# Arsēna Gijo

Prospērs Merimē

Merimē Prospērs

Novele Arsēna Gijo

attēlots atbaidošs egoisms, kurš slēpjas aiz liekulīgas respektablu buržuāzijas pilsoņu ārienes, tiek nosodīta reliģiskā liekulība, izrādīta  līdzjūtība vienkāršajai tautai  - Arsēna Gijo ir viena no buržuāziskās civilizācijas upuriem, Parīzes padibeņu pārstāve

tulkojums latviešu valodā — Skaidrīte Jaunarāja,

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

## ARSĒNA GIJO

Todien, kad Apollons Foibs un Parids pie Rietumu vārtiem Nogāzis putekļos tevi. lai diez cik tu varonīgs būtu.

(Homērs)

I

Svētā Roka baznīcā tikko bija beigusies pēdējā mise, un sargs to apstaigāja, aizslēgdams tukšās kapelas. Viņš jau taisījās aizvilkt režģi vienai no aristokrātiskajām svētnīcām, kur daži dievbijīgie nopērk atļauju lūgt Dievu atšķirti no citiem ticīgajiem, kad pamanīja sievieti, kas, galvu uz krēsla atzveltnes atbalstījusi, šķiet, joprojām gremdējās pārdomās. «Tā ir de Pjenna kundze,» viņš nodomāja, apstādamies pie kapelas ieejas. Baznīcas sargs labi pazina de Pjenna kundzi. Tajā laikā par dievbijību pelnīja cieņu jauna, bagāta un skaista sieviete no augstākās sabiedrības, kas atmaksāja par svētīto maizi, kas dāvināja altārsegas un ar sava kirē starpniecību deva bagātīgas dāvanas nabagiem un nebija nedz valdības ierēdņa sieva, nedz saistīta ar dofina kundzi un, bieži apmeklējot baznīcu, nevarēja iemantot neko vairāk kā dvēseles atpestīšanu. De Pjenna kundze tāda bija.

Sargam ļoti gribējās iet pusdienās, jo šīs sugas ļaudis pusdieno pulksten vienos, bet viņš neiedrošinājās traucēt svētā Roka draudzē augsti godātas dāmas svētbijīgās pārdomas. Tāpēc viņš devās prom, klaudzinādams pa grīdas plāksnēm nošķiebtās kurpes un cerēdams, ka, apgājis apkārt baznīcai, viņš atradīs kapelu tukšu.

Viņš jau bija nonācis otrpus hiktas, kad baznīcā ienāca jauna sieviete un, ziņkārīgi apkārt raudzīdamās, sāka staigāt pa sānjomu. Altāra rotājumi. Kristus Golgātas ceļa atelpas vietu gleznojumi, svētītā ūdens trauki — visi šie priekšmeti viņai šķita tikpat svešādi kā jums, kundze, varētu likties svētā niša vai uzraksti kādā Kairas mošejā. Viņai bija apmēram divdesmit pieci gadi, bet tikai ļoti, ļoti uzmanīgam vērotājam viņa neizskatījās vecāka. Kaut ari melnās acis mirdzēja, tās bija iedubušas un ar zilganiem lokiem; balsnējā seja un bālās lūpas liecināja par ciešanām, un tomēr pretstatā slimīguma iespaidam skatienā dzirkstīja pārgalvība un dzīvesprieks. Apģērbā jūs būtu pamanījusi dīvainu nevērības un izsmalcinātības sajaukumu. Rožainā, mākslīgiem ziediem rotātā cepurīte būtu labāk piederējusies vakara tualetei. Zem garas kašmira šalles, ko uzlūkojot sabiedrības dāmas ievingrinātā acs pamanītu, ka tā paspējusi mainīt īpašnieci, slēpās diezgan saņurcīta kokvilnas auduma kleita par divdesmit sū olektī. Beidzot, vienīgi vīrietis apbrīnotu viņas kājas, ieautas vienkāršās zeķēs un vilnas auduma kurpes, kas, šķiet, jau sen cieš no bruģa nežēlības. Jūs, kundze, taču atceraties, ka asfalts toreiz vēl nebija izgudrots.

Šī sieviete, kuras stāvokli sabiedrībā varat nojaust, piegāja pie kapelas, kur vēl atradās de Pjenna kundze, un, bažīgā satraukumā bridi to vērojusi, tuvojās dāmai, kad redzēja to piecēlušos un gatavu iet prom.

—  Vai jūs, kundze, varētu man pasacīt,— viņa, bikli smaidīdama, maigā balsī vaicāja,— vai varat man pasacīt, pie kā man jāgriežas, lai uzliktu sveci.

Tāda valoda de Pjenna kundzes ausīs skanēja pārāk svešādi, lai to uzreiz saprastu. Viņa lika jautājumu atkārtot.

—  Jā, es gribu uzlikt sveci svētajam Rokam, bet nezinu, kam dot naudu.

De Pjenna kundzes dievbijība bija pārāk filozofiska, lai pieņemtu tādas vienkāršu ļaužu māņticības. Tomēr viņa tās cienīja, jo ikvienā dievināšanas veidā, lai cik neaptēsts tas būtu, jaušas kaut kas aizkustinošs. Pārliecināta, ka runa ir par kādu solījumu vai ko līdzīgu, un pārāk žēlsirdīga, lai pēc jaunās sievietes apģērba un rožainās cepures izdarītu secinājumus, ko jūs varbūt nebaidītos izdarīt, viņa tai norādīja uz šurpnākošo baznīcas sargu. Nepazīstamā pateicās un aizsteidzās pie šī cilvēka, kurš, šķiet, viņu saprata no pusvārda. Kamēr de Pjenna kundze ņēma lūgšanu grāmatu un sakārtoja plīvuru, viņa redzēja, ka dāma, kas gribēja nolikt sveci, izvelk 110 kabatas mazu maciņu un starp daudzām sīkām monētām sameklē vientuļu piecfranku gabalu un atdod to baznīcas sargam, ilgi klusām kaut ko skaidrodama, bet viņš smaidīdams klausās.

Abas sievietes atstāja baznīcu reizē, bet dāma, kas gribēja nolikt sveci, gāja ļoti ātri, un de Pjenna kundze drīz pazaudēja viņu no redzesloka, kaut arī devās tajā pašā virzienā. Uz savas ielas stūra viņa to atkal sastapa. Nepazīstamā mēģināja paslēpt zem veclietu tirgotavā iegādātās šalles tuvējā bodītē nopirktu klaipiņu par četriem livriem. Vēlreiz ieraudzījusi de Pjenna kundzi, viņa nolieca galvu, nespēja apspiest smaidu un sāka iet ātrāk. Viņas smaids pauda: «Ko jūs gribat? Es esmu trūcīga. Zobojieties vien par mani! Es labi zinu, ka rožainā cepurē un kašmira šalli ap pleciem nemēdz pirkt maizi.» De Pjenna kundzei nepaslīdēja garam muļķīga kauna, padevības un laba garastāvokļa sajaukums. Viņa ar vieglām skumjām domāja par šīs jaunavas iespējamo stāvokli. «Viņas dievbijība ir vairāk vērta nekā manējā. Bez šaubām, viņas ziedojums viena ekija vērtībā ir daudz lielāks upuris nekā pārpalikums, kurā es dalos ar nabagiem, pati sev neliegdama ne nieka.»

Tad viņa atcerējās atraitnes divas artavas, kas Dievam bija tīkamākas par bagātnieku dāsnajām dāvanām. «Es nedaru pieliekami daudz laba,» viņa domāja. «Es nebūt nedaru visu, ko varētu darīt.» Domās turpinādama izteikt sev pārmetumus, kurus nemaz nebija pelnījusi, viņa atgriezās mājās. Svece, klaipiņš maizes par četriem livriem un, galvenais, ziedotā vienīgā piecfranku monēta iegravēja de Pjenna kundzes atmiņā jaunās sievietes tēlu, ko viņa uzskatīja par dievbijības paraugu.

Viņa vēl diezgan bieži sastapa to uz ielas baznīcas tuvumā, bet nekad — dievkalpojumos. Paejot garām de Pjenna kundzei, nepazīstamā katrreiz nolieca galvu un tikko jaušami pasmaidīja. De Pjenna kundzei patika pazemīgais smaids. Viņa būtu gribējusi rast kādu iespēju palīdzēt nabaga meičai, kas sākumā modinaja interesi, bet tagad iedvesa līdzcietību, jo viņa pamanīja, ka rožainā cepure izbāl un kašmira šalle ir pazudusi. Tā, bez šaubām, bija atgriezusies pie veclietu tirgotājas. Šķita skaidrs, ka svētais Roks nebūt nav simtkārtīgi atmaksājis jaunās sievietes ziedojumu.

Kādu dienu de Pjenna kundze redzēja ienesam svētā Roka baznīcā zārku, kam sekoja diezgan slikti ģērbies cilvēks bez sēru lentes pie cepures. Viņš atgādināja vārtnieku. Vairāk nekā mēnesi viņa nebija sastapusi jauno sievieti, sveces ziedotāju, un iedomājās, ka piedalās tās bērēs. Tas šķita pilnīgi iespējami, jo pēdējoreiz, kad de Pjenna kundze to redzēja, tā izskatījās ļoti bāla un novājējusi. Viņa apjautājās baznīcas sargam, ko bērē, un tas iztaujāja vīrieti, kurš gāja aiz zārka. Tas atbildēja, ka esot konsjeržs vienā no Luija Lielā ielas namiem; ka mirusi īrniece, kāda Gijo kundze, kurai neesot nedz tuvinieku, nedz draugu, likai viena meita, un ka viņš, konsjeržs, tikai aiz tīras labsirdības atnācis pavadīt sievieti, kas viņam bijusi gluži svešs cilvēks. De Pjenna kundze tūlīt iedomājās, ka nepazīstamā mirusi trūkumā, atstādama likteņa varā mazu meitiņu, un apņēmās aizsūtīt garīdznieku, ko parasti izmantoja labdarībai, noskaidrot ko tuvāk.

Aiznākamajā dienā, kad de Pjenna kundze atstāja savu namu, kādi šķērsām pāri ielai sagriezušies rati uz brīdi apturēja viņas pajūgu. Izklaidīgi pavērusies pa karietes lodziņu, viņa pamanīja pie akmens stabiņa noguldītu jaunu sievieti, kas šķita mirusi. De Pjenna kundze viņu tūlīt pazina, kaut arī viņa bija bālāka un vājāka nekā jebkad, ģērbusies sērās, bet nabadzīgi — bez cimdiem un bez cepures. Sejas izteiksme šķita dīvaina. Vairs neredzēja parasto smaidu, vaibsti bija saspringuši, lielās melnās acis — stingas. Viņa tās pavērsa uz de Pjenna kundzes pusi, bet nepazina to, jo neko neredzēja. Visā viņas pozā jautās nevis sāpes, bet nikna apņēmība. Rati aizbrauca, un de Pjenna kundzes kariete aizdrāzās straujos rikšos; taču jaunā sieviete un tās izmisuma pilnā izteiksme vajāja de Pjenna kundzi vairākas stundas.

Atgriežoties viņa redzēja ielā lielu jaužu pūli. Visi vārtnieki stāvēja pie savām durvīm un kaut ko stāstīja kaimiņienēm, kuras, šķiet, klausījās ar lielu interesi. Ļaužu bariņi visvairāk drūzmējās pie kādas mājas netālu no nama, kur dzīvoja de Pjenna kundze. Visu acis bija pievērstas atvērtam logam ceturtajā stāvā, un ik grupiņā cilājās viena vai divas rokas, pievēršot klausītāju uzmanību; tad rokas strauji nolaidās lejup, un visu acis sekoja šai kustībai. Nesen te bija noticis kas ārkārtējs.

Kad de Pjenna kundze gāja cauri savai priekšistabai, viņa tur sastapa pārbijušos kalpotājus, kas centās cits citam aizsteigties priekšā, lai pastāstītu kvartāla lielo jaunumu. Bet, pirms viņa paspēja ko pajautāt, istabene iesaucās:

—  Ak, kundze!… Ja kundze zinātu! …

Un, neaprakstāmā ātrumā vērdama vaļā durvis, viņa kopā ar savu kundzi nonāca sanctum sanctorum, es gribēju teikt — tualetes istabā, kas pārējiem mājas iemītniekiem palika nepieejama.

—  Ak, kundze,— Žozefīnes jaunkundze sacīja, noņemdama de Pjenna kundzei šalli,— man visi aseņi sastinga! Es nekad neko tik šausmīgu neesmu redzējusi, tas ir, es netiku redzējusi, kaut arī pieskrēju tūlīt pēc tam … Bet tomēr . ..

—  Kas tad ir noticis? Runājiet ātrāk, jaunkundzi

—  Nu labi! Kilndze, tas ir tikai trīs parādes durvis no šejienes, kur viena nelaimīga meiča izlēca pa logu, un nav vēl pagājušas ne trīs minūtes; ja kundze būtu atgriezusies vienu mirkli agrāk, viņa būtu dzirdējusi kritiena troksni.

—  Ak dievs! Un vai nelaimīgā ir nositusies?

—  Kundze, tas bija šausmīgi! Batists, kas bijis karā, teica, ka nekad neko tādu nav redzējis. No ceturtā stāva, kundze!

—  Vai viņa nomira uz vietas?

—  Ak, kundze, viņa vēl kustējās, viņa pat runāja! «Es gribu, lai mani piebeidz,•> viņa teica. Bet kauli viņai galīgi sašķaidīti. Kundze gan var iedomāties, kas tas bija par triecienu.

—  Bet tā nelaimīgā … vai viņai kāds palīdzēja? .. . Vai ir aizsūtits pēc ārsta un mācītājā?

—  Ja par mācītāju . .. To kundze zina labāk par mani … Bet, ja es būtu mācītājs. .. Nelaimīgā, kas tā pamesta, ka grib pati sevi nogalēt!. . . Jāteic, nekāda krietnuma tur nebija. Ir jau diezgan redzēts .. . Man teica, viņa esot no Operas . . . Visas tās jaunkundzes ņem nelabu galu .. . Viņa piegāja pie loga; sasēja svārkus ar rozā lenti un . .. blaukš!

— Tā ir nabaga meiča sēru drēbēs!— de Pjenna kundze iesaucās, runādama pati ar sevi.

— Jā, kundze; pirms trim vai četrām dienām viņai nomira māte. Viņai būs apjukusi galva . . . Un pie visa viņu varbūt atstājis pielūdzējs .. . Un tad pienācis laiks maksāt … Naudas nav, un šitādas strādāt nemāk… Putra vien galvā!… Un nelaime klāt . . .

Žozefines jaunkundze ta turpināja labu laiku, kaut gan de Pjenna kundze neatbildēja. Šķita, ka viņa skumji pārdomā nupat dzirdēto stāstu. Piepeši viņa jautāja Žozefines jaunkundzei:

—  Vai ir zināms, vai šai nelaimīgajai meičai ir viss, kas tādā stāvoklī vajadzīgs? … Veļa? . . . Matrači? To vajag tūlīt noskaidrot.

—  Es aiziešu kundzes uzdevumā, ja kundze vēlas,— istabene iesaucās sajūsmināta, ka varēs tuvumā apskatīt sievieti, kas gribējusi nonāvēties.

Tad pārdomājusi piebilda:

—  Bet es nezinu, vai man pietiks spēka uz to skatīties — uz sievieti, kas nokritusi no ceturtā stāva! … Kad Batistam nolaida asinis, man sametās slikti ap sirdi. Es( tam nevarēju tikt pāri.

—  Nu labi, lai aiziet Batists!— de Pjenna kundze iesaucās. — Bet lai man labi drīz pasaka, kas ar nelaimīgo notiek!

Par laimi, kad viņa deva šo rīkojumu, ieradās viņas ārsts doktors K. Viņš pēc paraduma nāca pusdienās katru otrdienu — Itāliešu operas dienās.

—  Ejiet labi ātri, doktor,— viņa iesaucās, iekams tas paspēja nolikt spieķi un novilkt vatēto virsjaku.— Batists jūs aizvedīs te pavisam netālu. Nupat viena nabaga meiča izlekusi pa logu, un viņai netiek sniegta nekāda palīdzība.

—  Pa logu?— ārsts pārjautāja.— Ja tas bijis augsts, man tur droši vien vairs nav ko darīt.

Doktoram vairāk gribējās pusdienot neka operēt, taču de Pjenna kundze uzstāja un, saņēmis solījumu, ka pusdienas atliks uz vēlāku laiku, viņš bija ar mieru sekot Batistam.

Batists pēc dažām minūtēm atgriezās viens. Viņš prasīja veļu, spilvenus utt. Viņš pateica arī doktora paredzējumus.

—  Nekā liela nav. Viņa izveseļosies, ja nenomirs no… Neatceros, ko īsti viņš teica, bet tas kaites nosaukums beidzās ar «ija».

—  No tetānija!— de Pjenna kundze iesaucās.

—  Nu jā, kundze! Tomēr tā ir liela laime, ka doktors atnāca, jo tur jau bija viens ārsts, ko neviens negrib, tas pats, kas ārstēja mazo Bertolē, kad ta slimoja ar masalām, un mazā nomira, kad viņš ieradās trešo reizi.

Pēc stundas atgriezās doktors — pūderis bija mazliet nobiris un skaistais žabo sagriezies Šķibi.

—  Ļaudis, kas grib sev padarīt galu,— viņš teica,— ir piedzimuši laimes krekliņā. Vienudien man uz slimnīcu atveda sievieti, kas bija ar pistoli iešāvusi mutē. Muļķīgs paņēmiens! … Viņa izsita trīs zobus un iztaisīja caurumu kreisajā vaigā .. . Tagad viņa būs mazliet neglītāka, un tas ir viss. Šī te izlēca pa ceturtā stāva logu. Viens nelaimīgs godigs cilvēks, ja tas nejauši nokristu no otrā stāva, pāršķeltu galvaskausu. Šī meiča lauzusi kāju. Divas ielauztas ribas, pamatīgi sasitumi un vairāk nekas. Tieši tur atradies audekla sauljums, tas nobremzējis kritienu. Tas ir trešais tāds gadījums, kas man nācis priekšā kopš atgriešanās Parīzē … Kājas trāpījušas pret zemi. Abi liela kauli pušu, bet tie saaugs .. . Ļaunākais, ka sutinātā āte būs galīgi apkaltuši … Baidos par cepeti, un mēs nokavēsim «Otello» pirmo cēlienu.

—  Un vai nelaimīgā jums sacīja, kas viņu pamudinājis uz …

—  Ak, kundze, es nekad neklausos tādos stāstos. Es jautāju: vai esat pirms tam ēdusi? Utt., utt. Jo tas ir svarīgi ārstēšanai … Nolādēts! Ja cilvēks nonāvējas, tam ir kāds nejauks iemesls. Varbūt pamet mīļākais, varbūt namsaimnieks uzteic dzīvokli; tad cilvēks lec ārā pa logu, lai ieriebtu. Viņam vēl vējš svilpo ausīs, kad jau nožēlo izdarīto.

—  Cerams, ka viņa, nabaga bērns, nožēlo?

—  Bez šaubām, bez šaubām. Viņa tā plosījās un raudaja, ka mani galīgi apdullināja . .. Batists ir lielisks palīgs ķirurgam, kundze. Viņš savu darbiņu padarīja labāk nekā viens nožēlojams dakterelis, kas tur jau bija un kasīja pakausi, nezinadams, ar ko sākt … Ar slimnieci interesantākais ir tas, ka, ja viņa būtu nositusies, viņai nebūtu jāmirst ar krūšu kaiti; jo viņa ir krūšu slimniece, par to lieku galvu ķīlā. Es viņu netiku izklausījis, bet izskats mani nekad neviļ. Tā steigties, kad būtu atlicis tikai pagaidīt!

—  Jūs, doktor, viņu rīt apmeklēsiet, vai ne?

—  Vajadzēs jau apmeklēt, ja jūs tā vēlaties. Es viņai apsolīju, ka jūs kaut cik palīdzēsiet. Visvienkāršākais būtu sūtīt meiču uz slimnīcu … Tur viņai bez maksas dotu ierīci kājas ievilkšanai … Bet, kad pieminēju slimnīcu, viņa sāka kliegt, lai viņu nobeidzot; visas kūmas gaudoja līdzi. Un tomēr, ja cilvēkam nav naudas…

—  Es gādāšu par izdevumiem, cik vajadzēs, doktor… Redziet, slimnīcas pieminēšana mani arī neviļus šausmina tāpat kā kūmas, par kurām runājāt. Turklāt tādā briesmīgā stāvoklī, kādā viņa pašlaik ir, vest uz slimnīcu būtu tikpat kā nogalināt.

—  Aizspriedums! Tīrs sabiedrības cilvēku aizspriedums! Nekur nav tik labi kā slimnīcā. Kad es patiešām saslimšu, mani vedīs taisni uz slimnīcu. Taisni tur es gribu kāpt Hārona laivā, un savu līķi uzdāvināšu studentiem. .. pēc trīsdesmit vai četrdesmit gadiem, protams. Patiešām, dārgā kundze, padomājiet: es lāgā nezinu, vai jūsu aizbildināmā ir jūsu intereses cienīga. Viņa man izskatījās pēc Operas jaunkundzes… Ir vajadzīgas operdejotājas kājas, lai tik laimīgi nolēktu no tik liela augstuma.

—  Bet es viņu redzēju baznīcā … un, paklausieties, doktor … jūs labi zināt manu vājību; pēc vienas sejas, viena skatiena es izdomāju veselu stāstu … Smejieties, cik gribat, bet es reti kļūdos. Šī nabaga meiča nesen deva svētu solījumu slimās mātes dēļ. Viņas māte ir mirusi … Tad nu viņa zaudējusi galvu . .. Izmisums, posts viņu pamudinājis uz tādu briesmīgu soli.

—  Lai jau tā būtu! Jā, viņai patiešām uz galvvirsas ir paugurs, kas liecina par eksaltāciju. Viss, ko jūs man sakāt, ir diezgan iespējami. Jūs man atgādināt, ka virs viņas saliekamās gultas bija bukša zariņš. Tas liecina par dievbijību, vai ne?

—  Saliekamā gulta! Ak dievs! Nabaga meiča!. .. Bet jūs, doktor, atkal tik ļauni vīpsnājat, kā es bieži esmu redzējusi. Es vairs nerunāšu par dievbijību, ar ko viņa ir vai nav apveltīta. Par šo meiču man jāinteresējas galvenokārt tāpēc, ka viņas dēļ man ir ko sev pārmest.. .

—  Pārmest? … Saprotu gan. Jums, bez šaubām, vajadzēja likt, lai paklāj uz ielas matračus un viņai būtu mīkstāka krišana? …

—  Jā, pārmest. Es biju pamanījusi viņas stāvokli, tāpēc man būtu vajadzējis sūtīt viņai palīdzību; bet abats Dibiņons bija uz gultas un . ..

— Jums nu gan vajag mocīties ar sirdsapziņas pārmetumiem, kundze, ja domājat, ka nepietiek dot, kā jūs mēdzat darīt, visiem lūdzējiem. Jums vēl jāuzmin, kuri ir kaunīgie nabagi. Bet, kundze, nerunāsim vairs par lauztām kājām, vai, pareizāk sakot, vēl pateikšu trīs vārdus. Ja jūs ņemat manu jauno pacienti savā aprūpē, lieciet aiznest viņai labāku gultu, rīt aizsūtiet slimnieku kopēju, jo šodien pietiks ar kūmām. Un vēl buljonus, zāļu tējas un tā tālāk. Un nebūtu slikti, ja jūs viņai aizsūtītu kādu prātīgu cilvēku no saviem abatiem, kas viņu norātu un aizvilktu atpakaļ uz sabiedriskās tikumības ceļa, kā es viņai ievilku kāju. Jaunkundzīte ir nervoza, var gadīties sarežģījumi… Jūs būtu … Jā, goda vārds, jūs būtu labākā sprediķotāja! Taču jums ir cienīgākas vietas, kur tam nodoties … Es visu esmu pateicis. Pulkstenis rāda pusdeviņi; dieva dēļ, ejiet saposties operai! Batists man atnesīs kafiju un «Journal des Dēbats». Es visu dienu esmu tā noskrējies, ka neesmu paspējis palasīt, kas notiek pasaulē.

Pagāja dažas dienas, un slimā sāka justies mazliet labāk. Doktors vienīgi sūdzējās, ka garīgais uzbudinājums nenoplok.

—  Man nav lielas uzticības visiem jūsu abatiem,— viņš teica de Pjenna kundzei.— Ja jums neliekas pārāk pretīgi noraudzīties cilvēciska posta ainā, un es zinu, ka esat vīrišķīga, jūs varētu nomierināt šī nabaga bērna prātus labāk nekā priesteris un, tas vēl svarīgāk, labāk nekā latuka ekstrakts.

De Pjenna kundzei to vien vajadzēja dzirdēt, un viņa teicās doktoru pavadīt tūlīt. Abi devās pie slimnieces.

Istabā, kur bija trīs pīti krēsli un mazs galdiņš, viņa gulēja de Pjenna kundzes atsūtītā labā gultā. Smalkie palagi, biezais matracis un kaudze platu spilvenu liecināja par žēlsirdīgiem nodomiem, kuru autori jūs varat bez pūlēm uzminēt. Jaunā, drausmīgi bālā sieviete drudžainu skatienu bija pārkārusi roku pār gultas malu, un delms, kas rēgojās ārā no jakas piedurknes, izskatījās blāvs, sadauzīts un ļāva nojaust, kāds ir viss ķermenis. Ieraudzījusi de Pjenna kundzi, viņa pacēla galvu un, sērīgi un maigi smaidīdama, sacīja:

—  Es jau zināju, kundze, ka tā esat jūs, kas iežēlojāties par mani. Man pateica jūsu vārdu, un es biju pārliecināta, ka labdare ir dāma, ko es sastapu pie svētā Roka baznīcas.

Es laikam jums jau sacīju, ka de Pjenna kundze piedēvēja sev spējas uzminēt cilvēka raksturu pēc sejas izteiksmes. Viņai bija ļoti patīkami atklāt līdzīgas spējas savā aizbildināmajā, un šis atklājums viņā radīja jo lielāku interesi par slimnieci.

—  Jums te ir ļoti neērti, nabaga bērns,— viņa teica, pārlaiz- darna skatienu istabas trūcīgajam iekārtojumam.— Kāpēc jums nav atsūtīti aizkari? .. . Vajag paprasīt Batistam sīkumus, kādi jums varētu būt vajadzīgi.

— Jūs, kundze, esat ļoti laipna … Kā gan man trūkst? . . . Nekā … Tās ir beigas .. . Kāda nozīme, vai man ir drusku labāk vai drusku sliktāk?

Un novērsusies viņa sāka raudāt.

—  Vai jums ļoti sāp, nabaga bērns?— de Pjenna kundze jautāja, apsēzdamās pie gultas.

—  Nē, ne sevišķi … Tikai man aizvien vēl ausīs svilpo vējš, kā tobrīd, kad kritu, un tad vēl troksnis — krakš!— kad nogāzos uz bruģa.

— Jūs tobrīd bijāt neprātīga, dārgā draudzene; tagad jūs to nožēlojat, vai ne?

— Jā .. . Bet, kad cilvēks ir nelaimīgs, viņš zaudē galvu.

—  Man ļoti žēl, ka jau agrāk nezināju par jūsu stāvokli. Taču, mans bērns, nekādos dzīves apstākļos nevajag padoties izmisumam.

—  Jums, kundze, viegli runāt,— teica doktors, kas pie mazā galdiņa rakstīja recepti.— Jūs nezināt, ko nozīmē zaudēt skaistu ūsainu jaunekli. Bet, pie velna, skrienot tam paka], nevajag lekt ārā pa logu!

—  Kaunieties jel, doktor!— de Pjenna kundze iebilda,— nabaga mazajai, bez šaubām, bija citi iemesli, lai …

—  Ak, es pati nezinu, kas,— slimā iesaucās,— man bija simtiem iemeslu! Pirmām kārtām, trieciens bija mātes nāve. Turklāt es jutos galīgi pamesta … Nebija neviena, kas par mani padomātu! … Beidzot, kāds, par kuru domāju vairāk nekā par visu citu pasaulē . . . Kundze, viņš aizmirsis pat manu vārdu! Jā, mani sauc par Arsēnu Gijo. G, I, J; bet viņš man raksta — Giljo!

—  Es taču teicu — neuzticība!— doktors iesaucās.— Mūžīgi viens un tas pats. Ak, ak, mīļais bērns, aizmirstiet to! Vīrietis bez atminas nav pelnījis, lai par viņu domātu.

Viņš izvilka pulksteni no kabatas.

—  Jau četri?— doktors pieceldamies teica.— Esmu gandrīz nokavējis konsultāciju. Kundze, es jums tūkstoškārt atvainojos, bet man jūs jāatstāj; vairs nav pat laika pavadīt jūs līdz mājām. Palieciet sveika, mīļais bērns, nomierinieties, viss būs labi! Ar šo kāju jūs dejosiet tikpat labi kā ar otru. Un jūs, kopējas kundze, aizejiet ar recepti pie aptiekāra un rīkojieties tāpat kā vakar.

Ārsts un kopēja aizgāja; de Pjenna kundze palika divatā ar slimnieci un jutās mazliet nobažījusies, jo ieraudzīja mīlestību notikumā, ko savā iztēlē bija izkārtojusi pavisam citādi.

— Tātad jūs esat piekrāpta, nelaimīgais bērns!— viņa, brīdi klusējusi, atsaka.

—  Es? Nē. Kā tad var piekrāpt tādu nožēlojamu meiču kā mani? … Viņš vienkārši mani vairs negribēja . .. Viņam bija taisnība, es neesmu tāda, kāda viņam vajadzīga. Viņš vienmēr bija labs un devīgs. Es viņam aizrakstīju, lai pateiktu, kur esmu, ja viņš gribētu, lai es atkal saistītos ar viņu … Tad viņš man atrakstīja kaut ko tādu … kas mani ļoti sāpināja .. . Viendien, kad pārnācu mājās, es nometu spoguli, ko viņš man bija dāvinājis, Venēcijas spoguli, kā viņš sacīja. Spogulis saplīsa … Tad es sev teicu: «Tas ir pēdējais trieciens! … Tā ir zīme, ka viss beidzies . ..» Man vairs nav nevienas piemiņas no viņa. Dārglietas es ieķīlāju Mondenpjietē … Un tad nospriedu — ja es nositīšos, tas viņu sāpinās un es būšu atriebusies.. . Logs stāvēja vaļā, un es izlecu.

—  Bet, nelaimīgā, jūsu rīcības iemesls bija diezgan banāls un rīcība — noziedzīga.

— Var jau būt; bet ko jūs gribat? Kad cilvēks cieš, viņš nedomā. Tikai laimīgajiem ir viegli pateikt: «Esiet saprātīgi!»

— To es zinu; nelaime ir slikta padomdevēja. Tomēr pat vissāpīgākajos pārbaudījumos ir lietas, ko nekad nedrīkst aizmirst. Vēl nesen redzēju jūs svētā Roka baznīcā pierādām dievbijību. Jums ir tā laime ticēt. Reliģijai, dārgā, būtu vajadzējis jūs atturēt brīdī, kad padevāties izmisumam. Savu dzīvību esat saņēmusi no labā Dieva. Tā jums nepieder .. . Bet ir muļķīgi jūs rāt tagad, nabaga mazā! Jūs nožēlojat grēkus, un Dievs par jums apžēlosies.

Arsēna nolieca galvu, un zem plakstiem parādījās dažas asaras.

—  Ak, kundze,— viņa teica, dziļi nopūzdamās,— jūs mani iedomājaties labāku, nekā esmu… Jūsuprāt, esmu dievbijīga … Neesmu sevišķi ticīga … Es neesmu tā mācīta, un, ja redzējāt mani baznīcā noliekam sveci … tas bija tāpēc, ka es vairs nezināju, kur dēties.

—  Nu labi, dārgā, ta bija krietna doma. Nelaimē vienmēr jāmeklē palīdzība pie Dieva.

—  Man tika sacīts … ja es uzlikšu sveci svētajam Rokam .. . bet nē, kundze, es nespēju jums to pateikt. Tāda dāma kā jūs nezina, ko cilvēks var izdarīt, kad vairs nav ne sū.

—  No Dieva pirmām kārtām jāizlūdzas vīrišķība.

—  Beidzot, kundze, es negribu iztēlot sevi labāku, nekā esmu, un es jūs tikpat kā apzagtu, ja izmantotu žēlsirdību, ko man parādāt, mani nepazīdama . .. Esmu nelaimīga meiča, bet šajā pasaulē cilvēks dzīvo, kā var . .. Galu galā, kundze, es uzliku sveci tāpēc, ka māte sacīja — ja uzliek sveci svētajam Rokam, nedēļas laikā katrā ziņā atrodas vīrietis, ar ko samesties kopā … Bet es esmu kļuvusi neglīta, izskatos pēc mūmijas … neviens mani negribēs . .. Vārdu sakot, atliek vienīgi nomirt. Pa pusei tas jau ir izdarīts!

Tas viss lika pateikts ļoti ātri, elsu aizlauztā balsī un tādā drudžainā tonī, ka de Pjenna kundzei iedvesa drīzāk šausmas nekā riebumu. Viņa neviļus pavilka krēslu nostāk no slimnieces gultas. Varbūt viņa pat būtu izgājusi no istabas, ja cilvēciskums, kas bija stiprāks par pretīgumu pret kritušu sievieti, neliegtu atslāl meiču vienu brīdī, kad to plosīja visbriesmīgākais izmisums. Mirkli valdīja klusums; tad de Pjenna kundze, acis nolaidusi, klusi nomurmināja:

—  Jūsu māte! Nelaimīgā! Ko jūs iedrošināties sacīt!

—  Ak, mana māte bija tāda pati kā visas mātes . . . visas mūsu mātes … Viņa uzturēja savu māti… es uzturēju viņu arī… Laimīgā kārtā man nebija bērna. Es redzu, kundze, ka biedēju jūs, bet ko jūs gribat? . . . Jūs tikāt labi audzināta, jūs neesat piedzīvojusi postu. Kad cilvēks ir bagāts, viņam viegli būt godīgam. Es arī būtu godīga, ja pietiktu līdzekļu. Man ir bijis daudz mīļāko . .. esmu mīlējusi tikai vienu cilvēku. Viņš mani pameta. Ja es būtu bagāta, mēs būtu apprecējušies, būtu nodibinājuši krietnu ļaužu ģimeni… Redziet, kundze, es jums stāstu visu, kā ir, 110 tīras sirds, kaut arī labi redzu, ko par mani domājat, un jums ir taisnība .. . Bet jūs esat vienīgā godīgā sieviete, ar ko savā mūžā esmu runājusi, un jūs izskatāties tik laba, tik laba!… ka nupat klusībā nodomāju: viņa jutīs līdzcietību pret mani pat tad, kad zinās, kāda esmu. Es drīz miršu, un lūdzu jums tikai vienu … Kad būšu nomirusi, lieciet noturēt misi par manu dvēseli baznīcā, kur es jūs redzēju pirmoreiz. Tikai vienu vienīgu lūgšanu, un es jums pateikšos no visas sirds …

—  Nē, jūs nemirsiet!— ļoti aizkustinātā de Pjenna kundze iesaucās.— Dievs iežēlosies par jums, nabaga grēciniece! Jūs nožēlosiet savu nepareizo dzīvi, un viņš jums piedos. Ja manas lūgšanas kaut cik spēs palīdzēt jūsu dvēseles glābšanai, jums to netrūks. Tie, kas jūs audzinājuši, ir vairāk vainīgi nekā jūs. Esiet vienīgi vīrišķīga un ceriet. Galvenais — papūlieties būt mierīgāka, mans bērns! Ir jāizdziedina miesa; arī dvēsele ir slima, bet par tās izdziedināšanu es atbildu.

Runādama viņa bija piecēlusies un burzīja pirkstos papīru, kurā bija ietīti daži luidori.

—  Ņemiet,— viņa teica,— ja jums kaut ko iegribas …

Viņa pabāza mazo dāvanu zem spilvena.

—  Nē, kundze!— Arsēna spēji iesaucās, atgrūzdama papīru.— Es negribu no jums neko vairāk par to, ko apsolījāt. Ardievu! Mēs vairs neredzēsimies. Lieciet aiznest mani uz slimnīcu, lai es nevienu neapgrūtinu. Nekad jūs no manis neiztaisīsiet neko krietnu. Liela dāma, kāda esat, būs lūgusi par mani; ar to pietiek. Ardievu!

Un, cik vien ļāva ierīce, kas saistīja viņu pie gultas, Arsēna pagriezās un paslēpa galvu spilvenā, lai neko vairs neredzētu.

—  Klausieties, Arsēna,— de Pjenna kundze nopietni sacīja,— man ir savi nodomi attiecībā uz jums. Es gribu jūs padarīt par godīgu sievieti. Esmu pārliecināta, ka nožēlojat grēkus. Es bieži nākšu pie jums, es par jums gādāšu. Kādu dienu jūs būsiet man pateicīga, ka spējat cienīt pati sevi.

Un viņa saņēma jaunās sievietes roku un to viegli paspieda.

— Jūs man pieskārāties!— nabaga meiča iesaucās,— jūs man paspiedāt roku!

Un, pirms de Pjenna kundze paspēja atraut plaukstu, viņa to satvēra un pārklāja ar skūpstiem un asarām.

—  Nomierinieties, nomierinieties, mana dārgā,— de Pjenna kundze teica,— nestāstiet man vairs neko! Es tagad zinu visu, un es jūs pazīstu labāk nekā jūs pati sevi. Es esmu jūsu prāta dziedniece .. . jūsu vieglprātības dziedniece. Jūs man pakļausie- ties, to es prasu tāpat kā jūsu otrs ārsts. Es atsūtīšu pie jums garīdznieku no savu draugu vidus, jūs klausīsieties viņā. Es jums izraudzīšos labas grāmatas, un jūs tās lasīsiet. Reizēm mēs patērzēsim. Kad jūs jutīsieties labi, mēs padomāsim par jūsu nākotni.

Atgriezās slimnieku kopēja, nesdama no aptiekāra dabūtu zāļu pudelīti. Arsēna joprojām raudāja, de Pjenna kundze vēlreiz paspieda viņai roku, nolika luidoru rullīti uz galdiņa un izgāja no istabas, būdama varbūt vēl labākās domās par savu grēku nožēlnieci nekā pirms dīvainās grēksūdzes uzklausīšanas.

—  Kāpēc, kundze, vienmēr tiek mīlēti paklīdušie un nejaukie? Sākot ar pazudušo dēlu un beidzot ar jūsu suni Dimantu, kas visiem kož un ir visnejaukākais dzīvnieks, kādu vien pazīstu, kāpēc vislielāko interesi rada tie, kas to vismazāk pelnījuši? Uz to mudina patmīlība, tīra patmīlība, kundze! Prieks par uzveiktām grūtībām! Pazudušā dēla tēvs tika uzvarējis velnu un atņēmis tam upuri; jūs pakļāvāt Dimanta ļauno raksturu ar smilšu kūkām. De Pjenna kundze lepojās, ka ir uzveikusi kurtizānes samaitātību, ka ar savu daiļrunību sagrāvusi barjeras, ko divdesmit kārdināšanas gadi uzcēluši ap nabaga pamestu dvēseli. Un vēl, iespējams,— vai tas būtu jāsaka?— lepnumam par tādu uzvaru, tīksmei par padarītu labu darbu piejaucas ziņkāre, ko daža likumīga sieviete izjūt, iepazīstot citas sugas sievieti. Kad salonā ienāca dziedātāja, es pamanīju viņai pievērstus dīvainus skatienus. Tie nebija vīrieši, kas viņu visvērīgak apskatīja. Vai jūs pati, kundze, tovakar Franču komēdijā ļoti uzmanīgi nepētījāt lornetē to Varietē teātra aktrisi, ko jums rādija ložā? Kā gan var but persietis'? Cik gan reižu tiek uzdoti līdzīgi jautājumi! Tātad, kundze, de Pjenna kundze stipri domaja par Arsēnu Gijo un nosprieda: «Es viņu izglābšu!»

Viņa aizsūtīja pie meičas priesteri, kas vadīja to grēku nožēlas ceļā. Nabaga Arsēnai, kas dzīvē bija pieredzējusi tikai retu vienkārša prieka stundu un pazinusi vienīgi dzīves postu, nebija grūti nožēlot grēkus. Sakiet nelaimīgajam: tā ir jūsu vaina — un viņš pilnīgi tam piekritīs; ja reizē vēl mīkstināsiet pārmetumu, sniedzot kādu mierinājumu, viņš jūs svētīs un apsolīs nākotnē visu. Kāds grieķis vai varbūt arī Atnio kaut kur ir teicis:

Dienā, kad brīvo važas slēdz,

Viņš pusi tikuma zaudē.

Ja šo aforismu pārvērš ikdienišķā prozā, var teikt, ka nelaime mūs visus padara rāmus un paklausīgus kā jērus. Priesteris teica de Pjenna kundzei, ka Gijo jaunkundze ir nezinoša, bet pamats viņai nav slikts, un ka viņš cer uz dvēseles izglābšanu. Tiešām, Arsēna viņā klausījās uzmanīgi un godbijīgi. Viņa lasīja vai lūdza lasīt priekšā ieteiktās grāmatas, tikpat kārtīgi pakļaudamās de Pjenna kundzei, kā izpildīdama doktora priekšrakstus. Taču tas, kā Arsēna Gijo izmantoja daļu nelielās summas, kas tika viņai iedota, pilnīgi iekaroja labā priestera sirdi un aizbildnei likās drošas izveseļošanās zīme. Viņa lūdza, lai svētā Roka baznīcā tiek noturēta svinīga mise Pamelas Gijo, viņas nelaiķes mātes, dvēseles glābšanai. Tik tiešām, nekad nevienai dvēselei nav bijusi tik liela nepieciešamība pēc baznīcas lūgšanām.

Kādu dienu, kad de Pjenna kundze bija tualetes istabā, mājkalpotājs klusām pieklauvēja pie šīs svētās vietas durvīm un iedeva Žozefīnes jaunkundzei vizītkarti, ko tikko bija atnesis kāds jauns cilvēks.

—  Makss Parīzē!— de Pjenna kundze iesaucās, pametusi skatienu uz vizītkarti.— Ejiet labi žigli, jaunkundz, un pasakiet de Saliņī kungam, lai pagaida mani salonā.

Pēc brīža salonā bija dzirdami smiekli un apslāpēti ie- kliedzieni, un Žozefīnes jaunkundze atgriezās gaužām pietvīkusi, un viņas aube bija sašķiebusies uz vienas auss.

—  Kas te notiek, jaunkundz?— de Pjenna kundze jautāja.

—  Nekas, kundze; tikai de Saliņī kungs teic, ka esmu uzbarojusies.

Žozefīnes jaunkundzes tuklums patiešām varēja pārsteigt de Saliņī kungu, kas bija ceļojis vairāk nekā divus gadus. Savulaik viņš bija viens no Žozefīnes jaunkundzes mīluļiem un viņas saimnieces cienītājiem. Viņš bija de Pjenna kundzes tuvas draudzenes brāļadēls, un krustmātes dēļ viņš senāk bieži jo bieži viesojās šajā namā. Starp citu, tas bija gandrīz vienīgais cienījamais nams, ko viņš apmeklēja. Makss de Saliņī tika uzskatīts par diezgan vieglprātīgu cilvēku, viņš bija spēlmanis, strīdnieks, uzdzīvotājs, taču — labākais dēls pasaulē. Viņš dzina izmisumā savu krustmāti Obrē kundzi, kas viņu tomēr dievināja. Dažu labu reizi viņa bija mēģinājusi novirzīt radinieku no viņam ierastā ceļa, bet vrenmēr sliktie paradumi bija ņēmuši virsroku pār gudrajiem padomiem. Makss bija apmēram divus gadus vecāks par de Pjenna kundzi; viņi pazina viens otru kopš bērnības un, pirms viņa apprecējās, šķila, ka viņš raugās viņā visai maigu skatienu. «Dārgo mazulīt,» Obrē kundze mēdza teikt, «esmu pilnīgi pārliecināta — ja jūs gribētu, jūs šo raksturu gan savaldītu.» De Pjenna kundze — toreiz viņa saucās par Elīzu de Giskāru — iespējams, būtu radusi sevī vīrišķību to izmēģināt, jo Makss bija tik jautrs, tik jocīgs un uzjautrinošs pilī, tik nenogurdināms ballē, ka, jādomā, no viņa iznāktu labs vīrs; taču Elīzas vecāki bija tālredzīgāki. Pat Obrē kundze nevarēja īsti galvot par savu krustdēlu; nāca zināms, ka viņam ir parādi un mīļākā; notika skandaloza divkauja, kuras visai nepārprotams iemesls bija kāda Žimnāza teātra aktrise. Laulības, ko Obrē kundze nekad nebija ņēmusi īsti par pilnu, tika pasludinātas par neiespējamām. Tad parādījās de Pjenna kungs, nopietns un tikumīgs muižnieks, turklāt bagāts un no labas dzimtas. Man nav nekas liels par viņu sakāms, vienīgi tik daudz, ka viņam bija galanta cilvēka slava un ka viņš to bija pelnījis. Viņš runāja maz, bet, kad atvēra muti, izteica kādu lielu neapšaubāmu patiesību. Ja tika skarti strīdīgi jautājumi, «viņš atdarināja Konrāda piesardzīgo klusēšanu»' . Sabiedrību viņa klātbūtne nevērta daudz interesantāku, taču viņš iederējās visur. Viņu aizvien uzņēma diezgan sirsnīgi sievas dēļ, bet, ja viņa nebija — un deviņus mēnešus gadā, arī brīdī, kad sākas mans stāsts — viņš dzīvoja savās muižās,— neviens to nepamanīja. Tikpat maz to manīja arī viņa sieva.

Piecās minūtēs pabeigusi tualeti, de Pjenna kundze atstāja savu istabu mazliet aizkustināta, jo Maksa de Saliņī ierašanās viņai atgādināja vistuvākā cilvēka neseno nāvi; manuprāt, tās bija vienīgi atmiņas, kas ienāca prātā, un šīs atmiņas bija tik dzīvas, ka atvairīja visus smieklīgos secinājumus, kādus mazāk saprātīgs cilvēks būtu izdarījis no Žozefīnes jaunkundzes nošķiebtās aubes. Tuvojoties salonam, viņu diezgan nepatīkami pārsteidza skaists bass, kurš klavieru pavadījumā priecīgi dziedāja neapoliešu barkarollu:

Viņai atverot durvis, dziesma pārtrūka, un viņa sniedza roku, teikdama:

—  Nabaga Maksa kungs, cik priecīga esmu, jūs redzot!

Makss strauji piecēlās un paspieda roku, raudzīdamies viņā

izbijies un nevarēdams atrast nevienu piemērotu vārdu.

—  Man bija ļoti žēl,— de Pjenna kundze turpināja, ka nevarēju aizbraukt uz Romu, kad saslima jūsu labā krustmāte. Es zinu, kā jūs par viņu rūpējāties, un no sirds pateicos par pēdējo piemiņu, ko atsūtījāt man no viņas.

Maksa parasti dzīvespriecīgā, varētu pat sacīt — jautrā seja piepeši kļuva skumja, un viņš teica:

— Viņa ar mani runāja par jums līdz pat pēdējam brīdim. Redzu, ka esat saņēmusi gredzenu un grāmatu, ko viņa tajā rītā vēl lasīja . ..

— Jā, Maks, es jums par to pateicos. Atsūtot šo skumjo dāvanu, jūs man rakstījāt, ka atstājat Romu, bet neatsūtījāt savu adresi, tāpēc nezināju, uz kurieni man rakstīt. Nabaga draudzene! Nomirt tik tālu no dzimtenes! Par laimi, jūs tūlīt aizsteidzāties pie viņas … Jūs, Maks, esat labāks, nekā gribat parādīt… Es jūs labi pazīstu.

—  Slimības laikā krustmāte sacīja: «Kad manis vairs nebūs šai pasaulē, tevi norāt varēs tikai de Pjenna kundze… (Un viņš nespēja apspiest smaidu.) Papūlies, lai viņa tevi nerāj pārāk bieži.» Redzat nu, kundze, ka jūs slikti pildāt savus pienākumus.

— Ceru, ka tagad man būs sinekūra. Esmu dzirdējusi, ka jūs esot mainījies, kļuvis kārtīgs un patiešām saprātīgs?

— Un jūs nekļūdaties, kundze; es nabaga krustmātei apsolīju kļūt par kārtīgu cilvēku un …

—  Jūs pildīsiet solījumu, esmu par to pārliecināta!

—  Centīšos. Ceļojot tas ir vieglāk izdarāms nekā Parīzē; tomēr … Redziet, kundze, esmu ieradies tikai pirms dažām stundām un jau pretojies kārdinājumiem. Nākot pie jums, sastapu vienu no senajiem draugiem, kas mani aicināja pusdienot kopā ar veselu baru nelgu, un es atteicos.

—  Jūs darījāt pareizi.

— Jā, bet vai teikt taisnību? Atteicos tāpēc, ka cerēju saņemt ielūgumu no jums.

—  Cik nepatīkami! Es pusdienoju ārpus mājas. Bet rīt.. .

— Tādā gadījumā es neatbildu par savu rīcību. Tagad jūs esat atbildīga par to, kur pusdienošu.

—  Klausieties, Maks, svarīgākais ir labi iesākt. Neejiet uz vecpuišu pusdienām. Es pusdienoju pie Darsnē kundzes. Iero- dieties tur vakarā, un mēs patērzēsim.

— Jā, bet Darsnē kundze ir diezgan garlaicīga, viņa man uzdos simtiem jautājumu. Es nevarēšu jums ne vārda pateikt; es sarunāšu ko nepiedienīgu; turklāt viņai ir liela kaulaina meita, kas varbūt vēl nav izgājusi pie vīra . ..

—  Viņa ir burvīga … Un, ja runājam par nepiedienību, tad nepiedienīgi ir runāt tā, kā jūs izsakāties par viņu.

—  Esmu vainīgs, tiesa; bet, ja esmu atgriezies tikai šodien, vai neizskatīsies, ka pārāk steidzos? …

—  Nu labi, dariet, kā gribat, Maks… Kā jūsu krustmātes draudzenei man ir tiesības runāt ar jums skaidru valodu: izvairieties no senajiem paziņām. Laiks, jādomā, gluži dabiski ir sarāvis daudzas saites, kurām nav nekādas vērtības; nemēģiniet tās sasiet: esmu pārliecināta par jums tik ilgi, kamēr jūs netiekat pavests. Jūsu gados… mūsu gados jābūt prātīgiem. Bet atstāsim kādu bridi padomus un sprediķus un pastāstiet, ko esat darījis kopš laika, kad neesam redzējušies. Es zinu, ka bijāt aizceļojis uz Vāciju, pēc tam — uz Itāliju, un tas ir viss. Cik atceros, jūs man atrakstījāt divas reizes, ne vairāk. Divas vēstules divos gados — saprotiet pats, ka tās man par jums neko nevarēja pavēstīt.

—  Augstais dievs, kundze, esmu ļoti vainīgs … bet esmu tik . . . tas nu jāpasaka — tik slinks! . . . Esmu sācis jums rakstīt divdesmit vēstuļu; bet ko gan tādu, kas varētu jūs interesēt, es varētu pateikt? … Es neprotu rakstīt vēstules… Ja es būtu to darījis ik reizi, kad par jums domāju, nebūtu pieticis visa Itālijas papīra.

—  Nu labi, bet ko tad jūs darījāt? Kā aizpildījāt savu laiku? Tagad jau zinu, ka ar rakstīšanu ne.

—  Ko darīju! … Jūs taču zināt, ka nelaimīgā kārtā es nedaru neko. Es šo to vēroju, braukāju. Es biju iedomājies gleznot, bet, redzēdams tik daudz skaistu darbu, pilnīgi izārstējos no nelaimīgās apsēstības. Ak jā, vecais Nibi[20] mani pataisīja gandrīz par senatnes pētnieku. Ja, viņa pierunāts, es pat ķēros pie izrakumiem . . . Tika atrasta salauzta pīpe un nezin cik māla lausku. Un tad Neapolē es mācījos dziedāt, bet neesmu neko sevišķu iemācījies … Es . . .

—  Man lāgā nepatīk jūsu nodarbošanās ar mūziku, kaut arī jums ir skaista balss un jūs labi dziedat. Ta jūs noved saskarē ar ļaudīm, uz kuriem jums jau tāpat ir pārāk liela nosliece.

—  Es jūs saprotu; bet Neapolē, kad es tur biju, man nedraudēja ne mazākās briesmas. Primadonna svēra simt piecdesmit kilogramu, un otrajai dziedatājai mute bija ka ala un deguns kā Libānas tornis. Galu galā divi gadi pagāja, un es pat nevaru pateikt — kā. Es neko neesmu darījis, neko neesmu iemācījies, bet gluži nemanot nodzīvojis divus gadus.

—  Man gribētos, lai jūs ar kaut ko nodarbojaties, man gribētos, lai jums iepatiktos kas derigs. Es baidos, ka dīkdienība jums ir kaitīga.

—  Atklāti sakot, kundze, ceļojumi bija veiksmīgi tajā ziņā, ka, neko nedarot, es nepavisam nebiju dīkdienīgs. Ja cilvēks redz skaistumu, viņš negarlaikojas, un, kad es garlaikojos, esmu gatavs darīt muļķības. Tiesa, esmu kļuvis diezgan prātīgs un pat aizmirsis zināmu skaitu veiklu naudas izdošanas paņēmienu. Mana nabaga krustmāte tika samaksājusi manus paradus, un es neesmu tos vairs taisījis, es negribu vairs tos taisīt. Man pietiek līdzekļu vecpuiša dzīvei; un, tā ka nemēģinu izlikties bagātāks, nekā esmu, es atsacīšos no ekstravagancēm. Vai jūs smaidāt? Vai tad jūs neticat, ka esmu atgriezies uz pareizā ceļa? Vai jums vajadzīgi pierādījumi? Minēšu labu piemēru! Šodien Famēns, draugs, kas mani aicināja pusdienās, gribēja man pārdot savu zirgu. Piectūkstoš franku .. . Izcils dzīvnieks! Pirmajā brīdī man gribējās dabūt zirgu, bet tad nospriedu, ka neesmu pietiekami bagāts, lai izdotu piectūkstoš franku iedomas dēļ, un es paliku kājniekos.

— Tas ir brīnišķīgi, Maks! Bet vai zināt, kas vajadzīgs, lai jūs bez šķēršļiem turpinātu pareizo ceļu? Jums jāprecas!

—  Ak jāprecas? … Kālab ne? . .. Bet kas mani gribēs? Es, kam nav tiesību būt izvēlīgam, gribētu sievu … Ak nē, tādas vairs nav, kas būtu man piemērota .. .

De Pjenna kundze mazliet piesarka, un viņš turpināja, to nepamanīdams:

— Sieviete, kas būtu ar mieru saistīt dzīvi ar mani … Bet vai zināt, kundze, tas gandrīz būtu iemesls, kāpēc es negribētu viņu!

—  Kāpēc? Kāds neprāts!

—  Vai gan Otello kaut kur nesaka'— manuprāt, viņš to dara, lai attaisnotu savas aizdomas pret Dezdemonu: šai sievietei jābūt gluži jukušai un ar samaitātu gaumi, ja viņa izvēlējusies mani — melnādaino? Vai tad es nevarētu savukārt sacīt: «Vai sieviete, kas grib mani, nav mazliet dīvaina?»

—  Jūs jau tāpat esat bijis pietiekami vieglprātīgs cilvēks, Maks, tāpēc nevajag iztēlot sevi sliktāku, nekā esat. Piesargie- ties tā runāt par sevi, jo atradīsies cilvēki, kas jums ticēs uz vārda. Kas attiecas uz mani, es esmu pārliecināta … ja kādu dienu … jā, ja jūs īsti iemīlētu kādu sievieti, kura iemantotu jūsu cieņu … tad jūs viņai liktos …

De Pjenna kundzei bija pagrūti pabeigt iesākto, un Makss, kas viņā nolūkojās cieši un ar ārkārtīgu interesi, nepavisam nemēģināja palīdzēt neveiksmīgi iesākto teikumu pabeigt.

—  Jūs gribējāt sacīt,— viņš beidzot teica,— ka gadījumā, ja es patiešām iemīlētos, es arī tiktu mīlēts, jo tad būtu pūļu vērts?

—  Jā, tad jūs arī būtu mīlestības cienīgs.

—  Ja tik vien būtu vajadzīgs kā mīlēt, lai tiktu mīlēts . .. Tas, ko jūs, kundze, sakāt, nav īsti pareizi .. . Ha, atrodiet man drosmīgu sievieti, un es viņu apprecēšu. Ja viņa nav pārāk neglīta, es vēl neesmu tik vecs, ka nevarētu iedegties … Par pārējo jūs neesat atbildīga.

—  No kurienes tagad esat ieradies?— de Pjenna kundze viņu nopietnā tonī pārtrauca.

Par saviem ceļojumiem Makss runāja ļoti lakoniski, taču tā, ka pierādīja — viņš nebija līdzīgs tūristiem, par kuriem grieķi mēdz teikt: kā lāde viņš atbrauca, kā lāde aizbrauca. Viņa īsie apraksti liecināja par asu prātu, kas atsakās no gatavām patiesībām, kaut arī īstenībā bija vairāk izglītots, nekā gribēja parādīt. Viņš drīz devās prom, pamanījis, ka de Pjenna kundze skatās pulkstenī, un apsolīja, kaut arī tāds kā samulsis, ka vakarā ieradīsies pie Darsnē kundzes.

Viņš tomēr tur neieradās, un de Pjenna kundze jutās mazliet vīlusies. Toties viņš atnāca otrā rītā lūgt piedošanu, aizbildinādamies ar nogurumu pēc ceļojuma, kura dēļ palicis mājās; taču viņš nodūra acis un runāja tik nepārliecinoši, ka nemaz nebūtu vajadzīga de Pjenna kundzes spēja lasīt cilvēku sejās, lai saprastu, ka viņš ir cietis sakāvi. Kad Makss ar mokām bija beidzis taisnošanos, viņa, neko neatbildēdama, tikai padraudēja ar pirkstu.

—  Vai jūs man neticat?— viņš jautāja.

—  Nē. Laimīgā kārtā jūs vēl nemākat melot. Ne jau tāpēc jūs vakar neaizgājāt pie Darsnē kundzes, ka gribējāt atpūsties pēc nogurdinoša ceļa. Jūs nepalikāt mājās.

—  Nu jā,— Makss atbildēja, pūlēdamies smaidīt,— jums taisnība. Es pusdienoju restorānā «Rocher-de-Cancale» kopā ar tiem dīkdieņiem, pēc tam gāju dzert tēju pie Famēna; viņi negribēja laist mani mājās, un es spēlēju kārtis.

—  Un jūs, bez šaubām, zaudējāt?

—  Nē, es vinnēju.

—  Jo ļaunāk. Man labāk patiktu, ja jūs būtu zaudējis, it īpaši, ja tas palīdzētu uz visiem laikiem novērst jūs no paraduma, kas ir tikpat muļķīgs cik pretīgs.

Viņa noliecās pār rokdarbu un sāka strādāt mazliet tēlotā centībā.

—      Vai pie Darsnē kundzes bija daudz viesu?— Makss bikli jautāja.

—  Nē, pavisam maz.

—  Un izprecināmās meitas arī nebija?

—  Nē.

—      Es tomēr ceru uz jums, kundze! Vai zināt, ko esat man apsolījusi?

—  Mums ir laiks padomāt par to.

De Pjenna kundzes tonī jautās skarbums un īgnums, kāds parasti viņai nebija raksturīgs.

Brīdi klusējis, Makss ļoti pazemīgi atsāka:

—       Vai esat ar mani neapmierināta, kundze? Kāpēc jūs mani pamatīgi nesabarat, kā darīja krustmāte, un pēc tam nepiedodat? Nu, vai gribat, lai es jums apsolu nekad vairs nespēlēt kārtis?

—       Kad cilvēks kaut ko sola, viņam jājūtas pietiekami stipram, lai spētu solījumu pildīt.

—       Jums, kundze, dotu solījumu es pildīšu. Jūtu sevī gan spēku, gan vīrišķību.

—       Labi, Maks, es pieņemu jūsu solījumu,— viņa teica, sniegdama jaunajam cilvēkam roku.

—       Es vinnēju tūkstoš simt franku,— viņš turpināja.— Vai gribat, lai atdodu tos jūsu nabagiem? Nekad vēl sliktā ceļā iegūta nauda nebūs tikusi labāk izmantota.

Viņa brīdi šaubījās.

—       Kāpēc ne?— viņa skaļi atbildēja.— Labi, Maks, tā jums mācība labāk paliks atmiņā. Es ierakstīšu jūs savos debitoros ar tūkstoš simt frankiem.

—       Krustmāte man teica, ka labākais līdzeklis izvairīties no parādiem ir vienmēr maksāt skaidrā naudā.

Tā runādams, viņš izvilka kabatas portfeli, lai paņemtu naudu. De Pjenna kundzei šķita, ka viņa pavērtajā portfelī pavīd sievietes portrets. Makss ievēroja viņas skatienu, nosarka, steidzās aizvērt portfeli un iedot naudaszīmes.

—       Es gribētu apskatīt šo portfeli… ja iespējams,— viņa piebilda, viltīgi smaidīdama.

Makss bija galīgi apjucis: viņš kaut ko nesaprotamu murmināja un pūlējās novērst de Pjenna kundzes uzmanību.

Sākumā viņa domāja, ka portfelī ir kādas skaistas itālietes portrets, bet Maksa nepārprotamais apjukums un miniatūras kopējais kolorīts — tas bija viss, ko viņa varēja pamanīt —, drīz pamodināja citas aizdomas. Viņa kādreiz bija uzdāvinājusi savu portretu Obrē kundzei; un viņai ienāca prātā, ka Makss, kā jau tiešais mantinieks, uzskata sevi par tiesīgu to paņemt sev.

Viņai tas šķita drausmīgi nepiedienīgi. Tomēr sākumā viņa neko neizrādīja, bet, kad de Saliņī kungs mēģināja izlocīties, sacīja:

— Jā, ziniet, jūsu krustmātei bija mans portrets, es gribētu to dabūt atpaka|.

—  Es nezinu . . . kāds portrets? .. . Kāds tas bija?— Makss nedrošā balsī jautāja.

Šoreiz de Pjenna kundze nolēma nepamanīt viņa melus.

—  Pameklējiet vien,— viņa atbildēja iespējami dabiskā tonī.— Jūs man sagādāsiet prieku.

Nebijis šī portreta, viņa būtu gluži apmierināta ar Maksa paklausību, un viņa nosolījās izglābt vēl vienu pazudušo avi.

Nākamajā diena Makss portretu bija atradis un atdeva to diezgan vienaldzīgi. Viņš piezīmēja, ka līdzība nekad nav bijusi sevišķi liela un ka gleznotājs viņu apveltījis ar stīvumu un bargumu izteiksmē, kas nepavisam nav dabiski. No tā brīža viņa vizītes pie de Pjenna kundzes vairs nebija tik garas, un viņas klātbūtnē Makss izskatījās it kā sabozies, ko senāk viņa nekad nebija manījusi. Viņa nosprieda, ka īgnums saistāms ar pirmajiem pūliņiem, ko prasa solījums nepadoties sliktām tieksmēm.

Paris nedēļas pēc de Saliņī kunga ierašanās de Pjenna kundze kā parasti gāja apciemot savu aizbildināmo Arsēnu Gijo, ko viņa tomēr nepavisam nebija aizmirsusi, un arī jūs, kundze, es ceru, atminaties. Uzdevusi dažus jautājumus par veselību un saņemtajiem priekšrakstiem, pamanījusi, ka slimā izskatās vēl vairāk nomākta nekā iepriekšējās dienās, viņa piedāvājās palasīt priekšā, lai tā runājot nenogurtu. Nabaga meitenei droši vien labāk būtu paticis patērzēt nekā klausīties lektīru, kāda viņai tika piedāvāta, jo jūs jau varat iedomāties, ka runa ir par ]oti nopietnu grāmatu, un Arsēna senāk tika lasījusi vienīgi ķēkšu romānus. De Pjenna kundze paņēma kādu dievbijīgu darbu, bet es neminēšu tā nosaukumu, pirmām kārtām tāpēc, lai neapvainotu tā autoru, un vēl tālab, ka citādi jūs varbūt man pārmestu, ka es gribu izdarīt kādu nelabvēlīgu secinājumu par šiem darbiem kopumā. Pietiks, ja minēšu, ka grāmatu sarakstījis deviņpadsmit gadu vecs jauneklis un ka tā speciāli paredzēta iesīkstējušu grēcinieču atgriešanai, ka Arsēna jutās ļoti nomākta un iepriekšējā naktī nebija spējusi ne acu aizdarīt. Kad de Pjenna kundze bija tikusi līdz trešajai lappusei, notika tas, kas būtu noticis jebkurā gadījumā neatkarīgi no tā, vai grāmata būtu vai nebūtu nopietna; notika neizbēgamais, tas ir, Gijo jaunkundze aizvēra acis un aizmiga. De Pjenna kundze to pamanīja un nopriecājās par panākto nomierinošo iespaidu. Vispirms viņa pieklusināja balsi, lai nepamodinātu slimnieci, pēkšņi pārtraucot .lasīšanu, tad nolika grāmatu un klusām piecēlās, lai uz pirkstgaliem atstātu istabu; taču kopējai bija paradums iet pie vartnieces, kad ieradās de Pjenna kundze, jo viņas apmeklējumi mazliet atgādināja biktstēva apmeklējumus. De Pjenna kundze gribēja sagaidīt, kad atgriezīsies kopēja; un, tā ka viņa vairāk par visu pasaulē necieta dīkdienību, viņa meklēja iespēju lietderīgi pavadīt minūtes, kas jāpaliek pie gulētājas. Mazā kabūzīti aiz alkova bija galds, tinte un papīrs; viņa tur apsēdās un sāka rakstīt kādu vēstulīti. Kamēr viņa atvilktnē meklēja zīmogmaizīti, ar ko aizvērt vēstuli, kāds, pēkšņi ienākdams istabā, uzmodināja gulētāju.

—  Augstais Dievs! Ko es redzu!— Arsēna iesaucās tadā pārvērstā balsī, ka de Pjenna kundze nodrebēja.

—  Nu gan es uzzinu jaukas lietas! Ko tas nozīmē? Mesties ārā pa logu kā pēdējai muļķei! Vai vēl kur redzēta tada neprāte kā jūs?

Es nevaru atkārtot vārds vārdā visu teikto, bet tada bija jēga runai, kuru sacīja nupat ienākušais cilvēks un pēc kura balss de Pjenna kundze acumirklī pazina Maksu de Saliņī. Sekoja daži izsaucieni, daži apslāpēti iekliedzieni un diezgan skaļš skūpsts. Beidzot Makss atsāka:— Nabaga Arsēna, kadā stāvoklī es tevi atrodu! Vai zini, ka es nemūžam nebūtu tevi sameklējis, ja Žili nebūtu man pateikusi tavu pēdējo adresi? Bet kur ir redzēts tāds neprāts!

—  Ak Saliņī, Saliņī! Es esmu lik laimīga! Un ka nožēloju izdarīto! Tu vis mani neturēsi par mīļu. Vai tu mani vairs negribi? . ..

— Tu nu gan esi dumja,— Makss teica,— kāpēc neatrakstīji, ka tev vajadzīga nauda? Kāpēc nepaprasīji komandantam? Kas noticis ar tavu krievu? Vai tas tavs kazaks aizbraucis?

Pazinusi Maksa balsi, de Pjenna kundze sākumā bija gandrīz tikpat pārsteigta ka Arsēna. Izbrīns aizkavēja viņu tūlīt ieiet istabā; tad viņa sāka prātot, vai vajadzētu vai nevajadzētu parādīties, un, ja cilvēks doma klausīdamies, viņš nevar ātri izšķirties. Tā viņa noklausījās pamācošo sarunu, ko nupat atstāstīju, bet tad viņa saprata, ka, paliekot kabūzītī, būs spiesta noklausīties vēl ko vairak. Viņa izlēma un iegāja istabā mierīgu un majestātisku stāju, ko tikumīgas sievietes tikai retumis zaudē un ko liek lieta, kad vien vēlas.

—  Maks,— viņa teica,— jūs kaitējat nabaga meitenei, ejiet prom! Pēc stundas jūs ienāksiet aprunāties ar mani.

Makss nobala kā nāve, ieraudzījis parādāmies de Pjenna kundzi vietā, kur viņš nemūžam nevarēja iedomāties viņu satikt; viņa pirmā doma bija paklausīt, un viņš spēra soli uz durvju pusi.

— Tu ej prom! … Neej prom!— Arsēna iekliedzās, ar izmisīgām pūlēm celdamās gultā sēdus.

—  Mans bērns,— de Pjenna kundze sacīja, saņemdama viņas roku,— esiet prātīga. Klausiet mani. Atcerieties, ko esat man apsolījusi!

Tad viņa uzmeta mierīgu, bet pavēlošu skatienu Maksam, kas tūlīt atstāja istabu. Arsēna atkrita gultā; redzēdama viņu aizejam, jaunā sieviete zaudēja samaņu.

De Pjenna kundze un kopēja, kas drīz atgriezās, palīdzēja viņai ar veiklību, kuras sievietēm tādos gadījumos nekad netrūkst. Arsēna pamazām atguva apziņu. Vispirms viņa pārlaida skatienu visai istabai, it kā meklētu to, kuru atcerējās nupat redzējusi; tad viņa pievērsa lielās, melnās acis de Pjenna kundzei un cieši to uzlūkoja.

—  Vai tas ir jūsu vīrs?— viņa jautāja.

—  Nē,— de Pjenna kundze atbildēja, mazliet nosarkdama, taču viņas balss joprojām skanēja maigi,— de Saliņī kungs ir mans radinieks.

Viņasprāt, tādi mazi meli bija pieļaujami, lai izskaidrotu savu varu pār Maksu.

— Tad jūs esat tā, kuru viņš mīl.

Viņa joprojām vērās de Pjenna kundzē kvēlošām acīm.

Viņš! .. . De Pjenna kundzes sejā atplaiksnīja zibens, vaigi mirkli koši pietvīka, balss lūpās apklusa; bet drīz viņa atguva mieru.

—  Jūs esat pārpratuši, nabaga bērns,— viņa nopietni sacīja.— De Saliņī kungs saprata, ka viņam nevajadzētu atdzīvināt atmiņas, kas laimīgā kārtā izgaisušas no jūsu prāta. Jūs esat aizmirsusi…

— Aizmirsusi!— Arsēna iesaucās, smaidīdama kā nolādētā, uz kuru žēl skatīties.

—  Jā, Arsēna, jūs esat atsacījusies no visām neprātīgajām domām, kas jūs apsēda laikā, kurš vairs neatgriezīsies. Padomājiet, mans nabaga bērns, ka tieši šim grēcīgajam sakaram varat pateikties par visām savām nelaimēm. Padomājiet…

—  Vai viņš jūs mīl?— Arsēna neklausīdamās viņu pārtrauca.— Viņš jūs nemīl, bet saprot no viena vienīga skatiena! Es redzēju gan jūsu acis, gan viņējās. Es nekļūdos … Patiesi … tā ir taisnība! Jūs esat skaista, jauna, ievērības cienīga … es sakropļota, pārvērstu seju, mirstoša . ..

Viņa nespēja pabeigt domu, elsas apslāpēja balsi, un tās bija tik stipras un sāpīgas, ka kopēja iesaucās — viņa iešot meklēt ārstu, jo, kā viņa apgalvoja, ārsts vairāk par visu baidoties no krampjiem, un, ja tā turpināšoties, nabaga mazā nomiršot.

Pamazām vien enerģija, ko Arsēna bija guvusi pašā sāpju skaudrumā, pārvērtās trulā nomāktībā, ko de Pjenna kundze noturēja par mieru. Viņa turpināja savas pamācības; bet Arsēna gulēja nekustīga un neklausījās skaistajos un labajos padomos dot priekšroku nevis laicīgajai, bet dievišķajai mīlestībai: acis viņai bija sausas un zobi cieši sakosti. Kamēr labdare runāja par debesīm un nākotni, viņa domāja par tagadni. Maksa pēkšņā parādīšanās vienā mirklī bija pamodinājusi viņā vistrakākās ilūzijas, bet de Pjenna kundzes skatiens tās izkliedēja vēl straujāk. Pēc minūti ilgas laimes sapņa Arsēna redzēja vairs tikai skumjo īstenību, kas pēc mirkļa aizmirstības bija kļuvusi vēl briesmīgāka.

Jūsu ārsts, kundze, jums pasacīs, ka avārijā cietušie, ko bada mokās pārsteidz miegs, sapņo, ka sēž pie galda un ēd gardus ēdienus. Viņi pamostas vēl vairāk izsalkuši un domā, ka labāk nebūtu gulējuši. Arsēna cieta gandrīz tādas pašas mokas kā avarējušie. Savulaik viņa bija mīlējusi Maksu, kā nu vispār spēja mīlēt. Tieši ar viņu Arsēnai aizvien gribējās iet uz izrādi, kopā ar viņu meiča priecājās izbraukumā uz laukiem, par viņu bez mitas stāstīja draudzenēm. Kad Makss aizbrauca, viņa daudz raudāja, tomēr tika pieņēmusi laipnības no kāda krieva, ko Makss ļoti vēlējās par savu pēcteci, jo uzskatīja par galantu, tas ir, par devīgu cilvēku.

Kamēr viņa varēja dzīvot neprātību pilno dzīvi, kādu dzīvo viņas sugas sievietes, Makss bija tikai patīkamas atmiņas, kuras reizēm izvilināja nopūtu. Viņa domāja par to, kā mēdz domāt par bērnības izpriecām, kurām neviens tomēr netaisās no jauna nodoties; bet, kad Arsēnai vairs nebija mīļāko, kad viņa bija pamesta, kad sajuta visu trūkuma un kauna nastas smagumu, viņas mīlestība uz Maksu it kā attīrījās, jo tās bija vienīgās atmiņas, kas nemodināja nedz nožēlas, nedz sirdsapziņas pārmetumus. Šīs atmiņas cēla Arsēnu pašas acīs, un, jo zemāk kritusi viņa jutās, jo dižāks viņas iztēlē auga Makss. «Es biju viņa mīļākā, viņš mani mīlēja,» viņa ar tādu kā lepnumu domāja, kad pārņēma riebums, atceroties savu kurtizānes dzīvi. Minturnas purvos Marijs stiprināja savu vīrišķību, sev sacīdams: «Es uzvarēju kimbrus!» Meiča, kuru uztur,— ak vai, viņu neviens vairs neuzturēja!— spēja pretoties kaunam un izmisumam vienīgi ar šīm atmiņām: «Makss mani mīlēja . .. Makss mani vēl mīl!» Vienu mirkli viņa būtu varējusi tā domāt, bet tagad šī cerība viņai bija atņemta, atņemtas pat atmiņas, vienīgā vērtība, kas palikusi šai pasaulē.

Kamēr Arsēna nodevās skumjajām pārdomām, de Pjenna kundze dedzīgi pierādīja, ka ir pilnīgi nepieciešams uz visiem laikiem atsacīties no tā, ko viņa sauca par noziedzīgiem maldiem. Cieša pārliecība padara cilvēku gandrīz nejūtīgu, un, tāpat kā ķirurgs ar karstu dzelzi piededzina brūci, neklausīdamies pacienta kliedzienos, de Pjenna kundze nežēlīgā stingrībā turpināja savu darbu. Viņa apgalvoja, ka laimīgais laiks, kurā nabaga Arsēna tvērās, lai aizbēgtu pati no sevis, ir bijis nozieguma un kauna laiks, ko viņa tieši šodien izpērk. Sīs ilūzijas vajag ienīst un dzīt prom no savas sirds; vīrietis, ko viņa uzskata par aizstāvi un gandrīz vai par labo ģēniju, viņas acīs drīkst būt vairs tikai ļauns līdzzinātājs, pavedējs, no kura jāaizbēg uz visiem laikiem.

Vārds «pavedējs», kura smieklīgumu de Pjenna kundze nevarēja pamanīt, gandrīz vai izvilinaja raudošajai Arsēnai smaidu, bet viņas cienījamā aizbildne to neievēroja. Viņa nesatricināmi turpināja pārliecināšanu un beidza ar apgalvojumu, kas vēl vairāk padziļināja nabaga meičas bēdas: «Jūs viņu vairs neredzēsiet!»

Ārsta atnākšana un slimnieces pilnīgs sabrukums atgādināja de Pjenna kundzei, ka viņa ir diezgan darījusi. Viņa paspieda Arsēnas roku un promiedama sacīja:

—  Esiet vīrišķīga, mana meita, un Dievs jūs nepametīs! Vienu pienākumu viņa tikko bija izpildījusi, bet palika otrs, vēl grūtāks. Viņu gaidīja otrs vainīgais, kura dvēseli vajadzēja atvērt grēku nožēlai; un, par spīti paļāvībai, ko viņa smēlās savā dedzīgajā dievbijībā, par spīti varai pār Maksu, kura jau bija pierādījusies, beidzot, par spīti sirds dziļumos slēptajai labvēlībai pret šo brīvdomātāju, priekšā stāvošā cīņa iedvesa viņai dīvainu nemieru. Pirms briesmīgā cīniņa viņa gribēja sakopot spēkus, un, ieejot baznīcā, izlūdzās no Dieva jaunu apgaismību savas patiesības aizstāvēšanai.

Atgriezusies mājās, viņa uzzināja, ka de Saliņī kungs ir salonā un jau diezgan ilgi gaida. Viņa ieraudzīja to bālu, satrauktu, bažu nomāktu. Abi apsēdās. Makss neiedrošinājās ne muti atvērt; un de Pjenna kundze aizkustinājumā, kura iemeslu pati lāgā nesaprata, kādu laiku klusēdama viņā paslepšus nolūkojās. Beidzot viņa iesāka:

—  Maks, es jums neko nepārmetīšu . ..

Viņš diezgan lepni pacēla galvu. Abu skatieni sastapās, un viņš tūlīt nolaida acis.

— Jūsu labā sirds šajā brīdī jums saka vairāk, nekā es spētu pateikt. Tā ir mācība, ko Dievs ir gribējis jums dot; man ir cerība, pārliecība … ka tā nebūs veltīga.

—  Kundze,— Makss viņu pārtrauca,— es pat lāgā nezinu, kas noticis. Man pateica, ka šī nelaimīgā meiča izlekusi pa logu, un tas ir viss, bet es neesmu tik iedomīgs … es gribēju teikt .. . nejūtos tik satriekts, lai iedomātos, ka attiecības, kas savulaik mūs saistīja, varētu būt par iemeslu tādai neprātībai.

—  Labak, Maks, sakiet, ka tad, kad darījāt ļaunu, nepadomājāt par sekām. Kad jūs iegrūdāt šo meiču pagrimumā, jūs neiedomājāties, ka viņa kādu dienu gribēs laupīt sev dzīvību.

—  Kundze,— Makss diezgan sparīgi iesaucās,— atļaujiet jums sacīt, ka es nebūt neesmu Arsēnu pavedis. Kad ar viņu iepazinos, viņa jau sen bija pavesta. Es nebūt nenoliedzu — viņa bija mana mīļākā. Es pat atzīšos, ka tiku viņu mīlējis .. . kā var mīlēt tādu sievieti… Es ticu, ka viņa bija man pieķērusies mazliet vairāk nekā citiem . .. Bet jau sen visas attiecības starp mums ir beigušās, turklāt viņa par to neizrādīja sevišķu nožēlu. Pēdējo reizi, kad saņēmu no viņas ziņu, aizsūtīju viņai naudu; bet viņa nav no tām . .. Viņai bija kauns prasīt vēl, jo viņai arī ir savs lepnums. .. Trūkums viņu pamudinājis uz tādu drausmīgu soli … Es to ļoti nožēloju .. . Bet es jums, kundze, atkartoju, ka visā šajā notikumā man nav nekā, ko sev pārmest.

De Pjenna kundze ņurcīja uz galda kādu rokdarbu, tad atsāka:

—  Bez šaubam, pēc sabiedrības sprieduma jūs neesat vainojams, jūs neesat uzņēmies nekādu atbildību, bet ir vēl cita morāle, atšķiriga no laicīgās morāles, un es vēlētos, lai jās. Maks, vadītos pēc tās likumiem . . . Varbūt tagad jūs nespējat mani uzklausīt. Lai tas paliek. Šodien es gribu jums lūgt tikai vienu solījumu, un esmu pārliecināta, ka nenoraidīsiet to. Šo nelaimīgo meiču ir aizkustinājusi grēku nožēlošana. Viņa ir godbijīgi uzklausījusi cienījama garīdznieka padomus un labprāt pieņēmusi viņu. Mums ir pilnīgs pamats cerībām. Jums nevajag šo meiču vairs satikt, jo viņas sirds vēl svārstās starp labu un ļaunu, un nelaimīgā kārtā jums nav nedz gribas, nedz varbūt arī spēju būt viņai noderīgam. Viņu apmeklējot, jūs varat nodarīt lielu ļaunumu . .. Tāpēc es lūdzu apsolīt, ka vairs neiesiet pie viņas.

Makss pārsteigts sarāvās.

— Jūs neatsacīsieties izpildīt manu lūgumu, Maks! Ja jūsu krustmāte būtu dzīva, viņa jums lūgtu to pašu. Iedomājieties, ka tā ir viņa, kas ar jums runā.

— Augstais Dievs! Ko jūs, kundze, no manis prasāt? Kādu ļaunumu gan es varu nodarīt šai nabaga meičai? Vai gan, tieši pretēji, nav mans pienākums — esmu taču redzējis viņu neprātību laikā?— nepamest viņu tagad, kad viņa ir slima, turklāt ļoti bīstami slima, ja man teikta patiesība?

—  Jā, tāda, bez šaubām, ir sabiedrības morāle, bet mana tā nav. Jo bīstamāka ir šī slimība, jo svarīgāk, lai jūs viņu neapmeklējat.

—  Bet, kundze, iedomājieties jel, ka stāvoklī, kādā viņa ir, pat vispārspīlētākajai tikumībai nebūtu iemesla satraukties … Iedomājieties, kundze, ja man būtu slims suns un ja es zinātu, ka, mani redzot, viņš jūt zināmu patiku, es uzskatītu par ļaundarību atstāt viņu nobeigties vientulībā. Nevar būt, ka jūs spriežat citādi, jūs, kas esat tik laba un žēlsirdīga. Padomājiet, jel, kundze,— no manas puses tā patiešām būtu nežēlība.

—  Nupat es jūs lūdzu dot tādu solījumu savas labās krustmātes dēļ. .. tās draudzības dēļ, ko jūtat pret mani … Tagad es pašas nelaimīgās meičas dēļ lūdzu. Ja jūs patiešām viņu mīlat…

—  Ak, kundze, es jūs lūdzu, nelieciet blakus lietas, kuras nav salīdzināmas. Ticiet man, kundze, man ir bezgala sāpīgi pretoties jums jebkurā gadījumā; bet tik tiešām — manuprāt, gods man uzliek par pienākumu . .. Vai jums nepatīk šis vārds? Aizmirstiet to! Vienīgi, kundze, ļaujiet man savukārt jūs lūgt aiz līdzcietības pret šo nelaimīgo … un mazliet arī aiz žēlsirdības pret mani … Ja esmu maldījies … ja esmu palīdzējis nogrūst viņu padibenēs … mans pienākums tagad ir parūpēties par viņu. Būtu drausmīgi viņu pamest. Es to nekad sev nepiedotu. Nē, es nevaru viņu pamest. To jūs neprasīsiet no manis, kundze!

—  Viņai netrūkst cilvēku, kas par viņu rūpējas. Bet atbildiet, Maks: vai jūs viņu mīlat?

—  Es viņu mīlu … es viņu mīlu … Nē, es viņu nemīlu! Mīlēt! Ak vai — nē! Šis vārds te neiederas. Es pie viņas meklēju izklaidēšanos, kad mani bija pārņēmušas nopietnākas jūtas, kuras vajadzēja uzveikt.. . Vai jums tas liekas smieklīgi un nesaprotami? .. . Jūsu dvēseles skaidrība nespēj pieņemt, ka cilvēks meklē tādas zāles … Nu labi, tas nav ļaunākais, ko savā mūžā esmu izdarījis. Ja mums, vīriešiem, reizēm nebūtu iespējams novirzīt savas kaislības … varbūt tagad … varbūt tas būtu es, kas izlektu pa logu . .. Bet es vairs neapjēdzu, ko runāju, un jūs nevarat mani saprast… Es pats sevi tik tikko saprotu.

—  Es jums jautāju, vai jūs viņu mīlat,— de Pjenna kundze atsāka, acis nenolaidusi un it kā vilcinādamās,— jo, ja jūs justu … draudzību pret viņu, jums, bez šaubām, pietiktu vīrišķības nodarīt mazu ļaunumu, lai pēc tam to pārvērstu lielā labdarībā. Bez šaubām, viņai būtu ļoti grūti izturēt bēdas, jūs neredzot; bet daudz postīgāk būtu novērst tagad viņu no ceļa, kuru viņa brīnumainā kārtā ir uzsākusi. Ir svarīgi viņas dvēseles glābšanai, Maks, lai viņa patiešām aizmirstu to laiku, ko jūsu klātbūtne pārāk dzīvi atsauc atmiņā.

Makss klusēdams purināja galvu. Viņš nebija ticīgs, un vārdi «dvēseles glābšana», kuriem bija tik liela vara pār de Pjenna kundzi, viņam nozīmēja daudz mazāk. Bet par šo jautājumu viņam nebija iespējams ar viņu strīdēties. Viņš vienmēr rūpīgi vairījās atklāt de Pjenna kundzei savas šaubas un arī šoreiz klusēja; tomēr bija skaidri redzams, ka viņš nav pārliecināts.

—  Es ar jums runāšu sabiedrības valodā,— de Pjenna kundze turpināja,— jo nelaimīgā kārtā vienīgi to jūs spējat saprast. Mēs patiesībā stridāmies par aritmētisku aprēķinu. Jūs redzot, viņa nevar iemantot neko, bet zaudēt var daudz. Tagad izvēlieties!

—  Kundze,— Makss teica aizkustinājuma pilnā balsī,— es ceru, ka jūs vairs nešaubāties, vai attiecībā pret Arsēnu no manas puses varētu būt kādas citas jūtas nekā . .. gluži dabiska interese. Kādas briesmas tajā var slēpties? Nekādas. Vai šaubāties par mani? Vai domājat, ka gribu vērsties pret labajiem padomiem, ko viņai dodat? Ak Dievs! Vai tiešām jums liekas, ka es, kurš nevar ciest bēdu ainas, kurš vairās no tām gandrīz kā no kaut kā pretīga, grēcīgos nolūkos gribētu redzēt mirstošu sievieti? Es jums atkārtoju, kundze, ka man tas ir tikai pienākums, tā ir grēku izpirkšana, sods, ja vēlaties, ko es meklēju viņas tuvumā . ..

Izdzirdusi šo vārdu, de Pjenna kundze pacēla galvu un cieši raudzījās viņā jūsmīgu skatienu, kas apveltīja viņas vaibstus ar debešķīgu izteiksmi.

—  Jūs sakāt — grēku izpirkšana, sods? … Jā, tā tas ir! Pats nezinādams, jūs, Maks, varbūt paklausāt brīdinājumam no augšas, un jums ir iemesls man pretoties … Jā, es piekrītu. Ejiet pie šīs meičas, un lai viņa kļūst jums par dvēseles glābšanas līdzekli, tāpat kā jūs viņai bijāt pazudināšanas līdzeklis.

Jādomā, ka Makss nesaprata tik labi kā jūs, kundze, ko nozīmē brīdinājums no augšas. Tik pēkšņa lēmuma maiņa viņu pārsteidza, viņš nesaprata, kāds tai iemesls, un nezināja, vai viņam vajag pateikties de Pjenna kundzei, ka tā galu galā piekāpusies; taču tai brīdi viņam galvenais bija uzminēt, vai viņa stūrgalvība ir nogurdinājusi vai pārliecinājusi sievieti, no kuras nepatikas viņš baidījās vairāk par visu.

— Tikai, Maks,— de Pjenna kundze turpināja,— es jums lūdzu vai, pareizāk sakot, pieprasu …

Viņa mirkli apklusa, un Makss pamāja ar galvu, rādīdams, ka padosies visam.

—  Es pieprasu,— viņa atsāka,— ka jūs iesiet pie viņas vienīgi kopā ar mani.

Viņš izbrīnā sarāvās, bet pasteidzās piebilst, ka paklausīs.

—  Es nepavisam vēl jums neuzticos,— viņa smaidīdama turpināja.— Es vēl baidos, ka varat samaitāt manu darbu, un es gribu gūt panākumus. Turpretī manā uzraudzībā jūs kļūsiet par derīgu palīgu, un es ceru, ka jūsu padevība tiks atalgota.

Šos vārdus teikdama, viņa sniedza jaunajam cilvēkam roku. Tika norunāts, ka nākamajā dienā Makss apmeklēs Arsēnu Gijo un ka de Pjenna kundze tur ieradīsies agrāk, lai sagatavotu slimnieci vizītei.

Jūs jau saprotat viņas plānu. Sākumā de Pjenna kundze domāja, ka Makss dziļi nožēlos grēkus un ka viņa Arsēnas piemērā viegli radis vielu daiļrunīgam sprediķim pret viņa ļaunajām kaislībām; taču, pretēji gaidītajam, viņš atsacījās no jebkādas atbildibas. Vajadzēja mainīt ievadu un izšķirošaja brīdī pārveidot iestudētu svinīgo uzrunu, kas ir gandrīz tikpat bīstami kā neparedzēta uzbrukuma karstumā grozīt pavēli karaspēkam. De Pjenna kundze nebija spējusi improvizēt manevru. Viņa tika nevis lasījusi Maksam sprediķi, bet gan pārrunājusi ar viņu piedienības jautājumu. Piepeši viņai ienāca prātā jauna doma. Viņa nosprieda, ka līdzdalībnieces sirdsapziņas pārmetumi jauno cilvēku aizkustinās. Kādreiz mīlētas sievietes kristīga nāve (un nelaimīgā kārtā nebija nekādu šaubu, ka tā ir tuvu), protams, dos izšķirošo triecienu. Balstoties uz tādu cerību, viņa piepeši izlēma atļaut Maksam apmeklēt Arsēnu. Līdz ar to viņa rada arī iespēju atlikt uz vēlāku laiku iecerēto pamācīšanu, jo — manuprāt, es jums to jau esmu teicis — par spīti lielajai vēlmei izglābt cilvēku, kura nomaldus viņa nopēla, viņu neviļus biedēja doma, ka vajadzēs ielaisties ar to tik nopietnā diskusijā.

Viņa bija stipri rēķinājusies ar sava nodoma labdabību; vēl viņa šaubljas par panākumiem, un neizdošanās nozīmētu atsacīties no cerības uz Maksa dvēseles glābšanu un nolemt sevi tam, ka jāmaina jūtas pret viņu. Sātans, iespējams, lai mazinātu de Pjenna kundzes modrību pret dziļo sirsnību, ko viņa juta pret bērnības draugu, bija parūpējies, lai šī sirsnība tiktu attaisnota ar kristīgu cerību. Kārdinātājam visi ieroči ir labi, un tāda rīcība viņam ir parasta. Lūk, kāpēc portugāļi tik skaisti saka: «De boās intengdes esta o inferno cheio»— elle ir bruģēta ar labiem nodomiem. Franciski jūs sakāt, ka tā ir bruģēta ar sievu mēlēm, un tas ir viens un tas pats, jo, manuprāt, viņas vienmēr grib labu.

Jūs atgādināt, ka jāturpina stāsts. Tātad nākamajā dienā de Pjenna kundze devās pie savas aizbildināmās, kuru ieraudzīja ļoti vārgu, ļoti nomāktu, taču mierīgāku un padevīgāku liktenim, nekā bija cerējusi. Viņa vēlreiz runāja par de Saliņī kungu, taču saudzīgāk nekā iepriekšējā dienā. Arsēnai patiešām ir pilnīgi no viņa jāatsakās un jādomā vienīgi par abu kopīgo apstulbumu. Un vēl viņai vajag — tā ir daļa no grēku izpirkšanas — viņai vajag parādīt savu grēku nožēlu Maksam pašam, rādīt viņam priekšzīmi, mainot dzīvesveidu, un gādāt viņam nākotnē dvēseles mieru, ko viņa pati jau bauda. Šiem tīri kristīgajiem pierādījumiem de Pjenna kundze papūlējās pievienot dažus laicīgus pamatojumus: piemēram, ja Arsēna patiešām mīl de Saliņī kungu, viņai pirmām kārtām jādomā par viņa labumu, un, mainot uzvedību, viņa iemantos tā cilvēka cieņu, kurš pagaidām vēl nespēj to īsti just.

Viss šīs runas skarbums un skumīgums acumirklī izgaisa, līdzko de Pjenna kundze pavēstīja, ka Arsēna atkal redzēs Maksu, ka viņš drīz atnāks. Ieraugot košo sārtumu, kas piepeši iekrāsoja ilgās ciešanās nobālušos vaigus, redzot acu pārdabisko iekvēlošanos, de Pjenna kundze bija spiesta nožēlot, ka piekritusi šim apmeklējumam; bet nu vairs nebija laika mainīt lēmumu. Līdz Maksa atnākšanai atlikušās minūtes viņa izmantoja dievbijīgiem un sparīgiem skaidrojumiem, taču kļuva skaidrs, ka slimā viņā klausās izklaidīgi, jo šķita, ka Arsēnai galvenais ir sabužināt matus un sakārtot saņurcīto aubes lenti.

Beidzot parādījās de Saliņī kungs, savilcis seju grimasē, kam vajadzēja paust dzīvesprieku un mundrumu. Viņš apjautājās, kā Arsēna jūtas, mēģinādams piešķirt balsij dabisku skanējumu, bet tā bija tāda, kāda nemēdz būt pat vislielākās saaukstēšanās reizē. Ari Arsēna nejutās omulīgi; viņa nesakarīgi murmināja, nespēja izrunāt nevienu teikumu, bet saņēma de Pjenna kundzes roku un pacēla to sev pie lūpām, it kā pateikdamās. Stundas ceturksni tika pārmīti vārdi, kādi tiek pārmīti samul- sušu cilvēku starpā. Vienīgi de Pjenna kundze saglabāja parasto mieru vai, pareizāk sakot, būdama labāk sagatavota, viņa spēja labāk savaldīties. Bieži viņa atbildēja Arsēnas vielā, un tā domāja, ka viņas tulks diezgan nepareizi atveido domas. Saruna nevedās, de Pjenna kundze norādīja, ka slimniece daudz klepo, atgādināja, ka ārsts viņai aizliedzis runāt un ieteica Maksam labāk mazliet palasīt Arsēnai priekšā, nekā nogurdināt ar saviem jautājumiem. Makss steidzīgi paņēma grāmatu un piegāja pie loga, jo istaba bija patumša. Viņš lasīja lāgā nesaprazdams tekstu. Bez šaubām, Arsēna to saprata tikpat slikti, taču izskatījās, ka viņa klausās ar dzīvu interesi. De Pjenna kundze strādāja kādu rokdarbu, ko bija paņēmusi līdzi, kopēja pati sev knieba, lai neaizmigtu. De Pjenna kundzes skatiens nemitīgi slīdēja no gultas uz logu un atpakaļ, Arguss ar savām simt acīm nekad nav sargājis tik modri kā viņa. Pēc brīža viņa noliecās pie Arsēnas spilvena un pavisam klusi teica:

—  Cik labi viņš lasa!

Arsēna uzmeta viņai skatienu, kas bija dīvainā pretrunā ar smaidu.

—  Jā gan,— viņa atbildēja.

Tad viņa pievēra plakstus un ik pa brīdim skropstās parādījās liela asara, kas noritēja pa vaigu, viņai nemanot. Makss ne reizi nepagrieza galvu uz viņas pusi. Kad vairākas lappuses bija izlasītas, de Pjenna kundze teica Arsēnai:

—  Mēs ļausim jums atpūsties, mans bērns. Baidos, vai tikai neesam jūs mazliet nogurdinājuši. Drīz vien atkal atnāksim ciemos.

Viņa piecēlās, un arī Makss piecēlās, it kā būtu viņas ēna. Arsēna atvadījās, gandrīz neuzlūkojot viņu.

—  Esmu ar jums apmierināta, Maks,— de Pjenna kundze sacīja, kad jaunais cilvēks viņu pavadīja līdz nama durvīm, — un ar viņu vēl vairāk. Nabaga meiča ir pilnīgi samierinājusies ar likteni. Viņa rāda jums piemēru.

—  Vai tad ciest un klusēt, kundze, ir tik grūta māksla?

—  Pirmām kārtām jāiemācās slēgt savu sirdi sliktām domām.

Makss atsveicinājās un straujiem soļiem aizgāja.

Kad de Pjenna kundze nākamajā dienā aizgāja pie Arsēnas, viņa atrada to vērojam neparastu puķu pušķi, kas bija nolikts uz galdiņa pie viņas gultas.

— Tās man atsūtīja de Saliņī kungs,— viņa sacīja.— Viņš lika apjautāties, kā jūtos. Pats viņš augšā neuznāca.

— Tās ir ļoti skaistas puķes,— de Pjenna kundze paskarbi noteica.

—  Savulaik es ļoti mīlēju puķes,— slimniece nopūzdamās teica,— un viņš mani lutināja. De Saliņī kungs mani lutināja, dāvinādams visskaistākās, kādas vien varēja atrast … Bet tagad tam vairs nav nekādas nozīmes… Tās pārāk stipri smaržo … Jums, kundze, jāņem šis pušķis sev; viņš nedusmosies, ja es to atdošu jums.

—  Nē, mana dārgā; šie ziedi jums sagādā prieku,— de Pjenna kundze sacīja atmaigušā balsī, jo viņu dziļi aizkustināja nabaga Arsēnas vārdos jūtamās dziļās skumjas.— Es paņemšu tos, kas smaržo, paturiet sev kamēlijas.

—  Nē! Es ciest nevaru kamēlijas. .. Tās man atgādina vienīgo reizi, kad sastrīdējāmies … kamēr bijām kopā.

—  Nedomājiet vairs par šīm r.eprātībām, dārgais bērns!

—  Kādu dienu,— Arsēna turpināja, cieši lūkodamās de Pjenna kundzē,— es viņa istabā ieraudzīju skaistu sārtu kamēlijas ziedu ūdens glāzē. Es gribēju to paņemt, bet viņš neļāva. Viņš aizliedza tai pat pieskarties. Es ietiepos, sarunāju muļķības. Viņš paņēma ziedu, ieslēdza to skapī un atslēgu iebāza kabatā. Es velnišķīgi satrakojos, saplēsu porcelāna vāzi, kas viņam ļoti patika. Nekas nelīdzēja. Es sapratu, ka to bija iedevusi godīga sieviete. Nekad neesmu uzzinājusi, kur viņš šo kamēliju bija ņēmis.

Tā runādama, Arsēna cieši un gandrīz ļauni raudzījās de Pjenna kundzē, kas neviļus nolaida acis. Diezgan ilgi valdīja klusums, ko pārtrauca tikai slimās smagā elpa. De Pjenna kundze tikko bija neskaidri atcerējusies kādu notikumu ar kamēliju. Reiz, kad viņa pusdienoja pie Obrē kundzes, Makss sacīja, ka krustmāte nupat viņam novēlējusi laimes vārdadienā, un lūdza, lai ari viņa uzdāvina puķes. Viņa smiedamās bija izņēmusi no matiem kamēliju un iedevusi to viņam. Bet kā gan tik nenozīmīgs sīkums varēja palikt atmiņā? De Pjenna kundze nespēja to izskaidrot. Viņa gandrīz izbijās. Apmulsums, ko viņa izjuta pati pret sevi, tikko bija izgaisis, kad ienāca Makss, un viņa juta, ka nosarkst.

—  Paldies par puķēm,— Arsēna sacīja,— bet man tās nāk par sliktu … Tās neies zudumā; es tās atdevu kundzei. Nelieciet man runāt, tas ir aizliegts. Vai jūs man kaut ko palasīsiet?

Makss apsēdās un lasīja. Šoreiz, manuprāt, neklausījās neviens; katrs, arī lasītājs, domāja pats savu domu.

Kad de Pjenna kundze piecēlās, lai ietu prom, viņa gribēja, atstāt puķes uz galda, bet Arsēna atgādināja, lai tās neaizmirst. Tā viņa pušķi aiznesa neapmierināta, ka varbūt ir bijusi mazliet pārspīlēta, sākumā nepieņemdama tādu nieku. «Kāds no tā var būt ļaunums,» viņa domāja. Bet ļaunums bija jau tas, ka tika uzdots tāds vienkāršs jautājums.

Makss neaicināts gāja viņai līdzi uz mājām. Viņi apsēdās un, viens no otra novērsuši skatienu, palika klusēdami pietiekami ilgi, lai justos samulsusi.

—  Šī nabaga meiča,— de Pjenna kundze beidzot sacīja,— mani dziļi nomāc. Rādās, ka vairs nav nekādu cerību.

— Jūs esat satikusi ārstu,— Makss vaicāja.— Ko viņš saka?

De Pjenna kundze papurināja galvu.

—  Viņai atlikušas tikai dažas dienas. Šorīt viņa saņēma svēto svaidījumu.

—  Uz viņu grūti paskatīties,— Makss teica, ieiedams loga nišā, droši vien tāpēc, lai slēptu savas jūtas.

—  Laikam ir grūti mirt viņas gados,— de Pjenna kundze nopietnā tonī atsāka.— Bet, ja viņa turpinātu dzīvot, kas zina, vai viņas dzīve nenestu tikai postu? .. . Izglābjot no izmisuma pilnas nāves, Providence ir gribējusi dot laiku grēku nožēlošanai … Tā ir liela žēlastība, ko tagad viņa pati arī apzinās. Abats Dibiņons ir ļoti apmierināts ar viņu. Nevajag viņu tā nožēlot, Maks!

—  Es nezinu, vai vajag nožēlot tos, kuri mirst jauni,— viņš pastrupi atbildēja.— Es gribētu mirt jauns; bet visvairak mani moka viņas ciešanas.

—  Miesas ciešanas bieži vien nāk par labu dvēselei . . .

Neko neatbildējis, Makss apsēdās istabas talākajā gala,

patumšā, bieziem aizkariem gandrīz aizsegtā stūri. De Pjenna kundze izšuva vai izlikās izšujam, pievērsusi skatienu rokdarbam, bet viņai šķita, ka sajūt Maksa skatienu kā kaut ko tādu, kas uzgulstas ar visu smagumu. Šis skatiens, no kura viņa vairījās, likās sajūtams, tas klejoja pa viņas rokām, pleciem, pieri. Viņai šķita, ka tas apstājas pie kājas, un viņa steidzīgi paslēpa to zem svārkiem. Varbūt ir sava taisnība tiem, kas runā par magnētiskajiem fluīdiem,' kundze.

—  Kundze, vai pazīstat admirali de Riņī" kungu?— Makss piepeši iejautājās.

— Jā, mazliet.

—  Varbūt man vajadzētu lūgt jums kādu pakalpojumu . . . ieteikuma vēstuli viņam . . .

—  Bet kāpēc?

—  Kopš vairākām dienām es kaļu plānus,— viņš mākslotā jautrībā teica.— Gribu atgriezties uz tikumības ceļa, un es vēlētos izdarīt kaut ko krietna kristieša cienīgu; bet esmu apjucis un nezinu, ko lai daru . ..

De Pjenna kundze uzmeta viņam diezgan bargu skatienu.

—  Un redziet, ko esmu izvēlējies,— viņš turpināja.— Man ļoti žēl, ka nepieprotu kara mākslu, bet visu jau var iemācīties. Pagaidām es tīri labi protu rīkoties ar šauteni . . . un, kā man jau bija tas gods jums sacīt, es jūtu ārkārtēju vēlēšanos doties uz Grieķiju un papūlēties tur nogalināt dažus turkus par jo lielāku slavu krustam.1

— Uz Grieķiju!— de Pjenna kundze iesaucās, un kamols nokrita uz grīdas.

—  Uz Grieķiju. Te es nedaru neko. Es garlaikojos; neesmu nekam derīgs; pasaulē nav neviena cilvēka, kam es kaut cik būtu vajadzīgs. Kāpēc gan .lai es neietu plūkt laurus vai ļaut sevi nogalināt labas idejas dēļ? Turklāt es neredzu citu iespēju, kā varētu gūt slavu vai iekļūt Piemiņas templī, ko ļoti vēlos. Iedomājieties, kundze, kāds gods man būs, kad avīzē varēs lasīt: «No Tripoles mums ziņo, ka Makss de Saliņī kungs, jauns grieķu draugs, kas modināja vislielākās cerības,» kaut ko tādu avīzēs ļoti labi var rakstīt, «kas modināja vislielākās cerības, kritis par upuri savai sajūsmai, aizstāvot svēto reliģiju un brīvību. Mežonīgais Kuršids pašā ir tiktāl aizmirsis pieklājību, ka licis viņam nocirst galvu .. .» Tā man ir vissliktākā, ja ticu tam, ko apgalvo visa sabiedrība, vai ne, kundze?

Viņš māksloti iesmējās.

—  Vai jūs runājat nopietni, Maks? Jūs dosieties uz Grieķiju?

—  Ļoti nopietni, kundze! Vienīgi es pacentīšos rīkoties tā, lai mans nekrologs parādītos pēc iespējas vēlāk.

—  K'o tad jūs darīsiet Grieķijā? Ne jau kareivju grieķiem trūkst … Jūs būtu lielisks karavīrs, par to esmu pārliecināta, bet…

—  Lielisks grenadieris piecu pēdu sešu collu auguma!— viņš iesaucās, pieceldamies kājās.— Grieķi būtu gaužām neciešami, ja negribētu tādu rekrūti. Bez jokiem, kundze,— viņš piebilda, atslīgdams kādā krēslā,— manuprāt, tā ir labākā izeja. Es nevaru palikt Parīzē (šos vārdus viņš izrunāja diezgan dedzīgi); es te jūtos nelaimīgs, tāpēc pastrādāšu neskaitāmas muļķības … Man nav spēka pretoties . . . Bet mēs par to vēl parunāsim; tūlīt vēl nedošos prom … taču vispār došos … Jā, jā, tas ir jādara; esmu cieši nozvērējies. Vai zināt, ka jau divas dienas mācos grieķu valodu? , Tā ir ļoti skaista valoda, vai ne

Zun uou.aac ayana).

De Pjenna kundze bija lasījusi lorda Bairona darbus un atcerējās šo grieķisko teikumu, kāda ātri gaistoša darba refrēnu.[21] kā jau zināt, tā tulkojums atrodams piezīmēs, un tas ir: «Es jūs mīlu, mana dzīvība!» Tajā zemē tāds runas veids ir parasta laipnība. De Pjenna kundze nolādēja savu pārlieku labo atmiņu; viņa sargājās pajautāt, ko šie grieķu vārdi nozīmē, un vienīgi baidījās, ka pēc sejas izteiksmes varēs nojaust, ka viņa tos sapratusi. Makss bija piegājis pie klavierēm un it kā nejauši uzsita dažus skumjus akordus. Piepeši viņš paķēra cepuri un, pagriezies pret de Pjenna kundzi, jautāja, vai viņa šovakar domā iet pie Darsnē kundzes.

— Laikam gan,— viņa, mazliet vilcinājusies, atbildēja.

Makss paspieda viņai roku un tūlīt aizgāja, atstādams jauno sievieti vēl nekad neizjustā saviļņojumā.

Domas bija neskaidras un tik strauji sekoja cita citai, ka nebija iaika nevienu no tām izdomāt līdz galam. Tās atgādināja attēlu virkni, kas parādās un pazūd dzelzceļa vagona logā. Bet, tāpat kā visstraujākajā braucienā, acs, kas nespēj uztvert sīkumus, tomēr uztver vietas kopējo raksturu, un šajā uzmācīgo domu jūklī de Pjenna kundze nojauta šausmas, un viņai šķita, ka tiek aizrauta uz stāvu krauju starp drausmīgiem bezdibeņiem. Nebija nekādu šaubu, ka Makss viņu mīl. Šī mīlestība (viņa teica — pieķeršanās) bija sena; bet līdz šim tā nebija viņu satraukusi. Starp tādu dievbijīgu sievieti kā viņa un brīvdomātāju, kāds bija Makss, pacēlās nepārvarama siena, kas savulaik viņu mierināja. Kaut arī viņa nebija bezjūtīga pret prieku vai patmīlīgo lepnumu, ko deva apziņa, ka iedvesusi nopietnas jūtas tādam vieglprātīgam cilvēkam, kāds, viņasprāt, bija Makss, viņa nekad netika iedomājusies, ka šīs jūtas reiz var kļūt bīstamas viņas dvēseles mieram. Tagad, kad samaitātais jauneklis bija labojies, viņa sāka no tā baidīties. Tā viņa atgriešanās uz tikumības ceļa, ko viņa uzskatīja par savu nopelnu, kļūs gan viņam, gan viņai par ciešanu un satraukumu iemeslu. Reizēm viņa mēģināja sevi pārliecināt, ka neskaidri noģiedamajām briesmām nav nekāda reāla pamata. Piepeši izlemto aizceļošanu, pārmaiņas, ko viņa bija pamanījusi de Saliņī kunga manierēs, ja labi gribēja, varēja izskaidrot ar mīlestību, kas saglabājusies pret Arsēnu Gijo; bet dīvainā kārtā šī doma viņai likās vēl neciešamāka nekā citas, un viņa jutās gandrīz atvieglota, pierādījusi sev tās neiespējamību.

Tā de Pjerma kundze pavadīja visu vakaru, radot rēgus, tos iznīcinot un radot no jauna. Viņa negribēja iet pie Darsnē kundzes un, lai būtu par sevi drošāka, atlaida kučieri uz visu vakaru un gribēja labi agri doties pie miera; bet, līdzko bija pieņemts šāds lielisks lēmums un vairs nevarēja to atsaukt, viņa iedomājās, ka tas ir viņas necienīgs vājums, un nožēloja savu rīcību. Visvairāk viņa baidījās, ka Makss nojautīs īsto iemeslu, un, tā kā viņa negribēja pati sev atzīties, kāds ir īstais mājās palikšanas iemesls, viņa sevi jau uzskatīja par vainīgu, jo no de Saliņī kunga atkarīga rīcība vien jau šķita noziegums. Viņa ilgi skaitīja lūgsnas, bet nerada mierinājumu. Es nezinu, kad viņai i/devās aizmigt, bet ir skaidrs, ka pamostoties viņas domas bija tikpat juceklīgas kā iepriekšējā dienā un viņa bija tikpat tālu no jebkāda lēmuma.

Brokastojot — jo, kundze, cilvēks brokasto vienmēr, sevišķi, ja nav lāgā vakariņojis,— viņa izlasīja avīzē, ka nezin kāds pašā nupat izpostījis kādu Rumēlijas1 pilsētu. Sievietes un bērni noslepkavoti; daži grieķu draugi krituši ar ieročiem rokās vai arī lēnām nomaitāti, drausmīgi spīdzinot. Šis avīzes raksts nebija īsti piemērots, lai de Pjenna kundze varētu priecāties par ceļojumu uz Grieķiju, kam gatavojās Makss. Viņa skumīgi pārdomāja izlasīto, kad atnesa vēstuli no Maksa. Iepriekšējā vakarā viņš ļoti garlaikojies pie Darsnē kundzes; nobažījies, ka nav saticis de Pjenna kundzi, viņš rakstot, lai uzzinātu, kā viņa jūtas, un lai pajautātu, kad viņam jāiet pie Arsēnas Gijo. De Pjenna kundzei nebija drosmes rakstīt, un viņa iika atbildēt, ka būs tur parastajā laikā. Tad viņai ienāca prātā, ka var iet tūlīt, lai nesastaptu Maksu; bet pārdomājusi viņa atzina, ka tie būtu bērnišķīgi un apkaunojoši meli, sliktāki par vakardienas vājumu. Tā viņa apbruņojās ar vīrišķību, dedzīgi noskaitīja lūgsnu, paredzētajā stundā izgāja no mājas un noteiktā solī devās uz Arsēnas mitekli.

III

Viņa atrada nabaga meiču nožēlojamā stāvoklī. Bija skaidrs, ka tās pēdējā stunda ir tuvu un ka kopš vakardienas slimība milzīgi progresējusi. Arsēnas elpa atgādināja mokošus gārdzie- nus, un de Pjenna kundzei tika sacīts, ka no rita viņai vairākkārt bijis stiprs drudzis un, pēc ārsta domām, viņa vairs nevar sagaidīt rītu.

Tomēr Arsēna pazina savu labdari un pateicās, ka tā atnākusi.

— Jums vairs nevajadzēs pūlēties, kāpjot pa manām trepēm,— viņa dziestošā balsī sacīja.

Šķita, ka ik vārds prasa mokošu piepūli un izšķiež atlikušos spēkus. Vajadzēja pārliekties pār gultu, lai ko sadzirdētu. De Pjenna kundze saņēma slimnieces roku, un tā jau bija salta, it kā nedzīva.

' Sens Eiropas Turcijas nosaukums (kādreizējās Trāķijas un Maķedonijas teritorija).

Drīz atnāca Makss un klusēdams piegāja pie mirējas gultas. Viņa viegli pamāja ar galvu un, pamanījusi, ka tam rokā grāmata futrālī, vārgi nomurmināja:

—  Šodien jūs nelasīsiet.

De Pjenna kundze pameta skatienu uz pieminēto grāmatu: tā bija iesieta Grieķijas karte, ko viņš pa ceļam bija nopircis.

Abats Dibiņons, kas atradās pie Arsēnas kopš rīta, redzēdams, cik strauji izsīkst vājinieces spēki, gribēja nedaudzos vēl atlikušos mirkļus izmantot viņas dvēseles glābšanai. Viņš lika Maksam un de Pjenna kundzei paiet sānis un, noliecies pār ciešanu gultu, teica nabaga meičai nopietnos un mierinošos vārdus, ko reliģija paredzējusi tādiem brīžiem. Vienā istabas stūrī de Pjenna kundze, ceļos nometusies, klusi lūdza Dievu, un Makss stāvēja pie loga, it kā būtu pārvērties par statuju.

— Vai piedodat visiem, kas darījuši jums pāri, mana meita?— priesteris aizkustinājuma pilnā balsī jautāja.

— Jā!… Lai viņi ir laimīgi!— mirēja atbildēja, pūlēdamās runāt tik skaļi, lai varētu viņu sadzirdēt.

—  Nododiet jel sevi Dieva žēlastībai, mana meita,— abats atsāka.— Grēku nožēlošana atver debesu vārtus.

Abats vēl dažas minūtes turpināja runāt, bet tad pārstāja, jo nebija pārliecināts, vai viņa priekšā nav tikai līķis. De Pjenna kundze klusām piecēlās, un brīdi visi stāvēja nekustīgi, bažīgi vērdamies Arsēnas mironīgajā sejā. Viņas acis bija aizvērtas. Ikviens aizturēja elpu, it kā baidītos iztraucēt baismo miegu, kas viņai varbūt bija sācies, un istabā skaidri varēja sadzirdēt uz naktsgaldiņa noliktā pulksteņa tikšķus.

—  Nabaga jaunkundze ir izdzisusi,— beidzot teica kopēja, pielikusi pie Arsēnas lūpām tabakdozi.— Jūs redzat, stikls nav apsvīdis. Viņa ir mirusi!

—  Nabaga bērns!— Makss iesaucās, pārvarējis sastingumu, kas viņu bija pārņēmis.— Kādu laimi gan viņa šajā dzīvē ir pieredzējusi?

Piepeši Arsēna, it kā Maksa balss viņu būtu atdzīvinājusi, atvēra acis.

—  Es tiku mīlējusi,— viņa neskanīgā balsī sacīja. Viņa pakustināja pirkstus un šķita, ka grib izstiept rokas. Makss un de Pjenna kundze bija piegājuši pie viņas un saņēma katrs savu mirējas roku.

—  Es tiku mīlējusi,— viņa atkārtoja, skumji pasmaidīdama.

Tie bija viņas pēdējie vārdi. Makss un de Pjenna kundze ilgi

turēja saltās delnas, neiedrošinādamies pacelt acis …

Tātad, kundze, jūs sakāt, ka mans stāsts ir beidzies un ka jūs neko vairāk negribat dzirdēt. Manuprāt, jūs varētu vēlēties uzzināt, vai Makss de Saliņī aizbrauca vai neaizbrauca uz Grieķiju, vai. . . Bet ir jau vēls, un jums pietiek. Lai tā būtu. Vismaz atturieties no pārsteidzīgiem spriedumiem, es iebilstu, jo neesmu teicis neko, kas jums dotu tiesības uz tiem.

Galvenais— neiedomājieties, ka mans stāsts nav patiess. Jūs šaubāties? Aizejiet uz Pērlašēza kapsētu: divdesmit soļu pa kreisi no ģenerāļa Fuā[22] kapa jūs atradīsiet vienkāršu šūnakmeni, ap kuru aug vienmēr labi koptas puķes. Uz kapakmens jūs varēsiet izlasīt mana stāsta varones vārdu —«Arsēna Gijo», kas iegravēts lieliem burtiem, un, noliecoties pār šo kapu, ja vien lietus nebūs noskalojis, redzēsiet ļoti smalka rokrakstā ar zimuli rakstītu rindu:

«Nabaga Arsēna! Viņa lūdz par mums.»