam; taču Šatofors, kas simtiem reižu bija redzējis šo Perēna kustību, iesaucās:— Pagaidiet, Perēna tētiņ, atstajiet savus cigārus sev, jo man ir pašam!— Un, izņēmis no elegantas Meksikas salmu etvijas abos galos nosmailinātu kanēļa krāsas cigāru, viņš to uzkūpināja un atlaidas uz mazā divāniņa, kuru komandants

Perēns nekad neizmantoja,— galvu atgāzis uz spilvena, kājas uz pretējās atzveltnes. Šatofors vispirms ietinās dūmu mākoni,— aizvēris acis, viņš šķita dziļi pārdomājam par vārdiem, kas viņam jāsaka. Viņa seja staroja aiz līksmes, viņš it kā ar pūlēm ieslēdza krūtīs laimes noslēpumu, kuru dedzīgi alka ļaut uzminēt. Komandants Perēns, atbīdījis krēslu pretī dīvāniņam, kādu bridi sēdēja, nebilzdams ne vārda; tā kā Šatofors nesteidzās kaut ko sacīt, tad beidzot iejautājās:

—  Kā klājas Urikai?

Runa bija par melnu ķēvi, ko Šatofors bija mazliet pārpūlējis — tai draudēja sasirgšana ar aizdusu.

—  Ļoti labi,— sacīja Šatofors, kas nemaz nebija dzirdējis jautājumu.— Perēn!— viņš iesaucās, izstiepdams uz komandanta pusi kāju, ko bija atbalstījis uz dīvana atzveltnes,— varat būt laimīgs, ka esmu jūsu draugs!…

Vecais komandants vandījās atmiņās, kādu labumu viņam varētu būt sniegusi pazīšanās ar Šatoforu, un spēja atrast tikai dažu mārciņu stipras pīpju tabakas dāvinājumu un dažas dienas aresta, ko bija saņēmis par iejaukšanos divkaujā, kurā Šatofo- ram bija lemta galvenā loma. Ir gan taisnība, ka draugs viņam bieži bija sniedzis uzticēšanās pierādījumus. Tieši pie Perēna Šatofors vienmēr griezās, kad bija vajadzīgs aizstājējs dežūrā vai sekundants.

Šatofors neļāva Perēnam ilgi nodoties meklējumiem un pasniedza viņam mazu vēstulīti, rakstītu ar glītu ķeburainu rokrakstu uz angļu zīdpapīra. Komandants Perēns savieba sejā grimasi, kura viņam nozīmēja smaidu. Viņš bieži bija redzējis šādas ar ķeburainu rokrakstu noklātas viņa draugam adresētas vēstules.

—  Ņemiet un lasiet!— Šatofors teica.— Varat par to pateikties man.— Perēns izlasīja šādas rindas:

«Mīļais kungs, būtu ļoti laipni no Jums, ja Jūs atnāktu pie mums uz pusdienām. De Šavernī kungs būtu aizgājis Jūs uzlūgt, bet viņam vajadzēja doties medībās. Man nav zināma komandanta Perēna adrese, tāpēc nevaru viņam aizrakstīt un lūgt, lai viņš atnāk Jums līdzi. Jūs esat modinājis manī lielu vēlēšanos iepazīties ar viņu, un būšu Jums divkārt pateicīga, ja atvedīsiet viņu.

Žilī de Šavernī.»

P.S. Man jāpateicas Jums arī par notīm, kuras esat papūlējies man pārrakstīt. Šī mūzika ir apburoša, es vienmēr apbrīnoju Jūsu lielisko gaumi. Jūs vairs nenākat uz mūsu ceturtdienām. Kaut gan zināt, ka mēs ļoti priecājamies Jūs redzēt.»

—       Jauks rokraksts, bet diezgan viltīgs,— Perēns, izlasījis līdz beigām, sacīja.— Pie velna! Viņas pusdienas man kož kaulos, jo vajadzēs uzvilkt zīda zeķes un atteikties no dūma pēc pusdienām!

—       Tā nu gan ir nelaime! Pīpi vērtēt augstāk par skaistāko sievieti Parīzē!. .. Apbrīnoju jūsu nepateicību. Jūs pat paldies man nepasakāt par šo laimi.

—      Teikt jums paldies! Ne jau jums man jāpateicas par šo uzaicinājumu uz pusdienām … ja vispār ir jāpateicas.

—  Kam tad citam?

—       Šavernī, viņš bija mūsu pulka kapteinis. Viņš droši vien būs pateicis savai sievai: ielūdz Perēnu, tas ir lāga vīrs. Kā jums var ienākt prātā, ka skaista sieviete, kuru tikai reizi esmu redzējis, iedomāsies ielūgt tādu vecu karotāju kā mani?

Šatofors pasmīnēja, paskatīdamies uz sevi ļoti šaurajā spogulī, kurš greznoja komandanta istabu.

—       Perēna tētiņ, šodien jūs neesat gaišredzīgs. Pārlasiet vēlreiz šo vēstuli, un jūs tanī varbūt atradīsiet kaut ko iepriekš nepamanītu.

Komandants pagrozīja vēstulīti uz vienu pusi, uz otru pusi un nekā nesaskatīja.

—       Kā, vecais dragūn!— Šatofors iesaucās.— Vai tad jūs neredzat, ka viņa jūs ielūdz, lai sagādātu man prieku, tikai lai pierādītu man, ka viņa ciena manus draugus? … Ka viņa grib man pierādīt…

—  Ko pierādīt?— Perēns pārtrauca Šatoforu.

—  Nu … jūs jau saprotat!

—       Ka viņa jūs mīl?— Komandants visai neticīgi jautāja. Šatofors, nekā neatbildēdams, uzsvilpoja.

—  Tātad viņa ir jūsos iemīlējusies?

Šatofors joprojām svilpoja.

—  Vai viņa jums ir to sacījusi?

—  Bet … man šķiet, tas taču ir skaidri redzams.

—  Kā … Šajā vēstulītē?

—  Bez šaubām.

Tagad savukārt uzsvilpoja Perēns. Viņa svilpiens bija tikpat izteiksmīgs kā slavenais tēvoča Tobija1 «Lillibulero».

—       Kā?— iesaucās Šatofors, izraudams vēstuli Perēnam no rokām.— Vai jūs tiešām nesaskatāt, cik daudz tanī ir mai-

' Ang|u rakstnieka Lorensa Stērna (1713—1768) romāna «Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati» varoņa dziesmiņa, kurā atkarībā no izpildīSanas manieres iespējams izpaust visdažādākās garastāvokļa noskaņas.

gurna … jā, maiguma? Ko jūs sacīsiet par uzrunu: Mīkungs? Ņemiet vērā, ka citā vēstulē viņa rakstīja vienkārši kungs. Būšu jums divkārt pateicīga — tas jau arī skaidri norāda. Un redziet, tālāk viens vārds izdzēsts, tas ir sveiciens; viņa būs gribējusi rakstīt sirsnīgs sveiciens, bet nav uzdrošinājusies … un ar sveicienu vien ir par maz … Viņa vēstulīti nav pabeigusi… Vecais draugs, varbūt jūs domājat, ka dāma no tik labas ģimenes kā de Šavernī kundze, metīsies jūsu padevīgajam kalpam ap kaklu, kā darītu kaut kāda grizete? .. Es jums saku, vēstule ir burvīga, un jābūt aklam, lai nesaskatītu tanī kaislību … Un beigās pārmetums, tāpēc ka tikai vienā ceturtdienā neierodos,— ko jūs sakāt par to?

—  Nabaga sievišķītis!— iesaucās Perēns.— Šitanī neiemīlies: tu drīz vien to nožēlosi!

Šatofors nepievērsa uzmanību sava drauga retoriskajai uzrunai klātneesošajai de Šavernī kundzei, bet klusu un glaimīgi ieteicās:— Vai zināt, dārgais, ka varat sniegt man vērtīgu pakalpojumu?

—  Kā?

— Jums vajag man palīdzēt šajā lietā. Es zinu, ka vīrs izturas pret sievu slikti,— viņš ir īsts lops, kas dara šo sievieti nelaimīgu .. . Perēn, jūs taču pazināt Šavernī; pastāstiet viņa sievai, ka viņš ir rupjš tēviņš, ka šim vīrietim ir vissliktākā reputācija …

—  Ak vai!

—  Izlaidīgs … jūs jau zināt. Viņam bija mī|ākās, kad viņš dienēja pulkā; un kādas mīļākās! Pastāstiet to visu viņa sievai.

—  Ak, kā lai to pastāsta? It kā starp citu …

—  Ak dievs! Pastāstīt var visu ko!… Galvenais,stāstiet viņai kaut ko labu par mani.

—  Nu, tas jau ir vieglāk. Un tomēr …

—  Ziniet, tas nemaz nav tik viegli. Ja es ļautu jums stāstīt, ko gribat, tad jūs mani tā saslavētu, ka tas man tikai kaitētu . .. Sakiet viņai, ka kopš kāda laika esat ievērojis, ka es esmu bēdīgs, nerunīgs, vairs tikpat kā nemaz neēdu …

—  Sasodīts!— iesaucās Perēns, skaļi iesmiedamies, tā ka pīpe viņa mutē smieklīgi lēkāja.— Es nekad nevarēšu to pateikt acis de Šavernī kundzei. Vēl vakarvakarā vajadzēja jūs gandrīz nēšus aiznest pēc vakariņām, uz kurām biedri bija mūs uzaicinājuši.

—  Vienalga, tas jums nav viņai jāstāsta. Pietiek, ja viņa zina, ka esmu viņā iemīlējies; un tie romānu taisītāji ir pārliecinājuši sievietes, ka vīrietis, kas dzer un ēd, nevar būt iemīlējies.

—  Par sevi varu sacīt, ka man gan nekas nevar laupīt vēlēšanos dzert un ēst.

—  Labi, dārgais Perēn,Šatofors sacīja, uzlikdams galvā cepuri un sakārtodams matu cirtas,— tātad norunāts: nākošajā ceturtdienā atnākšu jums pakaļ; apaujiet kurpes un uzvelciet zīda zeķes, mugurā parādes uniforma! Un neaizmirstiet sastāstīt šausmas par vīru un daudz laba par mani.

Viņš aizgāja, rotaļīgi vicinādams spieķīti, un pameta komandantu Perēnu ļoti noraizējušās par saņemto ielūgumu,— kurš tam sagādāja raizes, domājot par zīda zeķēm un parādes uniformu.

IV

Vairaki no uzaicinātiem pie de Šavernī kundzes bija atvainojušies, ka nevarēs ierasties, un viesības iznāca mazliet pabalas. Šatofors sēdēja blakus Žilī un dedzīgi centās viņai pakalpot, būdams kā vienmēr izsmalcināti laipns. Šavernī bija no rīta devies garā izjādē, un viņam bija apbrīnojama ēstgriba. Viņš ēda un dzēra tik negausīgi, ka varētu modināt apetīti pat visvārgākajam. Komandants Perēns viņam piebiedrojās, bieži piepildīdams viņa glāzi un smiedamies tik skaļi, ka šķindēja visi stikli, kad namatēva rupjā jautrība deva iemeslu. Šavernī, atkal sastapdamies ar karavīriem, drīz vien bija atguvis savu labo omu un pulka manieres; jāteic gan, ka viņš nekad nav bijis smalkjūtīgāks joku izvēlē. Viņa sieva pie katra nepieklājīga izlēciena salti, nicīgi savilka seju, pagriezās uz Šatofora pusi un sāka intīmi tērzēt ar viņu, izlikdamās, ka nedzird viņai nepatīkamos vīra vārdus.

Šāds, lūk, ir dzīvesbiedru pieklājības paraugs. Vakariņu beigās saruna novirzījās uz Operu, viesi spriedelēja par vairāku dejotāju nopelniem; starp citām, ļoti tika uzslavēta X. jaunkundze. Šatofors jūsmoja vairāk par visiem, cildinādams viņas grāciju, stāju, smalko ārieni.

Perēns, kuru Šatofors pirms dažām dienām bija aizvedis uz Operu un kurš uz to bija aizgājis tikai vienu reizi, ļoti labi atcerējās šo X. jaunkundzi.

—  Vai tā bija tā meiča rozā kleitiņā,— viņš sacīja,— kura lēkāja kā kazlēns? … Un jūs, Šatofor, par viņas kājām tik daudz runājāt?

—  Ā, jūs runājāt par viņas kājām!— iesaucās Šavernī.— Bet vai zināt, ja jūs pārāk daudz par tām runāsiet, tad sastrīdēsieties ar jūsu ģenerāli hercogu de J.? Piesargieties, draugs!

—  Nespēju iedomāties, ka viņš var būt tik greizsirdīgs, ka aizliedz uz tām skatīties caur lorneti.

—  Viņš ar tām lepojas tā, it kā būtu tās atklājis. Ko jūs, komandant Perēn, par to sakāt?

—  Es kaut ko sajēdzu tikai no zirgu kājām,— vecais pieticīgi atbildēja.

— Tās patiesi ir apbrīnojamas,— Šavernī atkal atgriezās pie daiļajām kājām,— un skaistākas par tām nav visā Parīzē, izņemot vienai. ..— viņš apklusa un sāka smailēt ūsas, zobgalīgi paskatīdamies uz savu sievu, kas pietvīka sarkana kā biete.

—  Izņemot D. jaunkundzei?— Šatofors pārtrauca Šavernī, nosaukdams kādas citas dejotājas vārdu.

—  Nē,— atbildēja Šavernī traģiskā Hamleta tonī,— bet paskaties uz manu sievu.

Žilī kļuva purpursarkana aiz sašutuma. Viņa uzmeta vīram zibenīgu skatienu, kurā izpaudās nicinājums un niknums. Tad, pūlēdamās savaldīties, viņa spēji pievērsās Šatoforam: — Vajadzēs,— viņa ieteicās mazliet drebošā balsī:— Mums vajadzēs iestudēt duetu no Maometlo.' Tas būs lieliski piemērots jūsu balsij.

Šavernī tik viegli nepiekāpās.— Šatofor,— viņš turpināja,— vai jūs zināt, ka es kādreiz agrāk gribēju likt noņemt minēto kāju nospiedumus? Bet man nekad to neatļāva darīt.

Šatofors gan gauži priecājās par šo nekautrīgo atklātību, taču izlikās, ka nav nekā dzirdējis, un sarunājās ar Šavernī kundzi par Maometto.

—  Persona, par kuru runāju,— nesaudzīgais vīrs turpināja,— parasti sašuta, kad viņai izteica komplimentu par daiļajām kājiņām, tomēr patiesībā par to nebija dusmīga. Vai jūs zināt, ka mēru viņai noņem zeķu tirgotājs? . . . Sieviņ, nedusmojies… tirgotāja, es gribēju tā sacīt. Un, kad es biju Briselē, viņa iedeva man līdzi trīs lapas, kurās bija uzrakstījusi vissīkākos norādījumus zeķu pirkšanai.

Taču viņš runāja veltīgi, jo Žilī bija nolēmusi nekā nedzirdēt. Viņa tērzēja ar Šatoforu, sirsnīgi un jautri kaut ko stāstīja un ar savu laipno smaidu centās jauno vīrieti pārliecināt, ka klausās tikai viņa vārdos. Savukārt Šatofors šķita pilnīgi aizrāvies ar Maometto, tomēr viņš dzirdēja visas Šavernī rupjības.

Pēc pusdienām muzicēja, de Šavernī kundze pie pianīna dziedāja kopā ar Šatoforu. Šavernī bija nozudis tanī mirkli,

' Žiti runa par Rossīni operu «Muhameds II» <1820).

kad atvēra pianīnu. Ieradās vēl vairāki viesi, bet tas nekavēja Šatoforu ļoti bieži Šavernī kundzei klusi kaut ko pateikt. Projām ejot, viņš pavēstīja Perēnam, ka veltīgi nav notriecis vakaru un ir guvis panākumus.

Perēns uzskatīja, ka nav nekas sevišķs, ja vīrs runā par savas sievas kājām, un, kad abi uz ielas palika divatā, vecais karavīrs saviļņoti sacīja:— Kā jūs spējat jaukties tik saskanīgā laulātā pāra dzīvēl Viņš tik ļoti mīl savu sieviņul

V

Kopš mēneša Šavernī ļoti nodarbināja doma kļūt par kambarjunkuru.

Varbūt dažs labs brīnīsies, ka resns, slinks cilvēks, kas mīl ērtības, var lolot godkārīgas tieksmes; taču viņam bija pamatoti iemesli, lai tās attaisnotu. «Vispirms, es daudz naudas izšķiežu par ložām, ko atdodu sievietēm. Kad man būs amats galmā, es par velti dabūšu ložas, cik vien man tīk. Draugiem viņš stāstīja: un katram ir zināms, ko visu var iegūt līdz ar ložām. Starp citu — man ļoti patīk medības: man būs pieejamas karaļa rīkotās medības. Un beidzot: tagad, kad man vairs nav uniformas, es nezinu, kā ģērbties, ejot uz galma ballēm; marķīza frakas man nepatīk; kambarjunkura fraka man piestāvētu ļoti labi. Šādi viņš izskaidroja savu vēlmi. Viņš būtu gribējis, lai arī sieva viņu atbalsta, bet viņa stūrgalvīgi atteicās to darīt, kaut gan viņai bija vairākas ļoti ietekmīgas draudzenes. Šavernī bija sniedzis dažus sīkus pakalpojumus hercogam H., kurš tobrīd galmā bija labi ieredzēts un uz kura ietekmi Šavernī lika lielas cerības. Viņa draugs Šatofors, kam arī bija plaša pazīšanās, pakalpoja viņam ar tādu dedzību un padevību, kādu varbūt saņemtu arī jūs, ja būtu daiļas sievietes vīrs.

Šavernī ieceres piepildīšanu ļoti veicināja viens apstāklis, kaut gan tam varēja būt arī liktenīgas sekas. Šavernī kundze bija ne bez zināmas piepūles dabūjusi Operā ložu uz premjeru. Ložā bija sešas vietas. Vīrs izņēmuma kārtā un pēc skarbiem aizrādījumiem bija piekritis sievu pavadīt. Žilī gribēja piedāvāt vienu vietu Šatoforam un, saprazdama, ka nevar viena iet ar viņu uz Operu, bija piedabūjusi viru nākt uz šo pirmizrādi.

Tūlīt pēc pirmā cēliena Šavernī bija izgājis ārā, pamezdams sievu divatā ar savu draugu. Abi sākumā bija klusējuši, juzdamies mazliet nebrīvi: Žilī tāpēc, ka kopš kāda laika viņa mulsa, atrazdamās viena ar Šatoforu; savukārt viņš tāpēc, ka viņam bija savi nodomi, un viņam šķita, ka pieklājas izlikties saviļņotam. Slepus iemezdams skatienu zālē, viņš ar prieku redzēja, ka ložai pievērstas vairāku paziņu lornetes. Viņš jutās ļoti apmierināts, iedomājoties, ka vairāki viņa draugi apskauž viņa laimi un, kā šķiet, iztēlojas to daudz lielāku, nekā tā bija īstenībā.

Vairākas reizes paodusi savu smaržu kārbiņu un puķu pušķi, Žilī ierunājās par karstumu, par izrādi, par tērpiem. Šatofors klausījās izklaidīgi, nopūtās, grozījās uz krēsla, skatījās uz Žilī un atkal nopūtās. Žilī sāka nervozēt. Pēkšņi viņš iesaucās:

—  Man žēl, ka nav vairs bruņniecības laiki!

—  Bruņniecības laiki? Kāpēc?— Žilī brīnījās.— Bez šaubām, tāpēc, ka viduslaiku apģērbs jums labi piestāvētu?

—  Jūs mani uzskatāt par švītu,— viņš sarūgtināts skumji sacīja.— Nē, tos laikus man žēl … tāpēc, ka tad drošsirdīgs vīrietis . .. varēja tiekties … pēc daudz kā .. . Noteikti vajadzēja nodurt tikai kādu milzi, lai iepatiktos dāmai … Paskatieties uz to lielo kolosu balkonā! Es gribētu, lai jūs man pavēlētu aiziet pie viņa un paplēst viņu aiz ūsām … un pēc tam atļautu man pateikt jums trīs mazus vārdiņus un nedusmotos uz mani.

—  Kāds neprāts!— iesaucās Žilī, pietvīkdama līdz ausu galiņiem, jo viņa jau uzminēja šos trīs mazos vārdiņus.— Bet paskatieties uz Sentermīnes kundzi: dekoltē viņas gados, un balles tērpa!

—  Es redzu tikai vienu — jūs negribat mani dzirdēt, un to esmu pamanījis jau sen … Ja vēlaties,— es klusēšu; bet …— viņš piebilda pavisam klusi un nopūtās,— jūs mani sapratāt.. .

—  Nē, tiešām nē,— Žilī skarbi sacīja.— Bet kur palicis mans vīrs?

īsti laikā ienāca kāds apmeklētājs un paglaba Žilī no apjukuma. Šatofors vairs neatvēra muti. Viņš bija bāls un izskatījās dziļi sarūgtināts. Kad apmeklētājs aizgāja, Šatofors izteica dažas vienaldzīgas piezīmes par izrādi. Tad abi ilgi klusēja.

Sākās otrais cēliens, kad pēkšņi ložas durvis atvērās un parādījās Šavernī, ievezdams ļoti daiļu un ļoti grezni ģērbtu sievieti, kurai frizūru rotāja krāšņas sārtas spalvas. Abiem sekoja hercogs de H.

—  Dārgā draudzene,— Šavernī sacīja savai sievai,— es atradu hercogu un šo kundzi šausmīgā sānu ložā, no kuras nevar redzēt dekorācijas. Viņi labprāt bija ar mieru pieņemt vietu mūsu ložā!

Žilī vēsi palocīja galvu: hercogs de H. viņai nepatika. Hercogs un dāma ar sārtajām spalvām izplūda atvainošanās vārdos un bažījās, ka traucēšot. Ložā norisa kustība un cēlsirdīga cīņa par novietošanos. Sajukumā, kas izcēlās, Šatofors pieliecās Žilī pie auss un ļoti klasi un |oti ātri viņai pačukstēja: «Dieva dēļ, nesēdieties ložas priekšējā rindā.» Žilī ļoti izbrīnījās un palika savā vietā. Kad visi bija apsēdušies, viņa pagriezās pret Šatoforu un ar diezgan bargu skatienu pieprasīja šīs mīklas izskaidrojumu. Viņš sēdēja, lūpas sakniebis, galvu nepakustinādams, un visa viņa poza pauda dziļu neapmierinātību. Mazliet padomājusi, Žilī gluži nepareizi iztulkoja Šatofora ieteikumu. Viņa nolēma, ka Šatofors grib pa izrādes laiku klusi ar viņu tērzēt un turpināt dīvainās runas, kas būtu neiespējami, ja viņa paliktu ložas priekšējā rindā. Ieskatījusies zālē, viņa ievēroja, ka vairākas sievietes pievērš lornetes viņas ložai; taču tā jau notiek vienmēr, kad parādas kāds jauns neredzēts cilvēks.— Visi sačukstējās, sasmaidījās,— bet kas gan te bija tik īpašs? Operā, tāpat kā mazpilsētā, vairums cits citu pazīst!

Nepazīstamā dāma pieliecās pie Žilī puķu pušķa un ar valdzinošu smaidu sacīja:

—  Kundze, jums ir burvīga buķete! Esmu pārliecinātā, ka tas ir maksājis dārgi šajā sezonā: vismaz desmit frankus. Bet jums tas laikam ir dāvināts? Droši vien dāvana? Dāmas nekad pašas sev nepērk puķu pušķus.

Žilī iepleta acis un brīnījās ar kādu provinciāli viņa satikusies.—Hercog, jūs neesat man uzdāvinājis buķeti, —dāma gurdi sacīja.— Šavernī metās uz durvim. Hercogs gribēja viņu apturēt, dāma arī: viņa vairs nevēlējās buķeti.— Žilī pārmija acu skatienu ar Šatoforu. Viņš gribēja izteikt:— Es jums pateicos, bet ir par vēlu.— Tomēr viņa vēl nebija uzminējusi pareizi.

Visu izrādes laiku ar spalvam greznotā dāma neritmiski bungoja ar pirkstiem un vietā un nevieta tarkšķēja par mūziku. Viņa izjautāja Žilī par tās kleitas cenu, par rotām, par zirgiem. Šādas manieres Žilī nekad nebija redzējusi. Viņa nolēma, ka nepazīstamā ir kāda hercoga radiniece, kas nesen ieradusies 110 Lejasbretaņas. Kad atgriezās Šavernī ar milzīgu buķeti, kas bija vēl skaistāka nekā viņa sievas puķu pušķis, atskanēja nebeidzami apbrīnas, pateicības un atvainošanās vārdi.

—  De Šaverni kungs, es neesmu nepateicīga,— pēc garas tirādes sacīja šķietamā provinciāle.— Lai jums to pierādītu,— lieciet, lai es iedomāju jums kaut ko apsolīt,— kā teicis Potjē.'

Nudien, es jums izšūšu naudasmaku, kad būšu pabeigusi to, ko esmu apsolījusi hercogam.

Galu galā opera beidzās, par lielu prieku Žilī, kura jutās ļoti neērti līdzās savai savādajai kaimiņienei. Hercogs piedāvāja elkoni Žilī, Šavernī pavadīja otru dāmu. Šatofors, sadrūmis un neapmierināts, soļoja Žilī aiz muguras, īgni sveicinādams uz kāpnēm sastaptos paziņas.

Garām pagāja dažas sievietes. Žilī viņas pēc izskata pazina. Kāds jauneklis, ņirdzīgi smiedamies, viņām kaut ko klusi pastāstīja; viņas uzreiz ziņkārīgi paskatījās uz Šavernī un tā sievu; un viena no viņām iesaucās:— Vai tas ir iespējamsl

Piebrauca hercoga kariete; viņš atsveicinājās no de Šavernī kundzes, no jauna dedzīgi pateikdamies par viņas laipnību. Šavernī gribēja aizvest nepazīstamo dāmu līdz hercoga karietei, un tā Žilī ar Šatoforu palika uz mirkli vieni.

—  Kas ir tā sieviete?— Žilī jautāja.

—    Man nevajadzētu jums to sacīt… jo tas ir kaut kas ārkārtējs!

—  Kā?

—    Starp citu, visi, kas jūs pazīst, skaidri zinās, ko par to domāt… Bet Šavernī!… Es nekad nebūtu tam ticējis.

—    Bet kas tad galu galā tas ir? Debesu vārdā, runājiet! Kas ir tā sieviete?

Atgriezās Šavernī. Šatofors klusā balsī atbildēja:

—  Hercoga de H. mīļākā, Melānija R. kundze.

—    Žēlīgais dievs!— iesaucās Žilī, gluži apstulbusi skatīdamās uz Šatoforu.— Tas nav iespējams!

Šatofors paraustīja plecus un, vezdams Žilī uz karieti, piebilda:— Par to runāja dāmas, kuras sastapām kāpnēs. Tā otra ir kā pienākas savā veidā. Par viņu jārūpējas, viņai jāizrāda cieņa … Viņai ir pat vīrs.

—    Dārgā draudzene,— Šavernī līksmi sacīja,— es jums vairs neesmu vajadzīgs, lai aizvestu uz mājām. Arlabunakti. Vakariņas ēdīšu pie hercoga.

Žilī nekā neatbildēja.

—    Šatofor,— Šavernī turpināja,— vai gribat kopā ar mani doties pie hercoga? Jūs esat uzaicināts, tā man nupat teica. Jūs esat ievērots. Laimes luteklis, jūs esat iepaticies!

Šatofors vēsi pateicās. Viņš atsveicinājās no de Šavernī kundzes, kas nikni kodīja savu mutautiņu, kad kariete sāka braukt.

—    Dārgais, vismaz jūs aizvedīsiet mani savā kabrioletā līdz šīs infantes namdurvīm,— Šavernī sacīja.

—  Labprāt,— Šatofors jautri atbildēja.— Bet, starp citu, vai jūs zināt, ka jūsu sieva galu galā saprata, kam blakus viņa sēdēja?

—  Nevar būt!

—  Varat būt pārliecināts, un tas nebija labi no jūsu puses.

—  Hā! Viņai ir laba izturēšanās; turklāt viņa vēl nav sevišķi plaši pazīstama. Hercogs viņu visur ved.

VI

De Šavernī kundze pavadīja |oti nemierīgu nakti. Vīra uzvešanās Operā bija kalngals visiem viņa pāridarījumiem un viņai likās, ka nekavējoties jāpieprasa šķiršanās. Rīt viņai būs izskaidrošanās ar vīru, un viņa paziņos, ka vairs nevēlas dzīvot zem viena jumta ar vīrieti, kurš viņu tik zemiski kompromitējis. Un tomēr šī izskaidrošanās biedēja de Šavernī kundzi. Viņai nekad nav bijusi kāda nopietna saruna ar vīru. Līdz šim savu neapmierinātību viņa bija izpaudusi tikai ar sapīkumu, kuram Šavernī nebija pievērsis nekādu vērību, atstājot sievai pilnīgu brīvību, viņš nekad nebūtu iedomājies, ka sieva varētu liegt viņam iecietību, ar kādu viņš vajadzības gadījumā izturētos pret viņu. Vairāk par visu viņa baidījās raudāt šīs izskaidrošanās laikā, lai Šavernī nevarētu izskaidrot viņas asaras ar aizvainotu mīlestību. Žilī dzi|i nožēloja, ka šeit nav viņas mātes, kas būtu varējusi dot labu padomu vai uzņemties izteikt prasību par šķiršanos. Visas šīs pārdomas noveda Žilī milzīgā apjukumā, aizmiegot viņa bija nolēmusi griezties pie kādas savas draudzenes, kura viņu bija pazinusi agrā jaunībā, paļauties uz tās saprātīgumu un lūgt, lai tā ieteic, kā izturēties pret Šavernī.

Pilnīgi ļaudamās sašutumam, viņa tomēr domās neviļus bija salīdzinājusi savu vīru ar Šatoforu. Pirmā milzīgā rupjība izcēla otra izsmalcinātību, un viņa ar zināmu prieku, kaut arī sev pārmetot, atskārta, ka mīļākais vairāk raizējās par viņas labo slavu nekā vīrs. Šāda salīdzināšana, par spīti visam, noveda Žilī pie atziņas, ka Šatofora manieres ir elegantas, turpretī Šavernī stāja ļoti viduvēja. Viņa iedomājās, kā viņas vīrs ar savu mazliet uzblīdušo vēderu smagnēji pakalpo hercoga de H. metresei,' turpretī Šatofors, vēl godbijīgāks nekā parasti, šķita cenšamies saglabāt ap Žili cieņu, kuru viņas vīrs varēja likt viņai zaudēt. Beidzot, tā kā gribot negribot domas aizved mūs tālu, viņa iztēlojās, ne jau pirmo reizi, ka var kļūt atraitne, un tad vienu, jaunu, bagātu nekas nevar kavēt, ka viņa likumīgi atalgo jaunā eskadrona komandiera pastāvīgo

mīlestību. No nelaimīgas pieredzes vispār nevar nekā secināt pret laulībām, un ja Šatofora pieķeršanās ir īsta . .. Bet tad viņa aizdzina šīs domas, no kurām pietvīka, un apņēmās izturēties pret viņu atturīgāk nekā jebkad.

Viņa atmodās ar lielām galvassāpēm un bija vēl tālāka nekā vakar no izšķirošās izskaidrošanās. Viņa negribēja kāpt lejā brokastīs, lai nebūtu jāsatiek vīrs; lika tēju uznest guļamistabā un tad piebraukt karieti, lai dotos pie Lambēra kundzes, pie tās draudzenes, ar kuru viņa gribēja apspriesties. Šī dāma toreiz uzturējās savā lauku īpašumā P.

Brokastojot Žilī atplēta avīzi. Pirmais raksts, kas iekrita acīs, bija šāds: «Darsī kungs, Francijas sūtniecības pirmais sekretārs Konstantinopolē, aizvakar ieradās Parīzē ar depešām. Jaunajam diplomātam tūlīt pēc ierašanās bija gara saruna ar viņa ekselenci ārlietu ministra kungu.»

—  Darsī Parīzē!— viņa iesaucās.— Man būs prieks viņu atkal redzēt. Vai viņš ir pārvērties? Vai kļuvis ļoti cienīgs? Šis jaunais diplomāts! Darsī, jauns diplomāts! Un viņa viena pati sāka smieties par šiem vārdiem: Jauns diplomāts.

Agrāk šis Darsī bieži ieradās uz vakara viesībām pie de Lisāna kundzes; toreiz viņš bija ārlietu ministrijas atašejs. Parīzi viņš bija atstājis kādu laiku pirms Žilī kāzām, un pēc tam viņa vairs nebija redzējusies ar Darsī. Viņa tikai zināja, ka viņš ir daudz ceļojis un strauji guvis paaugstinājumus dienestā.

Viņa vēl turēja rokā avīzi, kad ienāca Šavernī. Viņš šķita lieliskā omā. Ieraudzījusi vīru, Žilī piecēlās un grasījās aiziet, bet, tā kā viņai, lai nokļūtu savā tualetes istabā, būtu vajadzējis doties vīram pavisam tuvu garām, viņa palika stāvot uz vietas, taču bija tik satraukta, ka uz tējas galdiņa atbalstītā roka redzami tricināja porcelāna tējas servīzi.

—  Dārgā draudzene,— Šavernī sacīja,— nāku no jums atvadīties uz dažām dienām … Braukšu medībās pie hercoga de H. Man jāsaka, viņš ir sajūsmināts par jūsu vakar parādīto viesmīlību. Mana lieta virzās uz priekšu, un viņš apsolīja steidzamā kārtā ieteikt mani karalim.

Žilī te sarka, te bālēja, klausīdamās vīra vārdus.

—  Hercogs H. ir jums to parādā,— viņa trīsošā balsī sacīja.— Tas nav pārāk daudz darīts kāda cilvēka labā, kurš kompromitē savu sievu visskandalozākā veidā ar sava aizbildņa mīļāko.

izmisīgi sasparojusies, viņa majestātiskā gaitā šķērsoja telpu, iegāja savā tualetes istabā un cieši aiztaisīja durvis.

Šavernī mirkli palika slāvam galvu nokāris un apjucis.

— Kā, sasodīts, viņa to zina?— viņš brīnījās.— Bet vai tas ir svarīgi? Kas izdarīts, tas izdarīts!— Tā kā viņš nebija paradis ilgi kavēties pie kādas nepatīkamas domas, viņš strauji apgriezās, paņēma no cukurtrauka gabaliņu cukura un ar pilnu muti uzsauca patlaban ienākušajai istabenei:— Pasakiet manai sievai, ka es palikšu četras piecas dienas pie hercoga de H. un atsūtīšu viņai medījumu!

Aiziedams viņš domāja vairs tikai par fazāniem un stirnām, kuras nošaus.

VII

Žilī devās uz P., juzdama divkāršas dusmas pret savu vīru, bet šoreiz iemesls bija diezgan niecīgs. Lai dotos uz hercoga de H. pili, viņš bija paņēmis jauno karieti, atstādams sievai citu ekipāžu, kurai, pēc kučiera izteikumiem, vajadzīga labošana.

Pa ceļam de Šavernī kundze pārdomāja, kā stāstīt Lambēra kundzei par saviem pārdzīvojumiem. Par spīti bēdām, viņai nebija vienaldzīgs gandarījums, kādu katram stāstniekam sniedz labi atstāstīts notikums, un viņa gatavojās stāstīšanai, meklēdama ievadu, iesākot drīz šā, drīz citādi. Galu galā viņa saskatīja sava vīra nekrietnības no visām pusēm, un riebums pret viņu pakāpeniski pieauga.

No Parīzes līdz P., kā visiem zināms, attālums ir četras Ijē, un, lai cik gara būtu de Šavernī kundzes apsūdzība, katram ir skaidrs, ka pat visindīgākajā naidā nav iespējams atgriezties pie tām pašām domām nepārtraukti četras ljē. Niknajām jūtām, kādas viņai bija iedvesuši vīra pāridarījumi, pievienojās maigas un melanholiskas atmiņas, jo cilvēka domas dīvainās spējas sāpīgām izjūtām bieži asociē kādu jautrāku ainu.

Tīrais, spirgtais gaiss, spodrā saule, gājēju bezrūpīgās sejas arī veicināja viņas atraušanos no naidīgajām pārdomām. Viņa atcerējās ainas no bērnības un tās dienas, kad bija pastaigājusies laukos kopā ar jauniem, viņas vecuma draugiem. Atmiņā atausa klostera biedrenes, viņa piedalījās to rotaļās, maltītēs. Viņa aptvēra noslēpumainās atzīšanās, kādas bija noklausījusies no lielajām, un nespēja nepasmaidīt, padomājot par simtiem mazu zīmīgu iezīmju, kuras jau tik agri nodeva koķetērijas instinktu sievietēs.

Tad viņa atcerējās savu iešanu sabiedrībā. Atmiņā viņa atkal dejoja visspožākajās ballēs, kuras bija apmeklējusi tanī gadā, kad iznāca no klostera. Citas balles viņa bija aizmirsusi; cilvēks ātri notrulinās; tomēr šīs balles viņai atgādināja vīru.— Cik es

biju neprātīga!— viņa nodomāja.— Kā es uzreiz nepamanīju, ka būšu nelaimīga ar viņu? Viss līgavainim nepiedienīgais, visas pliekanības, ar kurām nabaga Šavernī tik pašapzinīgi bija plātījies mēnesi pirms kāzām,— tas viss bija atzīmēts, rūpīgi iereģistrēts Žilī atmiņā. Vienlaikus viņa nevarēja nedomāt par daudzajiem pielūdzējiem, kurus viņas laulības iedzinušas izmisumā un kuri tad arī paši biju apprecējušies vai guvuši citādu mierinājumu dažus mēnešus pēc tam.— Vai es būtu k|uvusi laimīga ar citu?— viņa sev jautāja. A. noteikti ir muļķis; bet viņš nav agresīvs, un Amelī viņu vada pēc savas patikas. Ar vīru, kas paklausa, vienmēr var sadzīvot.— B. ir mīļākās, un viņa sievai labpatīk par to skumt. Toties viņš ir ļoti uzmanīgs pret sievu, un … es vairāk nekā neprasītu.— Jaunais grāfs de C., kas vienmēr lasa pamfletus un ļoti pūlas kādu dienu kļūt labs deputāts, varbūt viņš būtu labs vīrs. Ja, bet visi šie vīrieši ir garlaicīgi, neglīti, muļķi. .. Kad viņa tā pārskatīja visus jaunekļus, kurus bija pazinusi, būdama jaunkundze, Darsī vārds viņai otru reizi ienāca prātā.

Darsī tolaik de Lisāra kundzes aprindās bija nenozīmīga būtne, proti, bija zināms… Mātes zināja, ka viņa mantas stāvoklis neļauj viņam domāt par viņu meitām. Viņas uzskatīja, ka šim jauneklim nepiemīt nekas tāds, kas spētu sagrozīt viņu meitām galvas. Turklāt viņam bija galanta vīrieša reputācija. Būdams mazliet mizantrops un dzēlīgs, viņš daudz jokoja; vienīgais vīrietis jaunkundžu lokā, viņš zobojās par citu jaunekļu smieklīgumu un tīkojumiem. Kad viņš klusu sarunājās ar kādu no jaunavām, mātes neuztraucās, jo viņu meitas skaļi smējās, un to meitu mātes, kurām bija skaisti zobi, pat teica, ka Darsī kungs ir ļoti patīkams.

Gaumju saskaņa un abpusējas bailes no viņu aprunāšanas talanta bija tuvinājušas Žilī un Darsī. Pēc dažām sadursmēm viņi bija noslēguši miera līgumu, uzbrukšanas un aizsardzības aliansi; viņi savstarpēji viens otru saudzēja un vienmēr vienoti uzbruka saviem paziņām.

Kādu vakaru Žilī tika lūgta kaut ko nodziedāt. Viņai bija skaista balss, un viņa to apzinājās. Pieiedama pie pianīna, viņa, iekams sāka dziedāt, visai augstprātīgi nolūkojās uz sievietēm, it kā gribētu tās izaicināt. Taču tovakar kaut kāda neveselība vai liktenīga neveiksme laupīja viņai gandrīz visas spējas. Pirmā nots, kas plūda no parasti ļoti melodiskās balsenes, bija noteikti nepareiza. Žilī apjuka, dziedāja visu ačgārni, palaida garām visas spožās vietas — īsi sakot: fiasko bija pilnīgs. Gluži izbijusies, gatava raudāt, nabaga Žilī pameta pianīnu; atgriežoties savā vietā, viņa nevarēja nepamanīt ļauno prieku, ko viņas draudzenes vāji apslēpa, redzēdamas Zili augstprātību pazemotu. Pat vīrieši šķita ar pūlēm apslāpēja zobgalīgu smīnu. Viņa nodūra acis aiz kauna un dusmām un labu laiku neuzdrošinājās tās pacelt. Kad viņa izslēja galvu, pirmā draudzīgā seja, ko ieraudzīja, bija Darsī. Viņš bija bāls, un viņa acīs mirdzēja asaras; likās, ka jaunekli viņas neveiksme bija vairāk sāpinājusi nekā viņu pašu.— Viņš mani mīl!— viņa nodomāja.— Viņš mani patiesi mīl.— Nakti viņa nemaz negulēja, un Darsī bēdīgā seja visu laiku bija viņas acu priekšā. Pāris dienu viņa domāja tikai par Darsī un par slepeno kaislību, kāda jaunekli modusies pret viņu. Romāns jau brieda, kad de Lisāra kundze saņēma Darsī kunga vizītkarti ar trim burtiem: P. P. C.'— Uz kurieni brauc Darsī kungs?— Žilī jautāja kādam jauneklim, kas viņu pazina.— Uz kurieni? Vai tad jūs nezināt? Uz Konstantinopoli. Viņš aizbrauc šonakt ar ātrvilcienu.

— Tātad viņš mani nemīl!— viņa nodomāja. Pēc astoņām dienām Darsi bija aizmirsts. Savukārt Darsī, kas toļaik bija diezgan romantisks, astoņus mēnešus neaizmirsa Zilī. Lai atvainotu Žilī un izskaidrotu lielo pastāvības atšķirību, jāatceras, ka Darsī dzīvoja starp barbariem, turpretī Žilī bija Parīzē, cildinājumu izpriecu apņemta.

Lai nu būtu kā būdams, taču sešus septiņus gadus pēc viņu šķiršanās Žilī, sēdēdama karietē un braukdama uz P., atcerējās Darsī melanholisko seju tanī dienā, kad viņa tik slikti bija dziedājusi; un, jāatzīstas, viņa domāja par iespējamo mīlestību, kāda jauneklim toreiz bija, varbūt pat jūtas, kuras viņā vēl tagad varēja saglabāties. Tas viss Žilī nodarbināja veselu pusljē. Pēc tam Darsī tika aizmirsts trešo reizi.

VIII

Žilī bija diezgan nepatīkami pārsteigta, kad, iebraucot Lambēra kundzes muižas pagalmā, ieraudzīja karieti, kurai tika izjūgti zirgi — tas vēstīja, ka ieradies apmeklētājs, kurš uzkavēsies. Tātad nebūs iespējams sākt žēloties par de Šavernī kungu.

Kad Žilī iegāja salonā, pie Lambēra kundzes bija kāda sieviete, ko Žilī bija sastapusi salonā, bet neatcerējās tās vārdu.

' P. P. C.— pour prendre conge— vizītkartes ar šiem nosacītiem saīsinājumiem tika sūtītas paziņām atvadīšanās vi; :es vietā.

Žilī vajadzēja krietni saņemties, lai apslēptu neapmierinātību, kādu izjuta, ka veltīgi braukusi uz P.

—  Labdien, mana daiļāl— Lambēra kundze iesaucās, apkampdama Žilī.— Esmu tik priecīga, ka neesat mani aizmirsusi! Jūs esat ieradusies īstajā laikā, jo šodien gaidu nezin cik daudz Jaužu, kuri jūs trakoti mīl.

Žilī atbildēja diezgan nebrīvi, ka esot cerējusi sastapt Lambēra kundzi vienu.

—  Viņi būs sajūsmināti jūs redzēt,— Lambēra kundze turpināja.— Mana māja ir tik skumja kopš manas meitas precībām, ka ļoti priecājos, ja mani draugi labprāt norunā tanī satikties. Dārgais bērns, kas noticis ar jūsu sārtajiem vaigiem? Šodien jūs esat pavisam bāla.

Žilī sagudroja mazus melus: tālais ceļš … putekļi… saule …

— Tieši šodien pie manis uz pusdienām būs viens no jūsu pielūdzējiem, kuram sagādāšu patīkamu pārsteigumu, Šatofora kungs, un droši vien arī viņa uzticīgais Ahāts[13] komandants Perēns.

—  Man bija tas prieks nesen pieņemt pie sevis komandantu Perēnu,— Žilī sacīja, mazliet pietvīkdama, jo viņa domāja par Šatoforu.

—  Būs arī de Senležē kungs. Viņam noteikti vajag šeit organizēt parunu vakaru nākamajā mēnesī; un jūs, mīlulīt, arī tēlosiet tanī kādu lomu: pirms pāris gadiem jūs parunu jomā bijāt mūsu primadonna.

— Ak dievs, kundze, es tik sen neesmu spēlējusi parunās, ka nevarēšu atgūt agrāko drošību.

—  Ak, Žilī, bērniņ, uzminiet, ko mēs vēl gaidām. Bet ir jābūt labai atmiņai, lai atcerētos viņa vārdu …

Darsī vārds uzreiz ienāca prātā Žilī. «Viņš mani patiesi apsēdis,» viņa nodomāja.

—  Labai atmiņai, kundze? … Man ir laba atmiņa.

—  Es domāju sešus septiņus gadus vecai atmiņai . .. Vai atceraties vienu no tiem, kas uz jums meta acis, kad bijāt vēl maza meitene un matus valkājāt gludi sasukātus uz celiņa?

—  Patiesi nevaru uzminēt.

—  Kādas šausmas! Dārgumiņ … Aizmirst tik šarmantu vīrieti, kurš, ja es ļoti nemaldos, jums agrāk tik ļoti patika, ka jūsu māte gandrīz sāka uztraukties. Mīlulīt, jn nu jūs tā aizmirstat savus pieludzējus, man vajadzēs jums atgadinat viņu vārdus: jūs satiksieties ar Darsi kungu.

—  Darsī?

— Jā, viņš tikai kopš dažām dienām ir atgriezies no Konstan- tinopoles. Aizvakar viņš mani apmeklēja, un es viņu ielūdzu. Vai zināt, nepateicīgā, ka viņš apvaicājās par jums ar ļoti zīmīgu dedzību?

—  Darsī kungs? ..— Žilī kā šaubīdamās, ar mākslotu izklaidību sacīja,— Darsī kungs? .. . Vai viņš nav gara auguma gaišmatis … sūtniecības sekretārs?

— Jā, dārgumiņ, jūs viņu nepazītu; viņš ir ļoti pārvērties; viņš ir bāls, āda drīzāk olivkrāsā, acis iegrimušas; viņam izkrituši daudz matu, viņš saka, tas esot no karstuma. Divos, trīs gados, ja tā turpināsies, viņš kļūs plikpauris. Un viņam vēl nav trīsdesmit gadu.

Te nu dāma, kas klausījās stāstījumu par Darsī likstu, dedzīgi ieteica lietot kalidoru1 , kas viņai palīdzējis pēc kādas slimības, pēc kuras viņai ļoti izkrituši mati. Runādama viņa ar pirkstiem izbrauca caur kuplām pelēcīgi brūnām cirtām.

—  Vai Darsī kungs visu laiku uzturējies Konstantinopolē?— de Šavernī kundze jautāja.

—  Nē, jo viņš ir daudz ceļojis: viņš ir bijis Krievijā, izbraukājis visu Grieķiju. Vai zināt, kāda viņam laime? Nomiris viņa tēvocis un atstājis viņam krietnu mantojumu. Viņš ir bijis ari Mazāzijā, tanī… kā viņš teica? … Karamānijā2 . Dārgumiņ, viņš ir valdzinošs; viņš zina apburošas anekdotes, tās jūs sajūsminās. Vakar viņš man pastāstīja tik jaukas, ka es viņam nemitīgi sacīju:— Pataupiet tās rītdienai; jūs tās pastāstīsiet viešņām, nezaudējiet tās veltīgi ar tādu vecenīti kā mani.

—  Vai viņš jums pastāstīja piedzīvojumu ar turcieti, kuru viņš izglāba?— jautāja Kalidora patronese Dimanuāra kundze.

— Turcieti, kuru viņš izglāba? Viņš ir izglābis kādu turcieti? Par to viņš nebilda ne vārda.

—  Kā? Bet tā taču ir apbrīnojama rīcība! īsts romāns!

—  Ai, lūdzu, pastāstiet mums to!

—  Nē, nē; lūdziet viņu pašu. Es par to notikumu zinu tikai no manas māsas, kuras vīrs, kā jūs zināt, ir bijis konsuls Smirnā. Un viņa par to dabūja zināt no kāda angļa, kas ir bijis visa notikuma aculiecinieks. Tas ir apbrīnojami.

—  Kundze, pastāstiet mums par to! Kā jūs varat gribēt, lai mēs gaidām līdz pusdienām? Nekas nav tik izmisīgi kā dzirdēt runājam par kādu nezināmu notikumu.

—  Labi, es varbūt jums to sabojāšu, bet, galu galā, stāstīšu tā, kā man tika stāstīts:— Darsī kungs uzturējās Turcija, lai izpētītu nezin kādas drupas jūras krastā, un pēkšņi viņš ieraudzīja nākam šurp drūmu procesiju. Mēmi cilvēki nesa vienu maisu, un šinī maisā kaut kas kustējās, it kā dzīva radība …

—  Ak dievs!— iesaucās Lambēra kundze, kas bija lasījusi «Gjauru»1 ,— tur atradās sieviete, kuru grasījās iemest jūrā!

—  Pareizi,— turpināja Dimanuāra kundze, mazliet sapīkusi un redzēdama, ka tā tiek laupīts viņas stāstījuma dramatiskākais moments. Darsī kungs apskata maisu, dzird tanī apslāpētus vaidus un tūlīt uzmin baismīgu īstenību .. . Viņš jautā mēmajiem, ko viņi darīs: tie atbild tikai ar atvāztiem dunčiem. Par laimi, Darsī kungs bija labi apbruņojies. Viņš padzen vergus un beidzot izvelk no pretīgā maisa pa pusei paģībušu pasakaini skaistu sievieti, ko aizved uz pilsētu un ievieto drošā mājā.

—  Nabaga sieviete!— iesaucās Žilī, kas sāka interesēties par notikumu.

—  Jūs domājat, ka viņa tika izglābta? Nemaz ne. Greizsirdīgais vīrs, jo tas bija vīrs, sabuntoja pūli, tas ar degošām lāpām joza uz Darsī kunga māju, gribēdams viņu sadedzināt dzīvu. Nezinu, kā īsti viss tas beidzās; zinu tikai, ka viņš izturēja aplenkumu un galu galā nogādāja sievieti drošībā. Šķiet pat,— Dimanuāra kundze piebilda, pēkšņi mainīdama izteiksmi un pieskaņodamās dievbijīgajam tonim,— šķiet, ka Darsī kungs ir parūpējies, lai viņu pievērš kristīgai ticībai un viņa ir kristīta.

—  Vai Darsī kungs viņu apprecēja?— Žilī pasmaidīdama jautāja.

—  To nu es nevaru jums pasacīt. Bet turciete … viņai bija neparasts vārds — Eminē … Viņa kaislīgi aizrāvās ar Darsī kungu. Mana māsa teica, ka viņa Darsī kungu vienmēr saukusi par Sotlr .. . Sotīr … tas nozīmē turku vai grieķu valodā mans glābējs. Eilalī man teica, ka šī Eminē esot viena no skaistākajām sievietēm, kādas pasaulē redzētas.

—  Pamocīsim viņu par to turcieti!— Lambēra kundze iesaucās.— Vai ne, manas dāmas? Mazliet vajag viņu paspīdzināt… Starp citu, šī Darsī rakstura iezīme mani nemaz nepārsteidz: viņš ir visaugstsirdīgākais cilvēks, kādu pazīstu, un es zinu, ka viņš reizēm ir tā rīkojies, ka man jāraud, ikreiz, kad stāstu par to.— Viņa tēvocis nomira, atstādams ārlaulības meitu, kuru nekad neatzina par savu. Tā kā viņš nebija uzrakstījis testamentu, viņai nebija nekādu tiesību uz mantojumu. Darsī, būdams vienīgais mantinieks, bija gribējis, lai arī viņa saņem kādu da|u, un laikam gan šī daļa būs bijusi daudz lielāka, nekā tēvocis pats būtu to noteicis.

—  Vai šī ārlaulības meita bija skaista?— jautāja de Šavernī kundze diezgan dzēlīgi, jo viņā modās tieksme pateikt kaut ko sliktu par šo Darsī kungu, ko nespēja izdzīt no savām domām.

—  Dārgā, kā jūs varat kaut ko tādu iedomāties? … Turklāt Darsī kungs vēl bija Konstantinopolē, kad viņa tēvocis nomira, un viņš droši vien pat nebija redzējis šo būtni.

Ieradās Šatofors, komandants Perēns un vēl daži citi viesi, un šī saruna pārtrūka. Šatofors atsēdās blakus de Šavernī kundzei un, izmantodams mirkli, kad visi skaļi sarunājās, sacīja viņai:

—  Kundze, jūs izskatāties noskumusi; es justos ļoti nelaimīgs, ja tam par iemeslu būtu tas, ko vakar jums pateicu.

De Šavernī kundze nebija viņu dzirdējusi vai, pareizāk sakot, nebija gribējusi viņu dzirdēt. Šatofors asi pārdzīvoja pazemojumu, atkārtojot jautājumu, un vēl sāpīgāk viņu pazemoja pavēsā atbilde, pēc kuras Žilī tūlīt pievienojās vispārējai sarunai; pārsēdusies citā vietā, viņa attālinājās no sava nelaimīgā pielūdzēja.

Nezaudēdams drosmi, Šatofors veltīgi šķieda daudz asprātības. Šavernī kundze, kurai vienīgai viņš gribēja patikt, klausījās izklaidīgi; viņa prātoja par drīzo Darsī kunga ierašanos, nespēdama saprast, kāpēc tik daudz domā par vīrieti, kuru viņai jau būtu vajadzējis aizmirst un kurš droši vien viņu jau sen aizmirsis.

Beidzot atskanēja ratu rīboņa; atvērās salona durvis.

—  Ak, lūk! Viņš ir klāt!— iesaucās Lambēra kundze.

Žilī neuzdrošinājās pagriezt galvu, bet viņa gauži nobālēja. Viņu pēkšņi sagrāba ledains saltums, viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai atgūtos un nedotu iespēju Šatoforam ievērot pārmaiņu viņas vaibstos.

Darsī noskūpstīja roku Lambēra kundzei un labu bridi sarunājās ar viņu, kājās stāvēdams, tad atsēdās viņai blakus. Iestājās ilgs klusums; Lambēra kundze šķita gaidot un vedinot uz kādu pazīšanos. Šatofors un vīrieši, izņemot lādzīgo komandantu Perēnu, vēroja Darsī ar lādu kā greizsirdīgu ziņkārību. Ieradies no Konstantinopoles, viņš bija daudz pārāks par citiem.

un ar to pietika, lai tie izturētos atturīgi un savaldīgi, kā parasti pret ārzemniekiem. Darsī nevienam nepiegrieza vērību un pirmais pārtrauca klusēšanu. Viņš ierunājās kaut ko par laiku, par ceļu, vienalga ko nebūt; viņa balss bija maiga un muzikāla. De Šavernī kundze iedrošinājās paskatīties uz viņu un redzēja viņu profilā. Viņš tai likās novājējis, viņa sejas izteiksme bija pārvērtusies … Vispār viņš tai patika.

— Dārgais Darsī,— Lambēra kundze sacīja,— paskatieties labi visapkārt, tad redzēsiet, vai neatradīsiet šeit kādu no savām senajām paziņām.

Darsī pagrieza galvu un ieraudzīja Žilī, kas līdz tam bija slēpusies aiz cepures malas. Aiz pārsteiguma iekliegdamies, viņš strauji pielēca kājās un, izstiepis roku, devās pie viņas; tad pēkšņi apstājās, it kā nožēlodams pārmērīgi familiāro izturēšanos, un sveicināja Žilī, zemu paklanīdamies, un piedienīgos vārdos izpauda prieku par atkalredzēšanos. Žilī nomurmināja dažas pieklājības frāzes un dziļi pietvīka, redzēdama, ka Darsī joprojām stāv viņas priekšā un cieši skatās uz viņu.

Drīz vien viņa atguva savaldību un savukārt nolūkojās uz Darsī ar izklaidīgo un vērīgo skatienu, kādu augstāko aprindu ļaudis pieņem, kad vien grib. Viņa redzēja lielu, bālu, jaunu vīrieti, kura vaibstos atspoguļojās miers, taču šis miers it kā neradās no viņa parastā dvēseles stāvokļa, bet drīzāk no apziņas, ka spēj valdīt pār savas sejas izteiksmi. Jau diezgan dziļas grumbas bija izvagojušas viņa pieri. Acis iegrimušas, mutes kaktiņi noslīguši, un pie deniņiem mati kļuvuši pavisam plāni. Taču viņam nebija vairāk par trīsdesmit gadiem. Darsī bija ģērbies ļoti vienkārši, bet ar eleganci, kura norāda uz augstāko aprindu paradumiem un vienaldzību pret jautājumu, kas nodarbina tik daudzu jaunekļu pārdomas. Visu to Žilī vēroja ar prieku. Viņa pamanīja arī, ka viņam pierē ir pagara rēta, kuru viņš diezgan neveikli bija aizsedzis ar matu šķipsnu un kura likās kā zobena cirtiena pēdas.

Žilī bija atsēdusies blakus Lambēra kundzei. Starp viņu un Šatoforu bija viens krēsls; bet tiklīdz Darsī bija piecēlies, Šatofors uzlika roku uz krēsla muguras, nostādīja krēslu uz vienas kājas un turēja to līdzsvarā. Bija acīin redzami, ka viņš gluži kā suns uz siena kaudzes negrib krēslu atdot. Lambēra kundzei kļuva žēl Darsī, kas visu laiku stāvēja kājās Šavernī kundzes priekšā. Viņa atbrīvoja vietu sev blakus uz dīvāna, uz kura sēdēja, un piedāvāja to Darsī, kas tādā veidā nokļuva līdzās Žilī. Viņš steidzās izmantot izdevīgo pozīciju un uzsāka spraigu sarunu ar Žilī.

Viņam tomēr bija jāiztur Lambēra kundzes un dažu citu dāmu parastā pratināšana par viņa ceļojumiem; tomēr viņš izlavījās diezgan lakoniski un tvēra katru izdevību atsākt intīmo sarunu ar Šavernī kundzi.

— Piedāvājiet elkoni Šavernī kundzei,— Lambēra kundze sacīja Darsī, kad pils zvans iešķindējās, aicinot pusdienās. Šatofors kodīja lūpas, tomēr atrada izdevību apsēsties pie galda diezgan tuvu Žilī, lai labi varētu viņu novērot.

IX

Vakars bija jauks, laiks silts, un pēc pusdienām visi sapulcējās dārzā, lai sēstos pie laucinieciska galda kafijas dzeršanai.

Šatofors ar vienmēr pieaugošu nepatiku pamanīja Darsī uzmanības pierādījumus Šavernī kundzei. Vērodams interesi, ar kādu viņa ieklausījās jaunatnācēja vārdos, Šatofors kļuva aizvien īgnāks, un greizsirdība, kas viņā modās, laupīja viņam visas spējas patikt. Viņš staigāja pa terasi, kur visi sēdēja, nevarēdams nostāvēt uz vietas, kā parasti izturas satraukti cilvēki, viņš bieži vēroja lielos melnos mākoņus, kas veidojās pie apvāršņa un vēstīja negaisu, un vēl biežāk viņš vēroja savu sāncensi, kas klusā balsī sarunājās ar Žilī. Reizēm viņa smaidīja, reizēm kļuva nopietna, reizēm bikli nolaida acis; beidzot viņš redzēja, ka ikviens Darsī izteiktais vārds atstāja uz Žilī spilgti izpaustu iespaidu; un Šatoforu visvairāk skumdināja tas, ka dažādās izteiksmes, kuras izpaudās viņas sejā, šķita kā Darsī mainīgo vaibstu attēls un atspoguļojums. Beidzot, vairs nespēdams paciest šīs mocības, Šatofors piegāja pie Žilī un, pārliecies pār viņas krēsla atzveltni tādā mirklī, kad Darsī kādam sniedza paskaidrojumus par turku sultāna Mahmuda bārdu, rūgtuma pilnā balsī sacīja:

—  Kundze, Darsī kungs šķiet esam ļoti patīkams cilvēks!

— O, jā!— Žilī kundze atbildēja ar sajūsmu, ko nespēja apslāpēt.

—  Tā gan laikam ir,— Šatofors turpināja,— jo viņš liek jums aizmirst jūsu vecos draugus.

—  Manus vecos draugus!— Žilī itin bargi teica.— Nesaprotu, ko jūs ar to gribai sacīt.— Un viņa pagrieza viņam muguru. Tad, satverdama aiz stūra mutautiņu, ko Lambēra kundze turēja rokā, viņa sacīja:— Cik gaumīgs ir šī mutautiņa izšuvums. Tas ir brīnišķīgs darbs.

—  Vai jūs tā domājat, dārgumiņ? Tā ir dāvana no Darsī kunga, viņš atveda man no Konstantinopoles nezin cik daudzus izšūtus mutautiņus.— Starp citu, Darsī, vai tos izšuvusi jūsu turciete?

—  Mana turciete! Kāda turciete?

—  Jā, tā daiļā sultāniete, kurai jūs izglābāt dzīvību un kura jūs sauca par… jā, mēs zinām visu … kura jūs sauca par … savu… nu, par glābēju. Jums jau jāzina, kā to saka turku valodā.

Darsī iesmiedamies iesita sev pa pieri.

—  Vai tas iespējams, ka slava par manu neveiksmi jau sasniegusi Parīzi!— viņš iesaucās.

— Tur taču nav nekādas neveiksmes, varbūt vienīgi sultānam, kas zaudēja savu favorīti.

—  Ak vai!— Darsī iebilda.— Skaidri redzu, ka jūs zināt tikai pusi no tā notikuma, jo man tas piedzīvojums bija tikpat bēdīgs kā Donam Kihotam ar vējdzirnavām. Vai tad pēc tam, kad esmu izsmīdinājis daudz ļaužu, man vēl jākļūst izsmietam 110 eiropiešiem par vienīgo reizi, kad atdarināju klejojošā bruņinieka varoņdarbu!

—  Kā! Bet mēs taču nekā nezinām. Izstāstiet mums to!— visas dāmas reizē iesaucās.

—  Man gan vajadzētu jūs atstāt pie stāstījuma, kurš jums jau zināms, un izvairīties no turpinājuma, kura atcerēšanās nemaz nav man patīkama; bet viens no maniem draugiem … Lambēra kundze, atļaujiet man stādīt viņu jums priekšā,— tas ir sers Džons Tirels. .. viens no maniem draugiem, kas ir šīs traģikomiskās ainas aktieris, drīz ieradīsies Parīzē. Viņā varētu mosties ļauns prieks piešķirt savā stāstījumā man vēl smieklīgāku lomu nekā tā, kuru jau tēloju. Patiesība ir šāda:

«Ši nelaimīgā sieviete, reiz iekārtota Francijas konsulātā …»

—  A, bet sāciet sākumu!— Lambēra kundze iesaucās.

— Jūs taču to jau zināt.

—  Mēs nekā nezinām, un mēs gribam, lai jūs izstāstāt visu notikumu no sākuma līdz beigām.

—  Labi! Jūs, dāmas, jau zināsiet, ka es biju Larnakā 18 .. gadā. Kādu dienu izgāju ārpus pilsētas, lai zīmētu. Kopā ar mani bija jauns, ļoti patīkams, lādzīgs anglis, krietns uzdzīvotājs, vārdā sers Džons Tirels, viens no ceļojumā noderīgajiem cilvēkiem, tāpēc ka viņi domā par pusdienām, neaizmirst pārtiku un vienmēr ir labā omā. Turklāt viņš ceļoja bez īpaša mērķa, nepārzināja ne ģeoloģiju, ne botāniku, jo interese par šīm zinātnēm ceļojuma biedrā ir ļoti nepatīkama.

Biju atsēdies kādu vecu drupu ēnā apmēram divsimt soļu attālumā no jūras, kuras krastā šajā vietā izslējās stāvas klintis. Biju pilnīgi iegrimis antīka sarkofāga palieku zīmēšanā, kamēr sers Džons, atgūlies zālē, zobojās par manu nelaimīgo aizraušanos ar mākslu un kūpināja lielisko stipro Latakijas tabaku. Mums līdzās dragomāns turks, ko bijām nolīguši mūs apkalpot, vārīja mums kafiju. Viņš bija labākais kafijas gatavotājs un visbailīgākais no visiem turkiem, kurus esmu pazinis.

Pēkšņi sers Džons līksmi iesaucās:

—  Redziet, no kalna kāpj lejā ļaudis ar sniegu; mēs to no viņiem nopirksim un pagatavosim šerbetu ar apelsīniem.

Pacēlu acis un ieraudzīju, ka uz mūsu pusi nāk ēzelis, kam pār muguru uzkrauts liels maiss; divi vergi to no katras puses atbalstīja. Ēzeli veda dzinējs, un tiem pakaļ, noslēdzot gājienu, jāja uz diezgan laba zirga cienījams turks ar baltu bārdu. Visa procesija virzījās uz priekšu lēni, svinīgā gaitā.

Mūsu turks, uzpūzdams uguni, iesāņus uzmeta acis uz ēzeļa nastu un, dīvaini pavīpsnādams, sacīja:— Tas nav sniegs.— Tad viņš ar savu parasto kūtrumu nodarbojās ar kafijas vārīšanu.

—  Kas tad tas ir?— Tirels jautāja.— Vai tas ir kaut kas ēdams?

—  Zivīm,— turks atbildēja.

Šinī mirklī vīrs zirgā sāka auļot; virzīdamies uz jūru. viņš aizjāja mums garām, uzmezdams mums vienu no tiem nicīgajiem skatieniem, ar kādiem musulmaņi labprāt apveltī kristīgos. Viņš aiztrenca zirgu līdz stāvajām klintīm, par kurām jums jau stāstīju, un spēji apturēja zirgu pie pašas kraujākās vietas. Viņš skatījās uz jūru, šķietami meklēdams izdevīgāko vietu, lai mestos lejā.

Tad mēs vērīgāk nopētījām saini, ko nesa ēzelis, un mūs pārsteidza saiņa dīvainā forma. Mums uzreiz atmiņā uzplaiksnīja visi nostāsti par greizsirdīgo vīru noslīcinātām sievām. Mēs dalījāmies savās pārdomās.

—  Pajautā šiem blēžiem,— sers Džons sacīja mūsu turkam,— vai tā nav sieviete, ko viņi šādi nes.

Turks plaši iepleta izbiedētas acis, bet ne muti. Rija acīm redzami, ka viņš mūsu jautājumu uzskatija par ļoti nepiedienīgu-

Šinī mirklī maiss atradās mums ļoti tuvu, mēs skaidri saskatījām, ka tas kustas, un mēs pat sadzirdējām it kā vaidus vai ņurdoņu, kas no tā plūda.

Tirels, gan būdams gardēdis, ir ļoti bruņniecisks. Viņš piecēlās kā satrakots, pieskrēja pie ēzeļa dzinēja un, aiz niknuma apjucis, noprasīja angliski, ko tas tur ved un ko grib darīt ar šo maisu. Ēzeļa vedējs ir nedomāja atbildēt; bet maiss strauji sakustējās, atskanēja sievietes kliedzieni; tūlīt abi vergi sāka ar siksnām, ar kurām viņi dzina ēzeli, nikni plītēt maisu. Tirels bija galīgi izvests no pacietības. Ar spēcīgu, prasmīgu dūres belzienu viņš notrieca ēzeļa vedēju gar zemi, sagrāba vienu vergu aiz rīkles: maiss, cīņā strauji pagrūsts, smagi nogāzās zālē.

Es arī piesteidzos. Otrs vergs žigli sāka lasīt akmeņus, ēzeļa vedējs piecēlās. Kaut gan man derdzas iejaukties citu darīšanās, tomēr man nebija iespējams neiet palīgā manam biedram. Paķēris mietu, uz kura balstīju saulessargu, kad zīmēju, es to vicināju, cik vien spēju kareivīgi, draudēdams vergiem un ēzeļa dzinējam. Viss gāja labi, bet tad tas sasodītais turks zirgā, beidzis aplūkot jūru un trokšņa dēļ, ko mēs sacēlām, atgriezies, atšāvās kā bulta 1111 uzbruka mums ātrāk, nekā spējām attapties: rokā viņam bija kaut kāds pretīgs duncis . ..

— Jatagans?— iejautājās Šatofors, kas cienīja vietējo kolorītu.

—  Jatagans,— Darsī, atzinīgi pavīpsnādams, apstiprināja.— Jādams tuvu man garām, viņš ar to jataganu belza man pa galvu tā, ka zvaigznes gar acīm nošķīda … kā tik eleganti izsakās mans draugs marķīzs de Rozevils. Es tomēr devu pretī, pamatīgi iecirzdams viņam ar mietu pa krustiem, un tad sagriežos kā turnikets, sizdams te ēzeļa vedējam, te vergiem, te zirgam un turkam, kļuvis desmitreiz niknāks nekā mans draugs sers Džons Tirels. Lieta varēja beigties mums par ļaunu. Mūsu dragomāns palika neitrāls, un mēs nevarējām ilgi aizstāvēties ar vienu nūju pret trim kājniekiem, vienu jātnieku un jataganu. Par laimi, sers Džons attapās, ka bijām paņēmuši līdzi pāris pistoļu. Viņš tās izrāva, nometa man vienu, bet otru tūlīt pat vērsa pretī jātniekam, kurš bija mums sagādājis tik daudz nepatikšanu. Ieraudzījuši šos ieročus un izdzirdējuši pistoles gaiļa kluso klakšķēšanu, mūsu ienaidnieki pārvērtās kā uz burvja mājienu. Viņi kaunīgi metās bēgt, atstājot mūs par kaujas lauka, maisa un pat ēzeļa saimniekiem. Kaut gan bijām ļoti dusmīgi, tomēr, par laimi, neizšāvām, jo krietnu musulmani neviens nevar nonāvēt, paliekot nesodīts, un pat piekaušana maksā dārgi.

Kad biju mazliet nosusinājies, mēs vispirms, kā jau varat iedomāties, piegājām pie maisa un to atvērām. Tanī mēs atradām kādu diezgan glītu sievieti, patuklu, ar krāšņiem melniem matiem, un mugurā viņai bija tikai zils vilnas krekls, ne tik caurspīdīgs kā Šavernī kundzes šalle.

Viņa veikli izlīda no maisa, neizskatījās sevišķi apjukusi, un veltīja mums droši vien ļoti patētisku runu, (aču mēs no uīs nesapratām ne vārda; beidzot viņa noskūpstīja man roku. Kundzes, tā ir vienīgā reize, kad dāma mani tā pagodināja.

Pa to laiku mēs bijām atguvuši aukstasinību. Redzējām, ka mūsu dragomāns kā izmisis cilvēks rāva sev ārā bārdas rugājus. Es savukārt ar mutautu apsaitēju galvu. Tirels sacīja: «Velns parāvis, ko darīt ar šo sievieti? Ja paliksim šeit, tās vīrs atgriezīsies un tnūs nogalinās; ja atgriezīsimies ar viņu Larnakā, salašņas mūs noteikti apmētās ar akmeņiem.» Visu šo pārdomu apmulsināts, tomēr atguvis britu flegmu, Tirels iesaucās: «Kāda jums bija velnišķīga iedoma šodien iet zīmēt!» Man nāca smiekli par viņa izsaucienu, un arī sieviete, kas no tā nekā nebija sapratusi, sāka smieties.

Vajadzēja tomēr pieņemt kādu lēmumu. Es domāju, ka vislabakais mums visiem būtu stāties Francijas konsula aizsardzība; bet visgrūtākais bija atgriezties Larnakā. Mums par laimi, jau metas krēsla. Mūsu turks veda mūs ar lielu līkumLĻun tumsas un piesardzības dēļ mēs bez starpgadījumiem sasniedzām konsula māju, kas atrodas ārpus pilsētas. Aizmirsu jums pastāstīt, ka sievietei bijām izveidojuši gandrīz pieklājīgu apģērbu no maisa un mūsu tulka turbāna.

Konsuls mūs saņēma diezgan nelaipni, teica, ka mēs esam traki un ka ir jāzina tās zemes tikumi un paradumi, pa kuru ceļo, ka nevajag nostāties starp vīru un sievu . .. Viņš mūs pamatīgi nostrostēja, un viņam bija taisnība, jo mēs bijām rīkojušies pietiekami izaicinoši, lai izraisītu negantu dumpi, kurā tiktu noslaktēti Kipras salā visi ārzemnieki.

Viņa sieva bija cēlsirdīgāka; viņa bija lasījusi daudzus romānus un uzskatīja, ka mēs esam izturējušies augstsirdīgi. Patiesi, mēs bijām izturējušies kā romāna varoņi. Šī lieliskā dāma bija ļoti dievticīga; viņa domāja, ka viegli piegriezīs ticībai neticīgo, kuru bijām pie viņas atveduši, un tas tiks pieminēts oficiālajā valdības avīzē Moniteur, un viņas vīrs tiks iecelts par ģenerālkonsulu. Šis plāns viņas galvā izveidojās vienā mirklī. Viņa nobučoja turcieti, iedeva tai vienu kleitu, nopēla konsula kungu par tā cietsirdību un aizsūtīja to pie pašā lietu nokārtot.

Pašā bija ļoti dusmīgs. Greizsirdīgais vīrs bija ievērojama personība, viņš šķīla zibeņus un pērkonus. Tas esot šaušalīgi, viņš sacīja, ka kristīgie suņi traucē tādam vīram kā viņam iemest savu verdzeni jūrā. Konsuls bija sprukās; viņš daudz runāja par karali, savu kungu, vēl vairāk par kādu fregati ar sešdesmit lielgabaliem, kura nupat parādījusies Larnakas ūdeņos. Bet arguments, kas guva vislielākos panākumus, bija mūsu vārdā izteiktais piedāvājums samaksāt par verdzeni tās īsto cenu.

Ak vai! Ja jūs zinātu, ko turkam nozīmē īstā cena! Bija jāmaksā vīram, jāmaksā arī šim pašā, jāmaksā ēzeļu dzinējam, kuram Tirels bija izsitis divus zobus, jāmaksā par traci, jāmaksā par visu. Cik reižu Tirels izmisīgi iesaucās: «Sasodīts! Kāpēc iet zīmēt jūras malā!»

—  Kāda riskanta dēka, nabaga Darsī!— iesaucās Lambēra kundze.— Tātad tur jūs dabūjāt šo briesmīgo rētu! Apžēlojieties, atbīdiet no tās matus. Taisni jābrīnās, ka viņš nesašķaidīja jums galvu!

Žilī pa visu stāstījuma laiku nenovērsa acis no stāstītāja pieres; beidzot viņa bikli iejautājās:

—  Kas notika ar to sievieti?

—  Tieši tā ir piedzīvojuma daļa, par kuru stāstīt man sevišķi nepatīk. Turpinājums ir man tik bēdīgs, ka vēl tagad, kad es jums to stāstu, daudzi zobojas par mūsu bruņniecisko izlēcienu.

—  Vai tā sieviete bija glīta?— de Šavernī kundze, mazliet pietvīkdama, jautāja.

—  Kā viņu sauca?— jautāja Lambēra kundze.

—  Viņas vārds bija Eminē. Vai viņa bija glīta? … Jā, viņa bija diezgan glīta, bet pārāk tukla un, sekojot viņas zemes paradumam, pārāk nosmiņķējusies. Lai novērtētu turcietes skaistuma valdzinājumu, pie tā ir jāpierod.— Tātad Eminē tika iekārtota konsula mājā. Viņa bija mingrēliete un konsula sievai C. kundzei teica, ka esot prinča meita. Šinī zemē katrs blēdis, kas pavēl desmit citiem blēžiem, ir princis. Tātad pret Eminē izturējās kā pret princesi: viņa maltītes ieturēja pie galda, ēda par četriem; kad ar viņu ierunājās par reliģiju, viņa arvien aizmiga. Tā turpinājās kādu laiku. Beidzot noteica kristību dienu. Konsula kundze pieteicās būt par krustmāti un gribēja, lai es esmu krusttēvs reizē ar viņu. Konfektes, dāvanas un tā tālāk!. . . Bija pilnīgi droši, ka nelaimīgā Eminē mani izputinās. Konsula kundze teica, ka Eminē mani mīl vairāk nekā Tirelu, tāpēc ka, pasniedzot man kafiju, viņa vienmēr aplēja man uzvalku. Gatavojos šīm kristībām ar patiesi evaņģēlisku nopietnību, kad dienu pirms ceremonijas daiļā Eminē nozuda. Vai stāstīt jums visu? Konsulam bija pavārs mingrēlietis, protams, liels blēdis, toties viņš brīnišķīgi gatavoja plovu. Šis mingrēlietis bija iepaticies Eminē, viņa, bez šaubām, bija sava veida patriote! Viņš nozaga Eminē un tanī pašā reizē diezgan lielu summu konsulam, kas nekad to neatguva. Tā konsuls zaudēja savu naudu, viņa sieva pūru, ko bija dāvinājusi Eminē, bet es — viņai pasniegtos cimdus, konfektes, un vēl saņēmu sitienus.

Ļaunākais ir tas, ka mani padarīja atbildīgu par šo dēku. Pieņēma, ka es esot atbrīvojis šo sievieti, kaut gan es labāk gribētu, lai viņa, šī sieviete, kas bija nodarījusi tik daudz ļauna maniem draugiem, labāk dusētu jūras dibenā. Tirels prata izkulties no ķezas: viņš tika uzskatīts par upuri, kaut gan tikai viņš bija visa šā trača cēlonis, un es paliku ar Dona Kihota reputāciju un rētu, kuru te redzat un kura ļoti kaitē maniem panākumiem.

Kad piedzīvojums bija izstāstīts, visi atgriezās salonā. Darsī vēl kādu laiciņu patērzēja ar de Šavernī kundzi, un tad bija spiests viņu pamest, lai tiktu stādīts priekšā kādam politekonomijā ļoti mācītam jauneklim, kas studēja, lai tiktu izvirzīts par deputātu, un vēlējās gūt statistiskas izziņas par Osmaņu impēriju.

X

Žilī, kopš Darsī bija viņu pametis, bieži ieskatījās pulksteni. Šatofora viņa klausījās izklaidīgi, viņas acis neviļus meklēja Darsī, kas tērzēja salona otrā galā. Reizēm viņš, sarunādamies ar savu statistikas cienītāju, paskatījās uz Žilī, un viņa nespēja izturēt jaunā vīrieša ciešo, kaut gan mierīgo skatienu. Viņa juta, ka Darsī jau ieguvis ārkārtīgu varu pār viņu, un vairs nedomāja no tās izvairīties.

Beidzot viņa lūdza, lai piebrauc viņas karieti, un, vai nu tīšām, vai aiz raizēm, viņa lūgumu izteica, pievērsdama Darsī skatienu, kas pauda: «Jūs esat zaudējis pusstundu, kuru mēs būtu varējuši pavadīt kopā.» Kariete bija piebraukta. Darsī vēl arvien tērzēja, bet viņš izskatijās noguris un garlaikots, taču jautātājs viņu nelaida vaļā. Žilī lēni piecēlās, paspieda Lambēra kundzei roku un tad devās uz salona durvīm, pārsteigta un gandrīz aizvainota, redzot, ka Darsī paliek joprojām turpat uz vietas. Šatofors, kas bija viņai līdzās, piedāvāja viņai savu elkoni, kurā viņa neapzināti ieķērās, gandrīz nemanīdama viņa klātbūtni. Viņa izgāja cauri priekštelpai, Lambēra kundze un vēl daži cilvēki viņu pavadīja līdz karietei. Darsī bija palicis salonā. Kad viņa bija atsēdusies karietē, Šatofors smaidīdams jautāja, vai viņai nebūšot bailes naktī vienai pašai uz ceļiem, un piebilda, ka tuvu sekos viņai savā kabrioletā, tiklīdz komandants Perēns būs pabeidzis biljarda partiju. Aizsapņojušos Žilī atsauca īstenībā Šatofora balss, taču viņa nekā nebija sapratusi. Viņa darīja to pašu, ko ikviena sieviete līdzīgos apstākļos būtu darījusi: viņa smaidīja. Tad ar galvas mājienu viņa atvadījās no ļaudīm, kas bija sapulcējušies uz lieveņa, un zirgi slrauji metās uz priekšu.

Taču tieši tanī mirklī, kad kariete sakustējās, Žilī redzēja, ka Darsī iznāk no salona — bāls, skumjš, skatienu pievērsis viņai, it kā lūgtu īpašas ardievas. Viņa aizbrauca, aizvezdaina līdzi nožēlu, ka nav varējusi pamāt ar galvu viņam vienam, un domāja pat, ka viņš tāpēc varētu būt aizvainots. Viņa jau bija aizmirsusi, ka Darsī bija atstājis citam rūpes par viņas aizvešanu lidz karietei; tagad vaina bija viņas pusē, un viņa to sev pārmeta kā lielu noziegumu. Jūtas, kas viņā bija modušās pret Darsī pirms dažiem gadiem, šķiroties no viņa pēc tām viesībām, kurās viņa bija tik slikti dziedājusi, nebija tik kvēlas kā tās, kuras viņa aizveda līdzi šoreiz. Ne tikai gadi bija spēcinājuši iespaidus, tos kāpināja arī dusmas, kuras bija sakrājušās pret viņas viru. Varbūt pat zināmā aizraušanās ar Šatoforu, kas, starp citu, šobrīd bija pilnīgi aizmirsta, bija Žilī sagatavojusi uz šo bezrūpību, uz daudz kvēlākām jūtām pret Darsī bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Darsī domas bija daudz mierīgākas. Viņš priecājās, ka bija saticis daiļu sievieti, kura viņā atmodināja laimtgas atmiņas, un kuras pazīšana viņam droši vien būs patīkama ziemā, ko viņš pavadīs Parīzē. Bet, tiklīdz Žilī vairs nebija acu priekšā, viņam neatlika nekas vairāk kā atmiņa par dažām līksmi pavadītām stundām, atmiņa* kuras saldumu vēl rūgtināja nākotnes izredze vēlu likties gulēt un, lai nokļūtu līdz gultai vēl jābrauc četras jūdzes. Pametīsim viņu šajās prozaiskajās domās, ļausim, lai viņš rūpīgi ietinas savā apmetnī un šķērsām ērti izstiepies īrētajā karietē un iztēlē aizklist no Lambēra kundzes salona Konstantinopoiē, no Konstantinopoles līdz Korfū, un no Korfā līdz pussnaudai.

Dārgais lasītāj, lūdzu, sekosim de Šavernī kundzei.

XI

Kad de Šavernī kundze atstāja Lambēra kundzes piii, nakts bija šaušalīgi melna, gaiss smags un tveicīgs; bridi pa bridim zibšņi apgaismoja ainavu un uz bāli oranža fona iezīmēja melnus koku siluetus. Pēc katra uzplaiksnījuma tumsa šķita pieaugam, un kučieris neredzēja savu zirgu galvas. Uzbrāz- moja negants negaiss. Lietus sākumā krita lielām, retām pilēm, bet drīz pārvērtās īstos plūdos. Visas debesu pamales liesmoja, un debesu artilērija kļuva apdullinoša. Izbiedētie zirgi skaļi elsa un slējās pakaļkājās, bet kučieris bija pamatīgi ieturējis pusdienas: viņa biezais mētelis ar pelerīnēm un it īpaši iebaudītais vīns liedza viņam baidīties no ūdens un sliktajiem ceļiem. Viņš sparīgi pātagoja nabaga lopiņus, ne mazāk drošsirdīgs kā Cēzars vētrā, kad viņš sacīja savam stūres vīram:— Tu ved Cēzaru un viņa laimi!

De Šavernī kundze nebaidījās no pērkona un par negaisu neraizējās. Viņa domās atkārtoja visu, ko Darsī bija viņai sacījis, un nožēloja, ka nebija viņam pateikusi ļoti daudz, ko būtu varējusi pateikt, te pēkšņi viņas pārdomas pārtrauca spēcīgs grūdiens, ko saņēma ekipāža: tanī pašā laikā plīsa stikli, atskanēja draudīgs brīkšķis; kariete bija ietriekusies grāvī. Žilī tika cauri tikai ar izbailēm. Taču lietus joprojām lija; viens ritenis bija salauzts; laternas bija nodzisušās, apkaimē nebija redzama neviena māja, kurā varētu patverties. Kučieris lādējās, sulainis lamāja kučieri par viņa neveiklību. Žilī palika ekipāžā un tincināja, kā varētu atgriezties P. vai ko lai dara; uz katru jautājumu viņa saņēma neiepriecinošu atbildi: «Tas nav iespējams!»

No tāluma atplūda apslāpēts riteņu troksnis, tas tuvojās. Drīz vien de Šavernī kundzes kučieris ar lielu gandarījumu ieraudzīja vienu no saviem biedriem, ar kuru bija nodibinājis maigu draudzību Lambēra kundzes bufetes istabā; viņš uzsauca, lai tas apstājas.

Kariete apstājās, tiklīdz bija izrunāts de Šavernī kundzes vārds, jaunais vīrietis, kas atradās karietē, pats atrāva durtiņas un iesaukdamies: «Vai viņa ir ievainota?» ar vienu lēcienu atradās līdzās Žilī karietei. Viņa pazina Darsī, viņa to gaidīja.

Abu rokas tumsā saskārās, un Darsī likās, ka de Šavernī kundze paspiež viņa plaukstu; bet tas droši vien bija no bailēm. Pēc pirmiem jautājumiem Darsī, protams, piedāvāja savu karieti. Žilī sākumā neatbildēja, viņa nevarēja uzreiz izšķirties, kā rīkoties. No vienas puses, viņa iedomājās, ka vajadzēs trīs vai četras jūdzes būt divatā ar jauno vīrieti, ja viņa gribēs doties uz Parīzi; no otras puses,— ja atgriezīsies pilī un lūgs patvērumu pie Lambēra kundzes, Žilī notrīsēja pie domas, ka vajadzēs stāstīt par romantisko negadījumu ceļā un palīdzību, kādu būs saņēmusi no Darsī. Atgriezties salonā, vista partijas vidū, izglābtai tāpat kā turcietei… tas nav iespējams. Bet trīs garas jūdzes līdz Parīzei! … Kamēr viņa tā svārstījās nenoteiktībā un diezgan neveikli nomurmināja dažas banālas frāzes par neērtībām, kādas viņam sagādās, Darsī, it kā lasīdams viņas sirds dziļumos, dzestri sacīja:

— Kundze, ņemiet manu karieti, es palikšu jūsu karietē, kamēr gadīsies kāds, kas brauc uz Parīzi.

Zili, baidīdamās izrādīt pārāk lielu biklumu, steidzās pieņemt pirmo piedāvājumu, bet otru ne. Tā kā viņa izšķīrās spēji, tad nepaguva noskaidrot svarīgo jautājumu, vai viņi dosies uz P., vai uz Parīzi. Viņa jau atradās Darsī karietē, ievīstīta viņa mētelī, kuru jaunais vīrietis steigšus iedeva, un zirgi raiti rikšoja uz Parīzi, iekams viņa iedomājās pateikt, kurp grib braukt. Žilī kalpotājs bija izvēlējies viņas vietā, nosaucot savas kundzes vārdu un mājas adresi.

Saruna nerisinājās spraigi, abas puses jutās neērti. Darsī balss bija aprauta, tā vēstīja īgnumu. Žilī iedomājās, ka viņas svārstīšanās aizvainojusi Darsī un ka tas uzskata viņu par smieklīgu svētuli. Viņa jau tik ļoti bija šā vīrieša ietekmē, ka sirdī juta asus pārmetumus un domāja tikai, kā izklaidēt šo īgnumu, par kura cēloni vainoja sevi. Darsī uzvalks bija mitrs, viņa to pamanīja un, tūlīt noģērbusi mēteli, pieprasīja, lai viņš ar to apsedzas. Sākās augstsirdības cīniņš, iznākumā strīdu strauji izšķīra uz pusēm, katrs dabūja savu mēteļa daļu'. Milzīga pārsteidzība, viņa nekad nebūtu tā rīkojusies, ja negribētu likt aizmirst vilcināšanās mirkli.

Viņi bija tik tuvu viens pie otra, ka Žilī varēja just Darsī silto elpu. Karietes kratīšanās reizēm tuvināja abus vēl vairak.

—  Šis mētelis, kas mūs abus apsedz,— Darsī sacīja,— man atgādina mūsu agrākās šarādes. Vai atceraties, ka jūs bijāt mana Viržīnija1 un mēs abi satuntuļojāmies jūsu vecmāmiņas apmetnī?

—  Jā, un kā viņa par to mani pamatīgi sabrāza.

—  Ak!— Darsī iesaucās.— Cik tas bija laimīgs laiks! Daudz reižu esmu ar skumjām un prieku domājis par debešķīgajiem vakariem Belšasa ielā! Vai atceraties lepnos grifa spārnus, kurus ar sārtām lentēm piesēja jums pie pleciem, un zeltītā papīra knābi, ko es tik prasmīgi jums izgatavoju?

— Jā,— Žilī atbildēja,— jūs bijāt Prometejs un es — grifs. Bet cik jums lieliska atmiņa! Kā jūs varat atcerēties visas šīs trakulības? Ir jau tik sen, kopš mēs neesam redzējušies!

—  Vai jūs prasāt komplimentu?— Darsī pasmaidīdams pieliecās viņai tuvāk, tā ka varēja ieskatīties sejā. Pēc tam nopietnākā tonī turpināja:— Patiesību sakot, tas nav nekas ārkārtējs, ka esmu saglabājis atmiņas par sava mūža laimīgākajiem mirkļiem.

— Jums bija īsts talants uz šarādēm! . .— Žilī sacīja, baidīdamās, ka saruna var izvērsties pārāk sentimentāla.

' Persona no Bernardena de Senpjcra idilliska romāna «Pols un Viržīnija».

—  Vai gribat, lai sniedzu vēl vienu atmiņas pierādījumu?— Darsī viņu pārtrauca.— Vai atceraties, kādas savienības līgumu mēs noslēdzām pie Lambēra kundzes? Mēs vienojāmies runāt sliktu par visu pasauli, toties aizstāvēt un atbalstīt viens otru pret un par spīti visiem . . . Mūsu līgums piedzīvoja tādu pašu likteni kā vairums līgumu; tas palika neizpildīts.

—  Ko jūs par to zināt?

—  Ak vai! Varu iedomāties, ka jums nav bieži bijusi izdevība mani aizstāvēt, jo, tiklīdz biju projām no Parīzes, kāds dīkdienis gan būtu nodarbojies ar mani?

— Jūs aizsargāt… nē . .. bet runāt par jums ar jūsu draugiem …

—  Ak! Mani draugi!— Darsī iesaucās ar skumju smaidu,— tolaik man tādu nebija, vismaz ne jūsu paziņu vidū. Jaunekļi, kurus jūsu mātes kundze ieredzēja, mani, nezin kāpēc, ienīda; un par sievietēm jāsaka, viņas ļoti maz domāja par ārlietu ministrijas atašeja kungu.

—  Tāpēc, ka jūs par viņām neinteresējāties.

— Ta ir taisnība. Es nekad neesmu pratis būt piemīlīgs pret cilvēkiem, kurus es nemīlēju.

Ja tumsā varētu skaidri saskatīt Zili seju, Darsī būtu redzējis, ka spilgts sārtums iekrāsoja viņas vaibstus, dzirdot pēdējo teikumu, kuram viņa piedēvēja jēgu, kāda Darsī varbūt nebija prātā.

Lai nu būtu kā būdams, pametīsim viena vai otra pārāk labi saglabātās atmiņas, bet Žilī gribēja Darsī mazliet pievērst viņa ceļojumiem, jo cerēja tādā veidā pati būt atbrīvota no runāšanas. Šis paņēmiens izdodas gandrīz vienmēr ar ceļotājiem, it īpaši ar tādiem, kas apmeklējuši kādu tālu zemi.

—  Cik skaists ceļojums jums ir bijis!— viņa sacīja.

—  Ļoti nožēloju, ka nevarēšu nekad tādā doties!

Taču Darsī vairs nebija noskaņots uz stāstīšanu.— Kas ir tas jaunais ūsainis, kas jūs nupat uzrunāja?— viņš pēkšņi jautāja.

Šoreiz Žilī nosarka vēl vairāk.— Tas ir mana vīra draugs,— viņa atbildēja,— viens viņa pulka virsnieks .. . Stāsta,— viņa turpināja, negribēdama atkāpties no austrumu tēmas,— ka cilvēki, kas redzējuši skaistās zilās austrumu debesis, nevar citur dzīvot.

—  Man nezin kāpēc ļoti nepatika … Es runāju par jūsu vīra draugu, nevis par zilajām debesīm .. . Bet par zilajām debesīm, kundze, lai Dievs jūs no tām pasargā! Galu galā, redzot tās diendienā tādas pašas, tās sāk apriebties, un kā skaistāko varētu uzskatīt vispelēkāko Parīzes miglu. Ticiet man, nekas nekrīt vairāk uz nerviem kā tās skaistās zilās debesis, kas bija zilas vakar un būs zilas rīt. Ja jūs zinātu, ar kādu nepacietību gaida kādu mākoni un bieži piedzīvo vilšanosl

—  Tomēr jūs palikāt diezgan ilgi zem šīm zilajām debesīm.

—  Kundze, man bija diezgan grūti citādi rīkoties. Ja es būtu varējis sekot savas sirdsbalss aicinājumam, tad drīz vien atgrieztos Belšasa ielas apkārtnē, tiklīdz būtu apmierinājis nelielo ziņkārību, kādu noteikti modina Austrumu dīvainības.

—  Domāju, ka daudzi ceļotāji par to izteiktos, tāpat kā jūs, ja viņi būtu tikpat vaļsirdīgi kā jūs … Kā Konstantinopolē un citās Austrumu pilsētās cilvēki pavada laiku?

—  Tur, tāpat kā visur, ir vairāki veidi laika nosišanai. Angļi dzer, franči spēlē kārtis, vācieši smēķē, un daži asprātīgāki cilvēki, lai dažādotu savas izpriecas, blīkšķina ar šautenēm, rāpojot pa jumtiem, lai mestu acis uz vietējām sievietēm.

—  Jūs droši vien devāt priekšroku šai nodarbībai.

—  Nemaz ne. Es mācījos turku un grieķu valodu, un tas mani padarīja smieklīgu. Beidzis darbu sūtniecībā, es zīmēju, aizauļoju uz Saldūdens ieleju vai aizgāju uz jūras krastu paskatīties, vai neierodas kāda cilvēcīga seja no Francijas vai citurienes.

— J ums laikam bija liels prieks sastapt kādu francūzi tik tālu no Francijas?

—  Jā; bet viena saprātīga cilvēka vietā pie mums cik daudz nāca vara kalumu vai kašmira tirgotāju; vai, vēl ļaunāk, jauni dzejnieki, kas, jau iztālēm, ieraudzījuši kādu no sūtniecības, tam sauca:— Aizvediet mūs apskatīt drupas, aizvediet mani uz Svētās Sofijas katedrāli, vediet mani kalnos, pie zilās jūras; gribu redzēt vietas, kur gāja bojā Hēro!— Vēlāk, kad viņi ir saķēruši pamatīgu saules dūrienu, viņi ieslēdzas savā istabā un nekā cita vairs negrib redzēt kā tikai jaunākos Constitutionnel numurus.

—  Jūs visur saskatāt ļaunumu, tas ir jūsu sens paradums. Jūs neesat labojies, vai zināt? Jo vēl arvien esat zobgalīgs.

—  Kundze, vai nosodītam, kas cepas uz pannas, nav atļauts mazliet uzjautrināties uz savu cepšanās biedru rēķina? Nudien, jūs nezināt, cik nožēlojami mēs tur dzīvojām. Mēs, sūtniecības sekretāri, esam kā bezdelīgas, kas nekur nekad neapmetas. Mums nav atļauti intīmie sakari, kas veido dzīves laimi… kā man šķiet. (Pēdējos vārdus viņš izrunāja savādā noskaņā, pieliecoties tuvāk Žilī.) Jau sešus gadus neesmu atradis neviemi, ar ko varētu sirsnīgi aprunāties.

—  Vai tad jums tur nebija draugu?

—  Es jau jums teicu, ka svešatnē nevar būt draugi. Divus es atstāju Francijā. Viens ir miris; otrs tagad ir Amerikā, no kurienes atgriezīsies tikai pēc vairākiem gadiem, ja dzeltenais drudzis viņu neatturēs.

—  Tātad jūs esat viens?

—  Viens.

—  Un kāda Austrumos ir sieviešu sabiedrība? Vai tā jums nekā nesniedza?

— Tas ir visļaunākais! Par turcietēm nav ko domāt. Grieķietes un armēnietes — labākais, ko par viņām var sacīt, ir, ka viņas ir ļoti glītas. Konsulu un sūtņu sievas — atļaujiet man par tām nerunāt. Tas ir diplomātisks jautājums; ja es par tām izteiktu, ko domāju, es varētu sabojāt attiecības ārlietu ministrijā.

—  Šķiet, ka jūs ne sevišķi mīlat savu darbu. Agrāk jūs dedzīgi ilgojāties iestāties diplomātiskā dienestā!

—  Es vēl nepazinu šo amatu. Tagad es gribētu būt Parīzes trotuāru deldētājs!

— Ak dievs! Kā jūs varat tā runāt? Parīze! Visgarlaicīgākā uzturēšanās vieta pasaulē!

—  Nezaimojiet! Es gribētu dzirdēt, ko jūs teiktu par Neapoli pēc divu gadu uzturēšanās Itālijā?

—  Redzēt Neapoli, pēc tā es ilgojos vairāk par visu pasaulē,— viņa nopūzdamās sacīja,— tikai ja mani draugi būtu kopā ar mani.

—  Jā! Ar šādu noteikumu es būtu ar mieru apceļot visu pasauli. Ceļot kopā ar draugiem! Tas taču būtu tikpat kā palikt savā salonā, kamēr pasaule aizslīdēs gar logiem kā panorāma.

—  Labi! Ja nu tas būtu par daudz prasīts, es gribētu ceļot kopā ar vienu … Varbūt tikai ar diviem draugiem.

—  Es neesmu tik prasīgs; es gribētu tikai ar vienu, vai ar vienu vienīgo — viņš pasmaidīdams sacīja.— Man tāda laime nekad nav gadījusies, un nekad negadīsies,— viņš nopūzdamies piebilda. Pēc tam mazliet priecīgāk turpināja:— Patiesību sakot, man nekad nav veicies. Es nekad neesmu kaislīgi vēlējies vairāk kā divas lietas un neesmu tās dabūjis.

—  Kas tās bija?

—  Ak, nekas sevišķs! Piemēram, esmu kaislīgi vēlējies dejot valsi ar kādu … Es cītīgi mācījos valsēt. Vingrinājos mēnešiem ilgi viens pats, ar krēslu, lai pārvarētu reiboni, kas man vienmēr uznāca, un, kad beidzot man galva vairs negriezās …

—  Ar ko jūs gribējāt dejot valsi?

— Ja es jums pateikšu, ka ar jums?-… Kad es pēc lielas piepūles biju kļuvis lielisks valsētājs, jūsu vecmāmiņa, nesen pieņēmusi par biktstēvu jansenistu, ar rīkojumu aizliedza dejot valsi.

—  Un jūsu otra vēlēšanās? .. . Žilī samulsusi jautāja.

—  Mana otra vēlēšanās… es jums to uzticēšu. Es būtu gribējis — tas bija pārāk godkārīgi no manas puses,— es būtu gribējis tikt mīlēts. .. mīlēts … Tas bija pirms valša, kad es to vēlējos, es nestāstu hronoloģiskā secībā … Es būtu gribējis, lai mani mīl sieviete, kura man dotu priekšroku, nevis ballei, kas ir bīstamākais no visiem sāncenšiem» sieviete, kad viņa gatavojas iekāpt karietē, lai dotos uz balli. Viņa būtu tērpusies vakarkleitā un man sacītu: «Paliksim.» Bet tas bija neprāts. Prasīt vajag tikai kaut ko iespējamu.

— Cik jūs esat [auns! Aizvien jūsu dzēlīgās piezīmes! Jūs nevienu nežēlojat! Jūs vienmēr esat nesaudzīgs pret sievietēm.

—  Es? Lai dievs pasargā! Drīzāk es aprunāju sevi. Vai tad ir nesaudzīgi apgalvot, ka viņas dod priekšroku patīkamām viesībām, nevis sarunai divatā ar mani?

—  Balle! … Vakartērps … Ak dievs! … Kas tagad mīl balles? …

Viņa nemaz nedomāja attaisnot visu savu aizdomās turēto dzimumu, viņa ticēja, ka dzird Darsī domu, bet nabaga sieviete dzirdēja tikai savas sirds balsi.

—  Runājot par tērpu un balli,— cik žēl, ka mums vairs nav karnevāla laiks! Es atvedu vienu grieķu sievietes kostīmu, tas ir burvīgs un piestāvētu jums lieliski.

—  Uzzīmējiet to manam albumam.

—  Ļoti labprāt! Jūs redzēsiet, kā es esmu progresējis kopš tā laika, kad ieskicēju vientiešu portretus uz jūsu mātes kundzes tējas galda. Starp citu, kundze, varu jūs apsveikt: no rīta ministrijā man teica, ka de Šavernī kungs tiks iecelts par kambarjunkuru. Man par to ir liels prieks.

Žilī neviļus saravas.

Darsī turpināja, neievērodams šo kustību:

—  Atļaujiet lūgt turpmāk jūsu protekciju … Bet būtibā es neesmu sevišķi apmierināts par jūsu jauno titulu. Baidos, ka jums vasarā vajadzēs uzturēties Senklū, un tad man retāk būs tas gods jūs redzēt.

—  Nekad es nebraukšu uz Senklū,— Žilī ļoti saviļņotā balsī sacīja.

—  A! Jo labāk, jo Parīze, ziniet, ir paradīze, un nekad nevajag to atstāt, varbūt vienīgi, lai laiku pa laikam aizbrauktu uz laukiem pusdienot pie Lambēra kundzes, bet vakarā noteikti jāatgriežas. Kundze, cik jūs esat laimīga, ka dzīvojat Parīzē! Es tur esmu varbūt tikai uz īsu laiku, bet jūs nevarat iedomāties, cik laimīgs jūtos mazajā dzīvoklītī, ko tante man piešķīra. Un jūs, kā man tika stāstīts, dzīvojat Sentonorē priekšpilsētā. Man noradīja jusu māju. Jums droši vien ir jauks dārzs, ja tikai celtniecības drudzis nav jau pārvērtis jūsu alejas par bodītēm?

—  Nē, mans dārzs ir vēl neskarts, paldies dievam.

—  Kundze, kurā dienā jums ir pieņemšana?

—  Esmu mājās gandrīz katru vakaru. Es ļoti priecātos, ja jums labpatiktu kādreiz mani apmeklēt.

—  Kundze, jūs redzat, ka es izturos tā, it kā mūsu senā savienība vēl būtu spēkā. Es pats sevi ielūdzu bez ceremonijām un oficiālas priekšā stādīšanās. Jūs man piedosiet, vai ne? … Parīzē es pazīstu tikai jūs un Lambēra kundzi. Visi mani ir aizmirsuši, bet jūsu abu mājas ir vienīgās, pēc kurām es savā trimdā skumu. It īpaši jūsu salons ir burvīgs. Jūs tik labi izvēlaties draugus!… Vai atceraties, kādus projektus jūs agrāk kalāt par to laiku, kad būsiet mājas kundze? Salons nepieejams garlaicīgiem; reizēm mūzika, vienmēr sarunas līdz vēlam vakaram; cilvēki bez pretenzijām, neliels skaits ļaužu, kuri lieliski pazīst cits citu, tātad nemēģinās melot vai izlikties … Divas trīs asprātīgas sievietes (nu nav taču iespējams, ka jūsu draudzenes tādas nebūtu…), un jūsu māja ir vispatīkamākā visā Parīzē. Jā, jūs esat vislaimīgākā sieviete, un jūs darāt laimīgus visus, kas jums tuvojas.

Kamēr Darsī runāja, Žilī domāja, ka laimi, kuru viņš tik jūsmīgi attēloja viņa varētu iegūt, ja būtu apprecējusies ar citu cilvēku .. . piemēram, ar Darsī. Iedomātā, elegantā un tik patīkamā salona vietā viņa atcerējās garlaicīgos, kurus Šavernī bija ievedis mājā; jautro sarunu vietā Žilī atcerējās laulības dzīves scēnas, līdzīgas tai, kura bija viņu aizvedusi uz P. Viņa redzēja sevi nelaimīgu uz visiem laikiem, uz mūžu saistītu ar vīrieti, kuru ienīda un nicināja; turpretī tam, kas viņai šķita vismīlamākais visā pasaulē, tam, kuram viņa būtu gribējusi uzticēt rūpes par savu laimi, vajadzēja palikt viņai svešam. Viņas pienākums bija vairīties no šā vīrieša, šķirties . .. bet viņš bija tik tuvu, ka viņa uzvalka atloki burzīja Žilī kleitas piedurknes!

Darsī kādu brīdi turpināja Parīzes dzīves jaukumu aprakstīšanu arvien daiļrunīgāk. Žilī juta, ka viņai pa vaigiem plūst asaras. Viņa baidījās, ka Darsī to nepamana, un aiz piespiešanās to apslēpt, uzbudinājās vēl vairāk. Viņai trūka elpas; viņa neuzdrošinājās pakustēties. Galu galā viņa ieelsojās, un viss bija zaudēts. Viņa ieslēpa galvu plaukstās, pa pusei noslāpdama aiz asarām un kauna.

Darsī, kurš ne par ko vairs nedomāja, brīnījās. Mirkli viņš aiz pārsteiguma palika mēms: bet Žilī elsoja aizvien skaļāk, un viņš juta, ka pieklājas runāt un jautāt, kāpēc viņa tik pēkšņi raud.

—  Kundze, kas jums kait? Dieva dēļ, kundze … atbildiet. Kas jums notika? … Tā ka nabaga Žilī uz visiem jautājumiem tikai vēl ciešāk spieda mutautiņu pie acīm, viņš satvēra viņas roku un piesardzīgi atvilkdams mutautiņu:— Kundze, lūdzos jūs,— viņš teica pārvērstā balsī, kas iespiedās nabaga sievietei līdz sirds dziļumiem,— lūdzu sakiet, kas jums kait? Vai es neapzināti būtu jūs apvainojis?… Jūs mani dzenat izmisumā ar savu klusēšanu.

—  Ai!— Žilī iesaucās, vairs nespēdama savaldīties,— es esmu ļoti nelaimīga!— un viņa iešņukstējās vēl skaļāk.

—  Nelaimīga! Kā? … Kāpēc? … Kas var darīt jūs nelaimīgu? Atbildiet man.— Tā runādams, viņš paspieda Žilī rokas, un viņa galva gandrīz pieskārās Žilī, kas raudāja un nekā neatbildēja. Darsī nezināja, ko tas nozīmē, taču viņu aizkustināja šīs asaras. Viņš jutās it kā par sešiem gadiem jaunāks kļuvis un sāka ielūkoties tādā nākotnē, kāda viņa iztēlē vēl nebija rādījusies, proti, no uzticama drauga lomas viņš varētu pāriet citā, augstākā.

Tā kā Žilī stūrgalvīgi klusēja, Darsī, bažīdamies, ka viņai nekļūst nelabi, nobīdīja lejā vienu no karietes rūtīm, atraisīja Žilī cepurei lentes, pavēra vaļā mēteli un šalli. Vīrieši šādā aprūpē ir neveikli. Viņš gribēja likt apturēt karieti pie kāda ciema un jau sauca kučieri, taču Žilī saķēra viņa roku un lūdza, lai neliek apturēt un apgalvoja, ka jūtoties daudz labāk. Kučieris nekā nebija dzirdējis un vadīja zirgus tālāk uz Parīzes pusi.

—  Dārgā de Šavernī kundze, es jūs ļoti lūdzu,— Darsī sacīja, no jauna satverdams vienu roku, ko uz mirkli bija palaidis vaļā,— kas jums kait? Es baidos… Nevaru saprast, vai patiešām esmu tas nelaimīgais, kas jūs sāpinājis.

—  Ai, ne jau jūs!— Žilī iesaucās un mazliet paspieda viņa roku.

—  Tad pasakiet taču, kas jūs saraudinājis? Runājiet vaļsirdīgi. Vai tad mēs neesam veci draugi?— viņš piebilda, pasmaidīdams un savukārt paspiezdams Žilī roku.

—  Jūs runājāt par laimi, domājāt, ka tā ir ap mani … bet šī laime ir tālu projām no manis!…

—  Kā! Vai tad jums nav viss, kas laimei vajadzīgs? … Jūs esat jauna, bagāta, skaista … Jūsu vīram ir izcils stāvoklis sabiedrībā . ..

—  Es viņu ienīstu!— Žilī sašutusi iesaucas,— es viņu nicinu!— Un viņa paslēpa galvu mutautā, elsodama vēl izmisīgāk.

—  Oho!— Darsī nodomāja,— lieta kļūst ļoti nopietna.— Un, veikli izmantodams katru ekipāžas kratīšanos, viņš arvien vairāk pievirzījās tuvāk nelaimīgajai Žilī:— Kāpēc jūs tā noskumstat?— viņš jautāja vismaigākā, vissaldākā balsī.— Vai cilvēkam, kuru jūs nicināt, jābūt tik lielai ietekmei uz jūsu dzīvi? Kāpēc jūs ļaujat viņam saindēt jūsu laimi? Vai no viņa jums jālūdz šī laime? . ..— Un viņš noskūpstīja Žilī pirkstu galiņus; bet, tā kā viņa šausmās tūlīt atrāva savu roku, viņš nodomāja, ka ir aizgājis par tālu … Nolēmis pieredzēt, kā tas beigsies, viņš, diezgan liekuļoti nopūzdamies, sacīja:

—  Kā es esmu maldījies! Kad uzzināju par jūsu laulībām, es domāju, ka de Šavernī kungs jums tiešām patīk.

—  Ak, Darsī kungs, jūs nekad neesat mani pazinis!— Viņas balss noskaņa skaidri pateica: Es vienmēr esmu jūs mīlējusi, un jūs negribējāt to pamanīt. Nabaga sieviete šinī mirklī svēti ticēja, ka ir vienmēr mīlējusi Darsī, visus pagājušos sešus gadus, mīlējusi tikpat kvēli kā šinī mirklī.

—  Un jūs!— Darsī iekaisdams iesaucās.— Vai jūs, kundze, esat mani jebkad izpratusi? Vai esat jebkad pazinusi manas jūtas? Ai, ja jūs būtu mani labāk izpratusi, mēs, bez šaubām, tagad būtu laimīgi abi.

— Cik es esmu nelaimīga!— Žilī atkārtoja, vēl izmisīgāk raudādama un spēcīgi spiezdama viņa roku.

—  Bet, ja arī jūs būtu mani sapratusi, kundze,— Darsī turpināja ar viņam raksturīgo ironisko melanholiju,— kas no tā būtu iznācis? Man nebija mantas, jums — ievērojama bagātība; jūsu māte būtu mani ar nicināšanu atraidījusi.— Es jau iepriekš biju notiesāts.— Un ari jūs pati, Žilī, iekams liktenīga pieredze jums nebūtu parādījusi, kur ir īstā laime, jūs, bez šaubām, būtu smējusies par manu iedomību, un spoža kariete ar grāfa kroni uz durtiņām toreiz, bez šaubām, būtu bijis visdrošākais līdzeklis, lai jums patiktu.

— Ak debess! Un jūs arī! Vai neviens nejūt līdzjūtību pret mani?

—  Piedodiet, dārgā Žilī!— viņš iesaucās, arī dziļi saviļņots,— ļoti lūdzu, piedodiet man! Aizmirstiet šos pārmetumus; nē, man nav tiesību tos izteikt.— Es esmu vainīgāks nekā jūs . .. Es nepratu jūs novērtēt. Es domāju, ka jūs esat vāja, tāpat kā citas jūsu aprindu sievietes; es šaubījos par jūsu drosmi, dārgā Žilī, un esmu par to nežēlīgi sodīts!. .. Viņš dedzīgi skūpstīja Zili rokas, un viņa tās vairs neatrāva; viņš grasījās Žilī piekļaut pie krūtīm … bet Žilī dziļās šausmās viņu atgrūda un atrāvās nost, cik vien tālu ekipāžas platums atļāva.

Tad Darsī sacīja balsī, kuras maigums izteiksmi darīja vel dzēlīgāku: «

—  Piedodiet, kundze, biju aizmirsis Parīzi. Tagad atceros, ka šeit laulājas, taču nemīl.

—  Ak! Jā, es jūs mīlu,— viņa elsodama čukstēja; viņa ļāva galvai noslīgt uz Darsī pleca. Darsī kaislīgi apskāva viņu un ar skūpstiem centās apturēt viņas asaras. Viņa vēlreiz mēģināja atbrīvoties no Darsī apkampiena, bet ši bija pēdējā piepūle.

XII

Darsī bija maldījies par sava saviļņojuma raksturu: ir jāteic, ka viņš nebija iemīlējies. Viņš bija izmantojis veiksmīgu dēku, kas šķita iekrītam klēpī, un bija vērts to nepalaist garam. Turklāt, kā visi vīrieši, viņš bija daiļrunīgāks lūdzot nekā pateicoties. Tomēr viņš bija pieklājīgs, un izsmalcināta pieklājība bieži vien aizstāj godājamākas jūtas. Kad pirmais jūtu skurbums bija pagājis, viņš teica Žilī maigas frāzes, kuras sacerēja bez sevišķas piepūles un pavadīja ar daudziem rokas skūpstiem, kas viņam aiztaupīja vārdus. Viņš bez nožēlas redzēja, ka kariete jau bija pie pilsētas robežas un pēc dažam minūtēm viņš šķirsies no sava iekarojuma. De Šavernī kundzes klusēšana viņa runas plūsmā, grūtsirdība, kādā viņa šķita iegrimusi, jauno mīļāko apgrūtināja, uzdrošinos pat teikt, garlaikoja.

Viņa nekustīga sēdēja karietes kaktā, neapzināti spiezdama savu šalli pie krūtīm. Viņa vairs neraudāja, viņas acis bija stingas, un, kad Darsī paņēma viņas roku, lai noskūpstītu, šī roka, atlaista vaļā, atkrita uz ceļiem kā mirusi. Viņa nerunāja, gandrīz pat nedzirdēja; bet milzums sirdi plosošu domu reizē ienāca prāta un, ja viņa gribētu izpaust kaut vienu no tām, kāda cita tūlīt aizvērtu viņai muti.

Kā atstāstīt šo domu haosu vai drīzāk citu citai sirds pukstu ātrumā sekojošu ainu jūkli? Viņas ausis it kā dzirdēja nesaistītus, nesakarīgus vārdus, bet visus ar šausmīgu jēgu. No rīta viņa bija apsūdzējusi savu vīru, tas viņas acīs bija zemisks; tagad viņa pati bija simtreiz vairāk nicināma. Viņai šķita, ka viņas negods ir publisks.— Hercoga de H. metrese viņu atstums.— Lambēra kundze, visi viņas draugi no viņas novērsīsies.— Un Darsī?— Vai viņš mīlēja?— Darsī viņu tikko pazina.— Viņš bija viņu aizmirsis.— Viņš nebija viņu uzreiz atcerējies.— Varbūt Žili viņam bija likusies ļoti pārvērtusies.

Viņš bija vēss pret viņu: tas bija nāvīgs trieciens. Viņas aizraušanās ar vīrieti, kurš viņu tikko pazina, kurš nebija izrādījis mīlestību … tikai pieklājību.— Nevar būt, ka viņš mīlētu viņu.— Un viņa pati, vai viņa to mīlēja?— Nē, tāpēc ka bija apprecējusies, tiklīdz viņš bija aizbraucis.

Kad kariete iebrauca Parīzē, pulksteņi sita viens naktī. Pulksten četros viņa bija redzējusi Darsī pirmo reizi.— Jā, redzējusi,— viņa nevarēja teikt atkalredzējusi … Viņa bija aizmirsusi tā vaibstus, tā balsi; tas bija viņai svešinieks … Pēc deviņām stundām viņa bija kļuvusi tā mīļākā! … Ar deviņām stundām bija pieticis šai dīvainajai savaldzināšanai .. .bija pieticis, lai viņa kļūtu apkaunota pašas acīs, arī Darsī acīs, jo ko gan viņš varēja domāt par tik vāju sievieti? Kā lai tādu nenicina?

Reizēm Darsī balss maigums, glāsmainie vārdi, kurus viņš teica, mazliet atdzīvināja Zilī. Tad viņa pūlējās ticēt, ka viņš tiešām jūt mīlestību, par kuru runāja. Viņa nebija padevusies tik viegli. Viņu mīlestība ilga sen, kad Darsī bija aizbraucis. Viņam vajadzēja zināt, ka viņa apprecējās aiz sapīkuma, kādu sagādāja Darsī aizbraukšana.— Vainīgs bija Darsī.— Tomēr viņš bija vienmēr, arī ilgajā prombūtnē, mīlējis Žilī.— Un atgriežoties Darsī ir juties laimīgs, atrazdams Žilī tikpat pastāvīgu kā viņš. Vaļsirdīgā atzīšanās, pat viņas vājums, droši vien patika viņam, jo viņš nicināja izlikšanos.— Taču drīz vien viņa saskatīja šādu prātojumu aplamību.— Mierinošās domas izdzisa, un viņa palika kauna un izmisuma varā.

Vienmēr viņa gribēja izpaust savas izjūtas. Viņa bija iztēlojusies, ka sabiedrība viņu atstums, ģimene pametīs. Pēc tam kad viņa tik smagi bija apvainojusi vīru, lepnums nekad viņai neatļaus jebkad vīru atkalredzēt. «Mani mīl Darsī,» viņa domāja, «es varu mīlēt tikai viņu.— Bez viņa nevaru būt laimīga. Ar viņu es visur būšu laimīga. Dosimies kopā uz kādu vietu, kur man nebūs jāsastop kāds, kas man liktu nosarkt. Lai viņš aizved mani sev līdzi uz Konstantinopoli…»

Darsī bija jūdzēm tālu no Žilī sirdī norisošo domu uzminēša- nas. Ievērojis, ka viņi iebraukuši ielā, kurā dzīvo de Šavernī kundze, viņš ļoti aukstasinīgi uzvilka rokā glazē cimdus.

— Starp citu,— viņš sacīja,— mani vajadzēs oficiāli stādīt priekšā de Šavernī kungam … Es domāju, ka mēs drīz būsim labi draugi. Ja mani ievedīs Lambēra kundze, es būšu labās attiecībās ar visu māju. Pagaidām, tā kā viņš ir uz laukiem,— vai varu jūs apmeklēt?

Žilī zaudēja valodu. Katrs Darsī vārds bija kā dunča dūriens. Kā runāt par bēgšanu, par aizvešanu ar šo rāmo, dzestro cilvēku, kas domāja tikai par to, kā visērtāk nokārtot savu sakaru vasarā? Viņa nikni norāva zelta važiņu, ko valkāja ap kaklu, un starp pirkstiem pluinīja važiņas posmiņus. Kariete apstājās pie mājas, kurā viņa dzīvoja. Darsī rosīgi sakārtoja šalli uz pleciem, pienācīgi iztaisnoja cepuri. Kad atvērās durtiņas, viņš ļoti godbijīgi pasniedza roku Žilī, bet viņa strauji iztraucās ārā, negribēdama balstīties uz viņa rokas.— Kundze, lūdzu atļaujiet man,— viņš sacīja, dziļi palocīdamies,— atnākt pie jums uzzināt, kā jums klājas.

—  Ardievu!— Žilī apslāpētā balsī izmeta. Darsī iekapa atkal karietē un lika sevi aizvest uz mājām, svilpodams kā virs, kas ir ļoti apmierināts ar pavadīto dienu.

XIII

Tikko atgriezies savā vecpuiša dzīvoklī, Darsī apģērba turku rītasvārkus, apāva mājas kurpes un, piebāzis ar Latakijas stipro tabaku pīpi ar garu BOsnijas ķirškoka kātu, gatavojās to baudīt, atgāzies lielā, pienācīgi polsterētā un ar marokenu pārvilktā zvilni. Cilvēkiem, kas brīnīsies, redzot viņu šādā banālā nodarbībā tādā mirklī, kurā viņam varbūt būtu vajadzējis sapņot poētiskāk, es atbildēšu, ka laba pīpe ir derīga, varbūt pat nepieciešama sapņainībai un ka drošs ceļš, kā īsti baudīt laimi, ir savienot to vēl ar kādu citu laimi. Viens no maniem draugiem, ļoti juteklisks cilvēks, nekad neatplēsa vaļā vēstuli no savas mīļākās, iepriekš nenoņēmis kravati, nesabikstījis uguni kamīnā, jo bija ziema, un neatgūlies uz ērta dīvāna.

—  Patiesību sakot,— Darsī nodomāja,— es būtu bijis liels muļķis, ja sekotu Tirela padomam un nopirktu grieķu verdzeni, lai to atvestu uz Parīzi. Velns lai parauj! Tas būtu bijis, kā teica mans draugs Halebs-Effendijs, nest vīģes uz Damasku. Paldies dievam! Manā prombūtnē civilizācija ir spērusi uz priekšu lielus soļus, un šķiet, ka stingrība nav kļuvusi pārmērīga . .. Sis nabaga Šavernī!… Ā! Bijis es pirms dažiem gadiem pietiekami bagāts, tad būtu apprecējis Žilī, un Varbūt viņu šovakar aizvestu mājās Šavernī. Ja es kādreiz precēšos, tad likšu bieži pārbaudīt savas sievas karieti, lai viņai nav jāgaida ceļojoši bruņinieki, kas viņu izvelk no grāvja . . . Apdomāsim! Galu galā, viņa ir ļoti glīta sieviete, asprātīga, un, ja es nebūtu tik vecs, cik esmu, tad varētu noticēt, ka, manu brīnumaino nopelnu dēļ!… Ai! Marti brīnumainie nopelni!… Ak vai! Varbūt pēc mēneša mani nopelni būs ūsainā kunga nopelnu līmenī. . . Sasodīts! Es gribētu, kaut mazā Nastāsija, kuru es ļoti mīlēju, prastu lasīt un rakstīt, un varētu tērzēt ar godīgiem ļaudīm, jo es domāju, ka viņa ir vienīgā sieviete, kas mani ir mīlējusi … Nabaga bērns! … Viņa pīpe izdzisa, un viņš drīz aizmiga.

XIV

Atgriežoties savā dzīvoklī, de Šavernī kundze saņēma visus spēkus, lai dabiskā tonī pateiktu istabenei, ka tā viņai nav vajadzīga, un lai atstāj viņu vienu. Tiklīdz istabene bija izgājusi, Žilī iemetās gultā un sāka raudāt, tagad vienatnē vēl rūgtāk nekā Darsī klātbūtnē, kad bija spiesta savaldīties.

Naktij noteikti ir liela ietekme uz morālām ciešanām, tāpat kā uz fiziskām sāpēm. Tā met uz visu drūmu nokrāsu, un tēli, kas dienu būtu vienaldzīgi vai pat patīkami, naktī mūs moka kā rēgi, kuriem ir vara tikai tumsā. Šķiet, ka naktī doma kļūst divreiz darbīgāka un saprāts zaudē varu. Iekšēja fantasmagorija mūs mulsina un biedē, un mums nav spēka novērst mūsu baiļu cēloni vai salti aplūkot to realitāti.

Iedomājieties nabaga Žilī — pa pusei izģērbusies, viņa nemitīgi svaidās pa gultu, brīžam viņu moka dedzinošs karstums, brīžam stindzina ledainas trīsas, viņa saraujas pie mazākās paneļu iekrakšķēšanās un skaidri sadzird savas sirds pukstus. Par savu stāvokli viņa saglabājusi tikai neskaidru nemieru, kura cēloni viņa veltīgi meklēja. Tad pēkšņi atmiņa par šo liktenīgo vakaru uzplaiksnīja kā zibsnis, un reizē ar to atmodās asa, smeldzīga sāpe, it kā nokaitēta dzelzs būtu iegrūzta aizdzīstošā brūcē.

Reizēm viņa skatījās uz lampu, ar stulbu uzmanību vērodama liesmas šaudīšanos, lidz asaras, kas nezin kāpēc saplūda acīs, liedza saredzēt gaismu. «Kādēļ šīs asaras?» viņa sev jautāja. «Ai, es esmu apkaunota!»

Reizēm viņa skaitīja pušķus pie gultas aizkara, bet nekad neatcerējās, cik to ir. «Kas tas par ārprātu?» viņa domāja. «Ārprāts?— Jā, jo pirms stundas es kā nicināma kurtizāne atdevos vīrietim, kuru nepazīstu.»

Tad viņa ar trulu skatienu sekoja pulksteņa rādītājam kā notiesātais, kas redz tuvojamies soda izpildīšanas stundu. Piepeši pulkstenis nozvanīja:— Ir trīs,— viņa spēji sarāvās,— biju kopā ar viņu un esmu apkaunota!

Visu nakti viņa pavadīja šādā drudžainā satraukumā. Kad ausa rīts, viņa atvēra logu, un svaigais, vēsais rīta gaiss viņai sniedza kaut cik remdinājuma. Pārliekusies pār dārzam pievērstā loga balustrādi, viņa ar zināmu baudu ieelpoja dzestro gaisu.

Juceklīgās domas pamazām noskaidrojās. Neskaidrajām mocībām, murgiem, kas viņu uzbudināja, sekoja koncentrēts izmisums, kas savā ziņā bija atpūta.

Vajadzēja kaut ko nolemt. Viņa sāka pārdomāt, ko darīt. Viņa ne mirkli neapstājās pie domas par atkalredzēšanos ar Darsī. Tas viņai likās neiespējami: viņa nomirtu aiz kauna, ieraugot Darsī. Viņai jāaizbrauc projām no Parīzes, kur jau pēc pāris dienām uz viņu rādīs ar pirkstu. Viņas māte uzturējās Nicā; viņa aizbrauks pie mātes, atzīsies visā; pēc tam, atklājusi tai savu sirdi, viņa var darīt tikai vienu — uzmeklēt Itālijā kādu nomaļu vietu, ko ceļinieki nepazīst, dzīvot tur vienai un drīz nomirt.

Pieņēmusi šādu lēmumu, Žilī kļuva mierīga. Viņa atsēdās pie maza galdiņa pretī logam un, galvu rokās ieskāvusi, raudāja, bet šoreiz bez rūgtuma. Nogurums un grūtsirdība beidzot viņu uzveica, viņa aizmiga vai drīzāk pārtrauca domāt apmēram stundu.

Viņa atmodās ar drudžainām trīsām. Laiks bija mainījies, smidzināja smalks un ledains lietus, kas vēstīja aukstu un miklu pārējo dienas daļu. Žilī pazvanīja istabenei.

—  Mana māte ir slima,— man tūlīt jābrauc uz Nicu. Sakravājiet ceļasomu, gribu aizbraukt stundas laikā.

—  Bet kundze, kas jums kait? Vai neesat slima? … Kundze nav gulējusi!— iesaucās istabene, ko bija pārsteigusi un satraukuši pārvērtība, kuru tā ievēroja savas kundzes vaibstos.

—  Es gribu aizbraukt,— Žilī nepacietīgi teica,— man noteikti ir jāaizbrauc. Sakārtojiet man ceļasomu.

Mūsdienu civilizācijā nepietiek ar vienkāršu gribas aktu, lai aizbrauktu no vienas vietas uz citu! Ir vajadzīga pase, jāsakārto somas, jānes kastes, jānoņemas ar simt garlaicīgiem gatavošanās darbiem, ar kuriem pietiek, lai laupītu vēlēšanos ceļot. Taču Žilī nepacietība ļoti saīsināja visu šo nepieciešamo gausumu. Viņa nāca un gāja no istabas istabā, pati palīdzēja sakravāt somas, bez kādas kārtības sabāzdama kaudzē cepures un kleitas, kas bija pieradušas pie rūpīgākas izturēšanās. Viņas kustīgā darbošanās drīzāk gan aizkavēja, nekā steidzināja kalpotājus.

—  Kundze, bez šaubām, ir brīdinājusi kungu?— istabene bikli pajautāja.

Žilī, nekā neatbildēdama, paņēma papīru; viņa uzrakstīja: «Mana māte ir saslimusi Nicā. Aizbraucu pie viņas.» Viņa salocīja papīra lapiņu, bet nevarēja saņemties uzrakstīt adresi.

Pošanās uz aizbraukšanu turpinājās, te ienāca kāds kalpotājs un sacīja:

—  De Šatofora kungs vaicā, vai kundze pieņem; ir arī vēl kāds cits kungs, kurš ieradās tanī pašā laikā un kuru es nepazīstu; šeit ir viņa vizītkarte.

Viņa izlasīja: «E. Darsī, sūtniecības sekretārs.»

Viņa tikko spēja apslāpēt kliedzienu. «Neviena nepieņemu!» viņa iesaucās. «Pasakiet, ka esmu slima. Nesakiet, ka es aizbraukšu.» Viņa nepaspēja izprast, kā Šatofors un Darsī varēja ierasties vienā, laikā; savā mulsumā viņa nešaubījās, ka Darsī jau ir uzticējies Šatoforam. Tomēr nekas nebija vienkāršāks, kā abu ierašanās vienlaicīgi. Vienāda nolūka vadīti, viņi bija satikušies pie durvīm; ļoti vēsi sasveicinājušies, viņi sirdī bija viens otru sūtījuši pie velna.

Pēc kalpotāja atbildes viņi kopā nokāpa lejā, no jauna sveicināja viens otru vēl vēsāk un aizgāja katrs pretējā virzienā.

Šatofors bija ievērojis, ka de Šavernī kundze veltīja Darsī īpašu vērību, un kopš šā mirkļa bija viņu ienīdis. Savukārt Darsī, kas lepojās, ka viņš ir fizionomists, vērodams Šatofora apjukumu, secināja, ka tas mīl Žilī; būdams diplomāts, viņš a priori pieņēma ļaunāko un ļoti vieglprātīgi secināja, ka Žilī nav bijusi cietsirdīga pret Šatoforu.

—  Ši dīvainā koķete,— viņš, projām iedams, nodomāja,— nebūs gribējusi mūs kopā pieņemt, baidīdamās no izskaidrošanās ainas, kāda ir «Mizantropā» … Bet es biju dumjš, ka neatradu ieganstu, lai paliktu un ļautu aiziet tam jaunajam ākstam. Noteikti, ja es būtu pagaidījis, kamēr viņš pagriež muguru, es tiktu pieņemts, jo man ir neapstrīdama jaunuma priekšrocība.

Tā pārdomādams, viņš bija apstājies, pēc tam apgriezās, pēc tara iegāja atkal de Šavernī kundzes mājā. Šatofors, kas arī vairākas reizes bija pagriezies, lai novērotu Darsī, atgriezās un nostājās netālu krustojumā, lai uzraudzītu viņu.

Apkalpotājam, kas bija pārsteigts, atkalredzot Darsī, viņš sacīja, ka esot aizmirsis tam iedot zīmīti, kuru kāda dāma viņam uzticējusi r.ogādāt de Šavernī kundzei, un lieta esot steidzama. Atcerēdamies, ka Žilī prot angliski, viņš uz savas vizītkartes uzrakstīja: Begs Icave to ask when he can show to madame de Chaverny his titrkish Album'. Kartīti viņš pasniedza apkalpotājam un sacīja, ka gaidīs atbildi.

Atbilde ilgi kavējās. Beidzot apkalpotājs atgriezās ļoti satraukts.— Kundzei nupat kļuva slikti, un viņa tagad ir pārāk

' Godbijīgi tiek jautais de Šavernī kundzei, kad varis viņai parādīt turku albumu. (Angļu vai.)

vārga, lai varētu jums atbildēt.— Tas viss bija ildzis ceturtdaļstundu. Darsī neticēja ģībonim, bet bija acīm redzams, ka viņu negribēja redzēt. Viņš to uzņēma filozofiski; atcerējies, ka viņam šinī kvartālā jaapmeklē dažas personas, viņš aizgāja, īpaši neskumdams par šo kavēkli.

Šatofors viņu gaidīja uztraukts un nikns. Redzot Darsī aizejam garām, viņš nešaubījās, ka tas ir viņa laimīgākais sāncensis, un cieši apņēmās pie pirmās izdevības atriebties neuzticīgajai un tās līdzzinātājam. Komandants Perēns, kuru viņš satika īsti laikā, uzklausīja viņa vaļsirdīgo atzīšanos un, cik labi spēdams, mierināja vi?u, aizrādīdams, ka viņa aizdomas ir maz ticamas.

XV

Žilī tiešām paģība, saņemot Darsī otru vizītkarti. Ģībonim sekoja asiņu spļaušana, kas viņu ļoti novājināja. Viņas istabene bija aizsūtījusi pēc ārsta, bet Žilī stūrgalvīgi atteicās viņu pieņemt. Ap četriem pasta zirgi bija klāt, ceļasomas piesietas: viss bija sagatavots aizbraukšanai. Žilī iekāpa ekipāžā, šausmīgi klepodama un nožēlojamā stāvoklī. Visu vakaru un nakti viņa runāja tikai ar karietē sēdošo sulaini, un arī vienīgi tādēļ, lai tas liktu pastniekiem pasteigties. Viņa vēl aizvien klepoja un likās, ka viņai sāp krūtis; bet no viņas nedzirdēja neviena vaida. No rīta viņa bija tik vārga, ka paģība, kad atvēra durvis. Viņu novietoja vienkāršā mājvietā, kur nolika gultā. Atsauca lauku ārstu: tas konstatēja, ka viņai ir bīstams drudzis, un aizliedza turpināt ceļojumu. Tomēr viņa neatlaidīgi gribēja braukt tālāk. Vakarā viņai uznāca murgi, visi simptomi paasinājās. Viņa runāja nemitīgi un tik strauji, ka bija ļoti grūti viņu saprast. Nesakarīgos teikumos bieži atkārtojās Darsī, Šatofora un Lambēra kundzes vārdi. Istabene aizrakstīja Šavernī kungam, lai paziņotu par sievas slimību; bet viņa atradās apmēram trīsdesmit Ijē aiz Parīzes, Šavernī bija medībās pie hercoga H„ un slimība tā progresēja, ka bija apšaubāmi, vai viņš varētu ierasties laikā.

Kambarsulainis tomēr bija aizjājis uz netālo pilsētu un atvedis ārstu. Tas nopēla sava amatbrāļa priekšrakstus, teica, ka atsaukts pārāk vēlu un ka slimība ir smaga.

Gaismai austot, murgi mitējās, un tad Žilī cieši aizmiga. Pēc divām trim stundām atmodusies, viņa pūlējās atcerēties pēc kādas negadījumu virknes bija noguldīta netīrā mājvietas istabā. Tomēr drīz atmiņa atgriezās. Viņa sacīja, ka jūtoties labāk, un pat runāja par došanos tālāk nākamajā dienā. Pēc tam piespiedusi plaukstu pie pieres, viņa ilgi kaut ko pārdomāja un tad lūdza, lai viņai pasniedz tinti un papīru — viņa gribēja rakstīt. Istabene redzēja, ka viņa vēstules iesāka un vienmēr saplēsa, uzrakstījusi pirmos vārdus. Vienlaikus viņa lika papīra strēmeles sadedzināt. Istabene ievēroja uz vairākiem gabaliem vardu kungs; tas viņai likās neparasti, jo viņa domāja, ka kundze raksta savai mātei vai vīram. Kādā citā vietā viņa izlasīja: «Jums gan vajag mani nicināt .. .»

Gandrīz pusstundu viņa veltīgi mēģināja uzrakstīt šo vēstuli, par kuru acīm redzami bija ļoti noraizējusies. Beidzot spēki bija izsmelti, viņa vairs nespēja turpināt: atstūmusi pulti, kas bija novietota viņai uz gultas, viņa ar mulsu skatienu sacīja istabenei:

—  Uzrakstiet jūs pati Darsī kungam.

—  Kundze, ko lai es rakstu?—jautāja istabene, būdama pārliecināta, ka atkal sāksies murgošana.

—  Rakstiet viņam, ka viņš mani nepazīst… ka es viņu nepazīstu …— un pārmocījusies viņa atkrita uz spilvena.

Tie bija pēdējie sakarīgie vārdi, kurus viņa izrunāja. Viņu atkal sagrāba murgi un vairs neatkāpās. Viņa nomira nākamajā dienā bez lielām redzamām ciešanām.

XVI

Šavernī ieradās trīs dienas pēc apbedīšanas. Viņa bēdas šķita patiesas, un visi ciema iedzīvotāji apraudājās, redzot viņu stāvam kapsētā pie svaigi raktās kapa kopiņas, kas sedza viņa sievas zārku. Vispirms viņš gribēja to izrakt un pārvest uz Parīzi; bet, tā kā mērs tam pretojās un arī notārs runāja par nebeidzamām formalitātēm, viņš apmierinājās ar smilšakmens plāksnes un vienkārša, bet pieklājīga kapa izveidošanas pasūtīšanu.

Šatofors ļoti pārdzīvoja šo tik pēkšņo nāvi. Viņš atraidīja vairākus ielūgumus uz balli un kādu laiku bija redzams tikai tērpies melnā.

XVII

Sabiedrībā izplatījās vairāki stāstījumi par de Šavernī kundzes nāvi. Vieni teica, ka viņa redzējusi sapni vai, ja vēlaties, viņai bijusi nojausma, ka viņas māte ir slima. Tas viņu tik ļoti uztraucis, ka viņa nekavējoties devusies ceļā uz Nicu, par spīti stiprajām iesnām, kas viņai uzbrukušas, atgriežoties no Lambēra kundzes; iesnas pārvērtušās par plaušu karsoni.

Citi, gaišredzīgāki ļaudis, noslēpumaini apgalvoja, ka de Šavernī kundze, nespēdama noslēpt mīlestību pret Šatofora kungu, bija gribējusi pie mātes smelties spēku tai pretoties. Iesnas un plaušu karsonis bija pārsteidzīgās aizbraukšanas sekas. Šajā ziņā visi bija vienisprāt.

Darsī nekad nerunāja par viņu. Trīs vai četrus mēnešus pēc viņas nāves viņš izdevīgi apprecējās. Kad viņš paziņoja par savām kāzām Lambēra kundzei, tā, viņam laimi vēlēdama, sacīja:

— Patiesi, jūsu sieva ir burvīga, un tikai mana nabaga Žilī būtu bijusi jums tik piemērota sieva. Cik žēl, ka jūs bijāt pārāk trūcīgs, kad viņa apprecējās!

Darsī pasmaidīja ar viņam parasto ironisko smaidu, bet nekā neatbildēja.

Šīs divas sirdis, kuras sevi pietiekami nenovērtēja, varbūt bija radītas viena otrai.