# Mīlestība holeras laikos

Gabriels Garsija Markess

Gabriels Garsija Markess

Mīlestība holeras laikos

"Mīlestība holeras laikos” ir jūtām bagāts eposs par noraidītu, mīlētāju, kurš visu garo mūžu — no vētrainās, dedzīgās jaunības līdz vecumdienu novakares pēdējiem priekiem — paliek nesatricināmi uzticīgs pirmajai mīlestībai.

Atēnas Bibliotēka

No spāņu valodas tulkojis Guntis Valujevs

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Šis grāmatas tulkojumu atbalstījis Valsts Kultūrkapitala fonds

Redaktore Antra Lezdiņa Korektors Pēteris Jankavs Māra Ābeles vāka dizains Ilgoņa Riņķa makets

El amor en los tif.mpos del cčlera © Gabriel Garcia Mārquez, 1985 © Guntis Valujevs,

tulkojums latviešu valodā, 2006 © Apgāds “Atēna”, 2006

Gabriels Garsija Markess

Mīlestība holeras laikos

Atēnas Bibliotēka IX

"Mīlestība holeras laikos” ir jūtām bagāts eposs par noraidītu, mīlētāju, kurš visu garo mūžu — no vētrainās, dedzīgās jaunības līdz vecumdienu novakares pēdējiem priekiem — paliek nesatricināmi uzticīgs pirmajai mīlestībai.

Gards un komisks mīlasstāsts, kas pasniegts ar apburošu enerģiju | ..| cilvēcīgs, bagātīgi humoristisks, gandrīz nepanesamif aizkustinošs un — pavisam neparasts.

Newsweek

Šī ir visērmotākā un aizkustinošākā grāmata, ko jebkad esmu lasījusi un pārlasījusi. īsta klasika: ik lasīšanas reize sniedz svaigu baudījumu. Garsija Markess ir dižākais Latīņamerikas rakstnieks, kurš neminstinās, vienā rindkopā aprakstot gan garīgo, gan pasaulīgo.

Mērija Veslijai

Bagāts, ietilpīgs romāns, kura stāstījuma spēks harmonē ar iztēles dāsnumu.

The New York Times',

Vislielākā greznība — kā visos Garsijas Markesa darbos — ir pārdabiskums, kas pilnībā pārliecina par realitātes likumu neesamību .. cilvēces vēstures bezlaicīgums, ko izstāsta viens no XX gadsimta visdižākajiem rakstniekiem.

Anna Tailere, Chicago

Mīlestība holeras laikos Veltīts Mersedesai, protams

Šīs rindas steidz ātrāk par mani: Tām sava dieviete jau vainagota.

Leandro Diass

## pirmā nodaļa

Tas bija nenovēršami: rūgteno mandeļu smarža viņam allaž atsauca prātā neatļautu mīlestību likteni. Doktors Huvenāls Urbīno to samanīja, tiklīdz bija spēris soli vēl pustumšajā namā, kurp bija steidzami izsaukts, lai nodarbotos ar gadījumu, kādu viņš pats jau kopš daudziem gadiem bija pārstājis uzskatīt par steidzamu. Bēglis no Antiļu salām Žereniija de Sentamūrs, kara invalīds, bērnu fotogrāfiju meistars un viņa visiecietīgākais šaha partneris, bija paglābies no atmiņas mocībām ar zelta cianīda izgarojumu palīdzību.

Ar segu pārklātais līķis atradās saliekamajā gultā, kur fotogrāfs vienmēr bija nakšņojis; līdzās uz ķeblīša stāvēja fiksāžas vanniņa, kas bija kalpojusi par indes tvaicējamo trauku. Uz grīdas, piesiets pie gultas kājas, gulēja lielā doga ķermenis, melns ar sniegbaltu krūtežu, un turpat blakus bija kruķi. Smacīgo un piekrāmēto telpu, vienlaikus guļamistabu un fotolaboratoriju, caur atvērto logu vēl tikai vieglītēm sāka iekrāsot rītausmas mirdzums, taču šīs gaismas jau pietika, lai acumirklī kļūtu pamanāma nāves vara. Pārējie logi tāpat kā ikkatra cita istabas niša bija aizbāzti ar lupatām vai aizsisti ar melnu kartonu, kas vēl vairāk sabiezināja telpas nomācošo gaisotni. Darba virsma bija apkrauta ar pudelītēm un tūbiņām bez etiķetēm, turpat stāvēja arī divas apskrubušas fotovanniņas, un virs tām karājās sarkanu papīru piesegta spuldze. Trešā, fiksāžai paredzētā vanniņa atradās blakus nelaiķim. Visur mētājās vecas avīzes un žurnāli, kaudžu kaudzes stikla plāksnīšu ar foto negatīviem, apskādētas mēbeles, taču centīga roka bija pasargājusi visu no putekļiem. Lai gan pūsma no loga bija attīrījusi gaisu, pazinējam vēl bija uztverams rūgteno mandeļu viegli pārmetošais atgādinājums par nelaimīgu mīlestību. Doktoram Huvenālam Urbīno vairākkārt bija iešāvies prātā, tiesa, bez jebkādas tālākas domas, ka šī gan nebūtu piemērota vieta, lai šķirtos no dzīves Dieva žēlastībā. Taču laika gaitā viņš bija sācis pieļaut, ka tās nesakārtotība, iespējams, atbilst kādai slēptai dievišķās providences izpausmei.

Jau pirms viņa bija ieradies policijas komisārs kopā ar jauniņu medicīnas studentu, kas atstrādāja tiesu medicīnas praksi municipālajā poliklīnikā — gaidot, kamēr atnāks doktors Urbīno, viņi bija izvēdinājuši istabu un pārklājuši mirušo ar segu. Tagad abi sveicināja doktoru drūmā svinīgumā, kas šai reizē vairāk pauda līdzjūtību nekā godbijību, jo nebija neviena, kas nezinātu, cik tuva ir viņa draudzība ar Zeremiju de Sentamūru. Slavenais skolotājs abiem paspieda roku — tāpat, kā vienmēr mēdza to darīt katram no saviem audzēkņiem pirms ikdienas lekcijas vispārējā ārstniecībā, un tad ar rādītājpirksta un īkšķa galiņiem satvēra segas apmali, it kā tā būtu trausla puķe, un sakramentālā bijībā sprīdi pa sprīdim atsedza nelaiķa ķermeni. Žeremija de Sentamūrs gulēja pilnīgi kails, sastingumā izliecies, acīm vaļā un zilganu miesu, un izskatījās gadus piecdesmit vecāks nekā iepriekšējā vakarā. Acu zīlītes šķita caurspīdīgas, bārda un mati iedzeltējuši, un pāri vēderam stiepās veca rēta ar izciļņiem šuvuma mezgliem. Staigāšana ar kruķiem bija uzbriedinājusi viņa torsu un roku muskuļus kā galeru vergam, toties bezpalīdzīgās kājas izskatījās kā sērdienītes. Doktors Huvenāls Urbīno brīdi noraudzījās aizgājējā, sirdij sāpot kā retu reizi visos garajos gados, kopš viņš neauglīgi cīnījās ar nāvi, un tad izgrūda:

-  Gatavais muļķis. Ļaunākais jau bija garām.

Viņš atkal pārklāja mirušo ar segu un atguva savu akadēmisko cienīgumu. Iepriekšējā gadā ar triju dienu oficiālām svinībām bija atzīmēta doktora astoņdesmitā jubileja, un pateicības runā viņš jau kuro reizi bija spējis pretoties kārdinājumam paziņot par pensionēšanos. Viņš bija sacījis: “Laika atpūsties man pietiks, kad būšu miris, taču šāda iespējamība starp manām iecerēm pagaidām nav paredzēta.” Lai gan doktors aizvien sliktāk un sliktāk dzirdēja ar kreiso ausi un ejot balstījās uz spieķa ar sudraba rokturi, tā pieslēpdams nedrošo soli, viņš tikpat iznesīgi kā jaunības gados valkāja trīsdaļīgu linauduma uzvalku ar zelta pulksteņķēdi pāri vestes krūtežai. Perlamutra krāsas bārda kā Pastēram un rūpīgi atsukāti tāda paša toņa mati ar precīzu celiņu vidū bija viņa rakstura drošas pazīmes. Arvien stiprāk traucējošos atmiņas izkritumus viņš cik spēdams centās kompensēt ar steigā uzkricelētām zīmītēm, kas galu galā juceklīgi pieblīvēja visas kabatas, tāpat kā ārsta somu pārpildīja instrumenti, zāļu pudelītes un visāda cita nejauša mantība. Pilsētā viņš bija ne vien vecākais un slavenākais ārsts, bet arī pats vissmalkākais kungs. Un tomēr viņa pārāk uzsvērtais mācīta vīra tēls un sava vārda autoritātes nebūt ne tik naivā izmantošana bija dāvājuši viņam mazāk simpātiju, nekā viņš bija pelnījis.

Norādījumi policijas komisāram un praktikantam bija precīzi un aši. Pēc līķa sekcijas nebija nekādas vajadzības. Mājā jūtamais smārds bija pietiekams pamats secināt, ka nāves cēlonis ir cianīda izgarojumi no vanniņas, kur reakciju izraisījusi kāda fotoprocesā lietota skābe, un Žeremija de Sentamūrs šādās lietās bija pārāk gudrs, lai tas būtu noticis nejauši. Kad komisārs it kā gribēja ko teikt, doktors viņu aprāva sev raksturīgajā manierē: “Neaizmirstiet, ka miršanas apliecību parakstīšu es.” Jauniņais mediķis jutās vīlies: tāda izdevība izpētīt zelta cianīda iedarbību uz cilvēka organismu viņam nekad nebija gadījusies. Doktors

Huvenāls Urbīno pabrīnījās, ka Medicīnas fakultātē viņš šo puisi nav manījis, taču praktikanta naigums uz sarkšanu un Andu kalniešu akcents viņam tūdaļ lika nospriest, ka jaunais cilvēks tikai nesen atceļojis uz pilsētu. “Gan tev kāds sajucis mīlētājs drīz dos iespēju to papētīt,” viņš noteica. Tikai izsakot šos vārdus, doktoram ienāca prātā, ka starp neskaitāmajām pašnāvībām ar cianīdu viņa atmiņā šī ir pirmā, ko nebija izraisījušas neveiksmes mīlā. Tad viņa balss tonī kaut kas mainījās:

-Ja sastopies ar tādu gadījumu, ieskaties vērīgi: viņiem sirdī mēdz uzkrāties graudiņi.

Pēc tam viņš pievērsās komisāram, runājot ar to kā ar savu padoto, un izrīkoja apiet visas procedūras, lai bēres varētu sarīkot tajā pašā pēcpusdienā un pilnīgi diskrēti. “Ar mēru es vēlāk parunāšu,” viņš piebilda. Doktors zināja, ka Žeremija de Sentamūrs bija dzīvojis primitīvā pieticībā un ar savu mākslu pelnījis daudz vairāk nekā tērējis iztikai un tāpēc kādā no atvilktnēm šajā mājā jābūt atliku likām naudas bēru izdevumiem.

-   Bet, ja neko neatrodat — nav svarīgi, viņš sacīja. Es par visu parūpēšos.

Viņš lika pavēstīt avīžniekiem, ka fotogrāfs miris dabiskā nāvē, kaut gan uzskatīja, ka šī ziņa viņus vispār neinteresēs. “Ja būs nepieciešams, es parunāšu ar gubernatoru,” viņš piebilda. Inspektors bija nopietns un likumpaklausīgs ierēdnis un zināja, ka doktora pilsoniskā dedzība mēdz dzīt izmisumā pat viņa tuvākos draugus, tomēr viņu pārsteidza vieglums, ar kādu doktors pārkāpa juridiskos rāmjus, lai tikai pasteidzinātu apbedīšanu. Doktors nevēlējās tikai vienu vienīgo — vērsties pie arhibīskapa, lai tas atļautu guldīt Žeremiju de Sentamūru svētītā zemē: Niknodamies par savu nekaunību, inspektors mēģināja rast tam kādu izskaidrojumu.

-  Es tā kā sapratu, ka šis vīrs bija īsts svētais, viņš ieteicās.

-  Kaut kas vēl retāk sastopams, doktors Urbīno paskaidroja, svētais un reizē ateists. Bet tas lai paliek Dieva ziņā.

No tāluma, no koloniālās pilsētas otras malas, varēja dzirdēt katedrāles zvanus aicinām uz rīta misi. Doktors Urbīno uzlika pusmēness formas brilles zelta rāmītī un ielūkojās plānā un stūrainā kabatas pulkstenī, kura vāciņš atvērās pēc viegla pieskāriena: izskatījās, ka viņš tūlīt nokavēs Vasarsvētku dievkalpojumu.

Istabā atradās milzīga fotokamera uz ritentiņiem, tāda, kādas mēdz izmantot pilsētas parkos, un pašdarinātu krāsu piesūcināts fona audekls vakarīgas jūras tonī; sienas klāja nozīmīgos brīžos tapuši bērnu attēli: saņemot pirmo komūniju, zaķīša tērpā svētkos, laimes pārpilnā dzimšanas dienā. Dziļo pārdomu pauzēs šaham veltītajās pēcpusdienās doktors Urbīno bija noraudzījies, kā sienas gadu pēc gada aizpildās blīvāk, un piepešā bezcerībā daudzkārt nodomājis, ka ikdienišķajā portretu galerijā slēpjas iedīglis pilsētas nākotnei, kuru pārvaldīs un sagandēs šie nepazīstamie bērni un kurā no viņa slavas nebūs palicis pāri nedz pelnu plēksnes.

Uz galda blakus māla krūzei ar vairākām veca jūras vilka pīpēm stāvēja šaha galdiņš ar nepabeigtas spēles pozīciju. Par spīti laika trūkumam un drūmajam garastāvoklim doktors Urbīno nespēja pārvarēt kārdinājumu to izpētīt. Viņš zināja, ka tā ir iepriekšējā vakara partija, jo Zeremija de Sentamūrs mēdza spēlēt šahu ik novakari un vismaz ar trim dažādiem pretiniekiem, taču partiju vienmēr pabeidza, pēc tam novāca galdiņu, sakārtoja figūras atpakaļ kastītē un ielika to rakstāmgalda atvilktnē. Doktors zināja, ka Žeremija vienmēr spēlēja ar baltajām figūrām, un šajā pozīcijā bija skaidri redzams, ka viņu gaidījusi neizbēgama sakāve četros gājienos. “Ja tas būtu bijis noziegums, te atrastos teicams pavediens,” viņš noteica. “Es pazīstu tikai vienu cilvēku, kas spēj izveidot tik meistarīgus slazdus.” Viņš vienkārši vairs nespēs dzīvot, ja vēlāk nemēģinās noskaidrot, kādēļ šis nepakļāvīgais kareivis, kas bija radis cīnīties līdz pēdējai asins lāsei, atstājis nepabeigtu sava mūža pēdējo kauju.

Sešos no rīta savā pēdējā apgaitā naktssargs bija pamanījis pie ārdurvīm piesprausto zīmīti: Nāciet iekšā bez klauvēšanas un paziņojiet policijai. īsi pēc tam ieradās komisārs kopā ar praktikantu, un viņi pa abiem bija pārmeklējuši māju, cenšoties atrast kādu pierādījumu, ko varētu likt pretī skaidri jūtamajai rūgteno mandeļu smaržai. Taču īsajā brīdī, ko bija prasījusi šaha pozīcijas analīze, komisārs uz rakstāmgalda starp papīriem vēl atrada doktoram Urbīno adresētu aploksni, kas bija aizzieģelēta ar tik daudziem lakas zīmogiem, ka aploksni nācās vai salauzt, lai izņemtu vēstuli. Lai būtu vairāk gaismas, doktors atbīdīja melno loga aizklāju, vispirms aši pārlaida acis visām vienpadsmit kaligrāfisku roku abpus aprakstītajām lapām un, tiklīdz bija izlasījis pirmo rindkopu, saprata, ka Vasarsvētku komūnija šoreiz ies garām. Viņš turpināja lasīt ar satrauktu elpu, vairākkārt ieskatoties iepriekšējās lappusēs, lai atgūtu pazaudēto domas pavedienu, un, kad bija beidzis, šķita atgriežamies no tālas tālienes un senseniem laikiem. Par spīti visām pūlēm to noslēpt doktora nomāktība bija acīm redzama: viņa lūpas bija ieguvušas tādu pašu zilganu nokrāsu kā līķim, un, salokot atpakaļ lapas un liekot vēstuli vestes kabatā, viņš nespēja apspiest pirkstu trīcēšanu. Tad viņš atcerējās par komisāru un jauniņo mediķi un veltīja viņiem grūtsirdības aizmiglotu smaidu.

-  Nekas sevišķs, viņš sacīja. Vien viņa pēdējie norādījumi.

Tā bija tikai puspatiesība, taču abi tai noticēja pilnīgi un

galīgi, jo doktors lika pacelt vaļīgu grīdas flīzi, un tur viņi atrada stipri apdilušu rēķinu burtnīciņu, kurā bija ierakstīts atslēgas kods. Seifā nebija tik daudz naudas, cik bija gaidīts, taču pārpārēm pietiekami bēru apmaksāšanai un citiem sīkiem izdevumiem. Tai brīdī doktors Urbīno jau apzinājās, ka nepagūs ierasties katedrālē arī līdz Evaņģēlija lasīšanai.

-   Šī ir trešā reize manā apzinātajā mūžā, kad netieku uz svētdienas misi, viņš noteica. Bet Dievs sapratīs.

Tāpēc viņš izlēma vēl kādas minūtes pakavēties, lai pabeigtu visus sīkos darbiņus, kaut gan tik tikko spēja pārvarēt kāri ātrāk izklāstīt sievai vēstulē atklātos noslēpumus. Viņš uzņēmās apziņot daudzos pilsētā mītošos Kārību bēgļus, ja nu tie vēlētos pēdējoreiz godināt cilvēku, kurš bija izturējies kā pats ievērojamākais, pats aktīvākais un radikālākais no viņiem visiem pat vēl tad, kad jau bija kļuvis pārāk manāms, ka viņu saliekusi zaudēto ilūziju nasta. Doktors dos ziņu arī viņa šaha partneriem, starp kuriem bija gan slaveni profesionāļi, gan nepazīstami amatieri, un arī citiem, ne tik tuviem paziņām, kam tomēr varētu rasties vēlme piedalīties bērēs. Vēl neiepazinies ar pēcnāves vēstuli, doktors bija plānojis būt pirmais starp izvadītājiem, taču pēc tās izlasīšanas viņš vairs nebija drošs ne par ko. Jebkurā gadījumā viņš aizsūtīs gardēniju vainagu, ja nu tomēr Žeremija de Sentamūrs pēdējos mirkļos būtu nožēlojis grēkus. Apbedīšana sāksies piecos pēcpusdienā, kas bija karstākajiem mēnešiem piemērotākais laiks. Ja rodas kāda nepieciešamība, no divpadsmitiem viņš būs atrodams doktora Lāsidesa Oliveļjas ārpilsētas mājā, kur viņa labākais audzēknis ar formālām pusdienām atzīmēs sava titula divdesmit piecu gadu jubileju.

Kopš vētrainie pirmo cīniņu gadi bija palikuši aiz muguras, doktora Huvenāla Urbīno ierastā dienaskārtība bija kļuvusi viegli izpildāma, un viņš bija iemantojis cieņu un prestižu, kādas šajā provincē nebija nevienam citam. Viņš cēlās ar pirmajiem gaiļiem un jau šajā stundā sāka lietot savas slepenās zāļu devas: potaša bromīdu možākam garam, salicilātus pret kaulu sāpēm lietainās dienās, melno graudu tinktūru pret reiboņiem, baldriāna pilienus labākam miegam. Ik pa stundai viņš ķērās pie kādām zālēm un vienmēr paslepus, jo savā ilgajā ārsta un pasniedzēja mūžā pats vienmēr bija iestājies pret vecuma kaišu remdējošu līdzekļu izrakstīšanu: viņam bija vieglāk paciest citu sāpes nekā savējās.

Stundu viņš pavadīja savā darbistabā, gatavodamies vispārējās ārstniecības lekcijai, ko ik dienas precīzi astoņos, no pirmdienas līdz sestdienai, lasīja Medicīnas fakultātē līdz pat nāves priekšvakaram. Papildus tam doktors uzcītīgi lasīja'jaunāko daiļliteratūru, ko pa pastu piesūtīja viņa Parīzes grāmattirgotājs, vai arī to, ko vietējās grāmatnīcas īpašnieks bija izrakstījis no Barselonas, kaut, jāsaka, literatūrai spāņu valodā viņš nesekoja tik uzmanīgi kā tai, kas bija sarakstīta franciski. Lai būtu kā būdams, grāmatas viņš nekad nelasīja no rīta, bet vienu stundu pēc diendusas un tad vakarā pirms gulētiešanas. Pabeidzis rīta nodarbes kabinetā, viņš piecpadsmit minūtes veltīja elpošanas vingrinājumiem vannas istabā pie atvērta loga, elpodams vienmēr uz to pusi, kur dziedāja gaiļi, jo no turienes plūda jauns gaiss. Pēc tam viņš nomazgājās un īsta Farinas Gēgenūbera odekolona piesātinātā gaisā apcirpa bārdu un iezieda ūsas, uzvilka baltu linauduma uzvalku ar vesti, uzlika mīkstu cepuri un apāva smalkas kazādas kurpes. Astoņdesmit viena gada vecumā viņš bija saglabājis to pašu nepiespiesto izturēšanos un līksmo garu, kāds tas bija, atgriežoties no Parīzes īsi pēc lielās holeras epidēmijas, un arī rūpīgi sasukātie mati ar celiņu vidū, ja neskaita metālisko nokrāsu, izskatījās tādi paši kā jaunības gados. Doktors brokastoja ģimenes lokā, bet baudīja tikai sev vienam paredzēto: vērmeļu tēju labākai gremošanai un ķiploka galviņu, nomizodams katru daiviņu un tad to pamatīgi sakošļādams kopā ar klona maizi, lai novērstu sirdsdarbības traucējumus. Reta bija diena, kad pēc lekcijas viņu negaidītu kādas pilsoniskas aktivitātes, katoļa pienākumu izpilde vai dalība paša rosinātajos pasākumos mākslas vai sabiedriskajā laukā.

Pusdienas viņš gandrīz vienmēr ēda mājās; pēc tam, apsēdies uz terases pagalma pusē, desmit minūtes nosnaudās un sapņos dzirdēja kalpones dziedam mango koku paēnā, dzirdēja ielas pārdevēju saucienus un tālāk līcī eļļas un degvielas dūkoņu dzinējos, kuru izplūdes gāzes versmainās pēcpusdienās lidinājās viņa nama apkārtnē kā sairšanai pīšļos nolemts eņģelis. Tad viņš vienu stundu lasīja jaunākās grāmatas, visbiežāk romānus un vēsturiskus sacerējumus, un pasniedza franču valodu un dziedāšanas mākslu pieradinātajam papagailim, kas jau gadiem baudīja vietējās slavenības statusu. Izdzēris lielu glāzi limonādes ar ledu, pulksten četros doktors devās apmeklēt slimniekus. Par spīti gadu nastai viņš nevēlējās pieņemt pa cientus savā kabinetā un turpināja iet pie viņiem uz mājām, kā to vienmēr bija darījis kopš tiem laikiem, kad pilsēta šķita tik piejaucēta, ka droši varēja kājām doties uz jebkuru tās vietu.

Kopš doktors pirmoreiz atgriezās no Eiropas, viņš sāka izbraukt dzimtas karietē ar diviem zeltaini rudiem rumakiem, bet, kad tā nolietojās, pārsēdās vienjūga līnijdroškā un aizvien turpināja to izmantot, izrādot jūtamu vienaldzību pret modi laikā, kad zirgu transports sāka izzust no pasaules kārtības un retie pilsētā atlikušie braucamie tika pielietoti vien tūristu izvadāšanai un vainagu nogādāšanai bērēs. Lai arī viņš negrasījās beigt darba gaitas, doktors apzinājās, ka viņu vairs mēdz aicināt tikai bezcerīgos gadījumos, taču uzskatīja arī to par sava veida specializāciju. Kairi viņš spēja noteikt tikai no slimnieka izskata vien, ar katru dienu mazāk uzticējās patentētiem medikamentiem un ar satraukumu noraudzījās ķirurga darba vulgarizācijā. “Skalpelis ir medicīnas nespējas klajākais pierādījums,” viņš mēdza sacīt. Viņaprāt, vērtējot pēc stingriem kritērijiem, ikvienas zāles bija inde, un septiņdesmit procentu no tagadējās pārtikas bīdīja cilvēku tuvāk nāvei. “Jebkurā gadījumā,” viņš mēdza prātot savās lekcijās, “zināmo zāļu nemaz nav pulka, un pazīstamas tās ir tikai nedaudzajiem ārstiem.” No jaunības dienu aizrautības viņš bija nonācis līdz uzskatiem, ko pats dēvēja par fatālista humānismu: “Katrs pats valda pār savu nāvi, un liktenīgajā stundā mēs cilvēkam varam palīdzēt vienīgi nomirt bez bailēm un bez sāpēm.” Par spīti šīm ekstrēmajām idejām, kas bija kļuvušas par vietējās ārstu folkloras sastāvdaļu, kādreizējie skolnieki tomēr turpināja prasīt viņam padomu, jau paši būdami atzīti speciālisti, jo saskatīja viņā to, ko tolaik dēvēja par mediķa aci. Lai būtu kā būdams, doktors Urbīno bija un palika dārgs un ekskluzīvs ārsts, un viņa klientu lielākā daļa mita senatnīgajos Vicekaraļu kvartāla namos.

Viņa dienaskārtība bija tik stingri iedibināta, ka sieva zināja, uz kurieni sūtīt vēsti, ja pēcpusdienā piepeši atgadījās kas steidzams. Jaunībā viņš mēdza pa ceļam uz mājām iegriezties draudzes kafejnīcā un tur pieslīpēt savu šahista prasmi, spēlējot ar sievastēva drauģeļiem un dažiem Kārību bēgļiem. Taču kopš gadsimta sākuma viņš draudzes kafejnīcu vairs neapmeklēja un ar Pilsoņu kluba atbalstu pats mēģināja rīkot valsts mēroga turnīrus. Tieši tajā laikā uzradās Žeremija de Sentamūrs, jau tad ar sabeigtiem ceļgaliem, taču vēl nebūdams bērnu fotogrāfs, un nepagāja ne trīs mēneši, kad viņu jau pazina katrs, kurš prata pārbīdīt laidni uz šaha galdiņa, jo nevienam ne reizes nebija izdevies viņu uzveikt. Doktoram Huvenālam Urbīno tikšanās ar Žeremiju nāca kā brīnums — akurāt tai brīdī, kad šahs viņam bija pārtapis par neapvaldāmu kaislību un vairs nebija atlicis daudz pretinieku, kas to jaudātu apmierināt.

Pateicoties doktoram, Žeremija de Sentamūrs mūsu vidū spēja kļūt par to, par ko kļuva. Doktors Urbīno pārvērtās par viņa beznosacījumu aizstāvi, par galvotāju visās lietās, kaut nebija papūlējies izdibināt nedz kas viņš ir, nedz ar ko nodarbojas, nedz arī to, no kādiem slavas neapvītiem kariem tāds te ieradies, sakropļots un apjucis. Galu galā viņš tam izsniedza naudu fotodarbnīcas iekārtošanai, un Žeremija de Sentamūrs atmaksāja aizdevumu līdz pēdējam ciparam un ar juveliera precizitāti, sākot no mirkļa, kad bija iemūžinājis attēlā pirmo magnēzija zibšņa izbiedēto bērneli.

Un viss tikai šaha mākslas dēļ. Iesākumā viņi spēlēja septiņos, pēc vakariņām. Pirmajās partijās Žeremija deva doktoram priekšā kādu figūru, jo jaunpienācēja prasme bija acīm redzami augstāka, taču priekšrocības ar katru reizi tika samazinātas, kamēr abi jau bija viens otra cienīgi pretinieki. Vēlāk, kad dons Galileo Dakonte atvēra pirmo kinoteātri, Žeremija de Sentamūrs k|uva par vienu no viņa visuzcītīgākajiem skatītājiem, un šaha spēle rika ierobežota ar tiem vakariem, kad nebija kinoseansu. Tolaik viņš jau bija tik cieši iedraudzējies ar ārstu, ka tas viņu pavadīja uz kino, bet allaž viens, bez sievas: pa daļai tāpēc, ka viņai trūka pacietības sekot sarežģītajām sižeta līnijām, taču arī tāpēc, ka doktora labā oža vienmēr bija teikusi priekšā — Žeremiju de Sentamūru neviens neuzskatītu par labu sabiedrību.

Atšķirīga no pārējām doktoram bija svētdiena. Apmeklējis rīta misi katedrālē, viņš atgriezās mājās un palika tur, lai atpūstos un palasītu pagalma terasē Svētajā dienā viņš pavisam reti devās apraudzīt kādu slimo, ja vien nebija galējas nepieciešamības, un jau gadiem ilgi neuzņēmās nekādus sabiedriskos pienākumus, ja tie nebija pilnīgi obligāti. Bet šajā Vasarsvētku svētdienā pārsteidzošas sagadīšanās dēļ viņu sagaidīja veseli divi reti notikumi: drauga nāve un slavena audzēkņa darba jubileja. Un tomēr tā vietā, lai pēc Žeremijas de Sentamūra nāves apliecināšanas, kā bija nodomāts, taisnā ceļā dotos mājup, doktors ļāvās ziņkāres varai.

Iekāpis divričos, viņš vēlreiz aši pārskrēja acīm pēcnāves vēstulei un tad vēlēja kučierim vest viņu uz grūti sasniedzamu adresi senajā vergu kvartālā. Šāds norādījums tik ļoti atšķīrās no viņa ierašām, ka vedējs vēlējās pārliecināties, vai nav kāda kļūda. Nē, tā nebija kļūme: adrese bija skaidra, un tam, kurš to bija uzrakstījis, atlikām pietika iemeslu zināt to ļoti labi.

Debesis jau kopš pirmās gaismiņas izskatījās sadrūvējušās, bija mākoņains un pavēss, taču līdz pusdienlaikam lietus netika gaidīts. Lūkodams atrast īsāko ceļu, kučieris braši iegrieza pilsētas koloniālās daļas stāvajās un bruģētajās ieliņās, un viņam daudzkārt vajadzēja apstādināt braucamo, lai zirgu nesatrakotu reliģisko biedrību un brālību jezga atceļā no Vasarsvētku liturģijas. Apkārt skanēja mūzika, visur varēja redzēt papīra vītnes, ziedu pušķus, un meitenes ar krāsainiem saulessargiem un volānotās muslīna kleitās no balkoniem noraudzījās svētku jūklī. Katedrāles laukumā, kur starp Āfrikas palmām un jauno luksoforu apaļumiem vairs tik tikko varēja samanīt Atbrīvotāja statuju, pēc mises bija izveidojies satiksmes sastrēgums, un respektablajā, bet trokšņainajā draudzes kafejnīcā brīvu galdiņu nebija. Doktoru Urbīno vienīgo redzēja atsperratos, un viņa braucamais izcēlās starp nedaudzajiem pilsētā vēl atlikušajiem, jo ādas pārjume vienmēr sakoptībā mirdzēja un tās metāla daļas bija no bronzas, ko nesaēd salpetra putekļi, bet riteņi un ilksis bija nokrāsoti sarkani ar zeltītām apmalēm kā Vīnes operas svētku izrāžu vakaros. Vēl vairāk: ja pat visprasīgākajām ģimenēm pietika ar to, ka viņu kučierim ir tīrs krekls, doktors savējam vēl aizvien lika tērpties pabalējušā samta livrejā un tādā kā cirka konferansjē cilindrā, kas bija ne vien anahronisms, bet Kārību piekrastes svelmes apogejā tika uzskatīts par žēlsirdības trūkumu.

Par spīti tam, ka pilsētu viņš mīlēja gandrīz maniakāli un pazina labāk nekā jebkurš cits, doktoram Urbīno gaužām reti bija gadījies iemesls, tāds kā šajā svētdienā, lai bez apdomas mestos iekšā senā vergu kvartāla kņadā. Lai atrastu vajadzīgo adresi, kučierim vairākkārt vajadzēja prasīt ceļu un mainīt virzienu. Doktors Urbīno tagad tuvumā iepazina gan dūksnāju nospiedošo smagmi un draudīgo klusumu, gan smacējošos izgarojumus, kas agrās bezmiega stundās, sajaukdamies ar pagalma jasmīnu smaržu, bija kāpuši līdz pat viņa guļamistabai un kurus viņš bija izjutis plūstam garām kā vakardienas vēju, kam nav nekāda sakara ar viņa dzīvi. Tomēr šī dvaka, ko nostalģija daudzkārt bija idealizējusi, pārtapa par neciešamu realitāti, kad divriči sāka zvāļoties staignajās šķērsielās, kur maitasputni ķīvējās par paisuma uzplūdu sanestajām lopkautuves atbirām. Atšķirībā no pilsētas vicekaraļu daļas, kur slējās mūra nami, te manīja rikai būdas ar izbalušām dēļu sienām un skārda jumtiem, turklāt to lielākā daļa bija celtas uz pāļiem, lai neplūstu iekšā vaļējo, vēl no spāņiem mantoto notekgrāvju saturs. Viss izskatījās nožēlojams un novārtā pamests, vienīgi no šķebīgajām ēstuvēm lauzās dārdoša krogus mūzika — nabago Vasarsvētki, bez Dieva un bez likuma. Kad viņi beidzot nonāca līdz meklētajai adresei, ratiem jau rikšoja pakaļ vesels bars kailu bērneļu, kas apņirgāja kučiera teatrālo ietērpu, un tam bija sīkaļas jāatgaiņā ar pātagu. Iecerējis te ierasties konfidenciālā vizītē, doktors Urbīno pārāk vēlu saprata, ka visbīstamākā vientiesība ir tā, kas iegadās viņa vecumā.

No ārpuses mājai bez numura nemanīja nekā tāda, kas to atšķirtu no citām vēl bēdīgākām, ja neskaita mežģīņu aizkarus logā un pamatīgas ārdurvis, šķiet, izceltas no kādas vecas baznīcas. Kučieris pieklaudzināja ar āmuriņu un, tikai saņēmis apliecinājumu, ka adrese ir īstā, palīdzēja doktoram izkāpt no divričiem. Durvis bija atvērušās bez trokšņa, un aiz tām pustumsā stāvēja sieviete — vairs ne jauna, pilnīgi melnā tērpā un ar sarkanu rozi aiz auss. Gadu varēja būt četrdesmit, ne mazāk, taču viņai vēl aizvien bija lepnas mulates stāja, zeltainajās acīs jautās bardzība, un īsie, metāliskas kokvilnas ķiverei līdzīgie mati izcēla galvaskausa formu. Doktors Urbīno sievieti šķita nepazīstam, kaut daudzkārt bija to sastapis krēslainajā fotogrāfa darbnīcā šaha spēles laikā un reiz pat bija izrakstījis viņai hinīna recepti pret hronisku drudzi. Doktors sniedza viņai roku, un sieviete to satvēra ar abām — ne tik daudz sasveicinoties, cik palīdzot ienākt. Viesistabā valdīja tīkams meža gars un ausij netverama šalkoņa, telpa bija pieblīvēta ar smalkām mēbelēm un greznumlietām, taču katrai no tām bija atrasta sava dabiskā vieta. Tā nebija nostalģija, bet doktoram Urbīno atmiņā atausa antikvāra veikaliņš Parīzē, Monmartras ielā 26, kādā pagājušā gadsimta oktobra pirmdienā. Sieviete apsēdās iepretim un uzrunāja viņu ne pārāk drošā spāņu valodā:

-Jūtieties kā mājās, doktor, viņa sacīja. Tik drīz es jūs gan negaidīju.

Doktors Urbīno jutās nodots. Ciešu skatienu vērdamies sievietē, ielūkojies viņas dziļajās sērās, viņas cēli pasniegtajās sāpēs, doktors saprata, ka šī vizīte ir bezjēdzīga, jo par to, kas bija pateikts un pamatots Žeremijas de Sentamūra pēcnāves vēstulē, sieviete zināja vairāk par viņu. Tā tas bija. Viņa atradusies līdzās Žeremijam vēl tikai dažas stundas pirms viņa nāves, tāpat kā bija bijusi viņam blakus turpat divdesmit gadu, uzticīgi un maigā padevībā, kas jau par daudz atgādināja mīlestību, un itin neviens šajā miegainajā provinces galvaspilsētā to nebija nojautis, kaut te pat valsts noslēpumi bija zināmi ikkatram. Abi bija iepazinušies sanatorijā Portoprensā, pilsētā, kur viņa bija dzimusi un kur viņš bija iesācis savas bēgļa gaitas; pēc gada viņa atbrauca uz šejieni, it kā īsā apciemojumā, kaut abi bez liekas izskaidrošanās saprata, ka viņa te paliks uz visiem laikiem. Viņa iesāka reizi nedēļā savest kārtībā un uzkopt fotodarbnīcu, taču pat visļaunprātīgākie kaimiņi nespēja pieņemt šķitumu par īstenību, jo tāpat kā visi uzskatīja, ka Žeremijas de Sentamūra nespējība neaprobežojas ar staigāšanu vien. Balstoties uz stingri medicīniskām atziņām, doktors Urbīno pats arī tā domāja un nekad nebūtu noticējis, ka Žeremijam bijusi sieviete, ja vien viņš pats to nebūtu izpaudis vēstulē. L.ai būtu kā būdams, doktoram bija grūti saprast, ka divi pieauguši un brīvi cilvēki bez pagātnes paši izvēlējušies nelikumīgas mīlas risku, paliekot noslēgtās sabiedrības aizspriedumu robežjoslā. “Tāda bija viņa griba,” sieviete paskaidroja. Turklāt slepenā kopdzīve ar vīrieti, kas nekad nepiederēja viņai līdz galam, un divatā bieži kā eksplozija izbaudītie piepešas laimes brīži viņai nešķita nepievilcīgs stāvoklis. Gluži pretēji: dzīve viņai bija apstiprinājusi, ka tā, iespējams, bijusi vispareizākā izvēle.

Iepriekšējā vakarā viņi bija devušies uz kino — bija gājuši katrs atsevišķi un sēdējuši attālu viens no otra, kā bija to darījuši vismaz divreiz mēnesī kopš tā laika, kad itāliešu imigrants dons Galileo Dakonte XVII gadsimta klostera drupās bija iekārtojis kinoteātri zem atklātas debess. Viņi bija noskatījušies filmu pēc pagājušajā gadā populāras grāmatas motīviem, kuru lasot, doktoru Urbīno bija pārņēmis izmisums par kara nežēlību: Rietumu frontē bez pārmaiņām. Pēc tam abi satikušies fotodarbnīcā — Žeremiju viņa bija atradusi klejojam domās un grimstam nostalģijā, un viņai licies, ka iespaidu atstājušas cietsirdīgās ainas ar dubļos mirstošajiem ievainotajiem. Vēlēdamās izkliedēt grūtsirdību, viņa bija piedāvājusi uzspēlēt šahu, un Žeremija, lai iepriecinātu viņu, piekritis, taču spēlējis neuzmanīgi, protams, ar baltajām figūrām, un, agrāk par pretspēlētāju pamanījis, ka draud neizbēgama sakāve četros gājienos, bija atzinis necienīgu zaudējumu. Tagad doktors aptvēra, ka pretiniece pēdējā partijā bijusi viņa, nevis ģenerālis Heroninio Argote, kā viņš tika domājis agrāk. Pārsteigums lika viņam iestarpināt:

-  Tā bija izcila partija!

Taču sieviete apgalvoja, ka tas neesot bijis viņas nopelns, jo Žeremija de Sentamūrs, prātā jau klejodams nāves miglā, pārbīdījis figūras bez mīlestības. Padevies šaha partijā — apmēram ceturksni pēc vienpadsmitiem, jo no deju klubiem bija beigusi skanēt mūzika —, Žeremija bija palūdzis, lai viņu atstāj vienu. Viņš gribējis uzrakstīt vēstuli doktoram Huvenālam Urbīno, kuru uzskatījis par visgodājamāko no sev pazīstamiem cilvēkiem, turklāt, kā viņam paticis teikt, par dvēseles biedru, kaut gan viņus vienoja tikai apsēstība ar šahu, ko abi izprata kā dialogu starp diviem prātiem, nevis kā zinību nozari. Tad viņai kļuvis skaidrs, ka Žeremijas de Sentamūra ciešanām pienācis gals un viņa dzīvē atlicis tik vien laika, lai uzrakstītu vēstuli. Doktors nespēja noticēt savām ausim:

-  Tātad jūs zinājāt! viņš iesaucās.

Viņa ne vien bija zinājusi, sieviete apstiprināja, bet arī palīdzējusi viņam izturēt ciešanas ar tikpat lielu mīlestību, kādu bija palīdzējusi viņam atrast. Jo viņa pēdējie vienpadsmit mēneši nebija bijuši nekas cits kā vienas nežēlīgas ciešanas.

-   Jūsu pienākums bija paziņot par viņu, doktors sacīja.

-  To es nespēju, sieviete pārsteigta atbildēja. Es viņu pārāk stipri mīlēju.

Doktoram Urbīno bija šķitis, ka viņš ir dzirdējis pilnīgi visu ko, taču neko tādu viņam nebija gadījies dzirdēt nekad, turklāt teiktais izskanēja pavisam dabiski. Ar visām piecām sajūtām viņš ieurbās sievietes sejā, lai ierakstītu viņu atmiņā tādu kā šajā brīdī: viņa šķita līdzināmies upes dievībai, nesatricināms stāvs melnā tērpā ar čūskas acīm un rozi aiz auss. Pirms daudziem gadiem tuksnesīgā Haiti pludmalē, kur abi kaili gulējuši pēc mīlēšanās, Žeremija de Sentamūrs piepeši bija izdvesis: “Es nekad nekļūšu vecs.” Viņa to bija uztvērusi kā varonīgu solījumu bez atelpas pretoties laika cirtieniem, taču Žeremija bija paskaidrojis daudz konkrētāk: viņš bija nelokāmi apņēmies šķirties no dzīves sešdesmit gadu vecumā.

Tie viņam akurāt bija palikuši šā gada 23. janvārī, un todien viņš bija sev noteicis pēdējo termiņu, vakaru pirms Vasarsvētkiem, kas šajā Svētā Gara kulta pārņemtajā pilsētā bija pašas lielākās svinības. No tā vakara sīkākajām detaļām nebija nevienas, kas viņai nebūtu bijušas zināmas jau iepriekš — viņi tās bieži bija apsprieduši, ļaudamies nenovēršamajam dienu plūdumam, kuru nedz viņš, nedz viņa vairs nespēja apstādināt. Žeremija de Sentamūrs mīlēja dzīvi ar bezmēra kaisli, viņš mīlēja jūru un mīlēja mīlestību, mīlēja savu suni un mīlēja šo sievieti, un, noliktajam datumam tuvojoties, bija pamazām padevies izmisumam, it kā viņa nāve nebūtu bijusi paša lēmums, bet gan nepielūdzams liktenis.

-  Pagājušajā naktī, kad atstāju viņu vienu, viņš vairs nepiederēja šai pasaulei, viņa sacīja.

Suni viņa gribējusi ņemt sev līdzi, taču Žeremija, brīdi pavērojis, kā tas snauduļo blakus kruķiem, un pirkstu galiem paglāstījis, bija atteicis: “Man ļoti žēl, bet misters Vudro Vilsons dosies līdzi man.” Žeremija bija palūdzis, lai viņa to piesien pie gultas kājas, kamēr pats rakstīs, un viņa bija savijusi viltus mezglu, lai suns varētu atraisīties. Tā bija viņas vienīgā nelojālā rīcība, ko attaisnoja vēlme atsaukt atmiņā saimnieku, raugoties viņa suņa saltajās acīs. Te doktors Urbīno sievieti pārtrauca, lai pateiktu, ka suns nebija atsvabinājies. “Tātad suns nebija to gribējis,” viņa konstatēja un pat šķita iepriecināta, jo vēlējās, lai mirušais mīļotais viņas atmiņā sevi atgādinātu tā, kā bija to lūdzis iepriekšējā vakarā, kad atrāvās no iesāktās vēstules un pēdējoreiz pavērās uz viņu:

-  Piemini mani ar rozi, viņš bija teicis.

Mājās viņa pārradusies īsi pēc pusnakts, visā apģērbā atlaidusies gultā un smēķējusi, aizdedzot katru jaunu cigareti no iepriekšējās, lai atvēlētu viņam laiku pabeigt vēstuli — kā viņa zināja, garu un grūtu —, un mirkli pirms trijiem, atskanot pirmajām suņu rejām, uzlikusi uz plīts ūdeni kafijai, apvilkusi pilnu sēru ietērpu un pagalmā nogriezusi pirmo rītausmā izplaukušo rozi. Doktors Urbīno jau pirms kāda laika bija aptvēris, ka pilnīgi izdzēsīs šo nelabojamo sievieti no savas atmiņas, un šķita saprotam, kāpēc: tikai cilvēks bez jebkādiem principiem varēja tā samierināties ar sāpēm.

Līdz apmeklējuma beigām viņa vēl vairāk nostiprināja motivāciju doktora viedoklim. Viņa nepiedalīsies bērēs, jo tā it kā esot solījusi mīļotajam, kaut doktors Urbīno vienu vēstules rindkopu šķita sapratis pavisam pretēji. Viņai nenoritēs neviena asara, viņa neizšķērdēs sev atlikušos gadus, uz lēnas uguns vārīdamās uzmācīgu atmiņu virā, viņa neapraks sevi dzīvu šajās četrās sienās, lai šūdinātu pašas līķautu, kā to svēti pienācās darīt vietējām atraitnēm. Viņa bija iecerējusi pārdot Žeremijas dc Sentamūra māju, kas no šā brīža, kā tas bija noteikrs vēstulē, ar visu iedzīvi pieder viņai, un, kā allaž ne par ko nesūdzoties, turpināt dzīvot šajā nabago nāves priekškambarī, kur bija sastapusi laimi.

Šie vārdi — nabago nāves priekškambarī — doktoru Huvenālu Urbīno nebeidza vajāt visu mājupceļu. Viņas novērtējums nebija nepelnīts. Jo šī pilsēta, viņa pilsēta, bija palikusi nemainīga laika aizvārtē: tā pati svelmes izkaltētā pilsēta no viņa pubertātes naksnīgo biedu un vientulīgo iepriecinājumu gadiem, pilsēta, kur puķes pārklājās ar rūsu, samaitājās sāls un kur četrus gadsimtus nekas nebija noticis, ja neskaita lēnu savecēšanu starp apvītušiem Iauru kokiem un pūstošām slīkšņām. Ziemā pēkšņas un postošas lietusgāzes lika pārplūst atejas bedrēm un pārvērta ielas smirdošā zampā. Vasarā acij neredzami putekļi cirtīgi kā nedzēsts kaļķis iegrauzās pat iztēles visapslēptākajās vietās — tos sanesa aptrakuši vēji, kas noplēsa māju jumtus un uzrāva gaisā bērnus. Sestdienās plikatas mulati pūļiem izrausās no saviem kartona un skārda mitekļiem slīkšņu krastos un, savākuši līdzi mājdzīvniekus, katlus un pannas, gavilējošā triecienā ieņēma pilsētas koloniālās daļas akmeņainās pludmales. Dažiem no pašiem vecākajiem vēl līdz nesenam laikam uz krūtīm varēja redzēt karaļa varas ar karstu dzelzi iededzinātās vergu piederības zīmes. Nedēļas nogalēs viņi līdz nemaņai grieza dančus, līdz nāvei pieļurbojās ar pašdarinātu sīvo un atklāti mīlējās ikako krūmu audzēs, bet svētdienas pusnaktī aprāva pašu svinības ar asiņainiem kautiņiem, iela pret ielu. Tas bija tas pats nerimtīgais pūlis, kas nedēļas pārējās dienās pārplūdināja seno kvartālu laukumus un ieliņas ar letēm, pie kurām bija iespējams nopirkt vai pārdot visu, un piesātināja mirušo pilsētu ar gadatirgus murdoņu, no kuras vēdīja ceptu zivju smārds: lūk, jaunā dzīve.

Neatkarība no spāņu varas un drīz pēc tam verdzības atcelšana lika pilsētā ātrāk uzplaukt godājamas dekadences gaisotnei, kādā piedzima un uzauga doktors Huvenāls Urbīno.

Savulaik diženās dzimtas pagaisa kalpu pamesto piļu klusumā. Bruģētajās ieliņās ar stāviem kāpumiem, kas kādreiz tik labi sargāja no neparedzētas karadarbības un pirātu iebrukumiem, tagad no balkoniem snaikstījās nezāles, uzplēsdamas vagas pat viskoptāko savrupnamu balsinātajās akmens sienās, bet divos pēcpusdienā vienīgā dzīvības zīme bija gurdeni klavieru vingrinājumi nomiedzim aptumšotajās telpās. Sievietes tvērās no saules kā no apkaunojošas sērgas namu dziļumos, vīraka piekvēpinātās un vēsās guļamistabās, un pat agrīna rīta misēs slēpa sejas aiz mantijām. Viņu mīlas sakari bija gausi un šķēršļiem pilni, tos jo bieži kavēja likteņa zīmes, un dzīve viņām šķita nepanesami gara. Pienākot naktij, nomācošajā pārejas mirklī no slīkšņām pacēlās asinskāru moskītu mākoņi, un tikko manāma cilvēku izkārnījumu dvaša, silta un skumīga, dvēseles dzīlēs uzjundīja nāves neizbēgamības apjautu.

Tātad tā koloniālās pilsētas dzīve, ko jauniņais Huvenāls Urbīno bija mēdzis idealizēt melanholijas brīžos Parīzē, izrādījās atmiņas radīta ilūzija. Astoņpadsmitajā gadsimtā tirdzniecība te zēla kā nekur citur Kārību jūras piekrastē, un to visupirms noteica pilsētai piešķirtā necienīgā privilēģija būt par lielāko Āfrikas vergu tirgu visā Amerikā. Turklāt tā bija ļaunās Granādas vicekaraļu parastā uzturēšanās vieta, jo tiem labāk tika valdīt no šejienes, no pasaules okeāna krasta, nevis no tālās un saltās galvaspilsētas, kur gadsimtiem nerimstošā līņāšana tiecās iedragāt viņu realitātes izjūtu. Vairākas reizes gadā līcī sapulcējās vesela flote — galjonas bija piekrautas ar bagātībām no Potosī, no Kito un Verakrusas, un pilsēta piedzīvoja savas augstākās slavas laikus. Bet piektdienā, 1708. gada 8. jūnijā, četros pēcpusdienā galjonu San Josč, kas tikko bija pacēlusi buras ceļam uz Kadisu ar dārgakmeņu un cēlmetālu kravu piecsimt miljardu tā laika peso vērtībā, tieši priekšā ostas ieejai nogremdēja angļu eskadra, un divus garus gadsimtus vēlāk šis kuģis tā arī bija palicis neizcelts. Visas šīs koraļļu biežņā dusošās bagātības kopā ar blakus komandtiltiņam peldošo kapteiņa līķi vēsturnieki mēdza izburt no pagājības kā atmiņās iegrimušās pilsētas simbolu.

Līča pretējā pusē, Lamangas dzīvojamā rajonā, doktora Huvenāla Urbīno māja pastāvēja citā laikā. Tas bija liels un dzestrs vienstāva nams, no kura dorisko kolonnu ieskautās āra terases bija pārredzams stāvošā ūdens klajs, kas izplatīja puvuma dvaku un pavēra acīm nogrimušu kuģu vrakus. No ieejas durvīm līdz pat virtuvei grīdu šaha lauciņu rakstā rotāja baltas un melnas flīzes — to salikums bieži tika saistīts ar doktora Urbīno galveno kaislību, nemaz neatminoties, ka šāda vājība pret melnbalto bija piemitusi vai visiem katalāņu amatniekiem, kas gadsimta sākumā būvēja jaunbagātnieku rajonu. Plašajā viesistabā kā visur mājā bija ļoti augsti griesti, uz ielas pusi raudzījās seši logi līdz pašai grīdai, un no ēdamistabas to nošķīra milzīgas vinjetēm greznotas stikla durvis — uz tām vīnstīgu vītnes mijās ar vīnogu ķekariem un faunu stabules vilināja jaunavas bronzas mežā. Visas parādes mēbeles, ieskaitot dzīvam sargpostenim līdzīgo pulksteņa skapi viesistabā, bija oriģināli XIX gadsimta beigu angļu darinājumi, lustras zaigoja kalnu kristāla asarām, visur bija redzamas Sevras porcelāna vāzes un kausi un alabastra statuetēs iemiesoti pagānisku idiļļu tēli. Tomēr šī eiropeiskā viendabība pārtrūka pārējā mājas daļā, kur pīti sēžamie sajaucās ar Vīnes stila šūpuļkrēsliem un vietēja meistarojuma soliņiem ar ādas virsmu. Guļamistabās varēja redzēt ne vien gultas, bet arī brīnišķīgus Sanhasinto šūpuļtīklus ar zīda diegiem gotisko burtu vijumā izšūtu saimnieka vārdu un daudzkrāsainām bārkstīm gar apmali. Sākotnēji svinīgām vakariņām iecerētā telpa blakus ēdamistabai bija pārveidota par nelielu mūzikas istabu, kur reizēs, kad pilsētā ieradās slaveni izpildītāji, tika rīkoti koncerti šauram lokam. Dziļāka klusuma panākšanai grīdas flīzes te bija pārsegtas ar Vispasaules izstādē Parīzē pirktiem turku paklājiem, netrūka arī jaunākā modeļa fonogrāfa un plaukta ar teicamā kārtībā izvietotām platēm, bet istabas stūrī zem Manilā austa pārklāja stāvēja koncertflīģelis, ko doktors Urbīno nebija spēlējis jau ilgus gadus. Visā mājā bija manāms saprāts un apdomība, kādi piemīt sievietei, kas abām kājām stingri stāv uz zemes.

Saprotams, nevienā citā vietā nejautās tāds pedantisks svinīgums kā bibliotēkā — doktora Urbīno svētnīcā, pirms viņu bija pievārējis vecums. Vidū atstājot no tēva mantoto riekstkoka rakstāmgaldu un mīkstos ādas klubkrēslus, viņš bija licis nosegt visas sienas un pat logus ar stiklotiem plauktiem un tur gandrīz vājprātīgā kārtībā sarindojis trīstūkstoš grāmatas identiskā teļādas iesējumā ar zelta burtiem iespiestiem paša iniciāļiem uz muguriņām. Pretstatā citām istabām, kur bija jāpacieš ostas trokšņi un nelāgās smakas, bibliotēkā vienmēr valdīja klostera klusums un smarža. Piedzimstot un izaugot Kārību māņticībā, kas prasīja turēt vaļā durvis un logus, lai ielaistu patiesībā nepastāvošu vēsumu, doktoram Urbīno un viņa sievai telpas noslēgtība iesākumā spieda uz sirdi. Tomēr galu galā viņi pārliecinājās par labumiem, ko dod romiešu metode cīņai pret karstumu — miegainajās augusta dienās namu cieši aizdarīt, lai no ārpuses neieplūstu svelmainais gaiss, toties atvērt visu vaļā pret vakara vējiem. Kopš tā laika viņu māja kļuva par vēsāko vietu zem Lamangas dedzinošās saules, un bija tik patīkami pavadīt diendusu guļamistabu pustumsā, bet vakarpusē apsēsties uz terases un noraudzīties, kā garām peld smagie, svina pelēkie Ņūorleānas kravas kuģi un krēslas stundās rosās apgaismotie upju kuģīši ar koka dzenratiem — no tiem plūstošās mūzikas strūklas šķita attīrām līča sasmakušo izgāztuvi. Arī no decembra līdz martam viņu mājoklis bija vislabāk pasargāts no ziemeļu pasātiem, kas noplēsa namiem jumtus un naktīs kā izsalkuši vilki klejoja ap mājām, meklējot šķirbiņu, pa kuru ielauzties. Nevienam nekad nebija nācis prātā, ka uz šādiem pamatiem nostiprinātā laulībā varētu slēpties jebkādi iemesli, lai tā nebūtu laimīga.

Lai būtu kā būdams, torīt, atgriezies mājās pirms desmitiem, doktors Urbīno tāds nebija. Viņu bija izsitušas no līdzsvara abas vizītes, kas ne vien bija likušas nokavēt Vasarsvētku misi, bet arī draudēja grozīt viņa prātu tādos gados, kad viss jau likās galīgs. Viņam gribējās brīdi nosnausties, iekams pienāktu laiks doties uz doktora Lāsidesa Oliveļjas svinīgajām pusdienām, taču viņu sagaidīja satraukušies kalpotāji, kas pūlējās notvert papagaili — izsprucis mirklī, kad to izņēma no būra, lai apgrieztu spārnus, putns bija uzlaidies mango koka visaugstākajā zarā. Tas bija aptracis radījums izplūkātām spalvām, kurš nerunāja tad, kad to lūdza, toties mēdza ierunāties, kad tas tika vismazāk gaidīts, un tad to darīja tik skaidri un saprātīgi kā reta cilvēciska būtne. Doktors Urbīno putnu bija apmācījis pats personiski, un tas papagailim bija sagādājis tādas privilēģijas, kādas ģimenē nekad nebaudīja neviens, pat ne paša pēcnācēji bērnības gados.

Putns mājās bija sabijis vairāk nekā divdesmit gadu, un nevienam nebija zināms, cik tas nodzīvojis jau pirms tam. Ik launaglaiku pēc diendusas doktors Urbīno ar papagaili blakus mēdza apsēsties pagalma terasē, nama visvēsākajā vietā, un lika lietā savas pedagoga kaisles vispamatīgākos resursus, kamēr tas iemanījās runāt franciski kā akadēmiķis. Vēlāk viņš jau pārliekā centībā iemācīja putnam mises latīņu tekstu un dažus izmeklētus fragmentus no Svētā Mateja evaņģēlija, bet vēl pēc tam bez panākumiem nopūlējās iekalt papagaiļa atmiņā četras aritmētiskās darbības. Kādā no saviem pēdējiem Eiropas apmeklējumiem doktors iegādājās pirmo atskaņotāju ar tauri un milzumu skaņuplašu gan ar tā laika modes mūziku, gan ar savu iecienītāko komponistu klasiku. Vairāku mēnešu garumā dienu pēc dienas viņš lika papagailim klausīties un klausīties Ivetas Žilbēras un Aristīda Bruāna dziesmas, kas pagājušajā gadsimtā bija apbūrušas visu Franciju, līdz putns iemācījās tās no galvas. Papagailis dziedāja sievietes balsī, ja izpildītāja bija viņa, un tenorā, ja vokālists bija viņš, nobeidzot priekšnesumu ar valšķīgu smieklu lēkmi, kas bija pilnīgi precīzs tā smējiena atdarinājums, ko laida vaļā kalpones, izdzirdušas putnu dziedam franciski. Papagaiļa asprāša slava bija aizskanējusi tik tālu, ka atļauju to apskatīt nereti lūdza ļoti cienījami pilsētas viesi, kas mēdza ar upju kuģiem iebraukt no iekšzemes novadiem, bet vienreiz putnu par jebkuru cenu mēģināja nopirkt kādi no daudzajiem angļu tūristiem, kas tajos laikos ceļoja ar Ņūorleānas banānvedēju floti. Tomēr viņa dižākā slavas diena bija tā, kad Republikas Prezidents, godājamais Marko Fidels Suāress, kopā ar visu savu ministru kabinetu ieradās doktora namā, lai pārliecinātos par putna izdaudzinātajām prasmēm. Viņi piebrauca ap trijiem pēcpusdienā, vai smakdami savos cilindros un biezajos vizītsvārkos, ko nebija novilkuši trīs dienu garās oficiālās vizītes laikā zem augusta nokaitētajām debesīm, un bija spiesti doties prom tikpat gudri kā nākuši, jo papagailis divās izmisīgos pūliņos aizvadītās stundās nepateica ne pušplēsta vārda par spīti doktora Urbīno lūgumiem, draudiem un publiskajam apkaunojumam — neieklausoties laulātās draudzenes viedajos brīdinājumos, viņš bija spītīgi pieturējies pie šāda neapdomīga uzaicinājuma.

Tas, ka papagailis pēc šā vēsturiskā bezgoda bija saglabājis savas privilēģijas, pilnīgi un galīgi nostiprināja putna svētās tiesības. Ja neskaita sauszemes bruņurupuci, kas atkal bija uzradies virtuvē, kaut gadus trīs vai četrus tika uzskatīts par pazudušu uz mūžiem, namā nebija ļauts atrasties nevienam citam dzīvniekam. Rupucis tomēr it kā netika pieņemts par dzīvu radību, drīzāk par tādu kā pārakmeņojušos veiksmes amuletu, jo nekad īsti nebija zināms, kur tas patlaban atrodas. Doktors Urbīno nevēlējās atzīt, ka necieš dzīvniekus, un pūlējās to noslēpt aiz visādām pseidozinātniskām pasakām un filozofiskām atrunām, kas pārliecināja jo daudzus, izņemot viņa sievu. Viņš bieži sacīja, ka tie, kas pārāk mīlot dzīvniekus, esot spējīgi uz visļaunākajām nežēlībām pret cilvēku sugu, un mēdza norādīt, ka suņi neesot vis uzticīgi, bet gan iztapīgi un kaķi esot oportūnisti un nodevēji, un ka pāvi esot nāves vēstneši, bet gvakamaijo papagaiļi — vienkārši dekoratīvas niecības, ka truši sekmējot alkatību, bet pērtiķīši varot pielaist miesaskāres sērgu — un gaiļi vispār esot nolādēti, jo ļāvuši sevi izmantot, lai Kristus tiktu trīskārt noliegts.

Turpretī Fermīna Dāsa, viņa laulātā draudzene, tai laikā septiņdesmit divus gadus veca un jau zaudējusi savu jaunības dienu gazeles gaitu, turpat vai iracionāli dievināja tropiskos ziedus un mājdzīvniekus un laulības dzīves iesākumā bija izmantojusi mīlestību kā jaunu pārdzīvojumu, lai tos iegādātu daudz lielākā skaitā, nekā vēlētu veselais saprāts. Paši pirmie bija trīs dalmācieši. Nosaukti Romas imperatoru vārdos, tie nikni plēsās savā starpā, lai izpelnītos labvēlību no kuces, kas darīja godu savam Mesalīnas vārdam, jo tai bija nepieciešams vairāk laika deviņu kucēnu dzemdēšanai nekā nākamo desmit ieņemšanai. Pēc tam nāca Abesīnijas kaķi ar ērgļa profilu un faraonu manierēm, siāmieši ar šķielīgiem skatieniem un karaliski persieši oranžām acīm — tie visi klīda pa istabām kā bezmiesīgas ēnas un mēdza pārplēst nakts klusumu ar raganu sabata cienīgiem mīlas auriem. Aiz vidukļa pieķēdēts pie mango koka, dažus gadus pagalmā mita Amazones pērtiķītis, izraisīdams tādu kā līdzcietību, jo dzīvnieciņā jautās arhibīskapa Obdulio i Reja skumjais skatiens, viņa naivās acis un izteiksmīgie žesti, taču Fermīna Dāsa nešķīrās no pērtiķīša šā iemesla dēļ, bet gan tāpēc, ka tam piemita netikums pašapmierināties par godu dāmu klātbūtnei.

Garajos gaiteņos bija izvietoti būri ar dažnedažādiem Gvatemalas putniem; tur bija arī tramīgas kuitalas un purva gārņi gariem, dzelteniem stilbiem, bet apkārt klejoja briežu jaunulis, kas mēdza iebāzt galvu pa logu, lai nobaudītu podos sastādītās antūrijas. īsi pirms pēdējā pilsoņu kara, kad pirmoreiz paklīda runas par iespējamo pāvesta vizīti, no Gvatemalas bija atvests paradīzes putns, taču, lēni gādāts šurp, tas tika aši aizsūtīts atpakaļ, kad tapa zināms, ka baumas par augstākā priestera ierašanos izplatījusi valdība, lai patracinātu sazvērniekus no liberālu vidus. Citreiz viņi uz Kurasao kontrabandistu burinieka bija nopirkuši stiepļu būri ar sešiem sasmaržinātiem kraukļiem, tieši tādiem, kādi Fermīnai Dāsai bērnībā bija piederējuši tēva mājās un kādus viņai gribējās ari kā precētai sievai. Tomēr neviens nespēja izturēt nebeidzamās spārnu vēdas, kas piedzina pilnu māju ar tādu kā bēru vainagu dvaku. Vēl viņi bija iegādājušies četrmetrīgu anakondu — tās miegu nezinošās mednieces nopūtas uzārdīja guļamistabu tumsu, taču viņi panāca, ko bija gribējuši, proti, ar čūskas nāvējošo dvašu aizbiedēt sikspārņus, salamandras un neskaitāmu sugu kaitīgos kukaiņus, kuru lietus mēnešos bija saviesies pilna māja. Doktoram Urbīno, tik ļoti aizņemtam ar profesionālo pienākumu pildīšanu un tik dziļi iegrimušam pilsonisko un kultūras aktivitāšu virzīšanā, pietika ar pieņēmumu, ka, mītot starp tik daudzām neciešamām radībām, viņa sieva ir ne vien pati daiļākā visā Kārību piekrastē, bet arī pati laimīgākā. Taču kādā lietainā pēcpusdienā, kas sekoja nogurdinošam darba cēlienam, mājās viņu sagaidīja milzu nelaime, liekot atgriezties realitātē. No viesistabas, ciktāl vien skatiens sniedza, asins peļķēs rindām peldēja beigtu dzīvnieku ķermeņi. Kalpones, nezinādamas, ko pasākt, bija sakāpušas uz krēsliem un nespēja atjēgties no slaktiņa izraisītās panikas.

Bija noticis tā, ka vienu no vācu mastifiem sagrābusi piepeša trakumsērgas lēkme un tas bija saplosījis ikkatru dzīvnieku, kas pagadījies ceļā, kamēr kaimiņmājas dārznieks bija saņēmies drosmi stāties tam pretī un ar mačeti sakapājis suni gabalos. Nebija zināms, cik dzīvniekus suns vēl bija sakodis vai apšļakstījis savām zaļajām, putainajām siekalām, tāpēc doktors Urbīno pavēlēja visas izdzīvojušās radības nonāvēt un pēc tam aprakt nomaļā laukā, kā ari palūdza Žēlsirdības slimnīcas speciālistus pamatīgi dezinficēt visu māju. Izglābās’vienīgi milzīgais bruņurupucis, īsts laimes luteklis, jo to neviens nebija atcerējies.

Fermīna Dāsa pirmoreiz atzina, ka vīram kādā saimnieciskā lietā ir taisnība, un ilgu laiku piesargājās pieminēt jebkādus dzīvniekus. Viņa samierinājās ar Linneja Dabas vēstures krāsainajām ilustrācijām, kuras vēlēja ierāmēt un sakārt pie viesistabas sienām, un, iespējams, drīz būtu zaudējusi visas cerības ieraudzīt mājās kādu dzīvu radību, ja vien zagļi reiz rīta agrumā nebūtu atmūķējuši vannas istabas lodziņu un aiznesuši sev līdzi piecās paaudzēs mantotu sudraba servīzi. Doktors Urbīno pielika katram loga rāmim pa divām piekaramām atslēgām, no iekšpuses nostiprināja durvis ar dzelzs strēlēm, noslēpa vērtīgākās lietas seifā un iedzīvojās jau piemirstā kara laika paražā gulēt ar revolveri zem spilvena. Taču viņš bija kategoriski pret sargsuņa iegādi, vienalga, vai tas būtu potēts vai ne, vai tiktu turēts pie ķēdes vai brīvā vaļā, lai zagļi kaut vai aptīra viņus līdz pēdējam grasim.

-  Šai namā neienāks nekas tāds, kas neprot runāt, doktors paziņoja.

To viņš pateica, lai darītu galu sievas viltībām, ar kurām tā atkal stūrgalvīgi centās tikt pie suņa, un, saprotams, neiedomājās, ka šis sasteigtais vispārinājums maksās viņam dzīvību. Fermīnas Dāsas diezgan tiešā uztvere, gadiem ritot, bija noslīpējusies, un viņa tūdaļ pieķērās vīra vieglprātīgi izmestajiem vārdiem: pāris mēnešu pēc apzagšanas viņa vēlreiz apmeklēja Kurasao burukuģus un nopirka Paramaribo karalisko papagaili, kurš gan prata vienīgi jūrnieku lamas, taču izrunāja tās tik cilvēciskā balsī, ka augstā cena — divpadsmit sentavo — nebūt nešķita pārmaksāta.

Tas bija lielisks putns, vieglāks nekā izskatījās, ar dzeltenu galvu un melnu mēli — vienīgo pazīmi, kas to ļāva atšķirt no mangrovju papagaiļiem, kurus nebija iespējams iemācīt runāt pat ar terpentīna svecīšu palīdzību. Doktors Urbīno prata zaudēt ar cieņu; viņš nolieca galvu sievas atjautības priekšā un jutās gluži pārsteigts par paša tīksmi, vērojot papagaiļa pieaugošo prasmi dot pretī kalpoņu kacināšanai. Lietainās novakarēs, kad atvilgušo spalvu bauda atraisīja putnam mēli, tas bārstīja aizgājušu laiku frāzes, ko nevarēja būt apguvis šajā mājā un kas mudināja domāt, ka papagailis ir vecāks, nekā bija šķitis. Doktora atturības pēdējās paliekas sagruva naktī, kad namā vēlreiz mēģināja ielauzties zagļi, šoreiz caur bēniņu logu, un papagailis tos aizbaidīja ar mastifa rējieniem, kas nebūtu izklausījušies ne tuvu tik autentiski, ja būtu rējis īsts suns, un brēcieniem “garnadži, garnadži, garnadži” — nevienu no abiem glābšanas paņēmieniem putns nebija iemācījies šajās mājās. Pēc šā atgadījuma doktors Urbīno ņēma papagaili savā paspārnē un lika uzbūvēt zem mango koka lielu sprostu ar atsevišķu tilpni ūdenim, ar trauku nobriedušiem banāniem un vēl ar trapeci akrobātiskiem vingrojumiem. No decembra līdz martam, kad vakari kļuva vēsi un ziemeļu vēji padarīja nakšņošanu zem klajas debess neiespējamu, putnu ar segu pārklātā būrī ienesa pārlaist naktis guļamistabās, lai gan doktors pieļāva, ka papagaiļa hroniskā sirgšana ar ienāšiem varētu kaitēt cilvēku veselīgai elpošanai. Ilgus gadus papagailim mēdza apgriezt spārnus un laist brīvā vaļā, un putns savā ļodzīgajā veca žokeja gaitā klimta, kur vien vēlējās, kamēr kādu dienu sadomāja demonstrēt akrobāta trikus uz virtuves griestu sijas un ar īsta jūrnieka cienīgu brēcienu “glābjas, kas var!” iegāzās verdošā sautējuma katlā, taču tik laimīgā brīdī, ka virēja ar lielo pavārnīcu paspēja to izķeksēt ārā — applaucētu un jau bez spalvām, toties vēl aizvien dzīvu. Kopš tās reizes par spīti vulgārajam ticējumam, ka būrī ielikti papagaiļi aizmirstot iemācīto, putnu pasāka turēt sprostā arī dienas laikā un izņēma ārā tikai ar pirmo brīzi četros pēcpusdienā, lai nogādātu pagalma terasē uz doktora Urbīno māclbstundu. Neviens nebija laikus pamanījis, ka spārni atauguši pārāk gari, un torīt, kad bija domāts tos apgriezt, papagailis izspruka un uzlaidās pašā mango galotnē.

Triju stundu laikā neviens nebija spējis dabūt putnu rokā. Kaimiņmāju meitām piepalīdzot, kalpones bija likušas lietā visas iespējamās viltības, lai novilinātu papagaili lejā, taču tas stūrgalvīgi neizkustējās no vietas, starp smieklu lēkmēm izkliegdams “lai dzīvo liberālā partija, pie velna, lai dzīvo liberālā partija!” — ļoti neapdomīgu saukli, kas jau bija maksājis dzīvību vismaz kādiem četriem iesilušiem vieglprāšiem. Tik tikko spēdams bēgli lapotnē saskatīt, doktors Urbīno izmēģinājās to pierunāt spāņu, tad franču un pat latīņu mēlē, un papagailis viņam atbildēja tajās pašās valodās, tajā pašā tonī un balss tembrā, taču koka galotni nepameta. Pārliecinājies, ka ar labu neko nepanāks, doktors lika aicināt palīgā ugunsdzēsējus, savu jaunāko vaļasprieku sabiedriskās darbības laukā.

Līdz pat nesenām dienām ugunsgrēkus faktiski bija dzēsuši tikai brīvprātīgie, bruņoti ar namdaru kāpnēm un ūdens spaiņiem, kādi nu katrreiz bija gadījušies pa ķērienam, un viņu metodes bija tik nesakarīgas, ka reizēm nodarīja lielāku skādi nekā pašas liesmas. Taču pirms gada, pateicoties kolektei, ko bija sarīkojusi Sabiedrisko uzlabojumu biedrība — doktors Urbīno bija tās goda prezidents —, tika izveidota profesionālu ugunsdzēsēju komanda un iegādāta autocisterna ar sirēnu, zvanu un divām augstspiediena šļūtenēm. Ugunsdzēsēji kļuva par modīgāko izklaidi, pat tiktāl, ka, baznīcu zvaniem ieskandinot trauksmi, skolās tika pārtrauktas mācībstundas, lai dotu bērniem iespēju vērot, kā brigāde cīnās ar liesmām. Sākumā tā nedarīja neko citu, taču doktors Urbīno vērsa pilsētas varasiestāžu uzmanību uz to, ka Hamburgā redzējis ugunsdzēsējus atdzīvinām nosalušu bērnu, ko tie bija atraduši pagrabā pēc triju dienu sniega vētras. Savukārt kādā Neapoles ieliņā viņš bija noraudzījies, kā tie no desmitā stāva balkona laiž lejup zārku ar mirušo, jo ēkai bijušas tik līkumotas kāpnes, ka ģimene nebija spējusi to iznest. Tā nu pilsētas ugunsdzēsēji apguva prasmes palīdzēt citās ārkārtas situācijās — piemēram, dabūt vaļā aizkritušas atslēgas vai nobeigt indīgas čūskas, un Medicīnas fakultāte tiem bija sarīkojusi īpašus kursus pirmās palīdzības sniegšanai mazāk nopietnos gadījumos. Tāpēc nešķita nepiedienīgi laipni palūgt viņus, lai noceļ no koka slavenu papagaili ar džentlmeņa cienīgiem nopelniem. “Pasakiet viņiem, ka es to lūdzu,” doktors Urbīno piebilda un devās uz guļamistabu pārģērbties svinīgajām pusdienām. Patiesībā doktors tobrīd jutās tik nomākts Žeremijas de Sentamūra vēstules dēļ, ka papagaiļa liktenis viņam tikpat kā nerūpēja.

Fermīna Dāsa bija tērpusies brīvi krītošā zīda kleitā^ar pazemu jostasvietu, aplikusi īstu pērļu virteni, kas veidoja sešus dažādu garumu apļus, un apāvusi satīna kurpītes ar augstu papēdi, kādas mēdza uzvilkt tikai sevišķi svinīgās reizēs, jo gadi vairs nebija piemēroti tādām mocībām. Tik moderns ietērps nešķita īsti atbilstīgs cienījamas vecmāmiņas tēlam, toties lieliski piestāvēja viņas joprojām smuidrajam un taisni izslietajam augumam ar pagarinātiem kauliem, viņas vingrajām rokām bez neviena vecišķa plankuma un metāliski iezilganajiem, sākot no vaigu kaula ieslīpi apgrieztajiem matiem. No viņas kāzu fotogrāfijas bija saskatāmas tikai dzidrās mandeļu formas acis un iedzimti lepnā stāja, taču to, ko bija atņēmuši gadi, viņa atlikām bija atguvusi ar raksturu un pārpārēm ar uzcītību. Viņa jutās labi: tālu senatnē bija palikuši stiepļu korsešu, iežmaugtu vidukļu un lupatu uzlikām palielinātu gurnu gadsimti. Atsvabināti, brīvi elpojoši augumi rādīja sevi, kādi tie ir. Pat septiņdesmit divu gadu vecumā.

Doktors Urbīno viņu ieraudzīja sēžam pie tualetes galdiņa zem elektriskā ventilatora lēnīgajām vēdām un pielāgojam zvanveida cepuri ar filca vijolītēm. Plašajā un gaišajā guļamistabā atradās angļu parauga gulta ar moskītu tīklu rožainā rakstā, un abos atvērtajos logos bija redzami pagalmā augošie koki, kur lietus priekšnojausmā trokšņoja cikāžu koris. Kopš atgriešanās no kāzu ceļojuma vīra apģērbu atbilstīgi laikam un vajadzībai vienmēr izvēlējās Fermīna Dāsa un salika to uz krēsla jau iepriekšējā vakarā, lai no rīta, iznākot no vannas istabas, viņš to atrastu pilnīgā kārtībā. Viņa neatminējās, kad bija pasākusi arī palīdzēt viņam saģērbties — pēdējā laikā viņu pat apģērbt, taču apzinājās, ka sākumā bija to darījusi aiz mīlestības, bet nu jau gadus piecus viņa bija spiesta to darīt nepieciešamības dēļ, jo viens viņš vairs apģērbties nespēja. Viņi bija tikko nosvinējuši zelta kāzas un neprata ne mirkli dzīvot viens bez otra, ne brīdi nedomāt viens par otru, un, vecumam piesakoties jo skaudrāk, viņu spēja pastāvēt atsevišķi tikai mazinājās. Nedz viņš, nedz viņa nevarēja pateikt, vai šī savstarpējā kalpošana balstās uz mīlestību vai uz izdevīgumu, taču viņi nekad arī nebija, liekot roku uz sirds, sev to jautājuši, jo abi vienmēr bija uzskatījuši par labāku nezināt atbildi. Fermīna mazpamazām bija iepazinusi vīra soļu nedrošību, viņa garastāvokļa maiņas, atmiņas izkritumus, nesen atklāto ieradumu miegā šņukstēt, taču uzskatīja to visu nevis par nemaldīgu sabrukuma pazīmi, bet drīzāk par laimes pilnu atgriešanos bērnībā un tāpēc izturējās pret viņu nevis kā pret kaprīzu večuku, bet kā pret vecišķu bērnu, un šie maldi izrādījās tālredzīgs atspaids abiem, jo paglāba viņus no līdzcietības nastas.

Abu kopīgā dzīve būtu ritējusi diezgan atšķirīgi, ja viņi laikus būtu aptvēruši, ka vieglāk ir tikt galā ar lielām laulības katastrofām nekā ar sīkiem ikdienas starpgadījumiem. Taču, ja viņi kopā bija ko iemācījušies, tad visupirms to, ka apjēgsme uzrodas tad, kad tā vairs neko nespēj līdzēt. Fermīna Dāsa gadiem ilgi caur sirds mokām bija pacietusi vīra možo ikrīta jundu. Viņa pati mēdza drudžaini tverties pie sapņa pēdējiem pavedieniem, lai tikai nebūtu jāstājas pretī ik jauna rīta neizbēgami nelāgajām zīmēm, kamēr vīrs mēdza mosties zīdaiņa nevainībā: katra jauna diena viņam bija vēl viens ieguvums. Fermīna dzirdēja viņu mostamies ar pirmajiem gaiļiem, un viņa pirmā dzīvības zīme bija nesakarīga krekšķināšana, tā vien šķita — ar nolūku, lai arī viņa pamostos. Viņa dzirdēja, kā viņš purpina, vien lai traucētu viņas mieru, grābstīdamies pēc čībām, kam bija jābūt turpat pie gultas. Dzirdēja, kā viņš, tumsā taustoties, meklē ceļu uz vannas istabu. Dzirdēja, kā viņš pēc kabinetā pavadītās stundas, kad viņa bija paspējusi vēlreiz iemigt, atgriežas guļamistabā, lai, gaismu neiededzis, apģērbtos. Reiz viesību spēlītē doktoram bija jautājuši, kā viņš pats sevi definētu, un viņš bija atbildējis: “Es esmu cilvēks, kas apģērbjas tumsā.” Viņa visu dzirdēja, labi zinādama, ka neviens no viņa radītajiem trokšņiem nav bijis nenovēršams un ka laulātais trokšņo tīšuprāt, kaut izliekas darām to netīši, tāpat kā viņa bija nomodā, kaut tēloja aizmigušu. Vīra nolūks bija saprotams: nekad sieva viņam nebija tik ļoti nepieciešama mundra un gaiša kā šajos agrīnas trauksmes mirkļos.

Guļot ar augumu izlocītu kā dejā un vienu roku uz pieres, viņas pozas elegance bija nepārspējama, taču nebija pārspējamas arī Fermīnas dusmas, ja tika iztraucēta viņas bauda iedomāties sevi aizmigušu, patiesībā jau esot nomodā. Doktors Urbino zināja, ka sieva gaidīt gaida kaut mazāko viņa izraisīto troksnīti un pat būtu pateicīga par to, jo tad atrastos kāds, ko vainot viņas uzmodināšanā pulksten piecos no rīta. Tā tas mēdza notikt retajās reizēs, kad viņam, nespējot atrast čības ierastajā vietā, bija gadījies taustīties tumsā un viņa kā pusmiegā tūlīt bija novilkusi: “Tu tās vakar atstāji vannas istabā,” — bet mirkli pēc tam jau dusmu uzjundītā balsī sodījusies:

-    Vislielākā nelaime šai mājā ir tā, ka nav iespējams izgulēties.

Tad viņa pagriezās uz sāniem un bez mazākās žēlastības pret sevi iededza gaismu, izbaudīdama laimi par pirmo uzvaru šajā dienā. Dziļākajā būtībā tā bija viņu abu saspēle, mītiska un perversa, bet vienlaikus uzmundrinoša: viena no tik daudzām bīstamajām piejaucētas mīlas baudām. Taču tieši vienas šādas triviālas spēlītes dēļ viņu laulībai pēc pirmajiem trīsdesmit kopā aizvadītajiem gadiem gandrīz pienāca gals, jo reiz vannas istabā bija pazudušas ziepes.

Sākās viss ierastajā rutīnā. Tolaik, kad viņš vēl mazgājās pats, bez piepalīdzēšanas, doktors Huvenāls Urbīno bija atgriezies guļamistabā un, neiededzot gaismu, sācis ģērbties. Viņa kā vienmēr šajā stundā gulēja embrija siltajā transā: aizvērtām acīm, vāru elpu un roku uz galvas kā sakrālā dejā. Taču viņa bija pusnomodā, kā allaž, un viņš to zināja. Pēc pailgas stērķelētas linauduma drānas čaukstēšanas tumsā doktors Urbīno pie sevis noteica:

-   Es jau veselu nedēļu esmu spiests mazgāties bez ziepēm.

Viņa uzmodās pavisam, atcerējās un dusmās sacēlās pret

visu pasauli, jo patiešām bija piemirsusi nolikt vannas istabā ziepes. To, ka nav ziepju, viņa bija pamanījusi pirms trim dienām, taču tobrīd jau bija dušā un bija nodomājusi, ka sadabūs tās pēc tam, taču vēlāk atkal aizmirsa līdz nākamajai dienai. Trešajā dienā viss bija noticis tieši tāpat. Patiesībā nebija pagājusi vesela nedēļa, kā viņš bija teicis, lai pastiprinātu sievas vainu, bet trīs nepiedodamas dienas, tās gan, un dusmas par pieķeršanu kļūmē lika viņai vai izlēkt no ādas. Kā vienmēr, viņa aizsargājās uzbrūkot:

-  Es, zini, arī esmu mazgājusies visas šīs dienas, viņa uzbrēca nelabā balsī, un ziepes vienmēr bija vietā.

Lai gan doktors sievas kaujas paņēmienus pārzināja kā piecus pirkstus, šoreiz viņa pacietība bija galā. Aizbildinājies ar kaut kādiem profesionāliem pienākumiem, viņš pārcēlās uz dzīvi Žēlsirdības slimnīcas internu mītnē un parādījās ģimenes namā rikai pēcpusdienās, lai pārģērbtos mājas vizītēm. Izdzirdusi viņu piebraucam, sieva steidzās uz virtuvi un tēloja kādu steidzamu darāmo, paliekot tur, līdz uz ielas atkal noskanēja zirga pakavi. Nākamajos trīs mēnešos ik reizes, kad abi mēģināja nesaskaņas pārvarēt, tās tikai iekvēlojās ar jaunu sparu. Viņš nebija noskaņots atgriezties, iekams sieva nepiekritīs, ka vannas istabā ziepju nebija, savukārt laulātā nedomāja doktoru pieņemt, iekams viņš neatzīs, ka ir apzināti melojis, lai viņu spīdzinātu.

Šis gadījums, saprotams, sniedza abiem iespēju atsaukt atmiņā citus un vēl citus sīkus ķīviņus no vēl daudziem citiem trauksmainiem rītiem. Viens aizvainojums uzurdīja nākamo, vecas rētas atvērās un pārtapa par svaigām brūcēm, un abi satrūkās no sāpīgā atklājuma, ka tik daudzos laulības ķildu gados nebija tikuši nekur tālāk par savstarpēja naida kopšanu. Visbeidzot viņš ierosināja abiem kopīgi doties uz atklātu grēksūdzi, ja nepieciešams, kaut pie paša arhibīskapa, un lai tad Dievs kā augstākais tiesnesis izšķir, vai vannas istabas ziepju traukā ziepes ir bijušas vai nav. Allaž pratusi saturēt sevi grožos, tajā brīdī viņa zaudēja savaldību ar vēsturisko izsaucienu:

-   Lai arhibīskaps iet dirst!

Nepiedienīgais sauklis satricināja pilsētas pamatus, sēja sēklu baumām, ko pēc tam nebija viegli apkarot, un iegāja ļaužu valodās kā frāze no dziesmuspēles — “Lai arhibīskaps iet dirst!” Apzinoties, ka šoreiz pārkāpusi robežu, viņa centās apsteigt vīra gaidāmo reakciju un piedraudēja pārcelties uz tēva veco māju, kas vēl aizvien piederēja viņai, taču bija izīrēta ierēdņu birojiem. Tie nebija tukši draudi: viņa patiešām gribēja aiziet, neliekoties ne zinis par iespējamo skandālu, un vīrs to laikus aptvēra. Doktoram nepietika dūšas stāties pretī paša aizspriedumiem, un viņš padevās. Ne tādā ziņā, ka būtu atzinis ziepju klātesamību vannas istabā, jo tā nudien būtu bijusi sakāve, bet viņš atkal sākot dzīvot vienā namā ar sievu, kaut ari atsevišķās istabās un nepārmijot ar viņu ne vārda. Viņi pat kopā ēda un tik veikli tika galā ar situāciju, ka izmanījās apkārt galdam ar bērnu starpniecību sūtīt viens otram vēstis, tiem pat nenojaušot, ka vecāki nesarunājas.

Tā kā pie kabineta nebija vannas istabas, jaunais izkārtojums atrisināja rīta trokšņošanas konfliktu, jo tagad viņš devās mazgāties pēc tam, kad bija sagatavojies lekcijai, un patiešām centās piesargāties, lai neuzmodinātu sievu. Viņi daudzkārt saskrējās vannas istabā un pirms gulētiešanas zobus tīrīja rindas kārtībā. Pēc četriem mēnešiem viņš, kā tas nereti gadījās, bija atlaidies laulības gultā, gaidīdams, kamēr sieva iznāks no vannas istabas, un iemidzis. Viņa apgūlās blakus, rosoties pietiekami skaļi, lai vīru atmodinātu un aizdabūtu prom. Doktors tiešām pa pusei pamodās, tomēr necēlās augšā, bet izslēdza naktslampiņu un ērtāk iekārtoja galvu uz spilvena. Viņa pabuknīja vīra plecu, atgādinot, ka laiks doties uz kabinetu, taču viņš jutās tik tīksmi, atkal gulēdams mīkstajos vecvecāku gultas pēļos, ka deva priekšroku kapitulācijai:

-  Ļauj man palikt te, viņš sacīja. Ziepes tur patiešām bija.

Tagad, jau aiz pagrieziena pretim vecumdienām atceroties šo epizodi, nevienam no abiem nebija viegli atzīt netīkamo patiesību, ka šis strīds bijis visnopietnākais pusgadsimta ilgajā kopdzīvē un vienīgais gadījums, kas abos raisījis vēlmi pārkāpt saistības un sākt jaunu dzīvi. Pat kļuvuši veci un lēnprātīgi, viņi vairījās atsaukt to atmiņā, jo smagi dzijušās brūces varētu sākt asiņot, it kā būtu cirstas tikai vakar.

Viņš bija pirmais vīrietis, ko Fermīna Dāsa bija dzirdējusi čurājam. Viņa to izdzirda kāzu naktī, bezspēkā guļot kajītē jūras slimības valgos, kad kuģis bija uzsācis ceļu uz Franciju, un viņa ērzeļa cienīgās strūklas troksnis Fermīnai šķita tik jaudīgs un tādu pārākumu apliecinošs, ka stipri vairoja viņas bailes no gaidāmajiem postījumiem. Strūklai ar gadiem topot slābākai, viņa jo bieži atcerējās minēto brīdi, jo nekad nespēja samierināties ar to, ka vīrs noslapina poda malu ik reizes, kad lieto tualeti. Ar argumentiem, kādus būtu viegli saprast katram, kas to gribētu, doktors Urbīno centās viņu pārliecināt, ka šādi negadījumi ik dienas atkārtojas nevis viņa nevīžības dēļ, bet gan organisma īpatnību pēc: jaunībā viņa strūkla bijusi tik sprauna un precīza, ka studiju gados viņš mēdzis vinnēt sacīkstes ietrāpīšanā pudeles kakliņā, taču laika zobs bija padarījis straumi ne vien vārgāku, bet arī šķībāku un izkliedētu, un, lai kā viņš censtos to virzīt taisni, plūdums bija pārvērties patvaļīgā un pilnīgi nevadāmā šļācienā. “Tualetes podu acīmredzot izgudrojis kāds, kas neko nav zinājis par vīriešiem,” viņš mēdza pukoties. Mīļā miera labad viņš ik dienas veica drīzāk pazemojošu nekā pazemīgu darbību, pēc lietošanas allaž apslaukot poda malu ar tualetes papīru. Viņa to zināja, taču nekad neko nebilda, iekams amonjaka izgarojumi vannas istabā nebija kļuvuši pārāk jūtami — tad viņa par tiem paziņoja kā par tikko atklātu noziegumu: “Tur jau smird kā trušu būrī.” Tuvojoties mūža novakarei, ķermeņa nebūšanas iedvesmoja doktoru Urbīno izšķirīgam risinājumam: viņš pasāka čurāt sēdus, tāpat kā viņa, un tas ne vien ļāva podam palikt tīram, bet arī pašam gūt gandarījumu.

Tolaik viņš jau pagalam nespēja pats sevi apkopt un, gandrīz vai ar fatālām sekām paslīdējis vannas istabā, sāka izjust netīksmi pret dušu. Mūsdienīgi aprīkotajā namā nebija cinkotas vannas uz lauvas ķetnām, kādu parasti izmantoja vecpilsētas savrupmājās. Viņš no tādas bija atteicies higiēnisku apsvērumu dēļ: vanna bija viena no daudzajām eiropiešu izgudrotajām nešķīstībām — tic mazgājās vienīgi katra mēneša pēdējā piektdienā, turklāt žurgā ar tiem pašiem netīrumiem, kurus pūlējās nodabūt no miesas. Tālab viņi lika no masīva dzelzs koka bluķa izgrebt iespaidīgu baļļu, kurā Fermīna Dāsa apmazgāja vīru gluži tāpat, kā mēdz mazgāt mazus bērnus. Procedūra ilga vairāk par stundu: kopā ar malvas lapām un apelsīnu miziņām iepriekš novārītais ūdens atslābināja tik ļoti, ka reizēm doktors turpat smaržīgajā uzlējumā iemiga. Pēc vannošanās Fermīna Dāsa palīdzēja viņam apģērbties — ar talku iepūderēja kājstarpi, uzzieda kakao sviestu apsārtumiem, uzvilka apakšbikses ar tādu mīlestību, ir kā tie būtu autiņi, un mazpamazām uzģērba pārējo drēbju kārtu, sākot ar zeķēm un nobeigumā iesienot mezglu kaklasaitē, ko vainagoja piespraude ar topāzu. Viņu laulības rīti kļuva pavisam rimti, jo doktors atgriezās bērnībā, ko viņam savulaik bija atņēmuši paša bērni. Fermīna savukārt bija pielāgojusies kopdzīves laika režīmam, jo arī viņas gadi ritēja uz priekšu: miega stundas kļuva arvien īsākas, un vēl pirms septiņdesmitās dzimšanas dienas viņa sāka mosties agrāk par laulāto draugu.

Tajā Vasarsvētku svētdienā, kad viņš pacēla segu, lai apskatītu Žeremijas de Sentamūra mirstīgās atliekas, doktoru sasniedza atklāsme par ko tādu, kas viņam līdz tam bija ticis liegts pat visapskaidrotākajos mediķa un ticīga cilvēka meklējumos. Šķita, ka pēc tik daudziem nāves tuvumā pavadītiem gadiem, pēc tik daudzkārtējas spēkošanās ar to un pārgrozīšanas uz vienu vai uz otru pusi, viņš bija pirmoreiz uzdrīkstējies ielūkoties tai tieši sejā, un arī tā skatījās viņam pretī. Tās nebija bailes no nāves. Nē, bailes bija mitušas viņā jau gadiem ilgi, tās bija sadzīvojušas ar viņu, tās bija kļuvušas par vēl vienu ēnu uz viņa ēnas kopš rās nakts, kad viņu bija uztrūcinājis nelāgs sapnis un doktors bija aptvēris, ka nāve nav tikai pastāvīga iespējamība, kā bija licies pirms tam, bet gan tieša realitāte. Bet tajā svētdienā viņš bija ieraudzījis kaut kā tāda fizisku klātbūtni, kas iepriekš bija uztverts tikvien kā iztēlota neizbēgamība. Viņu iepriecēja, ka par dievišķās providences ieroci šai pārvarīgajai atklāsmei bija kļuvis Žeremija de Sentamūrs, ko viņš allaž bija uzskatījis par svēto, kas neapzinās sev dāvāto žēlastību. Bet, kad vēstule bija atklājusi Žeremijas patieso identitāti, viņa drūmo pagātni un neaptveramo maldināšanas prasmi, doktors apjauta, ka viņa dzīvē ir atgadījies kas izšķirīgs un neatgriezenisks.

Fermīna Dāsa, zināms, nejāvās, lai viņai pielīp vīra drūmais garastāvoklis. Doktors, saprotams, mēģināja to panākt, kamēr sieva līdzēja viņam iedabūt kājas bikšu starās un aizdarīt krekla garum garo pogu rindu. Taču viņam tas neizdevās, jo Fermīnu Dāsu iespaidot nebija viegli, kur nu vēl ar pašas nemīlēta cilvēka nāvi. Viņa tik vien zināja, ka Žeremija de Sentamūrs bijis invalīds ar kruķiem, kuru viņa nekad nebija redzējusi un kurš bija izbēdzis no nošaušanas ierindas priekšā pēc viena no neskaitāmajiem dumpjiem kādā no neskaitāmajām Kārību jūras salām un pēc tam, trūkuma spiests, kļuvis par bērnu fotogrāfu, par pieprasītāko visā provincē, un reiz vēl šaha partijā pieveicis kādu vīru, kura uzvārds viņai bija palicis prātā kā Torremolinoss, kaut patiesībā tas bija Kapablanka.

-  Un viņš izrādījās tikai bēguļojošs Kajennas katordznieks, kam par derdzīgu noziegumu bijis piespriests mūža ieslodzījums, doktors Urbīno sacīja. Iedomājies, viņš pat ēdis cilvēka gaļu.

Doktors pasniedza sievai vēstuli, kuras noslēpumus vēlējās paņemt sev līdzi kapā, taču viņa nelasījusi noglabāja pārlocītās lappuses tualetes galdiņa atvilktnē un aizslēdza to ar atslēgu. Viņa bija pieradusi pie vīra neizmērojamās spējas brīnīties, pie pārspīlētajiem spriedumiem, kas ar gadiem kļuva aizvien neizprotamāki, un diezgan aprobežotajiem uzskatiem, kas nesaderēja ar viņa publisko tēlu. Bet šajā reizē viņš bija pārspējis pats sevi. Fermīnai bija šķitis, ka vīrs tur Žeremiju de Sentamūru augstā vērtē nevis par to, kas viņš bijis agrāk, bet gan par to, kas viņš bija kļuvis, kopš pliks un nabags ar trimdinieka maišeli plecā ieradies šajā vietā, un tagad viņa nespēja izprast, kāpēc doktoru tik ļoti satriec novēlotā atklāsme par bēgļa patieso identitāti. Viņa netika gudra, kālab vīram šķiet tik pretīgi, ka Žeremijam bijis slepens sakars ar sievieti, ja jau šāds atavistisks ieradums novērots pat viņa sugas vīriešiem, ieskaitot viņu pašu kādā kļūmīgā reizē, turklāt minētās sievietes izpalīdzēšana

Žeremijas nodomam šķirties no dzīves viņai šķita spožs mīlestības pierādījums. “Ja arī tu izlemtu darīt to pašu tikpat nopietnu iemeslu dēļ, kādi bija viņam, mans pienākums būtu rīkoties tāpat, kā rīkojās viņa,” Fermīna sacīja. Doktors Urbīno atkal nonāca aci pret aci ar to pašu elementāro neizpratni, kas bija dzinusi viņu izmisumā jau veselu pusgadsimtu.

-   Tu itin neko nesaproti! viņš iesaucās. Ne jau par to man dusmas, kas viņš bijis vai ko viņš darījis, bet gan par to apmātību, kādā viņš mūs tik daudzus gadus turēja.

Doktora acis sāka raiti pildīties asarām, taču sieva izlikās to nemanām.

-   Un pareizi darīja, viņa atsvieda. Ja viņš būtu teicis taisnību, nedz tu, nedz tā nabaga sieviete, nedz jel kāds cits šajā pilsētā nebūtu viņu mīlējis tā, kā beigās iemīlēja.

Viņa izvēra pulksteņa ķēdi caur vestes pogcaurumu, sasēja kaklasaites mezglu un pierīkoja piespraudi ar topāzu. Tad nosusināja vīram asaras un apslaucīja pieraudāto bārdu ar Floridas smaržūdenī samitrinātu kabatlakatu, ko pēc tam ievietoja žaketes kabatā, stūrus izkārtojot kā magnolijas ziedlapas. Nama miegainajā klusumā noskanda vienpadsmit sienas pulksteņa sitieni.

-   Pasteidzies, viņa sacīja un saņēma vīru aiz rokas. Citādi nokavēsim.

Doktora Lāsidesa Oliveļjas laulātā draudzene Aminta Dešampa un viņu septiņas meitas, cita par citu čaklāka, bija veikušas visus priekšdarbus, lai sudraba jubilejas pusdienas kļūtu par gada notikumu sabiedrības dzīvē. Ģimenes rezidence pašā vēsturiskā kvartāla centrā aizņēma kādreizējo naudas kaltuvi, ko bija sagandējis kāds Florences arhitekts, brāzdamies cauri pilsētai kā postošs atjaunotnes vējš un pārvērzdams Venēcijas bazilikās vismaz četrus XVII gadsimta būvniecības pieminekļus. Namā bija sešas guļamistabas, ēdamistaba un viesistaba, visas plašas un labi vēdināmas, bet telpu tik un tā nepietika, lai uzņemtu ciemiņus no pilsētas un kur nu vēl sevišķi izmeklētos viesus no tālienes. Iekšpagalms atgādināja klostera krusta eju ar čalojošu akmens strūklaku centrā un heliotropu dobēm, kas pievakarēs pildīja māju ar maigu smaržu, taču arkādēs bija par maz vietas tik daudzu diženu vārdu klātbūtnei. Tāpēc tika izlemts pusdienas rīkot dzimtas ārpilsētas muižā, desmit minūšu braucienā ar auto pa Karaļu ceļu, jo tur pagalms bija vismaz pushektāru liels, apkārt auga milzīgi Indijas lauru koki un nesteidzīgi plūstošo upi greznoja ūdensrozes, l’ār vietām, kur nesniedzās ēna, dona Sančo restorāna ļaudis Oliveļjas kundzes vadībā bija iekāruši krāsainus buru audeklus un zem lauru kokiem četrstūra formā izkārtojuši galdus simt divdesmit divām personām — ar linauduma galdautiem uz katra un svaigi grieztām rozēm uz goda viesu galda. Bija uzbūvēts arī paaugstinājums pūtēju orķestrim, kura programmā bija atstāti tikai kontrdanči un nacionālie valši, kā arī Daiļo mākslu skolas stīgu kvartetam — Oliveļjas kundzes izlolotais pārsteigums viņas laulātā drauga godātajam skolotājam, kam pusdienās bija atvēlēta galvenā loma. Lai gan datums precīzi neatbilda ārsta izlaiduma dienai, viņi bija izvēlējušies Vasarsvētku svētdienu, lai vēl vairāk pastiprinātu svinīguma izjūtu.

Baidoties, ka laika trūkuma dēļ paliks nepaveikts kas absolūti nepieciešams, priekšdarbus aizsāka pirms trim mēnešiem. No Sjenagas de Oro tika pasūtinātas dzīvas vistas, kas bija slavenas visā piekrastē ne vien ar saviem izmēriem un maigo garšu, bet arī tāpēc, ka kolonijas laikos bija kašņājušās pēc barības alūvija slāneklī un to guzās rikuši uzieti tīra zelta graudiņi. Dažu no savām meitām un daudzu kalpotāju pavadībā Oliveļjas kundze pati bija kāpusi uz grezno transatlantisko laineru klāja, lai vīra nopelnu godināšanai izvēlētos visu pašu izcilāko no visām pasaules malām. Par visu viņa bija padomājusi, vien ne par to, ka svinības notiks jūnijā un togad iekavējušās lietavas. Viņa aptvēra draudošās briesmas rikai pašā svētku rītā, kad ce|ā uz augsto misi izbijās no gaisa mitruma, ieraudzīja zemās un piebriedušās debesis un nespēja jūrā saskatīt apvāršņa līniju. Neņemot vērā ļaunās zīmes, misē sastaptais astronomiskās observatorijas direktors viņai atgādināja, ka visā negadījumu pārpilnajā pilsētas vēsturē Vasarsvētku svētdienā nekad nav lijis, pat visbargākajos gados ne. Un tomēr tieši divpadsmitos, kad daudzi lūgtie viesi jau baudīja aperitīvus brīvā dabā, viens vienīgs pērkona grāviens sadrebināja zemi, neganta vēja brāzma no jūras apgāza galdus un uzrāva gaisā audekla pārjumes un debesis bruka lejup postošā lietusgāzē.

Negaisam trakojot, doktors Urbīno līdz ar citiem ceļā sastaptiem vēlīniem viesiem ar pūlēm sasniedza galamērķi un gribēja kā pārējie, pārlecot no akmens uz akmeni, cauri pagalma dubļiem kājām tikt no braucamā līdz mājai, bet beigās viņš tomēr bija spiests piekrist pazemojumam un ļaut, lai dona Sančo vīri viņu zem dzeltena baldahīna aiznes uz rokām. Vētras izsvaidītie galdi tagad, cik vien labi iespējams, bija no jauna izkārtoti pašā namā, guļamistabas ieskaitot, un viesi pat necentās slēpt, ka jūtas kā no laivas izmesti. Valdīja karstums kā kuģa kurtuvē, jo logus bija vajadzējis aizvērt, lai vējš nedzītu telpās lietus strūklas. Pagalmā katrai vietai pie galda bija sava kartīte ar viesa vārdu, paredzot, ka vīrieši sēdēs vienā pusē un sievietes pretējā — tā, kā tas bija pieņemts. Taču mājā visas galda kartes bija sajaukušās, un nepārvaramas varas diktētā izlaidībā katrs apsēdās, kur nu atrada vietu, tā vismaz vienreiz pārkāpjot mūsu sociālos aizspriedumus. Visā šajā postažā šķita, ka Aminta de Oliveļja paspēj vienlaikus atrasties visur — kaut izmirkušiem matiem un brīnišķo tērpu vienos dubļos, viņa pārcieta nelaimi ar neuzveicamu smaidu, ko bija iemācījusies no vīra, lai nekad neļautu priecāties nelabvēļiem. Kopīgi ar meitām, kas bija no tādiem pašiem māliem mīcītas, viņai izdevās, cik vien iespējams, nosargāt izkārtojumu pie galvenā galda ar doktoru Huvenālu Urbīno centrā un arhibīskapu Obdulio i Reju no viņa pa labi. Fermīna Dāsa apsēdās blakus vīram, kā to vienmēr mēdza darīt, baidoties, ka viņš varētu pusdienu gaitā iemigt vai ieliet sev klēpī zupu. Pretī doktoram vietu ieņēma lieliski saglabājies vīrs tā ap piecdesmit, gan diezgan sievišķīgiem vaibstiem — pats Lāsidess Oliveļja, kura jautrībnieka daba nekādā ziņā neatstāja iespaidu uz viņa ļoti precīzajām diagnozēm. Pārējās vietas pie galda aizpildīja provinces un pilsētas varas vīri un iepriekšējā gada skaistuma karaliene, ko gubernators, aiz rokas saņēmis, nosēdināja sev blakus. Kaut nebija pieņemts ielūgumos norādīt gadījumam atbilstīgo tērpu — un kur nu vēl pusdienām lauku mājās, visas sievietes bija ieradušās dārgakmeņiem rotātās vakarkleitās, vairākums vīriešu tumšos smokingos, bet daži pat biezos parādes frenčos. Tikai etiķetē smalkāk izglītotie, starp tiem arī doktors Urbīno, bija apvilkuši dienas uzvalkus. Katru vietu pie galda greznoja franču valodā iespiesta ēdienkarte ar zelta vinjetēm.

Neciešamā karstuma iztrūcināta, Oliveļjas kundze apstaigāja visus galdus, mudinot viesus pirms maltītes novilkt žaketes, taču neviens neuzdrīkstējās rādīt piemēru. Arhibīskaps pievērsa doktora Urbīno uzmanību tam, ka šīs pusdienas ir savā ziņā vēsturiskas: pirmoreiz pie viena galda satikušās abas pretējās pilsoņu karu nometnes, kas valstij likušas asiņot kopš neatkarības pasludināšanas — tagad brūces šķita sadzijušas un ienaids apsīcis. Šāds domu gājiens sakrita ar liberāļu dedzīgo pārliecību, it sevišķi gados jaunāko, jo tiem pēc četrdesmit pieciem konservatīvo hegemonijas gadiem bija izdevies ievēlēt prezidentu no savas partijas. Doktors Urbīno tam nevarēja piekrist: viņaprāt, liberāļu prezidents ne par matu neatšķīrās no konservatīvo prezidenta, vienīgi sliktāk ģērbās. Taču iebilst arhibīskapam viņš, saprotams, nevēlējās, kaut viņam būtu gribējies norādīt, ka ielūgumu šajās pusdienās katram sagādājuši nevis viņa politiskie uzskati, bet gan nevainojams ciltskoks — un tas vienmēr bija stāvējis pāri politiskām nejaušībām un kara šausmām. Ja skatījās no šāda viedokļa, tad te patiešām netrūka neviena.

Lietusgāze aprāvās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies, un debesīs bez viena mākonīša tūlīt iekvēlojās saule, taču negaiss bija plosījies ar tādu sparu, ka vairāki koki bija izgāzti ar visām saknēm un neapvaldāmie plūdi bija pārvērtuši pagalmu dīķī. Vislielākais trieciens bija ķēris ēdiena gatavošanu. Mājas otrā pusē zem klajas debess no ķieģeļiem bija sabūvēti vairāki malkas pavardi, un pavāri tik tikko uzspēja paglābt savus katlus no lietus. Viņi bija pazaudējuši dārgo laiku, pūloties nosusināt applūdušo virtuves vietu, un pēc tam ierīkojuši improvizētus pavardus galerijā nama aizmugurē. Taču līdz vieniem krīze jau bija atrisināta un trūka vēl vienīgi Santaklāras klosterī pasūtinātā deserta, ko māsas bija solījušas atgādāt pirms vienpadsmitiem. Izskanēja bažas, ka strauts gar Karaļu ceļu varētu būt izgājis no krastiem, kā tas bija gadījies pat ne tik bargās ziemās, un tad saldēdiens būtu jāgaida vēl vismaz divas stundas. Tiklīdz debesis noskaidrojās, logi rika plaši atvērti un telpas atsvaidzināja vētras šķīstītais, mazliet pēc sēra smaržojošais gaiss. Terasē izvietotajam orķestrim vēlēja ķerties pie valšu programmas, bet tas tikai pastiprināja viesu uzbudinājumu, jo pūšamo instrumentu atbalsošanās nama iekšienē lika visiem sarunāties kliedzot. Pagurusi no gaidīšanas un smaidot jau uz asaru robežas, Aminta de Oliveļja deva rīkojumu pasniegt pusdienas.

Daiļo mākslu skolas ansamblis sāka priekšnesumu, panākot atbilstīgo klusuma brīdi ar Mocarta Medību kvarteta pirmajām taktīm. Par spīti arvien skaļākai balsu murdoņai un šķēršļiem dzirdei, ko radīja dona Sančo melnie kalpotāji, pūloties izspraukties starp galdiem ar kūpošiem šķīvjiem rokās, doktoram Urbīno izdevās saglabāt mūzikai atvērtu uztveres kanālu līdz pat programmas beigām. Viņa koncentrēšanās spēja gadu no gada mazinājās, līdz bija nācies katru šaha gājienu pierakstīt uz papīra, lai neaizmirstu spēles plānu. Tomēr viņš vēl aizvien iemanījās piedalīties nopietnā sarunā un vienlaikus nepazaudēt koncerta pavedienu, kaut nekad nesasniedza tik ekstrēmu virtuozitāti, kādu bija parādījis kāds vācu diriģents, tuvs doktora draugs viņa Austrijas gados, kurš, klausoties Tanheizeru, reizē lasīja Dona Džovanni partitūru.

Doktoram šķita, ka koncertprogrammas otrais skaņdarbs, Šūberta Nāve un meitene, tiek pasniegts ar diezgan pavieglu dramatismu. Ar grūtībām ieklausīdamies izpildījumā cauri tagad jau novācamo šķīvju šķindoņai, viņš pievērsa skatienu kādam jauneklim, kurš, viegli piesarcis, pasveicināja doktoru ar galvas mājienu. Kaut kur viņš šo puisi bija redzējis, pilnīgi noteikti, taču nespēja atcerēties, kur. Tā viņam gadījās bieži, jo sevišķi ar cilvēku vārdiem, pat ar ļoti pazīstamām personām, vai citkārt ar kādu senu melodiju, un tas doktoru tik pārmērīgi nomāca, ka reiz naktī viņam būtu labāk gribējies nomirt nekā paciest šo izjūtu līdz rītausmai. Viņš jau atkal gandrīz bija nonācis līdz šādai vēlmei, kad žēlsirdīgs zibsnis izgaismoja atmiņu: jauneklis bija viņa iepriekšējā gada students. Viņš nobrīnījās, ka ieraudzījis puisi šeit, izredzēto valstībā, taču doktors Oliveļja viņam atgādināja, ka zēns ir veselības ministra dēls un ieradies pilsētā, lai rakstītu disertāciju tiesu medicīnā. Doktors Urbīno jauneklim priecīgi pamāja, un tas par atbildi piecēlās un dziļi palocījās. Tomēr doktoram ne tobrīd, ne arī jebkad vēlāk neatausa prātā, ka tas ir tas pats praktikants, kas vēl no rīta bija stāvējis viņam blakus Žeremijas de Sentamūra namiņā.

Vēl viena uzvara pār vecumu sniedza atvieglojumu, un doktors ļāvās programmas pēdējā, viņam nepazīstamā skaņdarba trauslajam, viegli plūstošajam lirismam. Vēlāk jauniņais ansambļa čellists, kas tikko bija atgriezies no Francijas, viņam darīja zināmu, ka tas bijis Gabriela Forē stīgu kvartets — šo vārdu doktors Urbīno nekad nebija pat dzirdējis, lai gan allaž modri sekoja jaunumiem no Eiropas. Vienmēr pielūkodama

vīru, bet jo sevišķi tad, kad viņš citu vidū iegrima pašapcerē, Fermīna Dāsa pārtrauca ēst, piezemēti uzlika roku viņa dēliņam un sacīja: “Nedomā vairs par to.” Doktors Urbīno uzsmaidīja sievai kā no ekstāzes upes otra krasta un tieši tad atsāka domāt par to, no kā viņa baidījās. Viņš atcerējās Žeremiju de Sentamūru, kas šajā stundā, saģērbts neīstā karavīra mundierī un ar viltotām goda zīmēm, gulēja zārkā zem paša fotografēto bērnu nosodošajiem skatieniem. Doktors pievērsās arhibīskapam, lai informētu viņu par pašnāvību, taču svētajam tēvam viss jau bija zināms. Par to ticis daudz runāts pēc augstās mises, turklāt viņš bija saņēmis no pulkveža Heronimo Argotes visu Kārību bēgļu vārdā iesniegtu lūgumu ļaut nelaiķi apglabāt svētītā zemē. “Pat uzdrīkstēties ko rādu lūgt man jau šķita necieņas izrādīšana,” arhibīskaps piebilda un pēc brīža mazliet iejūtīgākā tonī apvaicājās, vai viņam ir zināms pašnāvības iemesls. Doktors Urbīno atbildēja ar precīzu un, kā viņam šķita, paša nupat izgudrotu vārdu: gerontofobija. Doktors Oliveļja tobrīd veltīja uzmanību saviem blakussēdētājiem, taču uz mirkli atrāvās, lai kā trešais pievienotos sava skolotāja dialogam ar priesteri: “Cik žēl, ka vēl nākas sastapties ar pašnāvību, kuras iemesls nav mīlestība.” Izdzirdējis paša domas sava labākā audzēkņa vārdos, doktors Urbīno nejutās pārsteigts.

-   Un vēl ļaunāk, viņš papildināja, tā bija veikta ar zelta cianīdu.

To pateicis, doktors apjauta, ka vēstules izraisīto rūgtumu atkal pievārējusi līdzcietība, par ko, viņaprāt, nav jāpateicas sievai, bet gan brīnumdarei mūzikai. Viņš sāka stāstīt arhibīskapam par svēto pasaulnieku, ko bija iepazinis rāmajās šaha spēles novakarēs, pastāstīja par viņa kā mākslinieka pilnīgo ziedošanos bērnu laimei, par viņa neparasto erudīciju vai visos iespējamos jautājumos, par spartisko dzīvesveidu, un pats jutās pārsteigts, ka ar pilnīgi tīru sirdi bija spējis pēkšņi un galīgi nošķirt Ž eremiju no viņa pagātnes. Pēc tam viņš ieteicas pilsētas gaivam, cik lietderīgi būtu iegādāties fotoarhīvu, lai saglabātu attēlos veselu paaudzi, kas, iespējams, ārpus fotogrāfijām vairs nekad nebūs tik laimīga, bet kuras rokās ir pilsētas nākotne. Arhibīskaps jutās šokēts: izglītots katoļticīgais, turklāt aktīvists, bija uzdrīkstējies prātot, ka pašnāvnieks varētu būt svēts, taču piekrita ierosinājumam izveidot arhīvu. Mērs vēlējās uzzināt, no kā būtu jāpērk negatīvi. Doktora mēli jau sāka kveldēt noslēpuma ogles, taču viņš spēja noturēties, neizpaudis arhīvu slepeno mantinieci. “Par to es parūpēšos,” viņš sacīja un jutās ar savu uzticamību atdevis parādu sievietei, ko pirms piecām stundām bija nosodījis. Fermīna Dāsa to ievēroja un paklusām lika vīram apsolīt, ka viņš piedalīsies bērēs. Protams, piedalīšos, viņš atvieglots atteica, kā gan citādi.

Galda runas bija īsas un vienkāršas. Pūtēju orķestris bija sācis spēlēt programmā neparedzētu populāru melodiju, un viesi izklīda terasēs, gaidot, kamēr dona Sančo ļaudis pabeigs nosusināt pagalmu — ja nu kādam rastos drosme sākt dejot. Zālē bija palikuši tikai pie centrālā galda sēdošie, kas sumināja doktoru Urbīno — pēc pēdējā tosta viņš bija vienā malkā izdzēris pusglāzīti brendija. Nevienam nebija atmiņā, ka viņš to būtu darījis jebkad agrāk, ja neskaita glāzi izcila vīna pie kāda sevišķa ēdiena, taču šodien sirds bija vedinājusi viņu uz šādu soli, un doktora vājuma brīdis tika bagātīgi atalgots: pēc tik daudziem jo daudziem gadiem viņā atkal atraisījās vēlme dziedāt. Jaunā čellista mudināts — jauneklis piedāvājās spēlēt pavadījumu —, viņš to, bez šaubām, būtu darījis, bet tam nebija lemts notikt, jo pagalma muklājā piepeši iedrāzās jaunmodīgs automobilis. Apšļakstījis mūziķus un ar taures pēkšķiem sanervozējis aplokā pīles, tas apstājās pie nama ieejas, un no mašīnas, smieklos locīdamies, izkāpa doktors Marko Aurēlio Urbīno Dāsa un viņa sieva. Viņi katrā rokā turēja pa paplātei, kas bija pārsegtas ar mežģīņu salvetēm. Vēl citas tādas pašas paplātes bija saliktas uz atliecamajiem sēdekļiem un pat blakus šoferim uz grīdas. Tas bija novēlotais saldēdiens. Kad bija izskanējuši aplausi un pierimušas sirsnīgās zobgalības, doktors Urbīno Dāsa nopietni paskaidroja, ka vēl pirms negaisa klostera māsas laipni palūgušas viņu atvest desertu, taču viņš nogriezies no Karaļu ceļa, jo kāds viņam pateicis, ka vecāku mājā izcēlies ugunsgrēks. Nesagaidījis, kamēr dēls pabeidz stāstu, doktors Huvenāls Urbīno jau sāka satraukties, taču sieva viņam laikus atgādināja, ka viņš pats licis izsaukt ugunsdzēsējus, lai tie noķertu papagaili. Starojošā Aminta de Oliveļja izlēma desertu pasniegt uz terases, lai arī kafija jau bija padzerta. Tomēr doktors Huvenāls Urbīno kopā ar sievu devās prom, saldēdienu nenobaudījuši, jo līdz bērēm tik tikko vairs pietika laika doktora svētajai diendusai.

Pie diendusas viņš tika, taču tā bija īsa un nelāga, jo, atgriezies mājās, doktors atklāja, ka ugunsdzēsēji spējuši izraisīt gandrīz tikpat lielus postījumus kā uguns. Cenšoties sabiedēt papagaili, tie ar savām augstspiediena strūklām bija notraukuši mango kokam visas lapas, bet kāda nomaldījusies šalts bija trāpījusi tieši saimnieku guļamistabas logos un neatgriezeniski sabojājusi gan mēbeles, gan nezināmo senču portretus pie sienām. Izdzirdot ugunsdzēsēju mašīnas zvanus un nodomājot, ka izcēlies ugunsgrēks, bija saskrējuši kaimiņi, un vienīgi tas, ka svētdienā skolas nestrādā, bija ļāvis izvairīties no vēl lielāka ļembasta. Sapratuši, ka netiks papagailim klāt pat ar izvelkamajām kāpnēm, ugunsdzēsēji bija sākuši kapāt zarus ar mačetēm, un tikai doktora Urbīno Dāsas savlaicīgā ierašanās bija pasargājusi koku no apšķīšanas līdz plikam stumbram. Viņi bija devušies prom, apsolot, ka atgriezīsies pēc pieciem, ja saņems atļauju apcirst koku līdz galam, bet pa ceļam vēl piebradājuši dubļiem pagalma terasi un viesistabu un sagandējuši Fermīnas Dāsas mīļāko turku paklāju. Postījumi turklāt bija pilnīgi bezjēdzīgi, jo radās iespaids, ka papagailis izmantojis sacelto jezgu, lai aizbēgtu caur kaimiņu pagalmiem. Doktors Urbīno gan vēl raudzīja sasaukt putnu koku lapornē, taču nesaņēma atbildi nekādā valodā, ari ne uz svilpieniem un dziesmām, tāpēc izlēma uzskatīt to par pazudušu un jau gandrīz trijos nolikās pagulēt. Bet pirms tam viņu vēl acumirkli iepriecēja nezināma dārza aromāts, kas uzvēdīja no remdeno sparģeļu attīrītās urīna strūklas.

Viņu atmodināja skumjas. Nevis tās, ko viņš bija izjutis no rīta, stāvot pie drauga līķa, bet tā neredzamā migla, kas mēdza piesūcināt viņa dvēseli pēc diendusas un kura kā dievišķa zīme, viņaprāt, vēstīja, ka pienācis viens no pēdējiem viņa mūža mijkrēšļiem. Līdz piecdesmit gadu vecumam doktors nebija apjautis paša iekšējo orgānu izmēru, svaru un stāvokli. Aizvērtām acīm guļot pēc ikreizējās diendusas, viņš tos soli pa solim sāka sajust sevī, citu pēc cita, sāka apjaust pat savas bezmiega māktās sirds formu, savas noslēpumainās aknas, savu neizprotamo aizkuņģa dziedzeri un mazpamazām nāca pie atziņas, ka pat ļoti veci cilvēki patiesībā ir jaunāki par viņu un ka viņš palicis pēdējais dzīvais no leģendārajos grupas portretos attēlotās paaudzes. Sācis apzināties pirmos robus atmiņā, viņš ķērās pie līdzek|a, ko bija dzirdējis pieminam vienu no saviem skolotājiem Medicīnas fakultātē: “Ja cilvēkam nav atmiņas, viņš to uzmeistaro no papīra.” Protams, tā bija ātri gaistoša ilūzija, jo viņš bija sasniedzis to galējo robežu, kad vairs nespēja atcerēties kabatās sabāztajās atgādinājuma zīmītēs rakstītā nozīmi un klejoja pa māju, meklēdams brilles, kas atradās uz paša deguna, mēģināja vēl un vēl pagriezt atslēgu, kad jau bija aizslēdzis durvis, un lasot pazaudēja sižeta pavedienu, jo aizmirsa konfliktu cēloņus un personu savstarpējo saistību. Taču visvairāk doktoru satrauca paša neuzticēšanās savam saprātam: viņš manīja, ka pamazītēm, kā tuvojoties nenovēršamai katastrofai, zaudē patiesuma izjūtu.

Lai arī bez zinātniska pamatojuma, pieredze doktoram Urbīno bija iemācījusi, ka vairumam neārstējamu slimību ir katrai savs smārds un neviens nav tik specifisks kā vecumam piemītošais. To viņš sajuta uzvēdījam no uzšķērstajiem ķermeņiem uz sekcijas galda, sazīmēja nākam no pacientiem, kas prasmīgi noslēpa savu vecumu, no paša sasviedrētās veļas un no aizmigušās sievas neaizsargātās elpas. Ja viņš nebūtu tas vecā kaluma kristietis, kas dziļākajā būtībā bija, viņš, iespējams, būtu bijis vienisprātis ar Žeremiju de Sentamūru, ka vecums ir nepiedienīgs stāvoklis, kas laikus jāaptur. Vienīgais atvieglojums pat tādam kā viņš, savulaik apveltītam ar slavējamām spējām gultā, bija seksuālais miers: rāmais un lēnprātīgais miesiskās apetītes zudums. Astoņdesmit viena gada vecumā prāta gaišums vēl bija pietiekams, lai apzinātos, ka viņu pie šīs pasaules saista tikai vāri diedziņi, kas var nesāpīgi pārtrūkt, vienkārši miegā pagrozoties, un, ja viņš visiem spēkiem centās saglabāt tos neskartus, tad tikai tāpēc, ka baidījās nāves tumsībā nesastapt Dievu.

Nopūlējusies savest kārtībā ugunsdzēsēju sapostīto guļamistabu, Fermīna Dāsa brīdi pirms četriem lika aiznest vīram viņa ierasto glāzi limonādes ar ledus gabaliņiem un pie reizes atgādināja, ka viņam jāapvelk bēru kārta. Šajā pēcpusdienā doktoram Urbīno terasē pa rokai bija noliktas divas grāmatas: Alekša Karela Nezināmais cilvēkā un Aksela Muntes Stāsts par Sanmikelu. Otrajai vēl nebija atgrieztas lapas, un viņš palūdza virējai Dignai Pardo atnest guļamistabā aizmirsto ziloņkaula papīrnazi. Taču, kad viņam to atgādāja, doktors jau lasīja Nezināmo cilvēkā lappusē, kas bija atzīmēta ar ieliktu aploksni: līdz grāmatas beigām bija atlicis pavisam maz. Doktors lasīja lēnām, uztaustīdams ceļu caur vieglām galvassāpēm, ko pats pierakstīja pusglāzītei brendija pēc pēdējā tosta. Brīžiem viņš pārtrauca lasīšanu un iedzēra malku limonādes vai kavēja laiku, graužot ledus gabaliņu. Doktors sēdēja zeķēs un kreklā bez stērķelētas apkaklītes, un zaļi svītrotie bikšturi nokarājās zem jostasvietas; viņu nomāca pat doma vien, ka vajadzēs pārģērbties bēru drānās. Taču viņš gandrīz tūlīt pārtrauca lasīt, uzlika grāmatu virsū otrai un sāka tikko manāmi šūpoties pītajā krēslā, grūtsirdīgu skatienu vērodams pagalma peļķē zaļojošo banānu audzi, apšķibīto mango koku, lietus uzrosītās lidojošās skudras — vēl vienas pēcpusdienas gaistošo krāšņumu, kas izzudīs uz neatgriešanos. Doktors jau bija aizmirsis, ka viņam kādreiz piederējis Paramaribo papagailis, ko viņš bija mīlējis kā cilvēcisku būtni, kad piepeši izdzirda to uzsaucam: “Karaliskais papa—gailītis!” Viņš to izdzirdēja pavisam tuvu, gandrīz blakus, un tad ieraudzīja putnu sēžam mango viszemākajā zarā.

-  Ak tu nekauņa! doktors iesaucās.

Papagailis absolūti identiskā balsī attrauca:

-  Tu esi vēl lielāks nekauņa, doktor.

Neizlaizdams putnu no acīm, doktors turpināja ar to sarunāties un reizē āva kājās kurpes, tad ļoti piesardzīgi, lai neaizbaidītu papagaili, pārvilka pleciem bikšturus un devās uz vēl aizvien dubļaino pagalmu, ar spieķi iztaustīdams pamatu, lai nepakluptu uz trim pakāpieniem, kas veda lejup no terases. Papagailis neizkustējās no vietas. Tas tupēja tik zemu, ka doktors pastiepa spieķi, lai putns uzsēstos uz sudraba roktura, kā to bija radis darīt, taču papagailis izvairījās un pārlēca uz blakus zaru, mazliet augstāku, taču vēl vieglāk pieejamu, jo pret to jau pirms ugunsdzēsēju ierašanās bija atslietas trepītes. Doktors Urbīno novērtēja augstumu un nosprieda, ka divu pakāpienu būs gana, lai putnu notvertu. Viņš pakāpās uz pirmā, dungodams mīlīgu dziesmiņu, lai novērstu neaprēķināmā putna uzmanību — tas atkārtoja dziesmas vārdus bez melodijas, taču sāniski atkāpās tālāk uz zara. Abām rokām pieturoties pie trepēm, doktors bez pūlēm sasniedza otro pakāpienu — putns tagad sāka dziedāt visu dziesmu un palika turpat, kur bijis. Doktors uzrausās uz trešā, tad uz ceturtā pakāpiena, jo nebija pareizi novērtējis zara augstumu, un, ar kreiso roku pieturēdamies pie trepēm, ar labo mēģināja satvert papagaili. Vecā kalpone

Digna Pardo, kas bija iznākusi pabrīdināt doktoru, ka viņš tūliņ nokavēs bēres, ieraudzīja uz trepēm vīrieša stāvu ar muguru pret viņu un, ja nebūtu zaļi strīpoto bikšturu, nebūtu spējusi noticēt, ka tas ir viņas saimnieks.

-   Svētais Dievs! viņa iekliedzās. Jūs taču nositīsities!

Doktors Urbīno ar triumfējošu nopūtu qa y est! satvēra

papagaili aiz kakla, taču tūlīt to atlaida, jo trepes izslīdēja no kājapakšas, viņš pats uz brīdi palika karājamies gaisā un vēl paguva aptvert, ka ir nomiris bez svētā vakarēdiena, nepaspējot neko nožēlot un ne no viena atvadīties, Vasarsvētku pēcpusdienā septiņas minūtes pāri četriem.

Fermīna Dāsa atradās virtuvē un patlaban nomēģināja vakariņām vārīto zupu, kad izdzirda Dignas Pardo šausmu brēcienu, tam sekojošo kalpotāju kņadu un tūlīt pēc tam kaimiņu izsaucienus. Viņa nosvieda pavārnīcu, iekliedzās nelabā balsī un, vēl nezinādama, kas atgadījies zem mango zariem, par spīti neuzveicamajai gadu nastai ņēmās skriet cik spēka. Sirds viņai salēcās krūtīs, ieraugot vīru uz muguras izstiepušos dubļos, jau viņpus dzīves vārtiem, taču vēl pēdējos mirkļus atvairot nāves galīgo triecienu, lai Fermīna paspētu piesteigties blakus. Viņš vēl paguva saskatīt viņu ļaužu pulkā caur asarām, ko riesa neizsakāmā sāpe nomirt, viņai neesot klāt, un pavērās sievā pēdējo, pašu pēdējo reizi, ar tik gaišu, tik skumju un tik pateicīgu skatienu, kādu viņa nekad nebija redzējusi abu pusgadsimta ilgajā kopdzīvē, un pēdējā elpas vilcienā paguva pateikt:

-   Vienīgi Dievs zina, cik ļoti es tevi mīlēju.

Doktora nāve kļuva par ievērojamu notikumu — un ne bez pamata. Tikko pabeidzis specializācijas studijas Francijā, doktors Huvenāls Urbīno bija licis par sevi sadzirdēt visai valstij, ar jaunām un iedarbīgām metodēm apturot provinci pēdējoreiz piemeklējušo holeras epidēmiju. Iepriekšējo reizi, kad viņš vēl uzturējās Eiropā, sērga mazāk nekā trijos mēnešos bija iedzinusi nāvē ceturtdaļu pilsētas iedzīvotāju, ieskaitot viņa tēvu, kas arī bija visu cienīts ārsts. Ar strauji iegūtā prestiža un ģimenes mantojuma prāvas daļas atbalstu viņš nodibināja Medicīnas biedrību, pirmo un daudzus gadus vienīgo visās Kārību piekrastes provincēs, un kļuva par tās mūža prezidentu. Ar viņa centieniem tika izbūvēts pirmais akvedukts, ierīkota pirmā kanalizācijas sistēma un apjumts tirgus paviljons, un šie pasākumi ļāva attīrīt Dvēseļu līča sasmirdušos ūdeņus. Bez visa tā viņš bija arī Valodas akadēmijas un Vēstures akadēmijas prezidents. Par nopelniem baznīcas labā Jeruzālemes latīņu patriarhs padarīja viņu par Svētā Kapa ordeņa bruņinieku, bet Francijas valdība piešķīra doktoram Goda Leģiona ordeni komandora pakāpē. Viņš kļuva par aktīvu dzinējspēku pilsētas daudzajās reliģiskajās un pilsoniskajās biedrībās, bet jo sevišķi Patriotu apvienībā, ko bija dibinājuši ietekmīgi, bet politiski neangažēti pilsoņi, lai rosinātu varas iestādes un vietējos uzņēmējus ieviest tam laikam pat pārāk drosmīgas un progresīvas idejas. No tām ļaužu atmiņā visvairāk bija iespiedušies izmēģinājumi ar aerostatisko balonu, kas savā pirmajā lidojumā bija aizvedis vēstuli uz Sanhuanas de la Sjenagas pilsētu vēl ilgi pirms tam, kad gaisa pastu sāka apsvērt kā racionālu iespēju. Viņam piederēja arī ideja par Mākslu centru, kas savukārt bija dibinājis Daiļo mākslu skolu — tā vēl šodien atradās tajā pašā namā —, un gadiem ilgi atbalstījis aprīļa Poēzijas svētkus.

Tikai viņš iespēja to, kas veselu gadsimtu bija šķitis neiespējami: panākt, ka tiek restaurēts kopš kolonijas laikiem par vistu kūti un cīņas gaiļu audzētavu pārvērstais Komēdijas teātris. Ar šādu kulmināciju noslēdzās iespaidīga sabiedriskā kampaņa, kurā tika iesaistīti visi pilsētnieku slāņi bez izņēmuma kā visaptverošā mobilizācijā, kas dažiem likās dižāku mērķu cienīga. Lai būtu kā būdams, jaunais Komēdijas teātris vēra durvis, kad tajā vēl nebija nedz krēslu, nedz apgaismojuma, un apmeklētāji bija spiesti ņemt līdzi savus sēdekļus izrādēm un savus gaismekļus starpbrīžiem. Izrāžu apmeklējumam iedibinājās tāda pati etiķete kā dižajos Eiropas teātros, un dāmas to izmantoja, lai Kārību nešpetnākajā speltē paspīdētu garajās vakarkleitās un kažokādas manto, taču radās nepieciešamība jaut ienākt arī kalpotājiem, kam bija jāsanes krēsli, gaismekļi un tik daudz visādu ēdamlietu, lai būtu iespējams pārciest nebeidzami garās programmas — viena no tām reiz ieilga līdz pat pirmajai misei. Sezonu atklāja operas trupa no Francijas, kuras jaunievedums bija arfa orķestra sastāvā un kam neaizmirstamu slavu nodrošināja turku soprāna nevainojamā balss un dramatiskais talants, turklāt viņa dejoja basa, kāju pirkstiem laistoties dārgakmeņiem rotātos gredzenos. Pēc pirmā cēliena skatuve allaž kļuva tik tikko saskatāma caur dūmiem, ko izraisīja daudzās palmu eļļas lampas, un dziedoņiem pazuda balss, taču pilsētas hronisti izmanīgi rūpējās, lai šādi sīki traucēkļi atmiņā neaizķertos, bet vērā ņemami notikumi tiktu paspilgtināti. Šī, bez šaubām, bija doktora ierosme ar vistālejošākām sekām, jo operas drudzis piemeklēja pat tai vismazāk domātos pilsētnieku slāņus un dzemdināja veselu paaudzi ar tādiem priekšvārdiem kā Izolde un Otello vai Aīda un Zigfrīds, tomēr tā nekad nenoveda līdz tik krasām galējībām, pēc kādām būtu alcis doktors Urbīno — proti, ieraudzīt, ka itāliešu operas cienītāji un Vāgnera piekritēji starpbrīžos metas viens otru slānīt ar spieķiem.

Doktors Uuvenāls Urbīno nekad nepieņēma oficiālus posteņus, kādi viņam tika piedāvāti bieži un bez nosacījumiem, un nežēlīgi kritizēja tos mediķus, kas izmantoja profesijas sniegto prestižu, lai rāptos pa politisku nozīmējumu kāpnēm. Lai gan doktoru vienmēr uzskatīja par liberāli un vēlēšanās viņš mēdza balsot par šās partijas kandidātiem, tāds viņš bija drīzāk tradīcijas, nevis pārliecības dēļ, un, šķiet, bija pēdējais no diženo dzimtu pārstāvjiem, kas metās ceļos uz ielas, ja garām brauca arhibīskapa kariete. Pats viņš sevi definēja kā dabisku pacifistu, kas atbalsta liberāļu un konservatīvo pilnīgu un galīgu samierināšanos dzimtenes labā. Tomēr doktora sabiedriskā nostāja bija tik patstāvīga, ka neviens no grupējumiem nepieņēma viņu kā savējo: liberāļi viņu uzskatīja par augstdzimušu pagātnes palieku, konservatori teica, ka viņam vēl tikai trūkst ierakstīties masonos, bet masoni viņu atraidīja kā Svētajam Krēslam kalpojošu slepeno aģentu. Mazāk neganti kritizētāji uzskatīja, ka doktors ir tikai pārjūsmīgs aristokrāts, kurš pats lidinās Poēzijas svētku aizgrābtībā, kamēr nācija noasiņo nebeidzamā pilsoņu karā.

Tikai divreiz vien viņa rīcība šķita neatbilstīga minētajam tēlam. Pirmoreiz tā bija pārvākšanās uz tikko uzceltu namu jaunbagātnieku rajonā, pametot seno marķīza de Kasalduero pili, kas vairāk nekā gadsimtu bija kalpojusi par mītni viņa dzimtai. Otrais gadījums bija laulības ar skaistuli no vienkāršās tautas, bez titula un bez bagātības, par kuru dāmas ar garum gariem uzvārdiem paslepus zobojās, kamēr bija spiestas atzīt, ka tā par viņām visām galvas tiesu pārāka gan iznesībā, gan raksturā. Doktors Urbīno vienmēr acīgi ievēroja šīs un daudzas citas plaisiņas paša sabiedriskajā tēlā un kā neviens cits apzinājās, ka ir izzušanai lemta uzvārda pēdējais īpašnieks. Viņa divi bērni bija dzimtas līnijas beigu gali bez jebkāda spožuma. Dēls Marko Aurēlio, ārsts tāpat kā viņš un visi citi katras paaudzes pirmdzimtie, savos piecdesmit gados nebija radījis neko ievērības cienīgu, pat ne bērnu. Ofēlija, doktora vienīgā meita, bija apprecējusies ar cienījamu Ņūorleānas bankas kalpotāju un sasniegusi klimaktēriju ar trim meitām un nevienu pašu dēlu. Un tomēr, lai kā viņam sāpētu paša asins tērcītes apsīkšana vēstures kopējā plūdumā, iedomājot par nāvi, doktoram Urbīno vislielākās raizes sagādāja Fermīnas Dāsas vientulīgā dzīve bez viņa.

Notikusī traģēdija katrā ziņā satricināja ne vien viņa saimei piederīgos, bet pārsviedās arī uz vienkāršajiem ļautiņiem, kas izgāja ielās, lai paspētu ko ieraudzīt, kaut tā būtu vien leģendas atblāzma. Tika izsludinātas trīs dienu sēras, karogi pie sabiedriskajām ēkām nolaisti pusmastā, un visu baznīcu zvani zvanīja bez apstājas, kamēr doktora sarkofāgs ģimenes mauzolejā netika aizvākots. Daiļo mākslu skolas audzēkņi noņēma mirušā pēcnāves masku, kam bija jākalpo par veidni dabiska izmēra krūšutēla sejai, taču projekts rika apturēts, jo nevienam nešķita cienīgs reālisms, ar kādu maskā bija iespiedusies pēdējā brīža šausmu izteiksme. Izslavēts mākslinieks, kas tobrīd bija iegriezies pilsētā pa ceļam uz Eiropu, uzgleznoja gigantisku audeklu, kurā patētiskā reālisma manierē bija attēlots doktors Urbīno uz trepītēm liktenīgajā mirklī ar pastieptu roku, kas tver papagaili. Glezna runāja pretī notikuma skarbajai patiesībai vienīgi ar to, ka doktors uz audekla nevalkāja kreklu bez apkaklītes un zaļi svītrotus bikšturus, bet gan katliņu un melnu vadmalas frenci, kas bija paņemti no viņa attēla holeras gadu avīzē. Lai neviens nepaliktu neredzējis, glezna vēl vairākus mēnešus pēc traģēdijas tika izlikta apskatei importa preču veikala Zelta stieple plašajā galerijā, kur to aplūkot ieradās vai visa pilsēta. Pēc tam to varēja redzēt pie sienas visās pēc kārtas valsts iestādēs un privātajos uzņēmumos, kas uzskatīja par pienākumu godināt diženā patricieša piemiņu, un beigu beigās pēc otrajām bērēm glezna tika izstādīta Daiļo mākslu skolā, no kurienes to pēc daudziem gadiem izstiepa paši glezniecības studenti, lai kā nīstamas estētikas un laikmeta simbolu sadedzinātu Universitātes laukumā.

Kopš pirmā atraitnības mirkļa kļuva redzams, ka Fermīna Dāsa nav nemaz tik nevarīga, kā bija baidījies viņas vīrs. Viņa bija nelokāma savā apņēmībā nepieļaut, ka vīra ķermenis tiktu izmantots jebkādu mērķu labā, un nepiekāpās arī Republikas Prezidenta cildinošajai telegrammai, kurā tika vēlēts izlikt viņa mirstīgās atliekas atvadām provinces valdības sēžu zālē. Tikpat nosvērti viņa iebilda pret vāķēšanu katedrālē, kaut to personiski lūdza pats arhibīskaps, un atļāva zārku tur novietot tikai uz atvadu mises laiku. Neņemot vērā pat daudzo lūgumu apmulsinātā dēla starpniecības mēģinājumus, Fermīna Dāsa stingri palika pie zemnieciskā priekšstata, ka mirušie pieder tikai viņu ģimenei un nevienam citam un ka nelaiķis jāvāķē paša mājā pie kalnos audzētas kafijas un saldumiem, un katram jābūt brīv aizgājēju apraudāt, kā vien to vēlas. Izpaliks arī tradicionālās deviņas sērošanas naktis: tūlīr pēc bērēm durvis tiks aizslēgtas, un tās vairs atvērs tikai pašiem tuvākajiem.

Namu savā varā pārņēma nāve. Viss vērtīgais bija noglabāts drošā vietā, un uz kailajām sienām vairs bija palikuši tikai noņemto gleznu plankumi. No viesistabas līdz guļamistabām gar sienām rindojās gan pašu, gan no kaimiņiem aizlienētie krēsli, tukšās telpas šķita milzum plašas, un skaņas ieguva spokainu atbalsi, jo lielākās mēbeles bija aizgādātas prom, izņemot vienīgi koncertflīģeli, kas, baltu palagu pārsegts, atdusējās savā stūrī. Bibliotēkas vidū uz tēva rakstāmgalda neiezārkots gulēja tas, kas reiz bija Huvenāls Urbīno de la Kaļje, ar pēdējā brīža izbīļa nospiedumu sejā, Svētā Kapa bruņinieku melnajā apmetnī un kaujas zobenu pie sāniem. Blakus nelaiķim, tērpusies sēru drānās, mazliet trīsošām rokām, taču pilnīgi sevi kontrolējot, Fermīna Dāsa bez pārlieka dramatisma pieņēma līdzjūtības apliecinājumus. Viņa gandrīz neizkustējās no vietas līdz pat vienpadsmitiem nākamajā rītā, kad pavadīja vīru, stāvot uz lieveņa un ar kabatlakatiņu mājot ardievas.

Fermīnai nebija viegli vedies saglabāt šādu paškontroli kopš tā mirkļa, kad pagalmā atskanēja Dignas Pardo brēciens un viņa ieraudzīja savas dzīves večukiņu izdziestam dubļu pančkā. Viņas pirmā reakcija tobrīd bija cerība, jo vīra acis bija vaļā un tajās mirdzēja tāds gaišums, kādu viņa nekad nebija viņa skatienā redzējusi. Viņa lūdza Dievu atvēlēt vīram vēl kaut īsu mirkli, lai viņš neaizietu neuzzinājis, cik ļoti viņa to mīlējusi par spīti abu šaubām, un izjuta nepārvaramu vēlmi vēlreiz atsākt dzīvi kopā ar viņu no paša sākuma, lai abi spētu pateikt viens otram to, kas bija palicis neizsacīts, un vērstu par labu visu, ko pagātnē bija nodarījuši sliktu. Taču Fermīnai bija jānoliek ieroči nāves nepielūdzamības priekšā. Viņas sāpes izšķīda aklās dusmās pret visu pasauli, pat pret sevi pašu, un tās iedvesa viņai spēku un drosmi vienai sastapties ar pašas vientulību. Kopš šā brīža Fermīnai nebija ne mirkļa atelpas, bet viņa piesargājās izdarīt jebkādu žestu, ko varētu uztvert kā izrādīšanos ar savām bēdām. Vienīgā nevilšas patētikas nots ieskanējās vienpadsmitos svētdienas vakarā, kad ienesa bīskapijas doto un vēl pēc kuģa vaska smaržojošo zārku ar vara rokturiem un zīda tapsējumu. Doktors Urbīno Dāsa vēlēja tam tūlīt uzlikt vāku, jo neciešamajā karstumā no pārmērīgi daudzo ziedu dvakas namā jau sāka pietrūkt gaisa, un viņam šķita, ka uz tēva kakla manījis pirmos violetos plankumus. Klusumā varēja dzirdēt kādu balsi it kā pie sevis nosakām: “Šādā vecumā pat dzīvs cilvēks ir jau pa pusei sapuvis.” Iekams zārks tika aizvākots, Fermīna Dāsa noņēma savu laulības gredzenu, uzvilka to mirušā vīra pirkstā, tad satvēra viņa plaukstu savējā, kā to vienmēr bija darījusi ļaudīs, jaušot, ka viņa domas sāk klejot apkārt, un sacīja:

-  Mēs pavisam drīz redzēsimies.

Palicis nemanāms visādu slavenību drūzmā, Florentīno Arisa sajuta asu dūrienu pakrūtē. Pirmo līdzjūtības apliecinājumu jezgā Fermīna Dāsa nebija viņu ievērojusi, kaut gan tonakt neviens cits nebūtu spējis būt visur klāt un tik veikli tikt galā ar sīkām ķibelēm. Viņš ieviesa kārtību pārslogotajās virtuvēs, lai nepietrūktu kafijas. Viņš sadabūja papildu krēslus, kad vairs nepietika ar kaimiņos aizlienētajiem, un lika novietot pārpalikušos vainagus pagalmā, kad mājā vairs nebija vietas. Viņš gādāja, lai neaptrūktos brendija doktora Lāsidesa Oliveļjas viesiem, kas bija saņēmuši ļauno vēsti pašā jubilejas svinību karstumā un attraukušies šurp, lai, sēdēdami aplītī zem mango koka, turpinātu dzīres. Viņš vienīgais spēja laikus reaģēt, kad pusnaktī ēdamistabā izslietu knābi un ieplestiem spārniem uzradās bēgulis papagailis, liekot visiem apstulbušiem nodrebēt, jo tas pārāk izskatījās pēc grēku nožēlošanas. Negaidīdams, kamēr putns izkliegs kādu no saviem nejēdzīgajiem saukļiem, Florentīno Arisa sagrāba to aiz kakla un aizstiepa uz viņa mājvietu pārsegtajā sprostā. Viņš visu paveica tik diskrēti un prasmīgi, ka nevienam neienāca prātā uzskatīt viņa pūliņus par jaukšanos svešās darīšanās — gluži pretēji, tie tika uztverti kā nenovērtējama palīdzība nestundā.

Kāds viņš izskatījās, tāds arī bija: izpalīdzīgs un nopietns večukiņš. Kaulainu, taisni izslietu augumu, tumsnēju, gludi skūtu ādu, žirgtām acīm aiz apaļām brillēm balta metāla ietvarā, ar drusku vecmodīgām, romantiski uzskrullētām ūsām ieziestiem galiem. Pēdējos atlikušos matus viņš bija uzķemmējis no deniņiem uz augšu un ar briljantīnu pieplacinājis spīdīgajam galvvidum kā beidzamo risinājumu pirms pilnīgas plikgalvības. Viņa dabiskais smalkums un rāmās manieres mēdza visus uzreiz savaldzināt, taču zvērinātā vecpuisī tie tika uztverti arī kā divi aizdomu vērti tikumi. Viņš bija iztērējis daudz naudas, daudz izdomas un daudz gribasspēka, lai neviens nevarētu pateikt, ka viņam martā palikuši septiņdesmit seši gadi, un savas dvēseles vientulībā bija pārliecināts, ka mīlējis klusuciešot daudz ilgāk nekā jebkurš cits šajā pasaulē.

Naktī pēc doktora Urbīno nāves viņš bija ģērbies tāpat kā tajā mirklī, kad viņu bija pārsteigusi šī vēsts — proti, tāpat kā vienmēr, neņemot vērā jūnija ellišķīgo tveici: melnā uzvalkā ar vesti un zīda tauriņu pie krekla celuloīda apkaklītes, filca platmalē un ar melna atlasa lietussargu, kas reizē kalpoja par spieķi. Taču, sākot aust pirmajai gaismiņai, viņš uz divām stundām pazuda no bēru nama un atgriezās līdz ar pirmajiem saules stariem, gludi noskuvies un smaržodams pēc tualetes skapītī glabātā losjona. Viņš bija pārģērbies melnā bieza auduma frencī, kādus tagad vairs valkāja ja nu vien bērēs vai svētās nedēļas pasākumos, tikai ar mākslinieciski sasietu pušķi kaklasaites vietā pie iestīvinātās apkaklītes un katliņu galvā. Netrūka ari lietussarga, un šoreiz viņu vadīja ne vien ieradums, bet ari pārliecība, ka jau pirms divpadsmitiem sāks līt — to viņš darīja zināmu doktoram Urbīno Dāsam, ierosinot, ja iespējams, apbedīšanu iesākt agrāk. Piederīgie nudien mēģināja to panākt, jo Florentīno Arisa nāca no jūrnieku dzimtas, turklāt pats bija Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrības prezidents, un tas ļāva spriest, ka viņš kaut ko saprot no laika prognozēšanas. Tomēr viņiem neizdevās laikā vienoties ar civilās un militārās varas pārstāvjiem, ar privātajiem un valsts uzņēmumiem, ar militāro orķestri un Daiļo mākslu skolas muzikantiem, ar izglītības iestādēm un reliģiskajām konfesijām, kas visi jau bija sagatavojušies sākt vienpadsmitos, un tāpēc kā vēsturisks notikums iecerētās bēres beidzās ar vispārēju paniku postošas lietusgāzes dēļ. Pavisam nedaudzi bērinieki jaudāja izbrist dubļus un nokļūt līdz ģimenes mauzolejam, ko sargāja koloniālos laikos stādīts seiba koks, kura lapotne sniedzās pāri kapsētas žogam. Zem šā paša koka zariem, rikai žoga otrajā pusē, pašnāvniekiem paredzētā zemes pleķītī, Kārību bēgļi iepriekšējā vakarā bija apglabājuši Žeremiju de Sentamūru, blakus, kā viņš bija vēlējis, guldot suni.

Florentīno Arisa bija viens no retajiem, kas izturēja līdz bēru noslēgumam. Viņš aizsteidzās mājās, izmircis līdz pat apakšveļai un izbijies, ka pēc tik daudziem pedantiskas izsargāšanās gadiem un pārspīlētas piesardzības soļiem saķers plaušu karsoni. Sagatavojis krūzi karstas limonādes ar nelielu brendija piedevu, viņš likās gultā, izdzēra visu kopā ar divām aspirīna tabletēm, satinās vilnas segā un mirka sviedru jūrā, kamēr ķermenis atguva labsajūtu. Atgriezies sēru namā, viņš jau jutās svaigs un možs. Māja bija izmēzta un gaidīja bēru viesus; Fermīna Dāsa atkal bija pārņēmusi saimnieces grožus un bibliotēkā uz ģimenes altāra izstādījusi pasteļkrāsām gleznotu mirušā vīra portretu ar sēru lenti apvilktā rāmī. Pulksten astoņos jau bija tikpat daudz ļaužu un valdīja tikpat neizturams karstums kā iepriekšējā vakarā, taču pēc rožukroņa noskaitīšanas kāds palaida apkārt lūgumu viesiem doties prom agri, lai atraitne pirmoreiz kopš svētdienas varētu atvilkt elpu.

No gandrīz visiem atnākušajiem Fermīna Dāsa atvadījās pie altāra, bet pēdējo vistuvāko draugu pulciņu pavadīja līdz ārdurvīm, lai pašrocīgi tās aizslēgtu, kā to allaž bija darījusi. Arī šoreiz viņa jau gatavojās izmantot pēdējos spēkus, lai aizslēgtu durvis, kad ieraudzīja sērās tērpto Florentīno Arisu stāvam tukšās viesistabas vidū. Fermīna jutās iepriecināta, jo uz daudziem gadiem bija izdzēsusi viņu no savas dzīves un tagad pirmo reizi paskatījās uz Florentīno ar aizmiršanas attīrītu sirdsapziņu. Bet, iekams viņa paspēja pateikties par apmeklējumu, Florentīno reizē bikli un ar pašcieņu piespieda cepuri pie krūtīm sirds pusē, un pārplīsa augonis, kas bija bijis visas viņa dzīves saturs:

-   Fermīna, viņš sacīja, esmu gaidījis šo mirkli vairāk nekā pusi gadsimta, lai vēlreiz tev apzvērētu savu bezgalīgo uzticību un mūžīgo mīlestību.

Fermīnai Dāsai būtu varējis likties, ka viņa sastapusies ar trako, ja vien nebūtu pamata uzskatīt, ka Florentīno Arisu šim brīdim iedvesmojusi Svētā Gara žēlastība. Pirmais acumirklīgais impulss lika nolādēt viņu kā nama apgānītāju brīdī, kad vīra mirstīgās atliekas zārkā vēl nav atdzisušas. Taču dusmas un pašcieņa viņai to neļāva. “Vācies no šejienes,” viņa sacīja. “Un neliec man tevi vairs redzēt visus savas dzīves atlikušos gadus.” Viņa vēlreiz atrāva jau pievērtās ārdurvis līdz galam vaļā un piebilda:

-  Ceru, ka to būs pavisam maz.

Kad viņa soļi tukšajā ielā bija apdzisuši, Fermīna ļoti lēni aizslēdza durvis ar atslēgām, nocietināja ar metāla strēli un vienatnē stājās pretim savam liktenim. Līdz pat šim mirklim viņa nekad nebija visā pilnībā apzinājusies tās drāmas apmērus un smagumu, ko pati tik tikko astoņpadsmit gadu veca bija izraisījusi un kas viņu tagad nebeigs vajāt līdz pēdējai stundai. Pirmoreiz kopš vakardienas nelaimes viņa sāka raudāt — bez lieciniekiem, jo raudāt Fermīna spēja tikai tā. Viņa raudāja par vīra nāvi, par savu vientulību un par savām dusmām un, iegājusi tukšajā guļamistabā, raudāja pati par sevi, jo pavisam reti viņai bija nācies gulēt vienai šajā gultā, kopš viņa bija zaudējusi nevainību. Viss, kas bija piederējis vīram, lika vēl vairāk plūst asarām: viņa čības ar pušķīšiem, zem spilvena paliktā pidžama, viņa atspulga iztrūkums spogulī uz tualetes galdiņa, viņa ķermeņa smarža uz pašas ādas. Viņai lika nodrebēt vāra doma: “Cilvēkam, kuru kāds mīl, vajadzētu nomirt kopā ar visām savām lietām.” Nē, viņa nevēlējās, lai kāds palīdzētu apgulties, viņa neko negribēja ieēst pirms gulētiešanas. Smago domu nomākta, viņa sāka lūgt Dievu, lai tas viņai šonakt atsūta nāvi miegā, un ar šo vēlmi viņa apgūlās, noāvusi kurpes, bet ne apģērbu, un acumirklī aizmiga. Viņa gulēja, sevi neapzinoties, taču miegā atskārta, ka turpina būt dzīva, ka puse gultas paliek pāri un ka viņa guļ uz sāniem gultas kreisajā malā, kā parasti, taču pietrūkst cita auguma pretsvara gultas otrajā pusē. Miegā domājot, Fermīnai šķita, ka viņa nekad vairs nespēs tā gulēt, un viņa sāka aizmigusi šņukstēt un turpināja elsot, nemainot pozu savā gultas malā, līdz pēc ilgām stundām sāka dziedāt gaiļi un viņu pamodināja negribētā saule rītā, kurš pienāca bez viņa. Tikai tad viņa aptvēra, ka, miegā elsojot, gulējusi ilgi un nav nomirusi un ka cauri elsām vairāk domājusi par Florentīno Arisu, nevis par mirušo vīru.

## otrā nodaļa

Florentīno Arisa turpretī nebija pārstājis domāt par viņu nedz mirkli, kopš Fermīna Dāsa bija viņu negrozāmi atraidījusi pēc gara un šķēršļiem pilna mīlas romāna, un no tā brīža bija aizritējis piecdesmit viens gads, deviņi m&eši un četras dienas. Lai nepazaudētu skaitu, viņam nebija vajadzējis ik dienas ieskrāpēt sava cietuma sienā svītriņu, jo nebija tādas dienas, kad kaut kas viņam neliktu atcerēties Fermīnu. Attiecību saraušanas brīdī Florentīno bija divdesmit divi gadi un viņš dzīvoja kopā ar māti Transito Arisu pusē īrētas mājas Logu ielā, kur mātei kopš agras jaunības piederēja galantērijas veikaliņš un kur viņa papildus nodarbojās ar kreklu un vecu lupatu izārdīšanu, pēc tam tos pārdodot kā pārsējus karā ievainotajiem. Viņš tai bija vienīgais dēls un bija dzimis no gadījuma sakara ar pazīstamo kuģu īpašnieku Pio Kinto Loaisu, vecāko no trim brāļiem, kas bija dibinājuši Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrību, ar to sniedzot jaunu impulsu tvaikoņu satiksmei Magdalēnas upē.

Dons Pio Kinto Loaisa nomira, kad dēlam bija desmit gadu. Lai arī viņš vienmēr bija paslepus apmaksājis dēla audzināšanas izdevumus, likuma priekšā viņš to nekad nebija atzinis par savu un arī viņa nākotni nebija nodrošinājis, tāpēc Florentīno Arisa palika tikai ar mātes uzvārdu, lai gan viņa tēva vārds visiem vienmēr bija zināms. Pēc tēva nāves Florentīno Arisam

bija jāpamer skola, lai iestātos par mācekli pasta aģentūrā, kur viņam uzticēja atvērt pasta maisus, šķirot vēstules un paziņot publikai par sūtījumu pienākšanu, izkarot pie aģentūras nama tās valsts karogu, no kuras pasts bija atceļojis.

Viņa aso prātu pamanīja telegrāfists, vācu emigrants Lotārio Tuguts, kurš bez pamatdarba svinīgos brīžos katedrālē spēlēja ērģeles un pasniedza mūzikas stundas audzēkņu mājās. Lotārio Tuguts iemācīja viņam Morzes ābeci un ierādīja, kā rīkoties ar telegrāfu, un pietika ar pirmajām vijoles stundām, lai Florentīno Arisa sāktu spēlēt pēc dzirdes kā profesionāls vijolnieks. Kad viņš astoņpadsmit gadu vecumā iepazinās ar Fermīnu Dāsu, Florentīno savā sociālajā vidē bija pats populārākais jauneklis — tas, kurš vislabāk prot moderno deju soļus, spēj no galvas deklamēt sentimentālus dzejoļus un vienmēr ir gatavs uz vijoles nospēlēt serenādes draugu iecerētajām. Jau kopš tiem laikiem viņš bija ļoti tievs, melnos kā indiāņiem matus mēdza ieziest ar smaržīgu pomādi un tuvredzības dēļ nēsāja brilles, kas lika viņam izskatīties vēl bezpalīdzīgākam. Bez redzes defekta Florentīno vēl mocīja hronisks aizcietējums, kas lika viņam visā mūža garumā taisīt sev klizmu. Viņam piederēja tikai viens, no mirušā tēva mantots melns uzvalks, taču Transito Arisa to uzturēja tik labā kārtībā, ka tas ik svētdienu izskatījās kā jauns. Par spīti viņa vārgulīgajam izskatam, paša atturībai un sērīgajam apģērbam, viņa aprindu meitenes slepenībā vilka lozes, lai noskaidrotu, kura pavadīs laiku kopā ar Florentīno, un viņš pats arī zīlēja, ar kuru no viņām satikties, ber tikai līdz dienai, kad iepazinās ar Fermīnu Dāsu un beidzās viņa nevainības laiks.

Pirmoreiz Florentīno viņu ieraudzīja, kad Lotārio Tuguts bija licis nogādāt telegrammu saņēmējam, vārdā Lorenso Dāsa, bez norādītas dzīves vietas. Viņš atrada adresātu pie Evaņģēliju parka, vienā no visvecākajiem namiem, kas šķita pussabrucis un kura iekšpagalms ar nezālēm puķu podos un akmens strūklaku bez ūdens izskatījās pēc klostera ejas. Florentīno neizdzirda nevienas cilvēku radītas skaņas, iedams līdzi basajai kalponei cauri arkotajam gaitenim, kur bija sakrautas vēl neatvērtas kartona kastes ar pārvākšanās mantību un mūrnieku darbarīki gulēja starp kaļķu paliekām un cementa maisiem, jo namā noritēja pamatīgi atjaunošanas darbi. Pagalma dziļumā bija ierīkots pagaidu kabinets, kur pie rakstāmgalda pēcpusdienas snaudā zvilnēja ļoti resns vīrs ar izspūrušu vaigubārdu, kas pārauga ūsās. Vīrieša vārds patiešām izrādījās Lorenso Dāsa, un viņu pilsētā maz kurš pazina, jo viņš te bija ieradies pirms nepilniem diviem gadiem un netiecās iegūt daudz draugu.

Viņš paņēma telegrammu, it kā tā būtu nelāga sapņa turpinājums. Florentīno Arisa ar tādu kā oficiālu līdzcietību vēroja viņa pikto skatienu, neveiklos pirkstus, kas pūlējās salauzt zīmogu, un samanīja tās pašas neviltotās izbailes, ko tik bieži bija ievērojis citos adresātos, jo tie vēl aizvien nespēja iedomāties telegrammu, kas nebūtu saistīta ar nāves ziņu. Izlasījis tekstu, vīrs atguva pašapziņu. “Labas ziņas,” viņš nopūtās un pasniedza Florentīno Arisam pienākošos piecus reālus, ar atvieglojuma smaidu likdams noprast, ka nebūtu maksājis, ja vēstis būtu izrādījušās sliktas. Pēc tam viņš atvadījās, sniedzot Florentīno roku, kā to ar telegrammu zēnu parasti neviens nedarīja, un kalpone izvadīja viņu līdz ārdurvīm, drīzāk lai pieskatītu, nevis lai parādītu ceļu. Viņi izgāja to pašu maršrutu cauri gaiteņa arkādei, tikai pretējā virzienā, bet tagad Florentīno Arisa saprata, ka namā mīt vēl kāds, jo pagalma gaismu pieskandināja sievietes balss, kas atkārtoja tekstu lasīšanas stundā. Ejot garām rokdarbu istabai, viņš logā pamanīja sievieti gados un jaunu meiteni — abas sēdēja cieši blakus noliktos krēslos un vienlaikus sekoja tekstam grāmatā, kas atvērta gulēja sievietes klēpī. Tā viņam šķita neparasta aina: meita māca mātei lasīt. Viņa pieņēmums bija nepareizs tikai daļēji, jo sieviete bija meitenes krustmāte, nevis māte, kaut gan bija viņu uzaudzinājusi kā meitu. Mācībstundu nepārtraucot, meitene pacēla acis, lai pavērtos, kas iet garām aiz loga, un šis neviļus uzmestais skatiens kļuva par sākumpunktu mīlas kataklizmai, kas nebija noslēgusies vēl pēc pusgadsimta.

Florentlno Arisa spēja izdibināt par Lorenso Dāsu vienīgi to, ka tas kopā ar meitu un neprecētu māsu ieradies no Sanhuanas de la Sjenagas drīz pēc holeras epidēmijas, un tie, kas bija viņu redzējuši nokāpjam no kuģa, nešaubījās, ka vīrs atbraucis uz palikšanu, jo līdzi bija paņemts viss nepieciešamais pieklājīgas mājas iekārtošanai. Viņa sieva bija mirusi, meitai vēl esot pavisam mazai. Māsai, vārdā F.skolastika, bija četrdesmit gadu, un viņa bija devusi solījumu, izejot no mājas, tērpties franciskāņu ordeņa drānās, bet mājās staigāt tikai ar virvi sajoztā kleitā. Meitenei bija trīspadsmit, un viņas vārds bija tāds pats kā mirušajai mātei: Fermīna.

Tika uzskatīts, ka Lorenso Dāsa ir turīgs vīrs, jo bez jebkādas zināmas nodarbošanās dzīvoja pārticīgi un bija par skaidru naudu nopircis Evaņģēliju parka namu, kura atjaunošanai vajadzēja izmaksāt vismaz divreiz vairāk par diviem simtiem peso zeltā, ko viņš bija samaksājis, to pērkot. Viņa meita mācījās Vissvētās Jaunavas Parādīšanās vidusskolā, kur augstākās sabiedrības jaunkundzes jau divus gadsimtus apguva mākslu un reizē amatu būt par čaklām un paklausīgām sievām. Kolonijas laikos un pirmajos republikas gados tur uzņēma tikai dižu uzvārdu mantinieces, taču neatkarības izputinātās senās dzimtas bija spiestas piekāpties jauno laiku realitātei, un skola atvēra savas durvis visām pretendentēm, kas vien spēja maksāt, neņemot vērā viņu ciltskoku, tomēr paturot svarīgo priekšnoteikumu, ka tām jābūt dzimušām likumīgā katoliskā laulībā. Lai būtu kā būdams, tā joprojām palika dārga mācību iestāde, un tas vien, ka Fermīna Dāsa tur skolojās, norādīja uz ģimenes materiālajām iespējām, kaut arī neatklāja viņas sociālo stāvokli. Šī informācija uzmundrināja Florentlno Arisu, jo pateica viņam, ka daiļā pusaudze ar ieslīpajām mandeļu acīm var nebūt neaizsniedzams sapnis. Tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka viņas tēva uzliktie stingrie groži ir nepārvarams traucēklis. Atšķirībā no citām skolniecēm, kas devās uz mācībām bariņos vai kādas vecākas kalpones pavadībā, Fermīnai Dāsai blakus vienmēr bija neprecētā krustmāte, un meitenes izturēšanās lika saprast, ka viņai netiek ļautas nekādas vaļības.

Savu slepeno vientuļa mednieka dzīvi Florentīno Arisa sāka gaužām nevainīgi. No septiņiem rītā viņš vienatnē sēdēja uz parka visattālākā soliņa mandeļkoku pavēnī, izlikdamies lasām dzejas krājumu, kamēr ieraudzīja, kā garām paiet nesasniedzamā meitene zili svītrotā formastērpā, pusgarās zeķēs ar zeķturiem, vīriešu šņorzābakos un ar kuplu bizi, kas sniedzās līdz pusmugurai un galā bija sasieta ar lenti. Meitenē jautās dabas dots lepnums — viņa gāja augsti paceltu galvu, nekustīgu skatienu, deguntiņu taisni uz priekšu, straujā solī, grāmatu somu sakrustotām rokām piespiedusi pie krūtīm, un viņas stirnas gaita šķira apliecinām imunitāti pret gravitācijas likumiem. Viņai blakus, ar pūlēm tikdama līdzi, tipināja krustmāte brūnajā, ar franciskāņu ordeņa virvi pārjoztajā tērpā, neatstājot ne mazāko iespēju meitenei tuvoties. Florentīno Arisa ik dienas četras reizes redzēja viņas tā ejam, turp un atpakaļ, bet svētdienās tikai vienu reizi, kad abas atgriezās no augstās mises, un viņam bija gana ar iespēju paskatīties vien. Mazpamazām viņš sāka meiteni idealizēt, pierakstīdams viņai neredzētus tikumus un iztēlotu jūtu pasauli, un pēc divām nedēļām vairs nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par viņu. Tāpēc viņš izlēma nosūtīt meitenei vēstulīti — saviem smalkajiem rakstveža burtiem abpus aprakstītu lapiņu. Taču, prātojot, kā to viņai nogādāt, viņš vairākas dienas nēsāja zīmīti kabatā un, turpinot prātot, pirms gulētiešanas aprakstīja vēl vairākas lapas, tāpēc sākotnējā vēstule pamazām pārtapa maigu vārdu kompendijā, ko iedvesmojušas, parkā gaidot, daudzkārt pārlasītās un no galvas apgūtās grāmatas.

Meklējot iespējas nogādāt vēstuli, Florentīno mēģināja iepazīties ar kādām Parādīšanās skolas audzēknēm, bet tās izrādījās pārāk tālas viņa pasaulei. Turklāt, visu daudzkārt apsvēris, viņš nosprieda, ka nebūtu prāta darbs izpaust savas ieceres kādam citam, tomēr viņam izdevās noskaidrot, ka Fermīna Dāsa īsi pēc ierašanās pilsētā bijusi ielūgta uz sestdienas deju vakaru un ka tēvs viņai liedzis ielūgumu pieņemt ar negrozāmu frāzi: “Katrai lietai reiz pienāks īstais laiks.” Vēstule jau bija izaugusi līdz sešdesmit abpus aprakstītām lapām, kad Florentīno Arisa vairs nejaudāja panest sava noslēpuma smagumu un, neko nenoklusējot, visu atklāja mātei, vienīgajam cilvēkam, kam viņš palaikam mēdza uzticēt savus noslēpumus. Transito Arisu dēla naivitāte mīlas lietās aizkustināja līdz asarām, un viņa mēģināja parādīt Florentīno ceļu, izmantojot pašas pieredzi. Vispirms viņa ņēmās dēlu pārliecināt, ka nevajag sūtīt lirisku foliantu, jo ar to viņš varētu tikai izbiedēt savu sapņu meiteni, kura sirdslietās, viņasprāt, varētu būt tikpat zaļa kā viņš. Ar pirmo soli, viņa sacīja, būtu vienkārši jāpanāk, ka meitene uzzina par viņa interesi, lai atzīšanās mīlestībā nenāktu kā milzu pārsteigums un viņai pietiktu laika visu apdomāt.

-   Bet pats galvenais, māte turpināja, pirmā, kas tev jāiekaro, ir nevis meitene, bet viņas krustmāte.

Abi padomi, bez šaubām, bija gudri, taču izrādījās novēloti. Patiesībā jau tajā pašā dienā, kad Fermīna Dāsa bija uz mirkli atrāvusies no krustmātei sniegtās lasīšanas stundas un pacēlusi acis, lai paskatītos, kas tur gaitenī staigā, Florentīno Arisa bija iespiedies meitenes prātā ar neaizsargātības auru. Vēlāk pie vakariņu galda tēvs bija pieminējis telegrammu, un tā viņa bija uzzinājusi, kāpēc Florentīno Arisa ieradies viņu namā un ar ko viņš nodarbojas. Šī informācija pastiprināja Fermīnas interesi, jo viņai tāpat kā daudziem citiem tajos gados izgudrojums, vārdā telegrāfs, šķita saistīts ar kādām burvestībām. Tāpēc viņa sazīmēja Florentīno Arisu jau pirmajā reizē, kad ieraudzīja viņu lasām parciņa koku paēnā, taču tas viņu nekādi nedarīja uzmanīgu, iekams krustmāte nepateica, ka viņš šajā vietā sēž jau vairākas nedēļas. Pēc tam kad abas bija pamanījušas puisi tur dirnam arī svētdienās pēc mises, krustmāte secināja, ka tik biežas tikšanās nevar būt nejaušība. “Ne jau nu manis dēļ viņš tā nopūlas,” viņa konstatēja. Jo aiz skarbās izturēšanās un grēku nožēlnieces ietērpa Eskolastikā Dāsā slēpās dzīves dziņa un aicinājums līdzdarboties — abi viņas spožākie tikumi, un iedomājot vien, ka vīrietis varētu būt ieskatījies brāļameitā, viņā raisījās nepārvaramas emocijas. Tomēr Fermīnai Dāsai vēl nepiemita pat vienkārša ziņkāre par mīlas lietām, un Florentīno Arisa viņā uzjundīja rikai un vienīgi mazliet žēluma, jo meitenei šķita, ka viņš ir slims. Taču krustmāte viņai paskaidroja, ka jānodzīvo daudz gadu, lai izprastu vīrieša patieso dabu, un izteica pārliecību, ka jauneklis, kurš sēž parkā, lai redzētu viņas ejam garām, varētu būt saslimis tikai ar mīlestību.

Krustmāte Eskolastika bija izpratnes un sirsnības svētīts patvērums vientuļajai meitenei, kas bija dzimusi laulībā bez mīlestības. Viņa audzināja Fermīnu kopš mātes nāves un meitenes attiecībās ar Lorenso Dāsu drīzāk pildīja līdzzinātājas, nevis krustmātes lomu. Tāpēc Florentīno Arisas parādīšanās kļuva par vēl vienu no daudzajiem abām vien zināmajiem iepriecinājumiem, ko viņas mēdza sagudrot, lai kliedētu briesmīgo garlaicību. Ik dienas četras reizes ejot cauri Evaņģēliju parkam, abas steidzās uzmest ašu mirkli bālajam, biklajam un drusku nožēlojamajam, par spīti svelmei gandrīz vienmēr melnās drēbēs tērptajam sargkareivim, kas izlikās lasām koku pavēnī. “Re, kur ir,” tā, kas bija viņu pamanījusi pirmā, apspiežot smieklus, paziņoja, iekams vēl jauneklis bija pacēlis acis un ieraudzījis divas saltas, no viņa dzīves tik tālas sievietes šķērsojam parciņu, uz viņu pat nepaskatoties.

-   Ak nabadziņš, krustmāte bija spriedusi. Zēns neuzdrīkstas tev tuvoties, jo blakus esmu es, bet, ja viņa nodomi ir nopietni, kādudien viņš tomēr mēģinās un tad pasniegs tev vēstuli.

Paredzot daudzus un dažādus šķērš|us, viņa iemācīja Fermīnai sazināties zīmju valodā, kas bija neaizstājams aizliegtas mīlas ierocis. Šīs jaunatklātās, gandrīz bērnišķīgās draiskulības izraisīja Fermīnā Dāsā agrāk nebijušu ziņkāri, taču vairāku mēnešu garumā viņai neienāca prātā, ka tās varētu aizvest kur tālāk. Viņa tā arī nepamanīja, kurā brīdī izklaide pārvērtās par sirds nemieru un asinīs uzbangoja vēlme viņu ātrāk ieraudzīt, bet kādu nakti Fermīna pamodās izbīlī, jo bija redzējusi puisi tumsā stāvam pie gultas kājgaļa un noraugāmies viņā. Tad viņa jau ar visu sirdi un dvēseli vēlējās, lai piepildītos krustmātes pareģojumi, un sūtīja lūgšanas Dievam, lai puisim pietiktu drosmes pasniegt viņai vēstuli, kaut vai lai uzzinātu, kas tajā rakstīts.

Taču viņas lūgšanas palika neuzklausītas. Gluži pretēji. Tieši tajās dienās Florentīno visu izstāstīja mātei, kas pārliecināja dēlu nepasniegt meitenei septiņdesmit jūsmas apdvestās lapas, tāpēc Fermīna Dāsa visu gadu turpināja velti gaidīt. Tuvojoties decembra brīvdienām, viņas nemiers pārvērtās izmisumā, un viņa sev ik brīdi vaicāja, ko tādu lai izdara, lai varētu puisi ieraudzīt un tas savukārt redzētu viņu tajos trijos mēnešos, kad viņa neapmeklēs skolu. Viņas vaicājumi bija palikuši neatbildēti arī Ziemassvētku naktī, kad Fermīnu pārņēma sajūta, ka pusnakts mises laikā viņš vēro meiteni no baznīcēnu pūļa, un šis satraukums atrāva viņas sirdi kā slūžas. Viņa neuzdrīkstējās pagriezt galvu, jo sēdēja starp tēvu un krustmāti, un viņai vajadzēja saņemt sevi rokās, lai tie nepamanītu viņas uzbudinājumu. Taču, pa centrālo eju dodoties ārā no baznīcas, Fermīna tik tuvu, tik skaidri izjuta viņa klātbūtni ļaužu drūzmā, ka neuzveicams spēks lika paskatīties pār plecu, un sprīdi no pašas acīm viņa ieraudzīja tās otrās, stingās acis, nāves bālo seju, mīlas mokās sakniebtās lūpas. No pašas drosmes noreibušu galvu viņa, lai nepakristu, pieķērās krustmātes Eskolastikas elkonim — krustmāte caur mežģīņu cimdu sajuta ledainos sviedrus uz Fermīnas plaukstas un centās meiteni nomierināt ar tikko manāmu bezierunu līdzdalības zīmi. Uguņošana un tradicionālās bungas rībēt rībēja, uz namu portāliem mirguļoja krāsainas lampiņas, visapkārt brēkāja Ziemassvētku mieru alkstoši ļaužu pūļi, bet Florentīno Arisa kā mēnessērdzīgs klejoja līdz pat rīta gaismai un caur asarām noraudzījās svētku līksmībā, apskurbis no vīzijas, ka viņš pats — un nevis Dievs — ir piedzimis šajā naktī.

Viņa neprāts pieņēmās spēkā kādā nākamās nedēļas pēcpusdienā, kad viņš, nelolojot cerības, pagājās gar Fermīnas Dāsas māju un ieraudzīja viņu kopā ar krustmāti sēžam zem mandeļkokiem pie nama portāla. Tagad brīvā dabā atkārtojās tā pati glezna, ko viņš pirmajā reizē bija ieraudzījis rokdarbu istabā: meitene pasniedz lasīšanas stundu krustmātei. Tomēr Fermīna Dāsa bez skolas formas izskatījās citāda, jo bija tērpusies brīvi krītošā linauduma tunikā ar daudzām ielocēm kā sengrieķu ģērbos un dzīvu gardēniju viju ap galvu, kas meiteni darīja līdzīgu vainagotai dievietei. Florentīno Arisa apsēdās parkā — tā, lai viņu noteikti varētu pamanīt, — un šoreiz nemēģināja izlikties, ka lasa, bet palika sēžam ar atvērtu grāmatu klēpī un acīm urbjoties mirāžai līdzīgajā jaunavā, kas viņam neuzmeta pat žēlastības skatienu.

Vispirms viņš iedomājās, ka apmācības mandeļkoku pavēnī ir nejauša pārmaiņa, ko izraisījuši nebeidzamie nama pārbūves darbi, taču turpmākajās dienās saprata, ka Fermīna Dāsa sēdēs šajā vietā, viņa redzeslokā, vienā un tajā pašā laikā katru pēcpusdienu visus trīs brīvdienu mēnešus, un šī pārliecība iedvesa viņā jaunu elpu. Nekas nelika domāt, ka viņa puisi pamanījusi, viņš neievēroja nevienu ieinteresētības vai netīksmes zīmi, taču viņas vienaldzībai piemira sevišķs starojums, kas deva viņam drosmi neatkāpties. Drīz kādā pēcpusdienā janvāra beigās krustmāte nolika šuvekli uz krēsla un atstāja brāļameitu sēžam vienu pie vārtu arkas, visapkārt dzeltējot mandeļkoku nomestajām lapām. Piepešs impulsīvs pieļāvums, v -.ss ka tā varētu būt apzināti dota iespēja, iedrošināja Florentīno, un, šķērsojis ielu, viņš nostājās pavisam tuvu Fermīnai Dāsai, tik tuvu, ka spēja uztvert viņas elpas vilcienus un sajuta ziedu aromātu, kas viņam kļūs par Fermīnas atpazīšanas zīmi visu turpmāko mūžu. Florentīno uzrunāja meiteni ar augstu paceltu galvu un tādu izlēmību, kādu vēlreiz atgūs tikai pēc pusgadsimta un līdzīga mērķa vārdā.

-Es lūdzu vienīgi to, lai jūs pieņemtu manu vēstuli, viņš sacīja.

Tā nebija balss, kādu Fermīna bija no viņa gaidījusi: skaidra un noteikta, tā nekādi nesaderēja ar viņa lēnīgo izturēšanos. Nepaceļot acis no izšuvuma, viņa atbildēja: “Bez tēva atļaujas es nedrīkstu to pieņemt.” Florentīno Arisa nodrebēja, sajutis siltumu balsī, kuras mazliet piesmakušo skanējumu neaizmirsīs visu mūžu. Tomēr viņš saglabāja iepriekšējo stingrību un tūlīt turpināja: “Tad dabūjiet atļauju,” — bet pēc mirkļa mīkstināja rīkojumu, piebilstot: “Tas ir dzīvības un nāves jautājums.” Fermīna Dāsa uz viņu nepaskatījās, nepārtrauca darboties ap izšuvumu, taču viņas lēmums pavēra durvīs šķirbiņu, pa kuru ielauzīsies vesela pasaule.

-   Nāciet uz šejieni katru pēcpusdienu, viņa sacīja, un sagaidiet, kad es pārsēdīšos citā krēslā.

Florentīno Arisa nesaprata, ko viņa ar to bija gribējusi pateikt, līdz nākamās nedēļas pirmdienā no sava soliņa parkā ieraudzīja to pašu ierasto ainu, tikai ar vienu nobīdi: kad krustmāte Eskolastika iegāja mājā, Fermīna Dāsa piecēlās un pārsēdās otrā krēslā. Florentīno Arisa ar baltu kamēlijas ziedu pogcaurumā tūliņ pārsteidzās pāri ielai un nostājās viņas priekšā. “Šis ir dižākais brīdis manā dzīvē,” viņš paziņoja. Fermīna Dāsa nepacēla uz viņu skatienu, taču pārlaida acis visai apkārtnei un ieraudzīja vien sausuma sezonas svelmes iztukšotas ielas un vēja dzītus sažuvušu lapu virpuļus.

-  Dodiet man to, viņa sacīja.

Sākumā Florentīno Arisa bija iecerējis atnest viņai visas septiņdesmit lapas, ko tajā brīdi pēc tik biežas pārlasīšanas jau būtu varējis noskaitīt no galvas, tomēr bija izšķīries par vienu puslappusīti atturīga, taču nepārprotama teksta, kurā bija apsolīts pats svarīgākais: nesalaužama uzticība un mīlestība līdz mūža galam. Viņš izņēma vēstuli no žaketes iekškabatas un pastiepa to piesardzīgajai rokdarbniecei, kas vēl aizvien nebija uzdrošinājusies uz viņu paskatīties. Fermīna redzēja zilo aploksni drebam nobīļa pārakmeņotā rokā un pacēla izšuvumu, lai viņš noliktu vēstuli uz tā, jo nespēja atzīties, ka arī viņai satraukumā trīc pirksti. Un tad tas notika: kāds putniņš mandeļkoka lapotnē viegli noskurinājās, un viņa izmetums piezemējās tieši uz rokdarba. Fermīna Dāsa parāva izšuvumu nost un paslēpa aiz krēsla, lai negadījums paliktu nepamanīts, un sasārtušiem vaigiem pirmo reizi pacēla uz puisi acis. “Tas uz laimi,” Florentīno Arisa ar vēstuli rokā aukstasinīgi konstatēja. Fermīna pateicībā apveltīja viņu ar savu pirmo smaidu un gandrīz vai raušus izrāva vēstuli, pārlocīja to un paslēpa aiz ņiebura. Viņš sniedza meitenei kamēliju, ko bija nēsājis pogcaurumā, taču viņa to atraidīja: “Tas ir solījuma zieds.” Bet tad, atjautusi, ka laika kļūst aizvien mazāk, atkal patvērās savā agrākajā atturībā.

-   Tagad ejiet, viņa sacīja, un nenāciet atpakaļ, iekams nebūšu devusi ziņu.

To, ka Florentīno Arisa sastapis meiteni, viņa māte bija atklājusi agrāk nekā viņš pateica pats, jo dēls bija zaudējis runas spējas un ēstgribu un pavadīja naktis nomodā, gultā grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem. Taču, sākot gaidīt atbildi uz savu pirmo vēstuli, viņa satraukums izraisīja komplikācijas caurejas un zaļganu vēmekļu veidā, turklāt viņš zaudēja virziena izjūtu un bieži krita ģībonī. Tagad māti pārņēma izbīlis, jo tās vairs neizskatījās pēc mīlas ciešanu, bet gan pēc holeras pazīmēm. Ieraudzījis vājinieka stāvokli, Florentīno Arisas krust- tēvs, vecišķs homeopāts un pašas Transito Arisas uzticības persona

viņas slepenā mīlas sakara laikos, sākumā arī satraucās, jo slimniekam bija mirēja vārgais pulss, saraustītā elpa un bālie sviedri. Taču izmeklēšana noskaidroja, ka sirdzējam nav drudža, pilnīgi nekas nesāp un vienīgā viņa skaidri aprakstāmā izjūta ir spiedīga vēlme nomirt. Krusttēvam pietika uzdot pāris āķīgu jautājumu, vispirms pašam slimniekam un pēc tam mātei, lai vēlreiz secinātu, ka iemīlēšanās izraisa akurāt tādus pašus simptomus kā holera. Viņš parakstīja liepziedu tēju nervu atslābināšanai un ierosināja mainīt klimatu, lai rastu mierinājumu tālāk no notikuma vietas, taču Florentīno Arisa vēlējās pilnīgi pretējo: izbaudīt savu mocekļa likteni.

Transito Arisa bija dzimusi brīva, bet ar ceturtdaļu afrikāņu asiņu, un viņas laimes instinktus bija nomācis trūkums — tagad viņa ar prieku līdzdzīvoja dēla ciešanām, it kā tās būtu viņas pašas. Viņa lika puisim dzert tēju, kad redzēja viņu slīgstam neprātā, un tina vilnas segās, lai atvairītu saltos drebuļus, taču vienlaikus drošināja dēlu izbaudīt šo vārgmi.

-   Paņem to tagad, kamēr esi jauns, ciet no visa spēka, viņa teica, jo visam mūžam nekas tāds netiek dots.

Pasta aģentūrā, saprotams, tā nedomāja. Florentīno Arisa bija palaidies nevīžībā un kļuvis tik izklaidīgs, ka sāka jaukt karogus, ar kuriem tika vēstīts par pasta atvešanu — tā viņš kādā trešdienā izkāra Vācijas karogu, kaut gan bija ieradies Leilanda kompānijas kuģis ar pastu no Liverpūles, bet citudien izlika Savienoto Valstu krāsas, lai arī piestājis bija Compagnie Gйnйrale Transatlantique kuģis ar pastu no Sentnazāras. Šīs mīlas radītās nebūšanas izraisīja tādu sajukumu pasta piegādē un izsauca tik daudz iedzīvotāju sūdzību, ka Florentīno Arisa nepalika bez darba tikai tāpēc, ka L.otārio Tuguts paturēja viņu telegrāfista amatā un ņēma sev līdzi spēlēt vijoli katedrāles korim. Gadu starpības dēļ abu draudzību bija grūti saprast, jo viņi būtu varējuši būt vectēvs un mazdēls, taču viņiem labi saderēja gan darbā, gan ostmalas krodziņos, kur, neievērojot šķiru distanci, saradās visādi vakarētāji, sākot ar ubagojošiem dzērājvīriņiem un beidzot ar smokingos ģērbtiem jaunskungiem, kas bija aizbēguši no Pilsoņu kluba svinīgajām vakariņām, lai baudītu ceptu kefali ar rīsiem kokosriekstu pienā. Lotārio Tuguts mēdza doties uz turieni pēc pēdējās maiņas telegrāfa nodaļā un bieži vien sagaidīja rītausmu, kopā ar satrakušiem Antiļu burinieku matrožiem dzerot Jamaikas punšu un spēlējot akordeonu. Viņš bija korpulents un uzkucis, ar zeltainu bārdu un frīģiešu cepuri, ko mēdza uzlikt, dodoties vakara izpriecās, un vēl trūka tikai zvaniņu virknes, lai viņš ne ar ko neatšķirtos no Svētā Nikolasa. Vismaz reizi nedēļā viņš noslēdza vakaru kopā ar kādu naktsputni, kā viņš tās mēdza dēvēt, vienu no daudzajām, kas pārdeva steidzamus mīlas pakalpojumus kādā jūrnieku brīvbrīžu viesnīcā. Tikko iepazinies ar Florentīno Arisu, viņš pašā sākumā ar tādu kā skolmeistara tīksmi raudzīja ievadīt puisi savas paradīzes noslēpumos. Lotārio atlasīja viņam nakts lidones, kas pašam šķita vislabākās, kaulējās ar viņām par cenu un izklaides paņēmieniem un no savas kabatas piedāvāja priekšapmaksu par pakalpojumiem. Taču Florentīno Arisa viņa labvēlību atraidīja: viņš bija nevainīgs un bija apņēmies nevainību nezaudēt, kamēr tas nenotiks mīlestības dēļ.

Viesnīca bija iekārtota gauži nolaistā kolonijas laiku pilī. Greznie saloni un marmorā rotātie apartamenti ar caurumotām kartona starpsienām bija sadalīti mazos būcenīšos, kas tika izīrēti gan darīšanai, gan vērošanai. Tika baumots, ka dažam labam lūriķim te ar adāmadatu esot izdurta acs, ka reiz kāds vīrs izspiegotajā sievietē sazīmējis paša sievu un ka daži augstdzimuši kungi te mēdzot ierasties, pārģērbušies par prastām ielasmeitām, lai aizmirstos brīvsolī palaisto bocmaņu skavās, un tika minēti vēl tik daudzi un nelāgi vērotāju un novēroto piedzīvojumi, ka Florentīno Arisam briesmīga šķita jau doma vien, ka uz viņu varētu noskatīties kāds no blakus istabas. Tāpēc Lotārio Tugutam neizdevās viņu pārliecināt, ka vērot un ļauties sevi novērot pieder pie Eiropas prinču izsmalcināto baudu klāsta.

Pretēji tam, ko lika iedomāties viņa druknums, Lotārio Tugutam bija ķeruba ģenitālijas, kas atgādināja rožu pumpuru, bet tas, šķiet, bija laimes dots defekts, jo pat visrūdītākās naktsputnes strīdējās par to, kurai uzsmaidīs veiksme ar viņu pārgulēt, un tad gultā brēca kā aizkautas, sadrebinot celtnes pamatus un liekot šausmās trīcēt pils spokiem. iVtelsa, ka viņš izmantojot ziedi no odžu indes, kas iekvēlinot sieviešu vairogdziedzeri, taču Lotārio apzvērēja, ka viņam neesot nekādu citu resursu kā vien tie, ar ko Dievs apveltījis. Smakdams no smiekliem, viņš izdvesa: “Tā ir tīrā mīlestība.” Bija jāpaiet daudziem gadiem, lai Florentīno Arisa saprastu, ka Lotārio, iespējams, bijusi taisnība. Viņš par to pārliecinājās savas jūtu audzināšanas vēlīnā posmā, kad iepazinās ar kādu vīrieti, kas baudīja karalisku dzīvi, izmantodams trīs sievietes vienlaikus. Rītausmā visas trīs atnesa viņam savu nakts peļņu un krita pie kājām, lūdzot piedošanu, ka tik maz sastrādājušas, un vienīgā pateicība, pēc kuras visa trijotne alka — lai viņš liktos gultā ar to, kura sapelnījusi visvairāk naudas. Florentīno Arisa sprieda, ka vienīgi bailes var izraisīt tik apkaunojošu uzvedību, taču viena no trim meičām viņu pārsteidza, atklājot pavisam pretēju patiesību:

-  Tādas lietas, viņa sacīja, var darīt vienīgi mīlestības vārdā.

Tomēr Lotārio Tugutu par vienu no viesnīcas iecienītākajiem klientiem bija padarījuši ne tik daudz viņa izvirtuļa tikumi, cik personiskā pievilcība. Būdams tik kluss un sevī noslēdzies, arī Florentīno Arisa bija iemantojis saimnieka labvēlību un pašu nepanesamāko ciešanu laikā mēdza ieslēgties kādā no smacīgajiem kambarīšiem, lai lasītu dzeju un asarainus lubu romāneļus, un no viņa sapņu vielas uz balkoniem uzradās tumšu bezdelīgu ligzdas, bet diendusas stundu apātiju atdzīvināja skūpstu skaņas un spārnu šalkas. Vēlāk vakaros, karstumam pierimstot, nebija iespējams nedzirdēt, ko runā vīrieši, kas dienas noslēgumā nāca atvilkt elpu steidzīgas mīlas skavās. Tā Florentīno Arisa izdzirda daudz nodevības stāstu un pat dažus valsts noslēpumus, ko svarīgi klienti un vietējie varas vīri uzticēja savām viendienas mīļotajām, neparūpējoties, lai tie nebūtu saklausāmi blakus kambarīšos. Tādā ceļā viņš arī uzzināja, ka četras jūras jūdzes uz ziemeļiem no Sotavento kopš XVII gadsimta dzelmē guļ spāņu galjona, piekrauta ar tīru zeltu vairāk nekā piecdesmit miljardu peso vērtībā un dārgakmeņiem. Šis stāsts Florentīno pārsteidza, taču viņš par to vairs neiedomājās, līdz pēc vairākiem mēnešiem mīlas trakums nepamodināja kaislīgu vēlmi izcelt nogrimušās bagātības, lai Fermīna Dāsa varētu peldēties zelta ezerā.

Kad pēc vairākiem gadiem Florentīno raudzīja atcerēties, kāda īstenībā izskatījusies dzejas alķīmijas idealizētā jaunava, viņš nespēja nošķirt viņas tēlu no sirdi plosošajiem tā laika vakariem. Pat ja viņš ari bija paspējis, pats palikdams neievērots, uzmest viņai skatienu tajās ilgu pilnajās dienās, kad gaidīja atbildi uz savu pirmo vēstuli, tad tagad redzēja viņas stāvu pusdienlaika svelmainās mirgas izkropļotu, visapkārt birstot lapu lietum no mandeļkoku audzes, kur mūžam, jebkurā gadalaikā, valdīja aprīlis. Un pavadīt I.otārio Tugutu uz vijoles, stāvot kora priekšplānā uz balkona, Florentīno gribējās vienīgi tāpēc, ka tur viņš iztēlojās, kā baznīcas dziesmu šalkās uzvilni viņas tunika, taču paša neprāts izbojāja šo baudu, jo mistikas apdvestā mūzika viņa dvēseles stāvoklī šķita tik neiedarbīga, ka viņš tai mēģināja piešķilt liesmu ar mīlas valšiem, un Lotārio Tuguts jutās spiests viņu no kora izraidīt. Tajās dienās viņš arī padevās kārei pamieloties ar gardēnijām, ko Transito Arisa audzēja puķu podos iekšpagalmā, un tādā ceļā iepazina Fermīnas Dāsas garšu. Vēl viņš tolaik kādā no mātes saiņiem nejauši uzgāja litra flakonu ar Ķelnes ūdeni, kontrabandas preci, ko tirgoja Hamburgas— Amerikas līnijas jūrnieki, un, meklējot mīļotās sievietes arvien jaunas garšas, nespēja pretoties kārdinājumam nobaudīt arī to.

Viņš dzēra no šīs pudeles līdz pat rītausmai, svelošiem malkiem apreibinādamies ar Fermlnu Dāsu vispirms ostmalas krodziņos un pēc tam aizgrābti veroties jūrā no akmeņu krāvuma, kura piekājē mīlētāji bez jumta virs galvas rada piepildījumu savai kaislei, — viņš dzēra, kamēr ieslīga bezsamaņā. Drebošu sirdi izgaidījusies līdz sešiem rītā, Transito Arisa ņēmās meklēt dēlu visneiedomājamākās slēptuvēs un īsi pēc dienas vidus atrada viņu vārtāmies smaržīgu vēmekļu peļķē kādā līča ielokā, kur jūra mēdza izskalot slīkoņus.

Māte izmantoja atveseļošanās laiku, lai norātu Florentlno par pasivitāti, ar kādu viņš gaidīja atbildes vēstuli. Viņa atgādināja, ka vārguļiem nekad nebūs lemts nonākt mīlas valstībā — skarbā un skopulīgā pasaulē — un ka sievietes sevi pasniedz vienīgi garā stipriem vīriešiem, jo tie viņās vieš tik ļoti kāroto drošības izjūtu, kas ļaus tām stāties aci pret aci ar dzīvi. Florentīno apguva viņas mācībstundu, iespējams, pat pārāk labi. Ieraudzījusi dēlu izejam no veikaliņa melnajā uzvalkā, katliņu galvā un ar dzejisku pušķi pie celuloīda apkaklītes, Transito Arisa nespēja noslēpt lepnuma jūtas, drīzāk baudkāras nekā mātišķas, un pa jokam apvaicājās, vai viņš nedodas uz bērēm. “Tas ir gandrīz tas pats,” Florentlno, ausīm kvēlojot, atcirta. Viņa aptvēra, ka dēls no bailēm gandrīz vai nespēj paelpot, taču viņa apņēmība bija nesalaužama. Transito izteica viņam pēdējos norādījumus, deva mātes svētību un, smieklos locīdamās, apsolīja vēl vienu pudeli odekolona, ar ko abiem kopā nosvinēt triumfu.

Kopš viņš pirms mēneša bija iedevis vēstuli, Florentīno ne reizi vien bija pārkāpis solījumu neatgriezties parkā, taču allaž bija ļoti piesargājies, lai paliktu nepamanīts. Viss bija palicis pa vecam. Lasīšanas stunda zem mandeļkokiem beidzās pulksten divos, kad pilsēta sāka mosties no diendusas, un Fermīna Dāsa kopā ar krustmāti turpināja nodarboties ar izšūšanu, kamēr pierims tveice. Florentīno Arisa negaidīja, lai krustmāte ieiet namā, un šķērsoja ielu sevišķi sparīgiem soļiem, kas palīdzēja savaldīt drebošos ceļgalus. Taču viņš neuzrunāja Fermīnu, bet gan krustmāti:

-   Esiet tik laipna un ļaujiet man uz brīdi palikt divatā ar jaunkundzi, viņš palūdza. Man viņai ir kas nopietns sakāms.

-  Kāda nekaunība! krustmāte iesaucās. Nav nekā tāda, kas attiektos uz viņu un ko es nedrīkstētu dzirdēt.

-   Tad es viņai to neteikšu, viņš atbildēja, bet bridinu, ka jūs būsit atbildīga par to, kas notiks.

Ne jau tādas manieres Eskolastika Dāsa gaidīja no ideāla mīlētāja, taču iztrūkusies piecēlās, jo viņu pirmo reizi bija pārņēmusi apstulbinoša izjūta, ka Florentīno Arisa runā, Svētā Gara iedvesmots. Tāpēc viņa iegāja namā, lai paņemtu jaunas adatas, un atstāja abus jauniešus divatā zem mandeļkokiem.

Patiesībā Fermīna Dāsa pavisam maz zināja par savu nerunīgo pielūdzēju, kas bija parādījies viņas dzīvē kā bezdelīga ziemā un kuram viņa nebūtu zinājusi pat vārda, ja ar to nebūtu parakstīta vēstule. Pēc tam viņa bija izdibinājusi, ka viņš ir dēls bez tēva neprecētai mātei, nopietnai un strādīgai, taču uz mūžu kā ar uguni iezīmētai ar jaunības gadu vienīgās kļūmes stigmu. Fermīna bija uzzinājusi, ka viņš nav telegrāfa izsūtāmais zēns, kā bija domājusi agrāk, bet gan kvalificēts izpalīgs ar daudzsološu nākotni, un nosprieda, ka puisis pats nesis tēvam telegrammu rikai kā ieganstu, lai ieraudzītu viņu. Šāds pieļāvums viņu aizkustināja. Vēl viņai bija zināms, ka viņš ir viens no kora mūziķiem, un, kaut gan viņa nekad nebija uzdrīkstējusies mises laikā pacelt acis, lai par to pārliecinātos, kādu svētdienu viņu piemeklēja atklāsme — kamēr citi instrumenti skan visiem, vijole spēlē tikai viņai vienai. Florentīno gan nepiederēja tam vīriešu tipam, kādu Fermīna būtu izvēlējusies. Viņa brillītes kā atradenim, baznīckunga ietērps, dīvainie aplidošanas paņēmieni viņā bija izraisījuši grūti pārvaramu ziņkāri, taču viņai nekad nebija nācis prātā, ka ziņkārība varētu izrādīties vēl viena no daudzajām mīlestības lamatām.

Viņa nespēja pati sev izskaidrot, kāpēc bija pieņēmusi vēstuli. Fermina sev to nepārmeta, taču aizvien spiedīgākais pienākums uzrakstīt atbildi darīja viņas dzīvi pagalam sarežģītu. Katrs tēva pateiktais vārds, katrs nejaušais skatiens, viņa visparastākie žesti šķita ietveram slazdus viņas noslēpuma atklāšanai. Viņas satraukums bija tik liels, ka viņa izvairījās pie galda runāt, baidoties, ka sīka neuzmanība varētu viņu nodot, un kļuva atturīga arī attiecībās ar krustmāti Eskolastiku, kaut gan krustmāte dzīvoja līdzi viņas apslāpētajam nemieram, it kā tas būtu viņas pašas. Fermīna visādās diennakts stundās bez vajadzības ieslēdzās vannas istabā un pārlasīja vēstuli, pūloties atrast kādā no tās piecdesmit astoņu vārdu trīssimt četrpadsmit burtiem paslēptu slepenu kodu vai maģisku formulu un cerot, ka tie pateiks vairāk, nekā jau sacīja. Taču viņa neuzgāja nekā vairāk par to, ko bija sapratusi jau pirmajā lasīšanas reizē, kad, sirdij mežonīgi dauzoties, bija skrējusi ieslēgties vannas istabā un atplēsusi aploksni, alkstot ieraudzīt garu un drudžainu vēstuli, bet atrodot tikai sasmaržinātu lapiņu, kuras tiešums viņu izbiedēja.

Sākumā Fermīna nebija nopietni domājusi, ka viņas pienākums būtu atbildēt, taču vēstule bija tik vaļsirdīga, ka no tā nebija iespējams izvairīties. Laikam ritot un pašai mokoties šaubās, viņa sevi pārsteidza, sākot domāt par Florentīno Arisu biežāk un ar lielāku interesi, nekā būtu gribējusi sev to atļaut, un pat noraizējusies vaicāja sev, kāpēc ierastajā stundā viņa nav parkā, neatminoties, ka pati bija lūgusi viņu nenākt uz turieni, kamēr nepārdomās atbildi. Pēdīgi viņa sāka domāt par Florentīno tā, kā viņai nekad nebija šķitis iespējams par kādu domāt, iztēlojoties viņa klātbūtni tur, kur viņa nebija, vēloties, lai viņš būtu tur, kur viņa nevarēja būt, spēji uztrūkstoties no miega ar fizisku sajūtu, ka viņš viņu guļošu vēro no tumsas, un tāpēc todien, izdzirdot puiša stingros soļus uz dzeltenā lapu paklāja, viņai bija jāpiepūlas, lai noticētu, ka tas nav vēl viens no pašas iztēles jociņiem. Bet, kad viņš savam kuslnmam pilnīgi neatbilstīgā uzstājībā pieprasīja atbildi, viņa spēja pārvarēt izbīli un mēģināja izvairīties, sakot patiesību: viņa nezina, ko lai viņam atbild. Taču Florentīno Arisa nebija pārlēcis bezdibenim, lai ļautu sevi atgaiņāt ar tamlīdzīgām atrunām.

-  Ja jūs vēstuli pieņēmāt, viņš sacīja, tad neatbildēt nav pieklājīgi.

Tas bija labirinta gals. Fermīna Dāsa saņēma sevi rokās, atvainojās par kavēšanos un deva goda vārdu, ka viņš saņems atbildi līdz brīvlaika beigām. Solījums tika izpildīts. Februāra pēdējā piektdienā, trīs dienas pirms skolas atkal vērs durvis, krustmāte Fskolastika devās uz telegrāfu pajautāt, cik maksātu nosūtīt telegrammu uz Dzirnakmeņu ciemu, kāda pat nebija iespējamo adrešu sarakstā, un, izlikdamās, ka abi nekad nav redzējušies, ļāva, lai viņu apkalpo Florentīno Arisa. Izejot viņa notēloja, ka aizmirst uz letes ķirzakas ādā iesietu lūgsnu grāmatu, starp kuras lappusēm bija ielikta smalka papīra aploksne ar zelta vinjetēm. Šā notikuma apreibināts, Florentīno Arisa atlikušo dienas daļu pavadīja, ēdot rozes un lasot vēstuli, tad pārlasot vēl un vēl, burtu pa burtam, un, jo vairāk viņš lasīja, jo vairāk rožu ēda, bet līdz pusnaktij viņš vēstuli bija pārlasījis tik daudz reižu un saēdies tādu milzumu rožu, ka mātei nācās paplest viņam muti kā telēnam, lai piedabūtu norīt rīcineļļas devu.

Nākamais gads abiem pagāja vienā vienīgā iemīlēšanās skurbumā. Nedz viņš, nedz viņa nebija spējīgi darīt neko citu kā tikai domāt par otru, sapņot par otru un gaidīt otra vēstules ar tikpat lielu nepacietību, ar kādu paši rakstīja atbildes. Tomēr nedz šajā mīlas trakuma pavasarī, nedz visā nākamajā gadā viņiem neradās izdevība vienam ar otru parunāt. Vēl jo vairāk: no tās reizes, kad viņi pirmoreiz sastapās, līdz pat brīdim, kad viņš pusgadsimtu vēlāk atkal izteica izlēmīgos vārdus, viņiem nekad nebija radusies iespēja tikties divatā vien vai runāt par abu mīlestību. Taču pirmajos trīs mēnešos nepagāja ne dienas, kad viņi viens otram nerakstītu, bet lāgiem pat divas reizes dienā, līdz krustmāte Eskolastika pārbijās no negausīgā ugunskura, ko pati bija palīdzējusi aizkurt.

Pēc pirmās vēstules, ko viņa, iedegoties atriebības dzirkstij pret savu pašas likteni, bija aiznesusi uz telegrāfu, krustmāte nebija liegusi viņiem gandrīz ik dienas apmainīties ar vēstulītēm it kā nejaušās tikšanās reizēs uz ielas, taču viņai pietrūka drosmes ļaut abiem pašas klātbūtnē uzsākt sarunu, lai cik banāla un gaistoša tā varētu būt. Un tomēr pēc mēnešiem trim viņa aptvēra, ka brāļameita nav vienkārši kļuvusi par upuri meitenīgām fantāzijām, kā sākumā bija šķitis, bet ka mīlas liesmas sāk apdraudēt viņas pašas dzīvi. Patiesībā F.skolastikai Dāsai nebija nekādu citu iztikas līdzekļu kā vien brāļa žēlastības maize, un viņa apzinājās, ka Lorenso tirāniskais raksturs nekad nepiedos tamlīdzīgu uzticības pievilšanu. Taču galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī viņas sirds nespēja pagrūst brāļameitu pretim tikpat neārstējamām skumjām, kādas viņai pašai bija nācies auklēt jau kopš jaunības dienām, un viņa ļāva Eermīnai likt lietā paņēmienu, kas pašai neliedza tverties nevainīguma ilūzijā. Metode bija vienkārša: Fermīna Dāsa ikdienas maršrutā no mājām uz skolu nolika vēstuli kādā slēptuvē un vēstules tekstā norādīja Florentīno Arisam vietu, kur meklēs viņa atbildi. Florentīno Arisa darīja tieši to pašu. Tādā ceļā krustmātes Eskolastikas strīdi ar sirdsapziņu turpmākā gada laikā tika pārvietoti uz baznīcu baptistērijiem, koku dobumiem vai spraugām koloniālo cietokšņu apdrupušajos mūros. Gadījās, ka vēstules izmērcēja lietus, notraipīja dubļi vai tās tika saplēstas kādā negadījumā, bet reizēm pat dažādu iemeslu dēļ pazuda, taču viņi vienmēr atrada, kā atjaunot pārtrūkušos sakarus.

Sevi nežēlodams un burtu pēc burta indēdamies palmu eļļas lampiņu dūmos, Florentīno Arisa rakstīja ik nakti veikaliņa palīgtelpā, un viņa vēstules kļuva jo izplūdušākas un nesakarīgākas, jo vairāk viņš centās atdarināt savus mīļākos dzejniekus no Tautas bibliotēkas, kas jau tolaik bija skaitāma turpat astoņdesmit sējumos. Viņa māte, pati nesen tik kaismīgi mudinājusi Florentīno meklēt iepriecinājumu dvēseles mokās, sāka uztraukties par dēla veselību. “Tev taču visas smadzenes izžūs,” viņa sauca no guļamistabas, izdzirdusi dziedam pirmos gaiļus, “nav tādas sievietes, kas būtu tā vērta.” Viņa neatcerējās jebkad redzējusi kādu nonākam līdzīgā apmātībā. Taču dēls viņā pat neklausījās. Reizēm viņš ieradās darbā, negulējis ne mirkli un mīlas skurbumā izspūrušiem matiem pēc tam, kad bija nolicis vēstuli norunātajā slēptuvē, lai Fermīna Dāsa to atrastu pa ceļam uz skolu. Savukārt viņa, pastāvīgi atrodoties tēva uzraudzībā un mūķeņu glūnīgo skatienu uzmanīta, tik tikko paspēja aprakstīt pusi skolas burtnīcas lapas brīžos, kad ieslēdzās vannas istabā, vai skolas stundās, izliekoties pierakstām klāstīto. Taču ne vien steigas vai notveršanas draudu, bet arī pašas rakstura dēļ viņas vēstules izvairījās no jebkādiem jūtu rifiem un ierobežojās ar ikdienas atgadījumu pārstāstu kuģa žurnāla sausajā stilā. Patiesībā viņas vēstules bija vienkārši izklaidēšanās ar nolūku uzturēt oglēs kvēli, taču roku ugunī nebāzt, kamēr Florentīno Arisa sadedzināja sevi ikkatrā rindiņā. Alkstot aplipināt meiteni ar paša neprātu, viņš sūtīja ar kniepadatas smaili kamēliju ziedlapās iegravētas miniatūrista dzejas. Tas bija viņš un nevis viņa, kas uzdrīkstējās ielikt vēstulē savu matu sprogu, taču viņš nekad nesaņēma ilgoto atbildi, kas būtu bijusi Fermīnas Dāsas cirta visas bizes garumā. Tomēr viņam vismaz izdevās panākt, lai meitene spertu solīti uz priekšu, jo kopš tās reizes viņa sāka pievienot vēstulēm vārdnīcās izkaltētu lapu dzīslotos karkasus, tauriņu spārnus un brīnumainu putnu spalvas, bet Florentīno dzimšanas dienā uzdāvāja viņam kvadrātcentimetru no svētā Pedro Klavera mūka tērpa, kādus tajos laikus paslepus tirgoja par viņas vecuma skolniecei pilnīgi nepieejamām cenām. Kādu nakti Fermīnu

Dāsu bez iepriekšēja brīdinājuma uztrūcināja no miega vijoles serenāde — tika atkārtots viens vienīgs valsis. Viņa nodrebēja, piepeši aptverot, ka ikkatra nots ir pateicība par ziedlapām no viņas herbārija, par, vēstules rakstot, aritmētikai nolaupīto laiku, par bailēm no eksāmeniem, kad viņa vairāk bija domājusi par Florentīno nekā par dabas zinātnēm, taču neuzdrīkstējās noticēt, ka Florentīno Arisa būtu spējīgs uz tik neapdomīgu soli.

Nākamajā rītā pie brokastu galda Lorenso Dāsa nespēja pretoties ziņkārei. Pirmām kārtām tāpēc, ka viņš nezināja, ko serenāžu valodā nozīmē vienas un tās pašas melodijas atkārtošana, un, otrkārt, tāpēc, ka par spīti visai uzmanībai ieklausoties, nebija spējis noteikt, pie kura nama tā tiek spēlēta. Krustmāte Eskolastika tādā aukstasinībā, kas lika aizrauties brāļameitas elpai, pavēstīja, ka caur guļamistabas aizkaru spraugu redzējusi vientuļo vijolnieku stāvam parciņa otrā pusē, un paskaidroja, ka vienas melodijas čīgāšana jebkādā gadījumā nozīmē attiecību pārtraukšanu. Tās dienas vēstulē Florentīno Arisa apstiprināja, ka serenādi spēlējis viņš un ka šo valsi esot pats sacerējis, un tā nosaukums esot tieši tāds, ar kādiem vārdiem viņa sirds pazīstot Fermīnu Dāsu: Vainagotā dieviete. Parkā viņš to vairs nespēlēja, taču darīja to mēnesnīcas naktīs un īpaši izmeklētās vietās, lai viņa bez bailēm varētu klausīties savā guļamistabā. Viena no viņa iecienītākajām vietām bija saulei un lietum atklātā nabago kapsēta kailā kalna nogāzē, kur snauduļoja maitasputni un kur mūzika ieguva pārdabisku skanējumu. Vēlāk viņš iemācījās novērtēt vēju virzienu un tad varēja būt pārliecināts, ka viņa vijoles balss nokļūs tur, kur tai bija jānonāk.

Tā gada augustā draudēja vērsties plašumā jauns pilsoņu karš, viens no daudzajiem, kas jau vairāk nekā pusi gadsimta bija plosījuši valsti, un valdība izsludināja karastāvokli, reizē ieviešot visās Kārību piekrastes provincēs komandanta stundu no sešiem vakarā. Lai gan daži starpgadījumi jau bija notikuši un karaspēks bija ļaunprātīgi pielietojis dažnedažādus soda mērus, Florentīno Arisa dzīvoja tādā apmātībā, ka pasaules kārtība viņam palika sveša, un kādā rītausmā militārā patruļa viņu pārsteidza traucējam mirušo šķīsto mieru ar savu provocējošo mīlestību. Brīnums vien viņam ļāva izbēgt no tūlītēja nāvessoda pēc apsūdzības spiegošanā un zibšņu kodā šifrētu ziņojumu sūtīšanā liberāļu kuģiem, kas siroja netālos ūdeņos.

-  Kas es, pie joda, par spiegu, Florentīno Arisa taisnojās, -esmu tikai un vienīgi nabaga mīlētājs.

Važās saslēgtām potītēm viņš trīs naktis nogulēja vietējā garnizona kambaros, bet, palaists brīvībā, jutās piekrāpts ar īso ieslodzījuma laiku un pat vēl vecumdienās, kad atmiņā jau bija sajaukušies daudzi citi kari, turpināja domāt, ka ir vienīgais vīrs pilsētā, bet varbūt pat visā valstī, kas mīlestības dēļ vilcis sev līdzi piecas mārciņas smagus kāju dzelžus.

Abu neprātīgā sarakste tuvojās divu gadu atzīmei, kad Florentīno Arisa tikai vienu rindkopu garā vēstulē izteica Fermīnai Dāsai formālu laulības piedāvājumu. Sešus iepriekšējos mēnešus viņš bija vairākkārt sūtījis meitenei baltu kamēlijas ziedu, taču viņa to allaž bija nākamajā vēstulē aizsūtījusi atpakaļ, lai neraisītu šaubas par savu vēlmi saraksti turpināt, taču bez smagās solījuma nastas. Patiesībā viņa vienmēr bija uzskatījusi kamēlijas pārceļošanu šurpu turpu par mīlētāju rotaļu, un viņai nekad nebija nācis prātā to uztvert kā pašas likteņa krustceles, taču, saņēmusi formālo piedāvājumu, pirmoreiz jutās kā nāves nadziņa apskrāpēta. Panikas dzīta, viņa visu izstāstīja krustmātei Eskolastikai, un tā deva padomu ar tādu drosmi un prāta gaišumu, kas viņai nebija piemituši divdesmit gadu vecumā, kad pašai bija vajadzējis izšķirt savu likteni.

-   Atbildi viņam “jā”, krustmāte sacīja. Pat ja tu vai mirsti no bailēm, pat ja vēlāk to nožēlosi. Jo tu vienalga visu dzīvi nožēlosi, ja būsi pateikusi “nē”.

Saprotams, Fermīna Dāsa bija tādā mulsumā, ka lūdza laiku padomāt. Vispirms viņa lūdza mēnesi, pēc tam vēl un vēl vienu, bet, kad bija aizritējis ceturtais mēnesis bez atbildes, atkal saņēma baltu kamēlijas ziedu, taču šoreiz nevis vienu pašu tukšā aploksnē kā iepriekš, bet kopā ar strupu paziņojumu, ka ši ir pēdējā reize: vai nu tagad, vai nekad. Pēc tam pēcpusdienā nu jau Florentino Arisa skatīja nāvi vaigā, saņēmis aploksni ar papīra strēmeli, kas bija noplēsta no skolas burtnīcas lapas un uz kuras vienā pašā rindiņā bija uzrakstīta atbilde: “Labs ir, es ar jums precēšos, ja apsolāt, ka neliksit man ēst baklažānus.” Florentīno Arisa nebija sagatavojies saņemt šādu atbildi, bet viņa māte gan bija tai gatava. Kopš viņš pirms sešiem mēnešiem bija pirmoreiz bildis par nodomu precēties, Transito Arisa bija uzsākusi sarunas, lai noīrētu visu namu, kur tolaik dzīvoja kopā ar vēl divām citām ģimenēm. Tā bija XVII gadsimtā būvēta privāta divstāvu ēka, kurā spāņu valdīšanas laikos atradās tabakas monopols un kuras izputējušiem īpašniekiem, trūkstot līdzekļiem nama uzturēšanai, bija vajadzējis to daļu pa daļai izīrēt. Vienā, pret ielu vērstajā ēkas spārnā, bija darbojies tabakas veikals, otrā, bruģētajā pagalmā dziļāk novietotajā mājas pusē, atradusies fabrika, bet ļoti plašo zirgu stalli pašreizējie īrnieki tagad kopīgi lietoja veļas mazgāšanai un žāvēšanai. Transito Arisa mitinājās nama ielas daļā — lai arī mazākā, tā bija ērtāka un labāk saglabāta. Senajā tirdzniecības zālē viņa bija ierīkojusi veikaliņu ar platām durvīm uz ielu, un blakus zālei, kādreizējā noliktavas kambarī ar vienu pašu jumta lodziņu ventilācijai, Transito Arisa nakšņoja. Pusi zāles aizņēma ar koka starpsienu atdalīta veikala palīgtelpa. Tur bija četri krēsli un galds, kas vienlaikus kalpoja gan maltītēm, gan rakstīšanai, un šajā nodalījumā Florentīno Arisa izkāra savu guļamtīklu, ja rītausma viņu nepārsteidza pie rakstu darbiem. Diviem telpas sanāca papilnam, taču tās nebija pietiekami vēl vienai personai, kur nu vēl jaunkundzei no Vissvētās Jaunavas Parādīšanās skolas, kuras tēvs bija restaurējis drupās sagruvušu celtni, kas tagad izskatījās kā jauna, kamēr ģimenes ar septiņiem aristokrātu tituliem likās gulēt, šausmās gaidot, ka miegā pār viņiem sabruks dzimtas savrupnamu griesti. Tāpēc Transito Arisa bija vienojusies ar īpašnieku, ka tas viņai ļaus pārņemt vēl arī pagalma galeriju, pretī apņemoties turpmākos piecus gadus uzturēt namu labā stāvoklī.

Līdzekļu viņai tam pietika. Papildus ikdienas ienākumiem no veikaliņa un pārsēju pārdošanas, ar ko viņai bija gana pašas pieticīgajai dzīvei, Transito bija daudzkārt palielinājusi iekrājumus, aizdodot naudu kaunīgiem jaunnabagiem, kas pateicībā par diskrētumu piekrita viņas pārlieku augstajiem procentiem. Kundzes ar karaliski paceltu galvu izkāpa no ekipāžām pie veikaliņa durvīm, vienas, bez šim brīdim nepiemērotajām istabenēm vai kalpiem, un, izliekoties pērkam Holandes mežģīnes vai brokāta atgriezumus, caur šņukstiem ieķīlāja savas zaudētās paradīzes pēdējos zelta putekļus. Transito Arisa paglāba dāmas no sarežģījumiem, izrādot tādu bijību pret viņu augsto izcelsmi, ka daudzas devās prom, juzdamas vairāk pateicības par pagodinājumu nekā par aizdevumu. Nepilnos desmit gados tik daudz reižu izpirktās un atkal caur asarām ieķīlātās dārglietas viņa bija iepazinusi kā savas, un brīdī, kad dēls bija pieņēmis lēmumu precēties, tīrā zeltā pārvērstie ieņēmumi glabājās zem viņas gultas apraktā māla podā. Tad viņa pārlūkoja rēķinus un atklāja, ka var ne vien atļauties salīgt piecus gadus uzturēt kārtībā svešu namu, bet, rīkojoties ar tādu pašu izmanību un mazlietiņ vairāk veiksmes, varbūt vēl spēs to pirms nāves nopirkt pašas jau iecerētajiem divpadsmit mazbērniem. Florentīno Arisa savukārt bija iecelts telegrāfista pirmā palīga pagaidu amatā, un Lotārio Tuguts plānoja atstāt viņu savā vietā par telegrāfa priekšnieku, kad pats dosies vadīt Telegrāfijas un magnētisma skolu, ko bija paredzēts atklāt nākamajā gadā.

Līdz ar to laulības praktiskā puse bija atrisināta. Tomēr Transito Arisa uzskatīja, ka divi saprātīgi nosacījumi vēl paliek. Pirmkārt, jātiek skaidrībā, kas īsti ir Lorenso Dāsa, kura akcents neatstāja nekādu šaubu par viņa izcelsmes vietu, bet par kura identitāti un iztikas līdzekļiem nevienam nebija skaidru ziņu. Otrkārt, saderināšanās laikam jābūt garam, lai mīlētāji viens otru iepazītu personiski un patiesi dziļi, un visam jāpaliek ļoti stingrā slepenībā, kamēr abi jutīsies pilnīgi pārliecināti par savām jūtām. Viņa lika priekšā nogaidīt līdz pilsoņu kara beigām. Absolūtajai slepenībai Florentīno Arisa piekrita — gan mātes argumentu, gan paša noslēgtā rakstura dēļ. Arī ilgstoša derība viņam bija pieņemama, taču piedāvātais termiņš šķita nereāls, jo vairāk nekā piecdesmit neatkarības gados valstī nebija bijis nedz dienas pilsoņu miera.

-  Tā gaidīdami, mēs veci paliksim, viņš iebilda.

Viņa tēvocim homeopātam, kas nejauši bija gadījies klāt sarunā, kari nelikās traucēklis. Viņš uzskatīja, ka tie ir tikai čīkstini, kuros zemes īpašnieki triec tukšiniekus kā vēršus pret baskājainiem zaldātiem, ko tiem atkal dzen pretim valdība.

-   Karš jau ir tur, kalnos, viņš sacīja. Kopš es sevi atceros, pilsētās mūs slaktē nevis ar šāvieniem, bet ar dekrētiem.

Lai būtu kā būdams, saderināšanās detaļas tika saskaņotas abu nākamās nedēļas vēstulēs. Paklausot krustmātes Eskolastikas padomam, Fermīna Dāsa piekrita divu gadu termiņam un absolūtai slepenībai un ierosināja, lai Florentīno Arisa lūdz viņas roku Ziemassvētku brīvdienās tajā gadā, kad viņa beigs vidusskolu. Pienākot īstajam brīdim, viņi izlems, kā formalizēt savas saderināto attiecības — atkarībā no tā, cik vēlīgu piekrišanu viņai būs izdevies saņemt no tēva. Bet tikmēr abi turpināja rakstīt viens otram ar tādu pašu degsmi un tikpat bieži, taču bez agrākā tramīguma, un viņu vēstules, pamazām ievirzoties ģimeniskuma gultnē, jau līdzinājās laulāto sarakstei. Nekas netraucēja viņu sapņus.

Florentīno Arisas dzīve bija mainījusies. Atbildētā mīlestība deva viņam agrāk nebijušu drošības izjūtu un spēku, un viņš bija sācis strādāt tik ražīgi, ka Lotārio Tuguts bez pūlēm panāca, ka viņu ieceļ par otro personu darbā tūlīt aiz paša. Telegrāfijas un magnētisma skolas projekts tobrīd bija pajucis, un vācietis veltīja brīvo laiku vienīgajai nodarbei, kas viņam bija pa īstam tīkama — proti, doties uz ostu spēlēt akordeonu un dzert ar jūrniekiem alu, visu noslēdzot zināmajā viesnīcā. Pagāja labs laiciņš, iekams Florentīno Arisa aptvēra, ka Lotārio Tuguta ietekmi šajā baudu namā nosaka tas, ka vācietis pats ir kļuvis par iestādes saimnieku un turklāt vēl par impresāriju ostas naktsputnēm. Ar daudzos gados iekrāto viņš bija mazpamazām izpircis šo uzņēmumu, bet Tuguta vārdā to pārvaldīja izkaltis un vienacains vīrelis ar matiem kā sukas sariem un tik lādzīgu sirdi, ka neviens neizprata, kā viņš spēj būt tik labs pārvaldnieks. Taču viņš tāds bija. Tā vismaz šķita Florentīno Arisam, kad bez jebkāda lūguma no viņa puses pārvaldnieks pateica, ka viņa pastāvīgā rīcībā tiek nodota viena viesnīcas istabiņa — ne vien vēdera lejasgala problēmu risināšanai, kad viņš izšķirtos par tādu esamību, bet lai viņam būtu kāda mierīgāka vieta, kur lasīt un sacerēt mīlestības vēstules. Tāpēc visus garos mēnešus, kamēr tika gaidīta abpusējā solījuma formāla atzīšana, viņš vairāk laika pavadīja tur, nevis darba vietā vai mājās, un gadījās laika sprīži, kad Transito Arisa dēlu dabūja redzēt vien iegriežamies pārvilkt veļu.

Lasīšana viņam kļuva par nepiesātināmu netikumu. Kopš iemācījusi dēlu lasīt, māte viņam bija pirkusi ilustrētas Ziemeļvalstu autoru grāmatas, kas tika tirgotas kā stāstiņi bērniem, taču patiesībā bija visnežēlīgākie un perversākie sacerējumi, kādus vien iespējams izlasīt jebkurā mūža posmā. Piecu gadu vecumā Florentīno Arisa tos deklamēja no galvas gan mācību stundās, gan skolas vakaros, taču teicamā tekstu pārzināšana nelika pierimt viņa šausmām. Gluži pretēji, tās tikai pieņēmās spēkā. Tāpēc, sācis lasīt dzeju, viņš jutās kā miera ostā. Jau pubertātes gados viņš iznākšanas secībā bija aprijis visus Tautas bibliotēkas sējumus, ko Transito Arisa viņam pirka no lietotu grāmatu pārdevējiem Rakstvežu pasāžā, kur bija iespējams atrast visu, sākot ar Homēru un beidzot ar visnecienīgāko no vietējiem dzejdariem. Taču viņš nejuta atšķirību: Horentīno izlasīja katru jaunpienākušo grāmatu kā likteņa sūtītu, un visu daudzo lasīšanas gadu viņam izrādījās par maz, lai apjēgtu, kas no lasītā bijis labs un kas tāds nav bijis. Skaidri viņš apzinājās vienīgi to, ka, izvēloties starp prozu un dzeju, dod priekšroku dzejai, un no tās viņam vislabāk patika dzejoļi par mīlestību, kurus viņš, īpaši nepūlēdamies, zināja no galvas jau pēc otrās lasīšanas reizes — tie bija ar stingrākām atskaņām un pantmēru, un, jo sirdi plosošāki, jo labāk palika atmiņā.

No šāda avota dzima viņa pirmās vēstules Fermīnai Dāsai, kurās bez šķirošanas tika iekļautas spāņu romantiķu daudzvārdīgās vārsmas, un tā tas turpinājās, kamēr dzīves īstenība piespieda viņu ķerties pie daudz piezemētākām lietām nekā dvēseles sāpes. Tobrīd viņš jau bija spēris soli pretim asarainām lubenēm un pat vēl prastākiem to laiku prozas sacerējumiem. Viņš bija apguvis prasmi raudāt kopā ar māti, lasot vietējos dzejdarus, kuru brošūras tirgoja laukumos un pasāžās par diviem sentavo gabalā, taču vienlaikus spēja no galvas skaitīt spāņu Zelta laikmeta pašu izmeklētāko dzeju. Kopumā ņemot, viņš lasīja visu, kas iekrita rokās, un tādā secībā, kādā iekrita, līdz pat tādai galējībai, ka labu laiku pēc grūtajiem pirmās mīlestības gadiem, vairs nepavisam neesot jaunam, viņš bija spiests no pirmās līdz pēdējai lappusei izlasīt visus divdesmit jaunības dārgumu krātuves sējumus, brāļu Garnjē izdoto klasiķu darbu tulkojumu pilnīgo katalogu un pašus vieglākos lasāmgabalus, ko savā sērijā Prometejs publicēja dons Visente Blasko Ibaņjess.

Lai būtu kā būdams, viņa jaunības piedzīvojumi viesnīcā neaprobežojās tikai ar lasīšanu un drudžainu vēstuļu sacerēšanu — tur viņš tika ievadīts arī bez mīlas dāvātas mīlestības noslēpumos. Dzīve šai namā .sākās pēc dienas vidus, kad viņa draudzenes naktsputnos cēlās no gultas kā no mātes miesām nākušas, un tāpēc, pārnākdams no darba, Florentīno Arisa nokļuva kailu nimfu apdzīvotā pilī, kur sakliedzoties tika apspriesti pilsētas slepenie notikumi, kas bija nākuši gaismā, izpļāpājoties pašiem to galvenajiem dalībniekiem. Daudzu kailums izrādīja pagātnes liecības: naža dūrienu rētas uz vēdera, aizvilkušās šāvienu brūces, sarētojušās greizsirdības cirtienu vagas, rupjas kā miesnieku liktas ķeizargriezienu šuves. Dienas stundās dažām mēdza atvest viņu mazos bērnus, nebēdīgās jaunības vai neuzmanības kļūmīgos augļus, un arī viņiem, tikko ienākušiem, tika novilktas drēbes, lai tie nejustos atšķirīgi šai kailuma paradīzē. Katra pati sev gatavoja ēdienu, un neviens nebija paēdis labāk par Florentīno Arisu, kad viņu uzaicināja piebiedroties, jo viņš izvēlējās labāko no katras dotā. Šie svētki ik dienas ilga līdz krēslas stundai, kad kailās nimfas dziedādamas aizsoļoja uz vannas istabām, kur pa reizei prasīja aizdot ziepes, zobu suku, šķērītes, apgrieza cita citai matus, saģērbās savā starpā samainītos tērpos, izkrāsojās kā grūtsirdīgi klauni un tad devās medīt vakara pirmo guvumu. No tā brīža nama dzīve kļuva bezpersoniska, pazuda cilvēciskums, un tajā vairs nevarēja piedalīties nemaksājot.

Kopš iepazīšanās ar Fermīnu Dāsu nebija citas vietas, kur Florentīno Arisa justos labāk, jo vienīgi te viņš nejutās vientuļš. Vēl vairāk: tā kļuva par vietu, kur viņš jutās esam kopā ar viņu. Varbūt aiz tāda paša iemesla, kāpēc tur mitinājās kāda paveca, eleganta sieviete skaistiem, iesirmiem matiem, kura nepiedalījās kailo būtņu dabiskajā ikdienas dzīvē un pret kuru tās izrādīja bijīgu cieņu. Viņu pavisam jaunu uz šejieni bija atvedis neapdomīgi izvēlēts mīļotais un, kādu laiciņu izmantojis, bija viņu te pametis likteņa varā. Un tomēr, par spīti šādai stigmai, viņai bija izdevies labi apprecēties. Kad viņa jau ļoti cienījamos gados bija kļuvusi atraitne, divi dēli un trīs meitas strīdējās par to, kam pienāksies prieks ņemt māti dzīvot pie sevis, taču viņai neviena cita vieta nešķita tik piemērota dzīvošanai kā šī kairo netiklību viesnīca. Pastāvīgi noīrētā istaba bija viņas vienīgās mājas, un tas viņu tūliņ satuvināja ar Florentīno Arisu, par kuru vecā kundze mēdza teikt, ka viņš kļūšot par visā pasaulē atzītu zinību vīru, jo viņam piemītot spēja bagātināt dvēseli, baudkāres paradīzē lasot grāmatas. Florentīno Arisa savukārt viņai pieķērās tik ļoti, ka sāka palīdzēt iepirkties tirgū un reizi pa reizei pavadīt pēcpusdienas, gremdējoties kopīgās sarunās. Florentīno uzskatīja viņu par zinīgu mīlas lietās, jo vecā kundze daudz ko padarīja skaidrāku viņa mīlestībā, kamēr viņam pašam savu noslēpumu nemaz nenācās viņai atklāt.

Ja jau viņš nebija kritis tik daudzos kārdinājumos — vajadzēja tikai roku pastiept —, pirms iepazīt Fermīnas Dāsas mīlestību, tad vēl mazāk viņš tiem būtu ļāvies tagad, kad Fermīna jau bija viņa oficiālā iemīļotā. Tāpēc Florentīno Arisa mitinājās vienā namā ar meitenēm, kas dalījās ar viņu priekos un bēdās, taču nedz viņam, nedz meičām pat prātā nenāca spert soli tālāk. Kāds neparedzēts atgadījums pierādīja viņa apņemšanās stingrību. Reiz ap sešiem pēcpusdienā, kad meičas ģērbās, lai uzņemtu vakara klientus, viņa istabā ienāca viesnīcas stāva uzkopēja: vēl jauna, taču jau novecojusi un pelēcīga sieviete, kas pret kailo būtņu krāšņumu izskatījās pēc pilnīgi apģērbtas klostera māsas. Viņš redzēja viņu ik dienas, taču nebija ievērojis: sieviete apstaigāja istabiņas ar slotām, atkritumu spaini un īpašu lupatu izlietoto prezervatīvu uzlasīšanai no grīdas. Viņa kā parasti ienāca kabūzītī, kur Florentīno Arisa nodevās lasīšanai, un kā parasti sāka klusāk par klusu uzkopt istabu, lai viņu neiztraucētu. Pēc brīža viņa nonāca līdz gultai, un Florentīno sajuta siltu un maigu roku pieskaramies vēdera lejasdaļai, sajuta meklējam to un tad atrodam, sajuta roku atpogājam viņa bikses un vienlaikus sievietes elpu piepildām visu istabiņu. Viņš izlikās lasām, kamēr vairs nespēja un bija spiests aizgriezties.

Sieviete sabijās, jo, pieņemot darbā par apkopēju, viņu pirmām kārtām bija brīdinājuši, lai tikai nemēģina pārgulēt ar klientiem. To viņai nemaz nebūtu vajadzējis norādīt, jo viņa bija no tām sievietēm, kas uzskatīja par prostitūciju nevis pārgulēšanu naudas dēļ, bet gan pārgulēšanu ar svešiniekiem. Viņai bija divi bērni, katrs no sava tēva, taču ne tāpēc, ka tie būtu bijuši gadījuma sakari, bet gan tāpēc, ka viņa nebija spējīga iemīlēt nevienu vīrieti, kas atgriezās pie viņas pēc trešās reizes. Līdz viesnīcai viņa bija dzīvojusi kā sieviete bez dziņām, kuru daba sagatavojusi cerēt, bet neizmist, taču dzīve šai namā izrādījās stiprāka par viņas tikumiem. Viņa ieradās darbā sešos pēcpusdienā un pavadīja visu cauru nakti, apstaigādama istabu pēc istabas, ar pāris slotas vēzieniem satīrīdama grīdu, uzlasīdama prezervatīvus, mainīdama palagus. To pat grūti iedomāties, kādu daudzumu lietu vīrieši atstāja pēc mīlēšanās. Aiz viņiem palika vēmekļi un asaras, kas viņai šķita saprotami, taču viņi atstāja pēc sevis arī daudzas ar tuvību saistītas mīklas: asins traipus, ekskrementu piciņas, stikla acis, zelta pulksteņus, liekos zobus, medaljonus ar zeltainām matu cirtām, mīlestības, darījumu un līdzjūtības vēstules — visu iespējamo saraksti. Daži atgriezās pēc savām pazaudētajām lietām, taču vairums priekšmetu palika turpat, un Lotārio Tuguts tos glabāja aiz atslēgas, lēsdams, ka agri vai vēlu šī nežēlastībā kritusī pils kopā ar visu tūkstoti aizmirsto personisko mantu kļūs par mīlestības muzeju.

Darbs bija grūts un slikti apmaksāts, taču viņa to veica labi. Viņa vienīgi nespēja paciest elsas, vaidus, gultu atsperu čīkstēšanu, kas pamazām nosēdās viņas asinīs, pārvēršoties tādā kaislē un rādās sāpēs, ka, austot gaismai, viņa nespēja pretoties alkām atdoties pirmajam uz ielas sastaptajam ubagam vai noskretušam dzērājam, kas viņu aplaimotu, ne uz ko nepretendējot un neuzdodot jautājumus. Tāda vīrieša bez sievietes parādīšanās, kāds bija Florentīno Arisa, jauniņš un tīrs, viņai šķita kā debesu dāvana, jo viņa jau pirmajā brīdī saprata, ka viņš ir tāds pats kā viņa: izslāpis pēc mīlas. Taču viņš palika nejūtīgs pret viņas centieniem. Viņš bija glabājis savu nevainību Fermīnai Dāsai, un nebija uz pasaules nedz tāda spēka, nedz iemesla, kas spētu novirzīt viņu no šā mērķa.

Tā ritēja viņa dzīve, un bija atlikuši četri mēneši līdz noteiktajai solījumu formalizēšanas dienai, kad septiņos no rīta telegrāfa kantorī ieradās Lorenso Dāsa un vaicāja pēc viņa. Tā kā Florentīno vēl nebija atnācis, kungs nogaidīja līdz astoņiem desmit, sēžot uz sola un pārvelkot no viena pirksta citā smago zelta gredzenu ar īsta opāla aci. Ieraudzījis ienākam Florentīno, viņš to tūliņ sazīmēja kā telegrāfa kalpotāju un saņēma aiz rokas.

-   Nāciet man līdzi, jaunais cilvēk, viņš sacīja. Mums abiem vajadzētu piecas minūtes aprunāties kā vīram ar vīru.

Za|š kā mironis Florentīno ļāvās, lai viņu ved prom. Šī tikšanās viņu bija pārsteigusi nesagatavotu, jo Fermīna Dāsa nebija atradusi nedz iespēju, nedz paņēmienu, kā viņu brīdināt. Bija noticis tā, ka iepriekšējā sestdienā māsa Franka de la Lusa, Vissvētās Jaunavas Parādīšanās skolas direktore, kosmogonijas jēdzienu stundas laikā bija čūskas izmanībā ieslīdējusi klasē un, pār plecu izspiegodama audzēknes, atklājusi, ka Fermīna Dāsa tikai izliekas pierakstām burtnīcā mācību vielu, kamēr patiesībā raksta mīlestības vēstuli. Saskaņā ar skolas iekšējiem noteikumiem šāds pārkāpums bija pietiekams iemesls izslēgšanai. Steidzami izsaukts pie skolas vadības, Lorenso Dāsa atklāja sūci, pa kuru bija plūdis ārā viņa dzelžainais režīms. Fermīna savā iedzimtajā rakstura stingrībā atzina pašas vainu vēstules rakstīšanā, taču atteicās atklāt slepenā līgavaiņa vārdu un neatklāja to arī ordeņa tribunāla priekšā, kas šā iemesla dēļ apstiprināja lēmumu par izslēgšanu. Viņas tēvs tomēr vēl pārmeklēja meitas guļamistabu, kas līdz tam bija baudījusi neaizskaramas svētnīcas tiesības, un zem ceļasomas dubultā dibena atrada trīs gadus krāto vēstuļu sainīšus, kas bija noslēpti ar tādu pašu mīlestību, ar kādu vēstules bija rakstītas. Paraksts bija nekļūdīgi salasāms, taču Lorenso Dāsa nedz tajā brīdī, nedz jebkad vēlāk nespēja noticēt, ka viņa meita par savu slepeno līgavaini nav zinājusi neko vairāk kā vien viņa telegrāfista amatu un aizraušanos ar vijoles spēli.

Būdams pārliecināts, ka tik sarežģītas attiecības tikai tad kļūst saprotamas, ja pieļauj māsas līdzdalību, viņš tai neatvēlēja pat iespēju lūgt piedošanu un bez pārsūdzēšanas tiesībām iesēdināja Eskolastiku kuģītī, kas devās uz Sanhuanu de la Sjenagu. l ermīnā nekad nepierima smeldze, ko izraisīja pēdējās atmiņas par krustmāti — tā pēcpusdiena, kad viņa pateica ardievas, stāvēdama nama vārtos un savā brūnajā apmetnī visa kaisdama drudzī, izkaltusi un iepelēku seju, un Fermlna noskatījās, kā viņa, lietum gāžot, nozūd parkā kopā ar to vienīgo, kas bija palicis viņas dzīvē — saritināto vecmeitas matracīti un dūrē sažņaugtu nēzdodziņu ar naudu viena mēneša iztikai. Tiklīdz Fermlna bija atbrīvojusies no tēva varas, viņa ņēmās meklēt krustmāti Kārību provincēs, izvaicādama katru, kas vien varētu viņu pazīt, taču neuzgāja ne vismazāko krustmātes pēdu, līdz turpat trīsdesmit gadu vēlāk saņēma vēstuli, kas bija ilgum ilgi ceļojusi caur daudzām rokām un kas viņai darīja zināmu, ka krustmāte mirusi gandrīz simts gadu vecumā Agva de Diosas leprozorijā. Lorenso Dāsa nebija paredzējis neganto niknumu, ar kādu meita atbildēs uz netaisno sodu, par kura upuri bija kritusi krustmāte Eskolastika, ko viņa vienmēr bija turējusi mātes vietā, māti pašu vairs tik tikko spēdama atcerēties. Viņa ieslēdzās guļamistabā, neko neēda un nedzēra, un, kad tēvam vispirms ar draudiem, bet pēc tam ar slikti maskētu nolūgšanos beidzot izdevās panākt, lai viņa atver durvis, viņš sastapās ar ievainotu panteru, kam vairs nekad nebūs piecpadsmit gadu.

Tēvs mēģināja viņai pielabināties ar dažnedažādiem uzmanības apliecinājumiem. Viņš pūlējās meitu pārliecināt, ka mīlestība viņas vecumā ir rikai mirāža, centās viņu piedabūt ar labu, lai tā nosūta vēstules atpakaļ un atgriežas skolā uz ceļiem lūgt piedošanu, un deva goda vārdu, ka viņš būs pirmais, kas palīdzēs viņai izbaudīt laimi ar piemērotu pretendentu. Taču tas viss bija kā sarunāties ar mirušo. Cietis sakāvi, tēvs pirmdien pie brokastu galda beidzot zaudēja savaldību, bet, kamēr viņš, būdams uz sprādziena robežas, aizrīdamies bārstīja apvainojumus un lamas, viņa piespieda sev pie kakla gaļas cērtamo nazi — bez dramatisma, taču ar stingru roku, un šausminošo skatienu meitas acīs viņš neuzdrīkstējās izaicināt. Tieši tajā mirklī viņš izlēma riskēt un piecās minūtēs kā vīrs ar vīru izrunāties ar nelaimīgo iznireli, kuru domājās nekad neredzējis un kurš tik nelāgā stundā bija sagandējis viņa dzīvi. Vien ieraduma pēc viņš pirms iziešanas paņēma līdzi revolveri, taču piesardzība lika viņam to pieslēpt zem krekla.

Florentīno Arisa vēl nebija paspējis atgūt elpu, kad Lorenso Dāsa viņu jau bija aiz rokas pārvedis pāri Katedrāles laukumam uz draudzes kafejnīcas arkādi, kur uzaicināja apsēsties terasē. Citu klientu šajā stundā nebija, un milzīgajā salonā ar putekļainajiem un apdrupušajiem vitrāžu logiem melnādaina matrona berza flīžu grīdu; krēsli kājām gaisā vēl stāvēja sakrauti uz marmora galdiņiem. Florentīno Arisa te bija daudzkārt redzējis Lorenso Dāsu spēlējam kārtis un dzeram no mucām laistu vīnu kopā ar astūriešiem no tirgus, kamēr tie skaļiem izsaucieniem ķīvējās par citiem nebeidzamiem kariem, kas nebija mūsējie. Apzinoties mīlas fatālās sekas, Florentīno bija sev daudzas reizes vaicājis, kāda būs šī tikšanās ar viņu, kam agri vai vēlu bija jānotiek un kuru nekāda cilvēciska vara nespēs aizkavēt, jo tā kopš pirmsākumiem bija ierakstīta abu liktenī. Viņš to iztēlojās kā nevienlīdzīgu cīniņu un ne vien tāpēc, ka Fermīna Dāsa savās vēstulēs bija viņu brīdinājusi par tēva nešpetno raksturu, bet arī tāpēc, ka pats bija pamanījis — Lorenso Dāsas acīs spīguļo niknums pat tad, kad viņš pilnā rīklē smejas pie spēles galda. Viss viņa tēls šķita prasta tēvaiņa iemiesojums: viņa pārmērīgi lielais vēders, pārspīlēti skaļā runa, viņa vaigu bārda kā lūsim, viņa raupjās rokas ar opāla vainagotā gredzenā iežmiegto zeltnesi. Vienīgā īpašība, kas darīja viņa tēlu maigāku un kuru Florentīno Arisa bija ievērojis, jau pirmo reizi redzot viņu staigājam, bija tā pati stirnas gaita, kas piemita meitai. Un tomēr, kad Lorenso Dāsa viņam norādīja uz krēslu, kur apsēsties, Florentīno viņš nešķita tik bargs, kā bija licies, un puisis pavisam atguva elpu, kad saņēma uzaicinājumu iedzert glāzīti anīsa šņabja. Florentīno Arisa nekad nebija dzēris degvīnu astoņos no rīta, taču ar pateicību pieņēma piedāvāto, jo juta pēc tā steidzamu nepieciešamību.

Lai pateiktu savu sakāmo, Lorenso Dāsa patiešām neiztērēja vairāk par piecām minūtēm, un to viņš paveica ar atbruņojošu atklātību, kas Florentīno Arisu samulsināja. Pēc sievas nāves Fermīnas tēvs bija izvirzījis sev vienu vienīgu mērķi — izveidot no meitas augstākās sabiedrības dāmu. Ceļš uz to bija garš un nedrošs, it sevišķi mūļu tirgotājam, kas neprata ne lasīt, ne rakstīt un kura zirgu zagļa reputācija Sanhuanas de la Sjenagas provincē bija plaši zināma, kaut ne tik skaidri pierādīta. Viņš aizdedza mūļu tirgotāju cigāru un pažēlojās: “Vēl ļaunāka par sliktu veselību ir tikai slikta slava.” Un tomēr, viņš sacīja, patiesais viņa bagātības noslēpums ir tāds, ka neviens no viņa mūļiem nav strādājis tik smagi un ar tādu mērķtiecību kā viņš pats, turklāt arī vissūrākajos kara laikos, kad ciemati sagaidīja rītausmu, pārvērtušies pelnos, un lauki atmodās postažā. Lai gan meita nekad nebija nojautusi par sev nolemto likteni, viņa uzvedās kā dedzīga līdzzinātāja. Viņa bija gudra un mērķtiecīga, pat tiktāl, ka iemācīja tēvu lasīt, tiklīdz bija apguvusi šo prasmi pati, un divpadsmit gadu vecumā izrādīja tādu dzīves izpratni, ar kādu būtu pieticis, lai pārvaldītu mājas lietas bez krustmātes Eskolastikas palīdzības. “Kā mūlis no tīra zelta,” viņš nopūtās. Kad meita pabeidza pamatskolu ar visiem piecniekiem liecībā un saņēma sevišķu atzinību izlaiduma ceremonijā, viņš saprata, ka Sanhuanas de la Sjenagas vide viņa sapņiem kļūst par šauru. Tad viņš pārdeva visu savu zemi, lopus un ar jaunām iecerēm un septiņdesmit tūkstošiem zelta peso pārcēlās uz šo pilsētu, kaut drupās sagruvušu un ar kožu saēstu spožumu, bet kur skaistai un laika pārbaudītu izglītību guvušai sievietei vēl vīdēja iespējas atdzimt caur laimīgas laulības klēpi. Florentīno Arisas iejaukšanās bija kļuvusi par neparedzētu šķērsli caur tādām grūtībām virzītā plāna ceļā. “Tāpēc esmu nācis, lai izteiktu jums lūgumu,” Lorenso Dāsa sacīja. Viņš pamērcēja cigāra galu anīsa degvīnā, pasūkāja to tāpat bez dūma un tad skumīgā balsī beidza savu sakāmo:

-  Vācieties nost no mūsu ceļa.

Florentīno Arisa bija viņā klausījies, malkodams anīsa šņabi, un bija tik dziļi iegrimis atklāsmē par Fermīnas Dāsas pagātni, ka nebija sev vaicājis, ko viņš teiks, kad nāksies runāt. Pienākot šim brīdim, viņš aptvēra, ka jebkas, ko viņš tagad varētu sacīt, apdraudēs viņa likteni.

-  Vai ar viņu jūs runājāt? viņš pavaicāja.

-   Jums par to nav nekādas daļas, Lorenso Dāsa atteica.

-   Fs jums to jautāju, Florentīno neatlaidās, jo man šķiet, ka lēmums ir jāpieņem viņai.

-   Nekādā ziņā, Lorenso Dāsa iebilda, tā ir vīru darīšana un starp vīriem arī nokārtojama.

Viņa balss bija kļuvusi draudoša, un kāds apmeklētājs pie blakus galdiņa pagriezās paskatīties. Florentīno Arisa atbildēja klusāk, taču viņa balsī jautās tik pavēloša izlēmība, uz kādu viņš nešķita spējīgs:

-   Jebkurā gadījumā es jums neko nevaru atbildēt, iekams nezinu, ko domā viņa, viņš sacīja. Tā būtu nodevība.

Tad Lorenso Dāsa atzvēlās krēslā, viņa plakstiņi bija apsarkuši un mikli, bet kreisā acs pagriezās savā orbītā un palika izvelbta uz āru. Arī viņš pieklusināja balsi un sacīja:

-  Nepiespiediet mani jūs nošaut!

Florentlno Arisa juta, ka zarnas piepildās ar saltām putām, taču viņa balss nenodrebēja, jo reizē viņš sajuta sevi Svētā Gara dāvātu apgaismību.

-            Šaujiet vien, viņš atteica, piespiedis roku pie krūtīm.

-   Nav lielāka goda kā mirt mīlas dēļ.

Lorenso Dāsa bija spiests paskatīties uz viņu, piešķiebjot galvu kā papagailis, lai redzētu arī ar izvalbīto aci. Nākamos trīs vārdus viņš nevis izrunāja, bet šķita izspļaujam zilbi pa zilbei:

-  Ku-ņas-bērns-tāds!

Tajā pašā nedēļā viņš aizveda meitu ceļojumā, lai viss tiktu aizmirsts. Neko nepaskaidrojis, ar dusmu un tabakas mistrojuma notraipītām ūsām tēvs ielauzās Ferminas guļamistabā un lika sakravāt ceļasomas. Viņa apjautājās, uz kurieni abi dosies, un saņēma atbildi: “Pretim nāvei.” Izbijusies no šādiem vārdiem, kas šķita pārāk tuvi patiesībai, viņa raudzīja stāties tēvam pretī ar iepriekšējo dienu drosmi, taču viņš norāva siksnu ar kalto vara sprādzi, aptina to ap dūri un trieca pret galdu ar tādu blīkšķi, kas atbalsojās visā mājā kā šāviens. Fermīna Dāsa lieliski apzinājās pašas spēku robežas un pielietojamību, tāpēc sagatavoja gultasveļas saini ar diviem matracīšiem un guļamtīklu un salika visas savas drēbes divos lielos koferos, būdama pārliecināta, ka no šā ceļojuma neatgriezīsies. Iekams saģērbties, viņa ieslēdzās vannas istabā, kur paspēja uzrakstīt Florentīno Arisam īsu atvadu vēstuli uz lapiņas, ko izrāva no tualetes papīra pakas. Tīd viņa ar dārza dzirklēm nošķērēja sev pie pakauša visu bizi, ielocīja to ar zelta diegiem izšūtā samta kārbiņā un nosūtīja kopā ar vēstuli.

Ceļojums bija vājprātīgs. Tā pirmais posms vien Andu mūļu tirgoņu karavānā gar Sjerranevadas stāvajām kraujām nozīmēja vienpadsmit dienas mūļa mugurā, dienas, kurās viņus līdz trulumam dedzināja kaila saule vai līdz ādai izmērcēja līmeniski cērtošais oktobra lietus, bet elpu gandrīz nemitīgi stindzināja iemidzinošie garaiņi no dziļajām aizām. Gājiena trešajā dienā kāds dunduru satracināts mūlis kopā ar jātnieku iegāzās bezdibeni, aizraudams līdzi visu pārējo sasaiti. Vīra un viņa septiņu kā ķekarā savērto lopiņu auri vēl vairākas stundas pēc nelaimes nebeidza dauzīties pret klintīm un kraujas malām un pēc tam gadu gadiem turpināja atbalsoties Fermīnas Dāsas atmiņā. Visa viņas bagāža nogāzās lejā kopā ar mūļiem, taču gadsimtiem ilgajā kritiena mirklī un kamēr aizas dibenā izdzisa šausmu brēcieni viņa nedomāja vis par nabaga mirušo mūļu dzinēju vai par viņa sašķaidīto lopiņu virteni, bet gan par nelaimīgo sagadīšanos, ka viņas pašas mūlis nebija sasiets kopā ar tiem.

Viņa pirmo reizi pārvietojās jāšus, taču ceļojuma baismas un neskaitāmie pārbaudījumi nebūtu šķituši tik sūri, ja viņa nebūtu pārliecināta, ka vairs nekad neredzēs Florentīno Arisu un neradīs mierinājumu viņa vēstulēs. Kopš paša ceļa sākuma viņa tēvam nebija bildusi ne vārda, un tas pats jutās tik apjucis, ka pat galējas nepieciešamības brīžos tik tikko spēja viņai ko pateikt vai arī sūtīja vēstis ar mūļu dzinējiem. Ja paveicās, viņi uzdūrās kādai iebraucamai vietai, kur pasniedza kalniešu ēdienus, kam viņa atteicās pieskarties, un izīrēja brezentu pārvilktas gultas ar sviedru un sastāvējuša urīna traipiem. Tomēr visbiežāk naktis nācās pārlaist indiāņu apmetnēs brīvā dabā — ceļmalās uzslietās sabiedriskās nakšņošanas vietās, kas bija uz koka stabiem uzstutētas palmu lapu nojumes, kur katram atnācējam bija tiesības uzturēties līdz rītausmai. Fermīna Dāsa nespēja nogulēt pilnā miegā nevienu pašu nakti: viņa svīda baiļu sviedrus, tumsā manot ceļinieku pieklusināto kņadu — tie nāca un gāja, sēja pie stabiem savus lopiņus un piekāra guļamtīklus, kur vien atrada vietu.

Iestājoties krēslai, kad ieradās pirmie ceļinieki, naktsmītne šķita plaša un mierīga, taču, rītam austot, tā jau bija pārvērtusies tirgus laukumā ar veselu lēveni dažādos līmeņos piekārtiem guļamtīkliem, ar tupus aizmigušiem aruako indiāņiem no kalniem, ar piesaitētu kazu blēšanu un cīņas gaiļu sakliegšanos faraoniska krāšņuma sprostos, ar kalniešu suņu apslāpēto klusēšanu, jo tie bija apmācīti neriet kara briesmu dēļ. Visas šīs neērtības bija labi pazīstamas Lorenso Dāsam, kas pusi mūža bija aizvadījis, tirgojoties šajā novadā, un no rītiem viņš gandrīz vienmēr sastapa kādus vecus draugus. Het viņa meitai tās bija nebeidzamas mocības. Smirdoņa, kas nāca no sālītu samu nastām, vēl vairāk pastiprināja skumju izraisīto apetītes zudumu un noveda pie tā, ka Fermīna vispār atradinājās no ēšanas, un, ja viņa no izmisuma nesajuka prātā, tad tikai tāpēc, ka vienmēr rada mierinājumu atmiņās par Florentīno Arisu. Viņa nešaubījās, ka šī ir aizmiršanai radīta zeme.

Cits pastāvīgo šausmu iemesls bija karš. Jau kopš ceļojuma sākuma tika runāts par briesmām uzdurties kādai noklīdušai patruļai, un mūļu dzinēji viņiem bija likuši iegaumēt, pēc kādām pazīmēm noteikt, kurai no karojošām pusēm tā varētu piederēt, lai tad spētu atbilstīgi izturēties. Itin bieži viņi sastapa virsnieka komandētus kavalēristu pulciņus, kas ar laso ķerstīja bēgošus rekrūšus, it kā tie būtu pasprukuši teļi. Visu šo šausmu nomākta, Fermīna Dāsa bija piemirsusi par tām briesmām, kas vairāk šķita izrunātas nekā patiešām uzglūnošas, kamēr kādu nakti nezināmas piederības patruļa sagrāba divus ceļiniekus no viņu karavānas un pakāra kampano kokā pusjūdzi no naktsmītnes. Lorenso Dāsa abus pat nebija pazinis, taču lika izņemt viņus no cilpas un kristīgi apglabāja, pateicoties Dievam, ka pašus nav piemeklējis līdzīgs liktenis. Un tam bija sava jēga. Uzbrucēji bija viņu uzmodinājuši ar šautenes stobra grūdienu vēderā, un viņu vadonis, lupatās savīstījies un kvēpiem noziestu seju, bija uzspīdinājis lukturīti un noprasījis, vai viņš ir liberālis vai konservators.

-  Nedz viens, nedz otrs, Lorenso Dāsa bija atteicis. Es esmu Spānijas pavalstnieks.

-  Kāda laime! komandieris bija izsaucies un atvadījies ar sveicinājumā paceltu roku. Lai dzīvo karalis!

Pēc divām dienām viņi nokāpa krāšņā līdzenumā, kur bija nometinājies līksmais Vaļjeduparas miestiņš ar gaiļu cīņām pagalmos, akordeonu mūziku uz ielu stūriem, jātniekiem šķirnes zirgu mugurā, ar raķetēm un zvanu šķindu. Patlaban tur būvēja veselu pirotehnikas pili. Fermīnai Dāsai svētku kņada gan paslīdēja garām. Viņi apmetās tēvoča Lisīmako Sančesa, viņas mātes brāļa, namā — tēvocis bija izjājis viņus sagaidīt uz Karaļu ceļa, vedot aiz sevis trokšņainu jaunāko radinieku karapulku pašos labākajos zirgos visā provincē, un aizvadīja viesus pa ciemata ielām, visapkārt dārdot uguņošanai. Viņa māja atradās tieši centrālajā laukumā, blakus vairākkārt pārbūvētai koloniālo laiku baznīcai, un ar savām plašajām, ēnainajām istabām un pret augļudārzu vērsto galeriju, kur smaržoja pēc karsētas cukurniedru sulas, vairāk atgādināja kungu namu lauku muižā.

Tiklīdz viņi zirgu staļļos bija nokāpuši no mūļiem, nama viesistabas pārplūdināja neskaitāmi nepazīstami radinieki, kuru sirsnīgās uzmanības izpausmes Fermīnai Dāsai šķita grūti panesamas, jo viņa vairs nespēja mīlēt nevienu citu šajā pasaulē, cieta sāpes no sedlu noberzumiem, acis viņai krita ciet no miega un dumpojās vēders, un vienīgais, pēc kā viņa alka, bija nomaļa un klusa vieta, kur izraudāties. Fermīnas māsīca Hildebrande Sančesa, divus gadus vecāka par viņu un tikpat augstprātīgi cēla, vienīgā izprata viņas stāvokli, tiklīdz bija māsīcu pirmoreiz ieraudzījusi, jo arī pati kaisa uz neapdomīgas mīlestības oglēm. Iestājoties vakaram, viņa aizveda Fermīnu uz guļamistabu, ko bija iekārtojusi kā abu kopīgu, un vienkārši nespēja saprast, kā viņa vēl ir dzīva ar tik briesmīgām asins tulznām uz gurniem. Pa abām ar māti, ļoti jauku sievieti, kas bija tik līdzīga vīram, ka abi šķita esam dvīņi, viņas sagatavoja Fermīnai vannu un apstrādāja jēlumus ar arnikas kompresēm, kamēr pirotehnikas pils dārdi tricināja mājas pamatus.

Tuvojoties pusnaktij, kad viesi aizgāja un miestiņa svētki sadalījās izkliedētos sprakšķos, māsīca Hildebrande aizdeva Fermīnai Dāsai smalkas kokvilnas naktskreklu un palīdzēja atlaisties gultā ar gludiem palagiem un dūnu spilveniem, kas Fermīnā piepeši iedvesa acumirklīgu paniku, jo tā šķita laime. Kad guļamistabā abas beidzot bija palikušas divas vien, māsīca aizbultēja durvis ar aizšaujamo un izvilka no matrača apakšas bieza papīra aploksni ar nacionālā telegrāfa lakas zīmogiem. Fermīnai Dāsai pietika ieraudzīt starojoši nešpetno izteiksmi māsīcas sejā, lai sirds atmiņā ataustu balto gardēniju apcerīgais aromāts, un tad viņa ar zobiem sadrupināja lakas zīmogu un līdz pat rītausmai mirka asaru straumē, kas plūda no vienpadsmit neatļautajām telegrammām.

Tātad viņš bija uzzinājis. Pirms uzsākt ceļojumu, Lorenso Dāsa bija pieļāvis kļūdu, telegrāfiski brīdinot svaini Lisīmako Sančesu, un tas savukārt bija izsūtījis ziņu neskaitāmiem sazarotās dzimtas pārstāvjiem, kas bija izkaisīti pa daudzām provinces pilsētiņām un ceļmalu ciematiem. Tāpēc Florentīno Arisa bija ne vien spējis precīzi uzzināt viņu maršrutu, ber arī izveidojis plašu telegrāfistu brālību, kas sekoja Fermīnas Dāsas pēdām līdz pat pēdējam Kabo de la Veļas provinces māju pudurim. Tas ļāva Florentīno uzturēt ar viņu pastāvīgus sakarus kopš ierašanās brīža Vaļjeduparā, kur Fermīna palika trīs mēnešus, līdz pat ceļojuma noslēgumam Rioačā pēc pusotra gada, kad Lorenso Dāsam bija radusies pārliecība, ka meita beidzot visu aizmirsusi, un viņš izlēma atgriezties mājās. Iespējams, viņš pats neapzinājās, cik pamatīgi pavājinājis uzraudzību, jo viņa uzmanību pārlieku novērsa ieprecēto radinieku glaimi: pēc tik daudziem gadiem tie bija nolikuši pie malas ģimenes aizspriedumus un pieņēma viņu kā vienu no savējiem. Šī vizīte izvērtās par novēlotu samierināšanos, kaut gan tāds nebija bijis ceļojuma mērķis. Patiesībā Fermīnas Sančesas dzimta visiem spēkiem bija pretojusies viņas precībām ar mutīgo un robusto nezināmas izcelsmes imigrantu, kas turklāt vienmēr atradās kaut kur ceļā, tirgodams savus neiejātos mūļus, un tas izskatījās pārāk vienkārši, lai būtu godīgs darbs, l.orenso Dāsa lika uz visu banku, jo viņa iecerētā bija lielākā vērtība novadam raksturīgā ģimenē: šajā ciltī bija sajaukušās nevaldāmas sievietes un mīkstsirdīgi, bet viegli iesveļami vīrieši, kas bija līdz dulnumam apmāti ar goda izjūtu. Par spīti visam Fermīna Sančesa ar aizliegtas mīlas aklo izlēmību neatlaidās no sava untuma un salaulājās ar viņu pretēji ģimenes gribai, turklāt tik lielā steigā un tādā noslēpumainībā, ka šķita darām to nevis mīlestības dēļ, bet gan tādēļ, lai zem svētītā kāzu tērpa noslēptu kādu pāragru misēkli.

Pēc divdesmit pieciem gadiem Lorenso Dāsa neapzinājās, ka viņa nepiekāpīgā pretošanās meitas mīlestībai ir kļūmīgs paša pagātnes atkārtojums, un sūdzējās par savu nelaimi tiem pašiem svaiņiem, kas bija vērsušies pret viņu, tāpat kā tie tolaik bija sūdzējuši bēdas savējiem. Bet to laiku, ko viņš pazaudēja žēlabās, viņa meita atguva savās mīlas lietās. Kamēr viņš klīda pa svaiņu plaukstošajām saimniecībām, rūnīdams bullēnus un iejādams mūļus, meita vaļā palaistiem grožiem pavadīja dienas māsīcu pulkā, kura virsvadone bija par visām skaistākā un izpalīdzīgākā Hildebrande Sančesa, kam bezcerīgajā kaislībā pret divdesmit gadu vecāku vīrieti, precētu un ar bērniem, bija jāsamierinās ar paslepus pārmītiem skatieniem.

Pēc ilgākas uzturēšanās Vaļjeduparā viņi turpināja ceļu cauri piekalnes ziedošajām pļavām un pasakaini skaistiem kalnu plato, un visi ciemati tāpat kā pirmais sagaidīja viņus ar mūziku un petardēm, ar aizvien jaunām māsīcām sazvērniecēm un laikā pienākušām vēstīm telegrāfa kantoros. Pavisam drīz Fermīna Dāsa aptvēra, ka viņu ierašanās diena Vaļjeduparā nav bijusi atšķirīga no citām, jo šajā auglīgajā novadā visas nedēļas dienas tika aizvadītas kā svētki. Viesi likās gulēt tur, kur viņus pārsteidza nakts, un paēda, kur jutās izsalkuši, jo visapkārt bija mājas va|ā durvīm un tajās vienmēr bija uzkārts guļamtīkls, bet krāsnī čurkstēja ēdiens no trīs veidu gaļas — ja nu kāds ciemiņš ierodas agrāk par telegrammā sūtīto ziņu, kā tas parasti arī gadījās. Hildebrande Sančesa pavadīja māsīcu visu atlikušo ceļu, līksmi, bet noteikti izvedot cauri dzimtas asins līniju mudžeklim līdz pašiem viņas izcelsmes avotiem. Fermīna Dāsa iepazina sevi un pirmoreiz jutās kā noteicēja pār pašas dzīvi, jutās atbalstīta un aizsargāta, viņas plaušas līdz malām pildīja brīvības gaiss, kas atjaunoja iekšējo mieru un dzīvotgribu. Pat savas dzīves pēdējos gados viņa mēdza atsaukt atmiņā šo ceļojumu, ko nostalģijas perversais redzīgums ar katru reizi pietuvināja.

Kādu vakaru atgriežoties no ikdienas pastaigas, viņu apstulbināja atklāsme: ir iespējams rast laimi ne vien bez mīlas, bet arī par spīti mīlai. Šis atklājums viņu satrauca, jo kāda no māsīcām bija noklausījusies vecāku sarunu ar Lorenso Dāsu, kurš bija mudinājis apsvērt savas meitas iespējamās precības ar Kleofasa Moskotes pasakainās bagātības vienīgo mantinieku. Fermīna Dāsa zināja, kurš tas ir. Viņa bija to redzējusi drasējam pilsētas laukumos savos lieliskajos kumeļos ar tik bagātīgi izrotātām zirgu segām, ka tās izskatījās pēc mises tērpiem; viņš bija elegants un izveicīgs, un viņa garās sapņotāja skropstas lika nopūsties akmeņiem, taču Fermīna salīdzināja viņu ar savām atmiņām par Florentīno Arisu — kā viņš, nabadzīgs un izdēdējis, dzejoļu grāmatu klēpī sēdēja zem parka mandeļkokiem — un neatrada sirdī ne vismazāko šaubu ēnu.

Hildebrande Sančesa tās dienas aizvadīja visneprātīgākajās ilūzijās, jo bija apmeklējusi kādu zīlnieci, kuras gaišredzība viņu bija satriekusi. Tēva ieceru sabiedēta, arī Fermīna Dāsa devās pie pareģes pēc padoma. Kārtis darīja zināmu, ka viņas nākotnē nav neviena šķēršļa ilgai un laimīgai laulībai, un šī prognoze ļāva Fermīnai atgūt elpu, jo viņa nespēja iedomāties, ka tik brīnišķīgs liktenis varētu gaidīt kopā ar citu vīrieti, nevis ar to, kuru viņa mīl. Šādas skaidrības iedvesmota, viņa atguva kontroli pār pašas gribu. Šā iemesla dēļ telegrāfiskā sarakste ar lTorentīno Arisu pārstāja būt par gaisīgu solījumu un nodomu koncertu un kļuva mērķtiecīga, praktiska un spraigāka nekā jebkad. Viņi noteica datumus, vienojās par paņēmieniem un lika ķīlā savu dzīvi, kopīgi apņemoties apprecēties, nevienam neprasot atļauju, — lai kur un kā tas notiktu, tiklīdz abi atkal būs satikušies. Fermīna Dāsa uzskatīja šo solījumu par tik nopietnu, ka tajā vakarā, kad tēvs viņai Fonsekas ciematā pirmoreiz deva atļauju apmeklēt pieaugušo balli, viņai nešķita piedienīgi pieņemt šo piedāvājumu bez līgavaiņa piekrišanas. Florentīno Arisa tovakar viesnīcā spēlēja kārtis ar Lotārio Tugutu, kad viņam paziņoja par steidzamu telegrāfisku izsaukumu.

Fonsekas telegrāfistam bija izdevies saslēgt ķēdē septiņas starpstacijas, lai Fermīna Dāsa varētu palūgt atļauju doties uz dejām. Taču, saņēmusi atbildi, viņa neapmierinājās ar vienkāršiem piekrišanas vārdiem — viņa lūdza pierādīt, ka ar telegrāfa atslēgu līnijas otrā galā patiešām rīkojas Florentīno Arisa. Drīzāk pārsteigts nekā glaimots, viņš sacerēja pierādījuma frāzi: “Pasakiet viņai, ka es to apzvēru pie vainagotās dievietes.” Fermīna Dāsa pazina paroli un dejoja savā pirmajā pieaugušo ballē līdz septiņiem rītā, kad bija pa galvu pa kaklu jāmetas pārģērbties, lai nenokavētu misi. Tobrīd viņai kofera dibenā jau bija vairāk vēstuļu un telegrammu, nekā tēvs bija atņēmis, un viņa bija apguvusi precētas sievietes izturēšanos un manieres. Lorenso Dāsa skaidroja šīs izmaiņas meitas uzvedībā kā pierādījumu tam, ka attālums un laiks izārstējuši viņu no jaunības dienu fantāzijām, tomēr ne reizes neatklāja viņai norunāto precību plānu. Viņu attiecības pamazām nogludinājās, kaut arī nepārkāpjot formālos rāmjus, ko Fermīna bija uzcēlusi kopš krustmātes Eskolastikas izraidīšanas, un tas padarīja abu sadzīvi tik ērtu, ka neviens nebūtu šaubījies par tās balstīšanos ģimeniskā mīlestībā.

Tieši tolaik Florentīno Arisa izlēma vēstulēs pastāstīt par savu apņemšanos viņas dēļ izcelt nogrimušās galjonas dārgumus.

Tic rur bija, un viņam tas bija atklājies iedvesmas mirklī kādā saulainā pēcpusdienā, kad jūra šķita kā ar alumīniju izbruģēta, jo tās virsmu klāja milzums savvaļas jamsa apdullinātu zivju. Visi debesu putni bija aptrakuši no slepkavošanas iespējas, un zvejnieki bija spiesti lidoņus atgaiņāt ar airiem, lai tie viņiem neatrautu šā neatļautā brīnuma augļus. Pielietot jamsu, kas zivis tikai iemidzināja, bija ar likumu aizliegts kopš kolonijas gadiem, taču Kārību piekrastē pat gaišā dienas laikā tas vēl aizvien bija parastākais zvejas paņēmiens, līdz vēlāk to aizstāja dinamīts. Kamēr turpinājās Fermlnas Dāsas ceļojums, viena no Florentīno Arisas izklaidēm bija, sēžot uz viļņlaužu grēdas, noraudzīties, kā zvejnieki piekrauj savas laiveles ar milzīgiem, aizmigušu zivju pilniem tīkliem. Vienlaikus vesela varza puišeļu, peldētprasmē kā haizivis, mudināja ziņkārīgos mest monētas, lai viņi tās varētu uzlasīt no jūras dibena. T ie bija tie paši zēni, kas ar līdzīgu nolūku peldēja pretī transatlantiskajiem laineriem un par kuru niršanas mākslu bija sarakstīts tik daudz ceļojuma piezīmju gan Savienotajās Valstīs, gan Eiropā. Florentīno Arisa par tiem bija zinājis vienmēr, pat agrāk nekā par mīlestību, taču viņam nekad nebija ienācis prātā, ka tie varbūt spētu izcelt virspusē galjonas bagātības. Tas viņam ienāca prātā tieši tovakar, un kopš nākamās svētdienas līdz pat Fermlnas Dāsas atgriešanās brīdim gandrīz gadu vēlāk viņa neprātu baroja arī vēl šis iemesls.

Viens no nirējzēniem, vārdā Euklīdess, pēc nepilnu desmit minūšu sarunas kļuva tikpat apmāts ar zemūdens pētījumu ideju kā viņš pats. Florentīno Arisa zēnam neatklāja savus patiesos nodomus, taču līdz pēdējiem sīkumiem pārliecinājās par viņa niršanas un kuģošanas spējām. Florentīno vaicāja, vai viņš varētu bez gaisa ieelpošanas ienirt divdesmit metru dziļumā, un Euklīdess teica: jā. Florentīno vaicāja, vai viņš spētu viens novaldīt zvejnieka laiviņu atklātā jūrā vētras laikā, turklāt bez jebkādiem kuģošanas instrumentiem, ja neskaita paša instinktu, un F.uklīdess teica: jā. Florentīno vaicāja, vai viņš prastu sameklēt konkrētu vietu sešpadsmit jūras jūdzes uz ziemeļrietumiem no Sotavento arhipelāga lielākās salas, un Euklīdess teica: jā. Florentīno vaicāja, vai viņš būtu spējīgs kuģot naktī, orientējoties pēc zvaigznēm, un Euklīdess teica: jā. Florentīno vaicāja, vai viņš būtu gatavs to darīt par tādu pašu algu, kādu zvejnieki viņam maksā par palīdzību zvejošanā, un Euklīdess teica: jā, bet svētdienās ar piecu reālu piemaksu. Florentīno vaicāja, vai viņš prot aizsargāties pret haizivīm, un Euklīdess teica: jā, viņš zinot maģiskus paņēmienus, kā tās atbaidīt. Florentīno vaicāja, vai viņš spētu neizpaust noslēpumu, pat ja viņu spīdzinātu inkvizīcijas pils moku ierīcēs, un Euklīdess teica: jā — galu galā viņš ne uz vienu jautājumu neatbildēja ar “nē” un prata pateikt savu “jā” ar tādu pārliecību, ka to nebija iespējams apšaubīt. Pašās beigās zēns aplēsa Florentīno izdevumus: zvejnieku laivas īre, airu īre, arī zvejas rīku īre, lai nevienam nerastos nojausma par viņa patiesajiem nodomiem. Vēl jāņem līdzi ēdamais, pamatīgs trauks ar saldūdeni, eļļas lampa, saišķis tauku sveču un mednieka rags, lai ārkārtas gadījumā sauktu pēc palīdzības.

Zēnam bija gadu divpadsmit, viņš bija straujš un nebēdnīgs un tērgāja bez mitas, bet viņa zuša ķermenis šķita kā radīts, lai izsprauktos caur kuģa lūciņu. Vējš un saule bija nobrūninājuši viņa ādu līdz tādai pakāpei, ka tās dabisko krāsu nebija iespējams noteikt, un tas viņa lielajām, dzeltenajām acīm piešķīra vēl spožāku mirdzumu. Florentīno Arisa uz vietas nosprieda, ka viņš būs lielisks līdzgaitnieks tāda mēroga piedzīvojumā, un abi bez liekas vilcināšanās jau nākamajā svētdienā devās ceļā.

Labi apgādājušies un vēl labāk noskaņojušies, abi rīta agrumā izīrās no zvejas ostas: gandrīz kailais Euklīdess tikai savā allaž valkātajā gurnautā un Florentīno mūžīgajā frencī, cepurē platām malām, lakādas zābakos, ar dzejnieka pušķi pie apkaklītes un grāmatu, ar ko īsināt laiku pārbraucienā līdz salām.

Jau pirmajā svētdienā viņš saprata, ka Fuklīdess ir tikpat veikls kuģotājs, cik nirējs un ka zēns apbrīnojami labi pārzina gan jūras raksturu, gan lūžņu kaudzes līča dibenā. Viņš spēja visnegaidītākajās deta|ās aprakstīt katra rūsas saēstā vraka vēsturi, zināja katras bojas vecumu, katras grabažas izcelsmi un pat to, cik posmu bijis ķēdē, ar kuru spāņi nosprostoja līča ieeju. Baidoties, ka zēnam ir zināms arī viņa ekspedīcijas mērķis, Florentīno Arisa uzdeva pāris viltīgu jautājumu un no atbildēm saprata, ka par nogrimušo galjonu puisēnam nav ne vismazākās jausmas.

Kopš viņš viesnīcā bija pirmoreiz izdzirdis stāstu par dārgumiem, Florentīno Arisa bija izzinājis visu iespējamo par galjonu paradumiem. Viņš atklāja, ka San Josй nav vienīgais burinieks koraļļu dzelmē. Patiesībā tas bija bijis Cietzemes flotes flagmanis, kas ieradies šai vietā pēc 1708. gada maija no slavenā Portobello gadatirgus Panamā, kur bija iekrāvis daļu no vestajām bagātībām: trīssimt lādes ar Peru un Verakrusas sudrabu un simt desmit lādes ar Kontadoras salā sazvejotām un saskaitītām pērlēm. Garajā šai pilsētā pavadītajā mēnesī, kad dienas un naktis pārvērtās tautas svētkos, kuģī tika iekrauti pārējie dārgumi, ar kuriem bija iecerēts izraut no nabadzības Spānijas Karalisti: simt sešpadsmit lādes ar smaragdiem no Muso un Somondoko un trīsdesmit miljoni zelta monētu.

Cietzemes flotē bija apvienoti ne mazāk par divpadsmit dažādu lielumu kuģiem, un tie izburāja no ostas teicami bruņotas franču eskadras konvojā, kas tomēr nespēja paglābt šo ekspedīciju no Karlosa Vegera komandētās angļu eskadras lielgabalu trāpīgajām zalvēm — tās sagaidīja kuģu karavānu pie Sotavento arhipelāga tūlīt pēc izbraukšanas no līča. Tāpēc San Josй nebija vienīgais nogremdētais kuģis, kaut gan dokumenti nedeva pilnīgu skaidrību, cik kuģu nolaisti dibenā un cik spējuši izbēgt no angļu šāviņiem. Šaubu gan nebija par to, ka flagmanis bijis viens no pirmajiem, kas pazudis dzīlēs kopā ar visu komandu un miera stājā sastingušu kapteini uz komandtiltiņa, kā arī par to, ka lielāko kravas daļu vedis tieši tas.

Florentīno Arisa bija izpētījis galjonu ceļu tā laika jūrnieku kartēs un domājās esam noteicis to bojāejas vietu. Viņi izairēja no līča starp abiem Mazā joma cietokšņiem un pēc četru stundu kuģošanas nonāca arhipelāga iekšējā lagūnā, no kuras koraļļiem klātā dibena ar rokām varēja lasīt aizmigušus langustus. Gaiss šķita tik trausls, jūra tik rāma un caurspīdīga, ka Florenrīno Arisa jutās kā paša atspulgs ūdenī. Lagūnas tālākajā galā, divas stundas no lielākās salas, atradās kuģu bojāejas vieta.

Bēru kārtā iežmaugtajam Florentīno Arisam no ellišķās saules cēlās asinsspiediens, un viņš deva Euklīdesam norādījumu mēģināt ienirt divdesmit metru dziļumā un izcelt jebkādu priekšmetu, ko atradīs jūras dibenā. Ūdens bija tik dzidrs, ka Florentīno redzēja viņu slīdam dzelmē kā plēsīgu haizivi starp zilajām haizivīm, kas vijās ap nirēju, viņam nepieskaroties. Tad viņš noskatījās, kā zēns pazūd koraļļu biežņā, un akurāt tajā brīdī, kad nodomāja, ka viņam plaušās vairs nevarētu pietikt gaisa, izdzirda saucienu sev aiz muguras. Fuklīdess izslietām rokām stāvēja uz grunts, un ūdens viņam sniedzās līdz viduklim. Tā nu viņi turpināja meklēt dziļākas vietas, aizvien ziemeļu virzienā, laivā slīdēdami pāri apātiskām rajām, tramīgiem kalmāriem un jūraszāļu krūmājiem, kamēr Euklīdess saprata, ka viņi vienkārši izšķiež laiku.

-  Ja jūs man nepateiksit, ko jūs gribat, lai es atrodu, tad nezinu, kā es to varēšu atrast, viņš atzīmēja.

Taču Florentīno viņam to neteica. Tad Euklīdess ierosināja, lai viņš izģērbjas un ienirst līdzi, kaut vai tikai tādēļ, lai ieraudzītu otrās debesis pasaules apakšā — koraļļus jūras dibenā. Taču Florentīno Arisa vienmēr bija teicis, ka Dievs radījis jūru tikai tādēļ, lai uz to varētu pavērties pa logu, un nekad nebija iemācījies peldēt. Pavisam drīz pēcpusdienas debesis nomācās, gaiss kļuva vēss un mitrs, un satumsa tik spēji, ka viņiem, lai arrastu ostu, bija jāvadās pēc bākas. Pirms iestūrēt līci, abi noskatījās, kā pavisam tuvu garām aizpeld milzīgs un balts transatlantiskais laineris no Francijas ar visām iedegtām gaismām un atstājot aiz sevis maiga cepeša un vārītu puķkāpostu aromātu.

Tā viņi pazaudēja trīs svētdienas un būtu turpinājuši izšķērdēt visas pārējās, ja Florentīno Arisa nebūtu izlēmis dalīties savā noslēpumā ar Euklīdesu. Zēns tūdaļ pārgrozīja visu meklēšanas plānu, un viņi devās laivot pa seno galjonu kanālu, kas atradās vairāk nekā divdesmit jūras jūdžu uz austrumiem no Florentīno Arisas iedomātās vietas. Bija pagājuši nepilni divi mēneši, kad reiz pēcpusdienā, lietum līstot, Euklīdess ļoti ilgi palika dzelmē un laiviņa tikmēr bija aizvirzījusies tik tālu, ka viņam nācās gandrīz pusstundu peldēt, lai to sasniegtu, jo Florentīno Arisa neprata pieairēties tuvāk. Kad zēnam beidzot izdevās ierausties laivā, viņš izņēma no mutes un kā savas neatlaidības triumfa zīmi parādīja divas sieviešu rotas.

Tas, ko viņš pēc tam pastāstīja, šķita tik aizraujoši, ka Florentīno Arisa nosolījās iemācīties peldēt un ienirt iespējams dziļi tādēļ vien, lai pārliecinātos paša acīm. Zēns stāstīja, ka šajā vietā, tikai astoņpadsmit metru dziļumā, starp koraļļiem guļot daudz senu burinieku — tos pat neesot iespējams saskaitīt — un tie izkaisīti tik tālu visapkārt, ka galu ne saredzēt. Vispārsteidzošākais, viņš stāstīja, esot tas, ka starp visiem tiem kuģveidīgajieni vrakiem, ko var redzēt peldam ostā, neatrast nevienu, kas būru tik labi saglabājies kā šie nogrimušie. Stāstīja, ka vairākas karavelas joprojām guļot ar veselām burām un ka nogrimušie kuģi redzami arī pašā dibenā, un rodoties iespaids, ka tie nogrimuši kopā ar visu savu telpu un laiku un tos vēl aizvien apspīd tā pati sestdienas, devītā jūnija saule pulksten vienpadsmitos no rīta, kad tie pazuda dzelmē. No paša iztēles plūdiem aizraujoties elpai, viņš stāstīja, ka galjonu San Josй varot sazīmēt visvieglāk, jo tai uz pakaļgala esot nosaukums zelta burtiem, taču tas vienlaikus ari esot angļu artilērijas visvairāk sapostītais kuģis. Viņš stāstīja, ka tā iekšienē redzējis vairāk nekā trīs gadsimtus vecu astoņkāji, kura taustekļi spraucoties ārā pa šaujamlūkām, taču tas kuģa ēdamistabā esot izaudzis tik milzīgs, ka tā atsvabināšanai būtu jāizjauc visa galjona. Viņš pastāstīja, ka esot redzējis kuģa kapteiņa ķermeni pilnā militārā mundierī uz sāniem peldam komandtiltiņa akvārijā un ka pats neesot nolaidies dārgumu krātuvēs tikai tāpēc, ka plaušās aprrūcies gaisa. Un te, lūk, esot pierādījumi: auskars ar smaragdu un Svētās Jaunavas medaljons ar sāls saēstu ķēdīti.

Pēc tā visa Florentīno Arisa pirmo reizi pieminēja dārgumus Fermīnai Dāsai vēstulē, ko nosūtīja uz Fonseku īsi pirms viņas pārbraukšanas. Stāsts par nogrimušo galjonu viņai bija zināms — to viņa daudzreiz bija dzirdējusi stāstām Lorenso Dāsu, kurš pazaudēja laiku un naudu, pūloties piedabūt kādu vācu nirēju sabiedrību kopīgi ar viņu izcelt nogrimušās bagātības. Tēvs būtu turpinājis savus pūliņus, ja vairāki Vēstures akadēmijas locekļi nebūtu viņu pārliecinājuši, ka leģendu par nogrimušo galjonu sacerējis kāds zaglīgs vietvaldis, kas ar tās palīdzību bija pievācis kroņa dārgumus. Lai būtu kā būdams, Fermīna Dāsa zināja, ka galjona guļ divsimt metru zem ūdens, kur neviena cilvēciska būtne to nespēj sasniegt, nevis divdesmit metru dziļumā, kā stāstīja Florentīno Arisa, taču viņa jau bija tā saradusi ar iecerētā dzejiskajiem pārspīlējumiem, ka uzlielīja piedzīvojumu ar galjonu kā vienu no viņa lielākajām veiksmēm. Un tomēr, turpinot saņemt nākamās vēstules, kur vēl fantastiskākas detaļas tika aprakstītas ar tādu pašu nopietnību kā viņa mīlestības zvēresti, viņa bija spiesta atzīties Hildebrandei savās bailēs, ka apmātais līgavainis pavisam zaudējis prātu.

Tajās dienās Fuklīdess jau bija uzniris virspusē ar tik daudziem sava stāsta pierādījumiem, ka runa vairs nebija par to, lai turpinātu lēkāt priekā par koraļļu biežņā izkaisītajiem auskariem un gredzeniem, bet gan par liela uzņēmuma finansēšanu, kas spētu izcelt pussimtu kuģu ar Babilonijas cienīgiem dārgumiem tilpnēs. Tad notika tas, kam agri vai vēlu bija jānotiek: Florentīno Arisa lūdza palīdzību mātei novest viņa dēku līdz laimīgām beigām. Viņai pietika pamēģināt dārglietu metālu uz zoba un pret gaismu aplūkot stikla akmentiņus, lai saprastu, ka dažs labs cenšas iedzīvoties uz viņas vientiesīgā dēla rēķina. Euklīdess uz ceļiem apzvērēja Florentīno, ka nemēģina zvejot duļķainos ūdeņos, taču nākamajā svētdienā neparādījās zvejas ostā un vispār vairs nekad un nekur nebija atrodams.

No šīs neveiksmes Florentīno Arisa ieguva vienīgi bākā rasto patvērumu no mīlas ciešanām. Pie bākas viņš bija nonācis Euklīdesa laiviņā kādā vakarā, kad viņus atklātā jūrā bija pārsteigusi vētra, un kopš tās reizes mēdza pēcpusdienās iegriezties pie bākas uzrauga, lai parunātos par neskaitāmajiem zemes un jūras brīnumiem, ko tas zināja. Tā iesākās draudzība, kas pārdzīvoja visas daudzās pārmaiņas šai pasaulē. Florentīno Arisa iemācījās piebarot bākas uguni, sākumā ar malkas klēpjiem un vēlāk ar eļļu no milzīgām māla krūkām, kamēr līdz mums nonāca elektrības enerģija. Viņš iemācījās virzīt un ar spoguļiem pastiprināt gaismas strēli un vairākas reizes, kad bākas uzraugs nevarēja būt klāt, palika tornī uzraudzīt jūras naktis. Viņš iemācījās pazīt kuģus pēc to balss un pēc gaismas stipruma pie apvāršņa un apjaust, ka bākas zibšņos saņem kaut ko no tiem atpakaļ.

Bet dienas laikā, it sevišķi svētdienās, baudījumu sniedza kas cits. Vicekaraļu kvartālā, kur mitinājās vecpilsētas bagātnieki, sieviešu peldvietas no vīriešu pludmalēm nodalīja mūra sienas — viena pa labi no bākas, otra kreisajā pusē. Tāpēc bākas uzraugs bija uzstādījis tālskati, caur kuru, samaksājot vienu sentavo, varēja aplūkot sieviešu peldvietu. Nenojaušot, ka tiek novērotas, augstākās sabiedrības jaunkundzes kruzuļotos peldkostīmos, pludmales čībiņās un cepurēs izrādījās, cik labi vien spēja, lai gan šie ietērpi noslēpa augumu gandrīz tikpat stingri kā ielas apģērbs, turklāt bija mazāk pievilcīgi. Sēžot pītos šūpuļkrēslos pašā saulē zem smalka auduma saulessargiem un tērpušās tajās pašās kleitās un spalvām rotātajās cepurēs, ar ko bija gājušas uz galveno misi, mātes pieskatīja meitas no krasta un satraucās, ka vīrieši no blakus pludmalēm varētu pavest viņu lolojumus arī zem ūdens. Patiesībā ar tālskati nevarēja ieraudzīt neko vairāk un neko kārdinošāku par to, kas bija skatāms uz ielas, taču ik svētdienu milzums klientu cīnījās par tiesībām uz teleskopu, tik vien lai gūtu iepriecinājumu, nobaudot aizliegtos augļus no sveša dārza.

Florentīno Arisa arī bija starp viņiem, vairāk gan aiz garlaicības, nevis meklējot baudu, taču par tik labu bākas uzrauga draugu viņš nekļuva šīs papildu izklaides dēļ. Patiesais iemesls bija tāds, ka pēc tam, kad Fermīna Dāsa bija viņu atraidījusi un Florentīno bija padevies daudzu nejaušu mīlas piedzīvojumu drudzim, pūloties viņu aizvietot, nevienā citā vietā viņš nepavadīja laimīgākas stundas kā vien bākā un nekur citur nerada labāku mierinājumu visās savās nedienās. Tā kļuva par viņa iecienītāko vietu — tik ļoti iemīļotu, ka viņš gadiem ilgi centās pārliecināt māti un vēlāk tēvoci Leonu XII, lai tie viņam palīdz bāku nopirkt, jo Kārību piekrastes bākas tolaik bija privātās rokās un to īpašnieki ievāca maksu par tiesībām iebraukt ostā atkarībā no kuģu izmēriem. Florentīno Arisam šķita, ka tas ir vienīgais cieņas vērtais paņēmiens, kā varētu labi nopelnīt ar poēziju, taču nedz māte, nedz tēvocis tā nedomāja, un tad, kad viņš būtu spējis to iegādāties par saviem līdzekļiem, bākas jau bija kļuvušas par valsts īpašumu.

Tomēr neviens no šiem sapņiem neizrādījās pavisam bez labuma. Teiksma par galjonu un pēc tam bākas atklāšana ļāva vieglāk paciest Fermīnas Dāsas prombūtni, un tad, kad viņš to vismazāk gaidīja, pienāca vēsts par viņas atgriešanos. Patiešām, pēc ilgstošas uzturēšanās Rioačā, Lorenso Dāsa bija izlēmis doties atpakaļ. Ņemot vērā decembra vēju virzienu, laiks jūras braucienam nebija pats labākais, un varēja gadīties, ka vecīgais šoneris, kas vienīgais uzņēmās šāda kuģojuma risku, kādu rītu, pretvēja dzīts, atgūstas tajā pašā ostā, no kuras izbraucis. Tā arī notika. Fermīna Dāsa bija pavadījusi mokpilnu nakti, siksnām piesaitēta pie kojas un vemjot žulti kabūzītī, kas atgādināja kroga mazmājiņu ne vien nomācošā šauruma, bet arī smirdoņas un speltes dēļ. Zvāļošanās bija tik spēcīga, ka viņai vairākkārt radās sajūta — lāviņas siksnas tūliņ, tūliņ pārtrūks; no klāja viņu sasniedza sāpju kliedzienu drumslas, kas šķita liecinām par kuģa grimšanu, bet tēva tīģeriskā krākšana blakus kajītē kļuva par vēl vienu piedevu viņas šausmām. Pirmo reizi gandrīz trijos gados viņa pavadīja nakti nomodā, ne mirkli neiedomājoties par Florentīno Arisu, kamēr viņš bez miega grozījās guļamtīklā mātes veikaliņā, citu pēc citas atskaitīdams bezgala garās minūtes, kas vēl bija atlikušas līdz viņas pārbraukšanai. Rītausmā vējš piepeši aprima, jūra kļuva rāma, un Fermīna Dāsa aptvēra, ka par spīti šaušalīgajai jūras slimībai tomēr ir aizmigusi, jo viņu pamodināja enkura ķēžu žvankstēšana. Tad viņa atsvabinājās no siksnām un pavērās caur lūciņu, cerot ostas pūlī saskatīt Florentīno Arisu, taču ieraudzīja muitas noliktavas starp pirmo saulstaru zeltītām palmām un Rioačas sapuvušo dēļu molu, pie kura šoneris bija pacēlis buras iepriekšējā vakarā.

Dienas atlikušo daļu viņa pavadīja kā halucinācijā: tajā pašā namā, kur bija mitusi līdz vakardienai, uzņemot tos pašus viesus, kas no viņas jau bija atvadījušies, runājot vēlreiz par visu to pašu, un ar apstulbinošu izjūtu, ka viņa vēlreiz izdzīvo jau nodzīvotu mūža gabaliņu. Viss atkārtojās tik precīzi, ka Fermīnu Dāsu pārņēma drebuļi, jau iedomājoties vien, ka tāpat būs arī ar braucienu šonerī — šīs atmiņas viņai iedvesa tikai šausmas. Taču vienīgā atšķirīgā iespēja atgriezties mājās bija divu nedēļu gājiens mūļa mugurā pāri kalniem, turklāt vēl bīstamākos apstākļos nekā turpceļā, jo uz Kārību provincēm sāka pārmesties jauns pilsoņu karš, kas bija uzliesmojis Kaukas novadā Andu kalnos. Tāpēc astoņos vakarā viņu tas pats trokšņainais radinieku pulciņš vēlreiz pavadīja līdz ostai ar tām pašām atvadu asarām un tiem pašiem pēdējā brīdī sadāvinātiem provīzijas saiņiem, kam kajītēs nepietika vietas. Šonerim pace|ot buras, dzimtas vīrieši atvadījās ar šauteņu zalvi gaisā, un Lorenso Dāsa viņiem no klāja atbildēja ar pieciem revolvera šāvieniem. Fermīnas Dāsas nemiers pavisam drīz norima, jo vējš visu nakti bija ce|ojumam labvēlīgs un no jūras plūda ziedu smarža, kas ļāva viņai iemigt viegli un bez drošības jostām. Viņa sapņoja, ka atkal sastop Florentīno Arisu un ka viņš noņem seju, ko viņa vienmēr bija skatījusi, jo tā bijusi tikai maska, taču viņa īstā seja izrādās esam tieši tāda pati. Mīklainā sapņa saintriģēta, viņa piecēlās pavisam agri un atrada tēvu malkojam kalniešu kafiju ar brendiju kapteiņa bārā — tēva acs šķita izvalbīta no izdzertā alkohola, taču viņā nevarēja manīt pat vissīkāko atgriešanās raisītu nedrošību.

Patlaban viņi iebrauca ostā. Šoneris klusi slīdēja cauri burinieku labirintam; tie bija noenkuroti ielokā pie pilsētas tirgus, kura smirdoņa bija samanāma jau vairākas jūdzes tālāk jūrā. Rīta ausma bija piesātināta ar sīku lietutiņu, kas drīz vien pārvērtās pamatīgā gāzienā. No sava sargposteņa uz telegrāfa nama balkona Florentīno Arisa pamanīja šoneri, kad tas lietus saplacinātām burām šķērsoja Dvēseļu līci un noenkurojās iepretim tirgus piestātnei. Iepriekšējā dienā viņš bija nogaidījis līdz vienpadsmitiem rītā, līdz no kādas nejauši ieraudzītas telegrammas uzzināja, ka pretvējš licis šonerim atgriezties, bet šodien bija atsācis gaidīt kopš četriem rītausmā. Viņš turpināja gaidīt, ne mirkli nenovēršot skatienu no laivām, kas veda krastā tos nedaudzos pasažierus, kuri bija izlēmuši celties malā par spīti lietusgāzei. Lielākajai daļai nācās pusceļā pamest sēklī iestrēgušo laivu un sasniegt piestātni, brienot caur dubļu jūru. Pulksten astoņos, kad visi bija veltīgi izgaidījušies lietus mirēšanos, melnādains krāvējs, stāvot līdz jostasvietai ūdenī, saņēma Fermīnu Dāsu pie šonera borta un aiznesa viņu līdz krastam, taču Fermīna bija tik izmirkusi, ka Florentīno Arisa viņu nesazīmēja.

Viņa pati neaptvēra, cik ļoti nobriedusi ceļojuma laikā, kamēr nebija iegājusi aizslēgtajā namā un bez kavēšanās nodevusies varonīgajam pienākumam atkal padarīt to derīgu dzīvošanai, ko paveica kopīgi ar melnādaino kalponi Galu Plasīdiju, kas no senā vergu kvartāla atgriezās pie saimniekiem, tiklīdz bija saņēmusi ziņu par viņu pārrašanos. Fermīna Dāsa vairs nebija vienīgā meitiņa, ko tēvs vienlaikus lutina un tiranizē, bet gan kundze un pavēlniece putekļu un zirnekļu tīklu nomāktā impērijā, kuru atpestīt varēja tikai neuzvaramas mīlas spēks. Viņa neizbijās, jo izjuta sevī tik pacilājošu iedvesmu, ka ar to būtu pieticis, lai izkustinātu zemeslodi. Jau pašā pārbraukšanas vakarā, kad abi pie virtuves galda, piekozdami virtuļus, dzēra šokolādi, tēvs bija svētsvinīgā procedūrā piešķīris viņai varas grožus mājsaimniecības pārvaldīšanai.

-   Es tev pasniedzu tavas dzīves atslēgas, viņš bija teicis.

Savos septiņpadsmit gados viņa tās saņēma ar stingru roku, apzinoties, ka ikkatrs iegūtais brīvības sprīdis būs atbalsts mīlestībai. Nākamajā rītā, pēc nelāgos sapņos pavadītas nakts atverot balkona logu un atkal ieraugot parku skumīgajā lietū, nonāvētā varoņa statuju un marmora soliņu, uz kura mēdza sēdēt Florentīno Arisa ar dzejoļu krājumu klēpī, atgriešanās viņai pirmoreiz lika izciest netīksmes brīdi. Viņa vairs nedomāja par Florentīno kā par neiespējamu līgavaini, bet kā par neapšaubāmu laulāto draugu, kam viņa pieder visā pilnībā. Fermīna sajuta, cik smags bijis velti izšķiestais laiks kopš viņas aizbraukšanas, cik grūti ir būt dzīvai, cik daudz mīlestības viņai būs nepieciešams, lai mīlētu savu vīru, kā Dievs to nolicis. Viņa jutās izbrīnīta, ka Florentīno nesēž parkā, kā tik bieži bija darījis, arī spītējot lietum, un ka nekādā ceļā nav saņēmusi no viņa pilnīgi nevienas zīmes, pat jebkādu iepriekšēju brīdinājumu, un viņa piepeši nodrebēja, iedomājusies, ka viņš varbūt ir miris. Tomēr nelāgo domu viņa tūliņ atmeta, jo pēdējo dienu telegrammu trakumā, kad atgriešanās jau bija nenovēršama, abi bija piemirsuši saskaņot paņēmienus saziņas turpināšanai, kad Fermīna būs pārradusies.

Patiesībā Florentīno Arisa bija pārliecināts, ka viņa nav atgriezusies, līdz Rioačas telegrāfists viņam apstiprināja, ka Fermīna piektdien iekāpusi tajā pašā šonerī, kas pretvēja dēļ nebija ieradies iepriekšējā dienā. Pēc tam viņš visu nedēļas nogali pavadīja, uzmanīdams katru dzīvības zīmi viņas mājās, un pirmdienas novakarē logos pamanīja klīstošu gaismiņu, kas īsi pēc deviņiem nodzisa guļamistabā ar balkonu. Florentīno nespēja aizmigt, jo viņu piemeklēja tie paši nemiera izraisītie reiboņi, kas nebija ļāvuši gulēt pirmajās naktīs pēc iemīlēšanās. Transito Arisa piecēlās līdz ar pirmajiem gaiļiem, satraukusies, ka dēls izgājis pagalmā un kopš pusnakts nav atgriezies, un neatrada viņu namā. Viņš bija devies klaiņāt pa viļņlaužiem, kur, pagriezies pret vēju, deklamēja mīlas dzejoļus un no prieka raudāja, līdz uzausa gaisma. Astoņos viņš sēdēja zem draudzes kafejnīcas arkām, apreibis no negulētās nakts un pūlēdamies izgudrot paņēmienu, kā nogādāt Fermīnai Dāsai apsveikumu sakarā ar pārrašanos, kad sajuta zemestrīces grūdienu, kas teju vai pārplēsa viņa sirdi.

Tā bija viņa. Gaļas Plasīdijas pavadīta, Fermīna šķērsoja Katedrāles laukumu; kalpone nesa grozus iepirkumiem, bet viņa pati pirmoreiz nebija tērpusies skolas formā. Viņa šķita augumā garāka nekā aizbraucot, asāku profilu un spraigāku soli, un brieduma dāvātā pašapziņa bija noslīpējusi viņas daiļumu. Bize bija ataugusi, taču viņa to vairs nenēsāja krītam pār muguru, bet pārliktu pār kreiso plecu, un šī vienkāršā pārmaiņa bija izdzēsusi viņā jebkuras bērnišķīguma pēdas. Florentīno Arisa kā apmāts palika sēžam, kamēr parādībai līdzīgais tēls taisni vērstu skatienu šķērsoja laukumu. Taču tas pats nepārvaramais spēks, kas viņu bija paralizējis, lika steigties nopakaļ, tiklīdz viņa bija nogriezusies aiz katedrāles stūra un nozudusi bruģēto tirgus kvartāla ieliņu apdullinošajā jezgā.

Viņš gāja pa pēdām, neļaudams sevi pamanīt un atklādams būtnē, kuru mīlēja vairāk par visu šai pasaulē un kuru pirmoreiz skatīja tās dabiskajā veidolā, viņas ikdienišķos žestus, viņas grāciju, viņas pāragro briedumu. Pārsteidzošs bija vijīgums, ar kādu viņa atrada ceļu pūlī. Kamēr Gala Plasīdija uzgrūdās pretimnācējiem, pinās savos grozos un dabūja paskriet, lai viņu nepazaudētu, Fermīna kuģoja caur ielas burzmu, pastāvēdama savā telpā un laikā un ne ar vienu nesaduroties kā sikspārnis tumsā. Viņa daudzkārt bija devusies uz tirgus kvartālu kopā ar krustmāti Eskolastiku, taču vienmēr pēc kādiem sīkiem pirkumiem, jo tēvs pats bija uzņēmies apgādāt ģimeni, turklāt ne vien ar mēbelēm un pārtiku, bet pat ar sieviešu veļu. Tāpēc šis pirmais gājiens, ko bija idealizējuši bērnības sapņi, viņai šķita burvīgs piedzīvojums.

Viņa nepievērsa uzmanību nedz čūsku dīdītājiem, kas skubināja iegādāties mūžīgas mīlas dziru, nedz pievārtēs zvilnošo, nedzīstošām brūcēm klāto ubagu lūgumiem, nedz viltus indiānim, kas pūlējās viņai pārdot dresētu kaimanu. Viņa veica garu un rūpīgu apgaitu bez iepriekš plānota maršruta, apstājoties vien tādēļ, lai nesteidzīgi izbaudītu lietu garu. Fermīna iegriezās katrās durvīs, aiz kurām kaut kas tika pārdots, un visur atrada ko tādu, kas vairoja viņas dzīvotalkas. Viņa tīksminājās par vetivērijas aromu, kas plūda no drēbēm lielajās lādēs, tina ap sevi apdrukāta zīda atgriezumus, smējās par pašas smiekliem, ieraugot sevi Zelta stieples lielajā spogulī izgreznotu kā spānieti ar ķemmi matos un puķēm apgleznotu vēdekli. Aizjūras delikatešu veikalā viņa pacēla vāku sālītu siļķu mucai, kas uzvēdīja atmiņā naktis ziemeļaustrumos, Sanhuanā de la Sjenagā, kad viņa vēl bija pavisam maza. Viņai pasniedza nobaudīt

Alikantes desiņu, kas garšoja pēc lakricas — viņa divas nopirka sestdienas brokastīm, un vēl ari dažas mencas strēmeles un burciņu ar jāņogām degvīnā. Garšvielu bodītē viņa osmes baudījumam vien paberzēja plaukstās salvijas lapas un majorānu un iegādājās saujiņu smaržīgo krustnagliņu, saujiņu anīsa sēklu un vēl divas, ingveru un kadiķogas, un izgāja no tirgotavas, caur smiekliem berot asaras, jo bija nācies pamatīgi šķaudīt no Kajennas piparu izgarojumiem. Franču kosmētikas veikaliņā, pērkot Reutera ziepes un aromātisko balzamu, viņu viegli aiz auss iesmaržināja ar jaunākās modes parfīmu no Parīzes un iedeva elpu atsvaidzinošu tableti, ko pasūkāt pēc smēķēšanas.

Viņa spēlēja iepirkšanos, jā, protams, taču to, kas patiešām bija nepieciešams, Fermīna nopirka bez liekas meklēšanas un tik izlēmīgi, ka nevarēja rasties ne domas, ka viņa to darītu pirmo reizi, jo apzinājās, ka nepērk tikai sev, bet arī viņam: divpadsmit jardus linaudekla abu kopējā galda galdautiem, perkala audumu kāzu nakts palagiem, ko rītausmā būs samitrinājusi abu ķermeņu valgme, visizmeklētākās no visām lietām, lai abi tās varētu kopīgi baudīt mīlas namā. Viņa lūdza atlaides un prata tās dabūt, kaulējās graciozi un ar pašcieņu, līdz saņēma pašu labāko, un maksāja ar zelta gabaliem, ko bodnieki tādēļ vien ņēmās pārbaudīt, lai tīksmi noklausītos, kā tie nošķind pret marmora leti.

Florentīno Arisa sajūsmināts viņu izspiegoja, aizturējis elpu, sekoja pa pēdām, vairākkārt uzgrūžoties kalpones groziem, un tā atbildēja viņa atvainošanās vārdiem ar smaidu. Fermīna bija pagājusi viņam garām tik tuvu, ka Florentīno bija paguvis uztvert viņas smaržas pūsmu, un, ja viņa tai mirklī izsekotāju nepamanīja, tad nevis tāpēc, ka nebūtu varējusi, bet gan tāpēc, ka gāja lepni izslietu galvu. Viņam Fermīna šķita tik daiļa, tik valdzinoša, tik atšķirīga no parastajiem ļautiņiem, ka viņš nespēja aptvert, kāpēc, neskaitot viņu, nevienu citu tā nesatrauc viņas papēdīšu klaudzieni pret ielas bruģi, kāpēc nevienam nesalecas sirds no viņas kruzuļoto svārku uzvēdītās dvesmas, kāpēc visi kā viens mīlas skurbumā nezaudē prātu no viņas bizes šūpām, no roku vijīgajām kustībām, no viņas smieklu zelta. Viņš nebija palaidis garām nevienu Fermīnas žestu, nevienu rakstura izpausmi, taču neuzdrīkstējās viņai tuvoties, baidoties izpostīt burvestību. Bet, kad viņa devās iekšā Rakstvežu pasāžas apdullinošajā jūklī, viņš tomēr aptvēra, ka riskē pazaudēt izdevību, pēc kuras bija alcis tik daudz gadu.

Fermīna Dāsa tāpat kā viņas skolasbiedrenes svēti ticēja tam, ka Rakstvežu pasāža ir pazudināšanas vieta, kur labi audzinātām jaunkundzēm, saprotams, stingri aizliegts iegriezties. Tā bija galeriju arkāde iepretim nelielam laukumam, kur stāvēja īrei domātas karietes un ēzeļu vilkti kravas pajūgi un kur tirgošanās kļuva vēl skaļāka un drūzmīgāka. Pasāžas vārds nāca no kolonijas laikiem — jau tad tur sēdēja mazrunīgi kaligrāfi vadmalas svārkos ar piepogājamiem uzročiem un par ubaga grašiem pēc pasūtinājuma sacerēja jebkādus dokumentus: sūdzības un lūgumrakstus, juridiskas liecības, apsveikuma vai līdzjūtības kartītes, mīlestības vēstules jebkurai attiecību stadijai. Protams, ne jau no viņiem trokšņainajam tirgum bija pielipusi nelāgā reputācija, bet gan no jaunāka laika šeptmaņiem, kas zem letes piedāvāja dažnedažādu apšaubāma rakstura kontrabandas preci no Eiropas kuģiem, sākot ar neķītrām pastkartēm un uzbudinošām ziedēm un beidzot ar izslavētajiem katalāņu prezervatīviem ar leguānu sekstēm, kas vajadzīgajā brīdī sāka vibrēt, vai ar puķītēm galā, kam pēc lietotāja vēlmes bija jāizplcš ziedlapas. Mazpieredzējusi ielu apgaitā, Fermīna Dāsa iegriezās pasāžā, neapzinoties, kurp dodas, un vienkārši meklējot ēnu, kur patverties no priekšpusdienas mežonīgās saules.

Viņa iegrima versmainajā jūklī starp kurpju spodrinātājiem un putnu pārdevējiem, vecu grāmatu tirgoņiem un pūšļotājiem, starp saldumu tirgotājām, kas izkliedza savus piedāvājumus cauri visai jezgai: konfektes ar ananasu — pērciet mazajai māsai, ar kokosa masu — tikai trakie vēl prasa, ar pomādi saldu — tās jaunkundzes galdam. Apkārtējais troksnis Fermīnu atstāja vienaldzīgu, toties acumirklī savaldzināja kancelejas preču tirgonis, kas izrādīja maģiskas tintes rakstu darbiem: sarkanu tinti asins tonī, skumju nokrāsu tintes sēru vēstīm, fosforescējošas tintes lasīšanai tumsā, neredzamas tintes, kad rakstītais kļūst izlasāms, uzspīdinot gaismu. Viņa būtu gribējusi tās visas, lai pakaitētos ar Florentīno Arisu, lai pārsteigtu viņu ar savu izdomu, taču, izmēģinājusi vairākas, izšķīrās par pudelīti tintes zelta krāsā. Tad devās pie saldumu tirgotājām, kas sēdēja aiz lieliem stikla traukiem, un nopirka pa seši no katras šķirnes, ar pirkstu norādot caur stiklu, jo nespēja pārkliegt mežonīgo troksni: sešus eņģeļu matiņus, sešas karameles ar iebiezinātu pienu, sešus cepumus ar sezama sēkliņām, sešus jukas spilventiņus, sešas siera bumbiņas, sešas ruletītes, sešus krējuma īrisus, sešus, lūk, no šā un sešus no tā, un pēdīgi pa seši no katra, ar neatvairāmu grāciju visu liekot kalpones grozos un pilnīgi neievērojot biezos mušu mākoņus virs sīrupa burkām, nemanot visapkārt nerimstošo ļembastu, nejūtot skāņos sviedru izgarojumus, kas trīsuļoja ellišķīgajā speltē. No burvestības varas Fermīnu izrāva smaidīga nēģeriete ar košu lakatu ap galvu — apaļīga un daiļa, tā piedāvāja viņai miesnieka naža galā uzdurtu ananasa trīsstūrīti. Viņa to paņēma, veselu iebāza mutē, nogaršoja un ļaužu jūklī klīstošu skatienu turpināja košļāt, kad piepeši satrūkās un sastinga uz vietas. Aiz muguras, tik tuvu ausij, ka ciešajā pūlī tas varēja būt sadzirdams tikai viņai, bija atskanējusi balss:

-  Vainagotai dievietei šī nav piemērota vieta.

Viņa pagrieza galvu un divu sprīžus no sevis ieraudzīja tās pašas saltās acis, to pašu nāves bāluma seju, tās pašas bailēs sastingušās lūpas, ko vienādi bija skatījusi pusnakts mises drūzmā, kad viņš pirmoreiz bija stāvējis tik tuvu, taču atšķirībā no tās reizes viņa izjuta nevis mīlas satraukumu, bet gan neizmērojamu vilšanos. Fermīna vienā mirklī aptvēra, cik milzīgi bijuši pašas maldi, un satriekta sev jautāja, kā gan spējusi tik ilgi un tik nežēlīgi auklēt sirdī tādu himeru. Viņa tik tikko paspēja padomāt: “Ak mans Dievs, nabaga cilvēks!” Florentīno Arisa pasmaidīja, mēģināja kaut ko pateikt, centās turēties viņai līdzās, taču Fermīna ar vienu rokas mājienu izdzēsa viņu no savas dzīves.

-  Lūdzu, nevajag, viņa sacīja. Aizmirstiet to visu.

Tajā pašā dienā, kamēr tēvs gulēja diendusu, viņa ar Galu Plasīdiju aizsūtīja Florentīno vēstuli, tikai divas rindiņas: “Šodien Jūs ieraugot, es sapratu, ka starp mums pastāv vienīgi ilūzija un nekas vairāk.” Kalpone bija atnesusi arī viņa telegrammas, viņa dzejoļus, viņa izkaltētās kamēlijas un lūdza atdot atpakaļ vēstules un dāvanas, ko Fermīna bija nosūtījusi viņam: krustmātes F.skolastikas lūgšanu grāmatiņu, lapu dzīslas no viņas herbārija, kvadrātcentimetru no svētā Pedro Klavera mūka tērpa, svēto medaljonus un viņas piecpadsmit gados nogriezto bizi ar skolas formai piederīgo zīda banti. Nākamajās dienās, atrazdamies uz vājprāta robežas, Florentīno uzrakstīja viņai neskaitāmas izmisīgas vēstules un nedeva mieru kalponei, prasot tās aiznest, taču tā izpildīja nepārprotamās instrukcijas pieņemt no viņa tikai atgūstamās dāvanas un neko citu. Tās viņa pieprasīja tik uzstājīgi, ka Florentīno Arisa aizsūtīja atpakaļ visas, izņemot bizi, ko nevēlējās atdot, kamēr Fermīna Dāsa nepieņems viņu personiski, kaut pavisam īsai sarunai. To viņš nepanāca. Baidoties, ka dēls varētu nonākt pie galēja lēmuma, Transito Arisa atmeta pašlepnumu un lūdza Fermīnu Dāsu laipni atvēlēt piecas minūtes viņai: Fermīna Dāsa pieņēma viņu uz īsu mirkli sava nama priekštelpā, neaicinot apsēsties vai ienākt tālāk un neizrādot ne kripatiņas vājuma. Divas dienas vēlāk pēc strīda ar māti Florentīno Arisa nokabināja no guļamistabas sienas noputējušu stikla vitrīnu, kur bija ievietojis bizi kā svētu relikviju, un pati Transito Arisa nogādāja to atpakaļ zelta diegiem izšūtā samta kārbā. Visās daudzajās nejaušas tikšanās reizēs abu garajā dzīvē Florentīno Arisam vairs nekad neradās izdevība sastapties vai runāt ar Fermīnu Dāsu tikai divatā — līdz tam brīdim pēc piecdesmit viena gada, deviņiem mēnešiem un četrām dienām, kad viņas atraitnības pirmajā naktī viņš vēlreiz atkārtoja savu bezgalīgās uzticības un mūžīgās mīlestības zvērestu.

## trešā nodaļa

Tolaik, divdesmit astoņu gadu vecumā, doktors Huvenāls Urbīno bija pats iekārotākais vecpuisis. Viņš bija atgriezies pēc ilgākas uzturēšanās Parīzē, kur augstākajā līmenī studēja medicīnu un ķirurģiju, un, kopš bija spēris pirmo soli uz cietzemes, sniedza neapgāžamus pierādījumus tam, ka svešumā nav veltīgi iztērējis ne minūti. Viņš pārbrauca izsmalcinātāks, nekā bija devies prom, prata labāk valdīt pār sevi, un neviens cits no viņa paaudzes savā jomā nešķita tik prasīgs un tik zinīgs, taču nebija arī neviena, kas labāk par viņu dejotu modernās mūzikas pavadījumā vai improvizētu pie klavierēm. Doktora personiskā šarma un viņa dzimtas labi zināmās bagātības iekārdinātas, viņa aprindu jaunkundzes paslepus vilka lozes, kurai kritīs laime brīdi pabūt ar viņu, un viņš arī izklaidējās jaunavu sabiedrībā, taču spēja saglabāt savu pievilcību neskartu un kārdinošu, līdz bez pretošanās nolika ieročus Fermīnas Dāsas plebejiskā valdzinājuma priekšā.

Viņam patika apgalvot, ka šī mīlestība bijusi medicīniskas kļūmes auglis. Doktors pats nespēja noticēt, ka tas patiešām gadījies — un kur nu vēl tādā dzīves brīdī, kad visas viņa kaisles rezerves bija mobilizētas dzimtās pilsētas nākotnes liktenim, pilsētas, par kuru viņš pārāk bieži un lieki nedomājot bija sacījis, ka citas tādas pasaulē nav. Vēlā rudenī Parīzē, pastaigājoties ar gadījuma draudzeni zem rokas, viņam šķita

neiespējami iztēloties vēl tīrāku laimes izjūtu kā tajās zeltainajās novakarēs ar meža dvesmu no kastaņu cepamajām pannām, ar gurdu akordeona melodiju, ar negausīgiem mīlētājiem, kas bez rimas skūpstījās atvērtajās terasēs, un tomēr, liekot roku uz sirds, viņš bija sev teicis, ka nav gatavs mainīt pret šo visu pat īsu mirkli no savas Kārību piekrastes aprīļa. Doktors vēl bija pārlieku jauns, lai apzinātos, ka sirds atmiņa izdzēš no pagājušā slikto un izceļ labo un ka šis triks dod mums spēku panest pagātnes slogu. Un tikai tad, kad no kuģa klāja atkal bija ieraudzījis koloniālā kvartāla balto nogāzi, nekustīgos maitasputnus uz namu jumtiem, nabago ļautiņu veļu žāvējamies uz balkoniem, viņš saprata, cik pārlieku viegli kritis par upuri nostalģijas žēlsirdīgajām viltībām.

Kuģis šķīra sev ceļu līcī cauri šūpīgai noslīkušu dzīvnieku segai, un vairums pasažieru, bēgot no drausmīgās smakas, patvērās kajītēs. Jaunais ārsts nokāpa pa trapu nevainojamā alpakas vilnas uzvalkā ar vesti un putekļu mētelī, ar Pastēra jaunības gadu bārdiņu un glītu, mazliet pabalējušu celiņu pāršķirtiem matiem, kā arī ar pietiekamu pašsavaldību, lai noslēptu nevis skumju, bet gan šausmu sariesto kamolu kaklā. Gandrīz tukšajā piestātnē, ko apsargāja basi kareivji bez formastērpiem, viņu sagaidīja māsas, māte un vistuvākie draugi. Par spīti smalkajām manierēm, tie viņam šķita nomākti un bez nākotnes cerībām — viņi pieminēja krīzi un pilsoņu karu kā kaut ko sev tālu un svešu, taču balss visiem tikko jaušami drebēja un acīs bija manāma nedrošība, kas runāja pretī vārdiem. Visdziļāk viņu aizkustināja māte, vēl aizvien jauna sieviete, kas ar savu eleganci un sabiedrisko kaismi bija ietekmējusi dzīves ritumu, bet tagad lēnām novīta kampara dvesmā, kas vēdīja no viņas atraitnības krepa drānām. Viņa, šķiet, ieraudzīja sevi dēla apmulsumā, jo steigšus, kā aizstāvoties, vaicāja, kāpēc viņš atgriezies ar tik caurspīdīgu ādu kā parafīns.

-  Tāda ir dzīve, māt, viņš sacīja. Parīzē visi kļūst zaļgani.

Mazliet vēlāk, slēgtajā karietē kopā ar māti smokot no karstuma, viņš vairs nespēja izturēt nežēlīgo dzīves īstenību, kas mutuļiem lauzās iekšā pa logu. Jūra izskatījās svina pelēka, šķita, ka senās marķīzu pilis pazūd aiz daudzskaitlīgajiem ubagu pūļiem, un jasmīnu kvēlā smarža nebija samanāma, jo to pārmāca nāves dvaka no vaļējām notekūdeņu renēm. Viss viņam šķita mazāks nekā bijis prombraucot, trūcīgāks un drūmāks, un ceļmalas atkritumu kaudzēs rosījās tik daudz izsalkušu žurku, ka ekipāžas zirgi izbīlī rāvās atpakaļ. Visā garajā ceļā no ostas līdz dzimtas namam Vicekaraļu kvartāla centrā viņš neieraudzīja neko tādu, kas varētu likties paša nostalģijas vērts. Atzinis sakāvi, viņš novērsās, lai māte neredzētu, un sāka klusi raudāt.

Marķīza de Kasalduero senatnīgā pils, Urbīno de la Kaļjes dzimtas vēsturiskā rezidence, apkārtējā posta vidū neizskatījās daudz lepnāk. Doktoram Huvenālam Urbīno sirds vai lūza, to pamanot, kad viņš bija izgājis caur drūmo priekštelpu un ieraudzījis putekļiem klāto iekšējā dārza strūklaku, skatījis leguānas klaiņājam savvaļas kazenāju biežņā, kur agrāk auga puķes, un tad aptvēris, ka uz platajām, vara margām apvītajām kāpnēm, kas veda uz galvenajām istabām, daudzu marmora plākšņu vienkārši trūkst, bet pārējās sadrupušas. Viņa tēvs, drīzāk pašaizliedzīgs nekā izcils ārsts, bija miris Āzijas holeras epidēmijā, kas pirms sešiem gadiem iztukšoja pilsētu, un kopā ar viņu bija nomiris mājas gars. Doņju Blanku, viņa māti, smacēja sēras, kam tagad pienācās ilgt visu mūžu, un izslavētos nelaiķa vīra dzejas vakarus un kamermūzikas koncertus viņa bija aizstājusi ar garām vakara lūgšanām. Doktora abas māsas par spīti savam dabiskajam daiļumam un līksmajam raksturam bija lemtas sapelēšanai klosterī.

Tumsas un klusuma izbiedēts, savā pārbraukšanas naktī doktors Huvenāls Urbīno negulēja ne mirkli. Viņš noskaitīja trīs rožukroņus Svētajam Garam un visas lūgšanas, kādas vien spēja atcerēties, lai aizbaidītu postu, katastrofas un visus iespējamos nakts biedus, kamēr viņa guļamistabā ik pēc laika tieši apaļā stundā iebrēcās kuitala, kas bija ielavījusies pa šā tā pievērtajām durvīm. Viņu nomocīja gan vājprātīgo sieviešu spokainie kliedzieni no tuvīnā Dievišķās Ganes trakonama, gan ūdens pilēšana no tvertnes izlietnē — žēlastību nepazīstot, tā pieskandināja visu māju —, gan guļamistabā iemaldījušās kuitalas garstilbaino soļu skrapsti, gan paša iedzimtās bailes no tumsas, gan nelaiķa tēva neredzamā klātbūtne aizmigušajā milzu namā. Kad kuitala reizē ar apkaimes gaiļiem nobrēca piekto rīta stundu, doktors Huvenāls Urbīno ar visu miesu un dvēseli atdeva sevi dievišķās providences ziņā, jo pats nerada dūšu kaut vēl vienu dienu nodzīvot gruvešos pārvērstajā tēvzemē. Un tomēr tuvinieku gādība, laukos pavadītās svētdienas, viņa aprindu neprecēto dāmu kārie uzmanības pierādījumi, laikam ritot, remdināja pirmo iespaidu rūgtumu. Viņš pamazām pieradināja sevi pie oktobra tveices, pie pārlieku asajiem smārdiem, pie draugu pārsteidzīgajiem spriedumiem, pie “rīt izdarīsim, doktor, neuztraucieties”, kamēr pēdīgi pakļāvās ieraduma burvju varai un tūliņ sameklēja savai mazdūšībai vieglu aizbildinājumu. Tāda ir mana pasaule, viņš sev teica, skumja un nomācoša pasaule, ko Dievs man dāvājis, un es esmu tai piederīgs.

Doktors iesāka ar to, ka pārņēma tēva prakses kabinetu. Viņš nenomainīja drūmās angļu mēbeles, kuru smagnējais koks rīta vēsumā mēdza izdvest nopūtas, taču Vicekaraļu laika zinātnes un romantiskās dziedniecības traktātus lika uznest bēniņos un aizpildīja stiklotos skapjus ar Francijas jaunās skolas medicīnas grāmatām. Viņš noņēma no sienām izbalējušās litogrāfijas, izņemot vienu, kurā ārsts un nāve cīkstējās kailas slimnieces dēļ, un gotiskajiem burtiem iespiesto Hipokrāta zvērestu un to vietā blakus tēva vienīgajam ārsta diplomam piekāra daudzus un dažādus savējos, ko ar izcilību bija ieguvis vairākās Eiropas mācību iestādēs.

Viņš mēģināja ieviest jaunlaiku metodes Žēlsirdības slimnīcā, taču tas nebija tik viegli, kā doktors savā jaunības entuziasmā bija iedomājies, jo iesīkstējusī ārstniecības iestāde stūrgalvīgi turējās pie ataviskām māņu ierašām, tādām kā gultas kāju likšana traukos ar ūdeni, lai pa tām neuzrāptos slimības, vai ierašanās operāciju zālē smalkos apģērbos un zamšādas cimdos, jo tika uzskatīts par pašsaprotamu, ka elegance ir svarīgākais sterilitātes priekšnoteikums. Slimnīcā nespēja paciest, ka nesen uzradies jauneklis nogaršo slimnieka urīnu, lai noteiktu cukura klātbūtni tajā, vai ka viņš citē Šarko un Truso tā, it kā tie būtu viņa istabas biedri, vai mācību stundās bargi brīdina par nāvējošiem riskiem, ko var izraisīt vakcīnas, toties izrāda aizdomīgu uzticību tādam jaunizgudrojumam kā supozitoriji. Viss jaunajā doktorā bija nepareizs: viņa tieksme pēc jaunievedumiem, viņa pārmērīgā pilsoniskā dedzība, viņa palēnā humora uztvere šajā nemirstīgo jokdaru zemē — visi viņa patiesībā vērtīgākie tikumi vecākajos kolēģos viesa aizdomas, bet jaunākajiem deva vielu slēptām zobgalībām.

Viņš bija kā apsēsts ar pilsētas bīstamo sanitāro stāvokli. Doktors vērsās pie visaugstākajām varas iestādēm, lai tās liek aizbērt spāņu laikmeta notekgrāvjus, kas bija kļuvuši par milzu perēkli žurkām, un to vietā izbūvē slēgtus kanalizācijas vadus, kuru saturs neieplūstu līcītī pie tirgus, kā tas kopš neatminamiem laikiem bija noticis, ber kādā attālākā notekas vietā. Labi aprīkotās koloniālā laikmeta mājās bija tualetes ar septiskām tvertnēm, taču tās divas trešdaļas iedzīvotāju, kas mitinājās graustos purva malā, savas darīšanas kārtoja brīvā dabā. Ekskrementi saulē izkalta, pārvērtās putekļos, un, uzpūšot žirgtajam un mīlīgajam decembra vējiņam, visi tos ieelpoja kopā ar citiem Ziemassvētku jaukumiem. Doktors Huvenāls Urbīno mēģināja piedabūt pilsētas domi rīkot piespiedu izglītojošus kursus, kuros nabagajiem iemācītu pašiem uzbūvēt tualetes, un veltīgi nocīnījās, lai tie nemestu atkritumus mangrovju audzēs, kas gadsimtu gaitā bija pārvērstas pūstošos dīķos, bet vismaz divreiz nedēļā savāktu un sadedzinātu kādā neapdzīvotā klajumā.

Viņš apzinājās nāvējošos draudus, kas nāca no dzeramā ūdens. Jau pati doma par akvedukta celtniecību šķita fantastiska, jo tiem, kas tādu būtu varējuši rosināt, pašiem bija savi pazemes rezervuāri, kur zem biezas apsūbējuma kārtas uzkrājās gadu gados nolijusī valgme. Pie tā laika vērtīgākajām mēbelēm piederēja izgrebta koka tvertnes, caur kuru akmens filtriem dienu un nakti milzu krūkās pilēja ūdens. Lai nepieļautu, ka tieši no alumīnija smeļamā kausiņa kāds dzertu, tam bija asi robotas malas kā ākstu karaļa cepurei. Apdedzinātā māla tumšajās dzīlēs ūdens šķita kristāldzidrs un svaigs un atstāja meža noras pēcgaršu, taču doktors šai attīrīšanas šķietamībai neļāva sevi apmānīt, jo zināja, ka par spīti visiem piesardzības soļiem milzīgo krūku dibenā čum un mudž tārpi. Bērnībā viņš bija pavadījis ilgas stundas, gandrīz mistiskās šausmās tos vērojot, tolaik tāpat kā daudzi citi būdams pārliecināts, ka ūdenstārpi ir pārdabiskas būtnes, gari, kas mīt stāvoša ūdens nogulās, no turienes lenc jaunas meitenes un, ja tos atraida, ir spējīgi uz bargu atriebību. Bērns būdams, viņš bija redzējis sapostīto māju, kurā dzīvoja Lāsara Konde, skolotāja, kas bija uzdrīkstējusies gariem atsacīt: viņš redzēja izsisto stiklu kaudzes uz ielas un grēdām akmeņu, kas trīs dienas un trīs naktis bija triekti logos. Tāpēc pagāja labs laiks, līdz viņš uzzināja, ka ūdenstārpi patiesībā ir odu kūniņas, taču uzzinājis neaizmirsa to nekad, jo kopš tā brīža saprata, ka ne vien tārpi, ber arī daudzi citi ļaunie gari spēj neskarti izspraukties caur mūsu lētticīgajiem akmens filtriem.

Rezervuāru ūdenim ilgus gadus piedēvēja dižo godu būt par cēloni sēklinieku maisiņu trūcei, ko daudzi pilsētas vīrieši pacieta ne vien bez kautrēšanās, bet pat ar tādu kā patriotisku bezkaunību. Pamatskolas gados Huvenāls Urbīno nespēja bez šausmu trīsām uzlūkot trūces slimniekus, kas siltās novakarēs sēdēja pie savām namdurvīm, auklēdami milzīgo maisu, it kā tas būtu klēpī iemidzis bērns. Runāja, ka trūces maiss vētru naktīs svilpojot kā sērīgs putns un saraujoties neizturamās sāpēs, ja tuvumā dedzinot maitasputna spalvu, taču neviens nesūdzējās par šādām neērtībām, jo liela un cienīgi nesta trūce pirmām kārtām izcēla vīrieša godu. Atgriežoties no Eiropas, doktoram Huvenālam Urbīno visu šo ticējumu nezinātniskā ačgārnība jau bija pilnīgi skaidra, taču tie tik dziji sakņojās vietējo māņu augsnē, ka daudzi pretojās rezervuāru ūdens bagātināšanai ar minerāliem, baidoties, ka tā tas zaudēs spēju izraisīt tik augstu vērtēto trūci.

Tikpat stipri kā piesārņotais ūdens doktoru Huvenālu Urbīno uztrauca higiēnas problēmas tirgū, kas bija plaši izpleties klajā laukā iepretim Dvēseļu līcim, kur piestāja burinieki no Antiļu salām. Kāds izglītots tā laika ceļotājs bija to aprakstījis kā vienu no pašiem raibākajiem visā pasaulē: tirgus patiešām bija lielisks, preču pārpilns un trokšņains, taču vienlaikus, iespējams, arī pats biedinošākais. Uzsēdies pats uz saviem atkritumu kalniem un pakļauts paisuma viļņu mānīgajai dabai, tas bija izpleties tieši tur, kur līča atraugas krastā izskaloja notekgrāvju iepludinātās drazas. Turpat tika izmesti arī netālās lopkautuves atkritumi — nogrieztas galvas, pūstošas iekšas, lopu mēsli, un tas viss — vai diena, vai nakts — peldēja asins lāmās. iMaitasputni nerimtīgā kašķi ar žurkām un suņiem plēsās par kautuves atbirām, kamēr turpat blakus pie tirgus būdu nojumēm karājās briežu liemeņi un gardie Sotavento kapauni, bet zemē uz salmu paklājiņiem gozējās no Arhonas vestie pavasara dārzeņi. Doktors Huvenāls Urbīno vēlējās atveseļot šo vietu, gribēja panākt, lai kautuvi uzceļ kur citur, lai uzbūvē apjumtu tirgu ar vitrāžām greznotiem tornīšiem, līdzīgu tam, kādu viņš bija redzējis Barselonas senajā tirdzniecības kvartālā un kur visas ēdamlietas izskatījās tik krāšņas un tīras, ka žēl kļuva tās notiesāt. Tomēr pat visvēlīgākie no doktora augstāko aprindu draugiem vien izteica nožēlu par viņa iluzorajām cerībām. Tādi šie cilvēki bija: viņi aizvadīja dzivi, skaļi lepojoties ar savu izcelsmi, ar pilsētas vēsturiskajiem nopelniem un relikviju vērtību, ar tās varonīgo pagātni un skaistumu, taču palika akli pret tās vecuma trupi. Turpretī doktors Huvenāls Urbīno pilsētu mīlēja pietiekami stipri, lai skatītos uz to redzošām acīm.

-   Cik diženai jābūt šai pilsētai! viņš mēdza sacīt. Jau četrsimt gadu mēs pūlamies to par katru vari piebeigt, bet tas mums vēl aizvien nav izdevies.

Tomēr tuvu panākumam viņi bija. Holeras epidēmija, kuras pirmie upuri kā zibens ķerti garšļaukus gāzās tirgus peļķēs, vienpadsmit nedēļās bija paņēmusi vislielāko skaitu dzīvību mūsu vēsturē. Pirms šīs sērgas pašus slavenākos nelaiķus glabāja baznīcās zem akmens plāksnēm, kaimiņos bargiem arhibīskapiem un ordeņu dižvīriem, bet ne tik turīgos bedīja klosteru pagalmos. Nabagiem vieta bija atvēlēta kolonijas laiku kapsētā: vēju šaustītā uzkalnā, ko no pilsētas nošķīra izsusējis kanāls ar mūra tiltu — uz tā arkas kāds gaišredzīgs pilsētas galva bija licis iecirst uzrakstu Lasciate ogni sperama voi ch'entrate. Pēc divām pirmajām holeras epidēmijas nedēļām kapsēta jau bija pārpildīta, un arī baznīcās vairs nebija nevienas brīvas vietas, lai gan daudzu nezināmo brīvības cīņu varoņu pīšļi bija pārvietoti uz kopējo kapu. No pavirši aizmūrēto kapa vietu izgarojumiem katedrālē vairs nebija gaisa, un tās durvis netika atvērtas veselus trīs gadus līdz pat dienai, kad Fermīna Dāsa pusnakts misē pirmoreiz tuvumā ieraudzīja Florentīno Arisu. Trešajā nedēļā Svētās Klāras klostera ailes bija piepildītas līdz pat aleju robežai, un kļuva nepieciešams pārvērst kapsētā visu kopīgo augļu dārzu, kas bija divtik plašs. Tur tika izraktas tik dziļas bedres, lai varētu bedīt trīs kārtās, veicīgi un bez zārkiem, taču no tā bija jāatsakās, jo pieplātā zeme kļuva līdzīga sūklim un zem soļu svara no tās sūcās šķebinoša, asiņaina putra. Pēc tam tika dots rīkojums apbedīšanu turpināt Dieva rokā — tā sauca liellopu audzētavu nepilnu jūdzi no pilsētas, bet vēlāk tā tika iesvētīta kā Universālā kapsēta.

Kopš tika izsludināta ziņa par holeru, no vietējā garnizona cietokšņa ik pēc ceturtdaļstundas, vienalga, dienā vai naktī, gaisā tika raidīts lielgabala šāviens atbilstīgi pilsētā valdošajai māņu ticībai, ka šaujampulveris attīra apkārtni. Holeras nežēlību visvairāk izjuta melnādainie iedzīvotāji, jo tie bija nabadzīgāki un lielākā skaitā, taču patiesībā tā neskatījās nedz uz ādas krāsu, nedz uz izcelsmi. Epidēmija beidzās tikpat pēkšņi, kā sākusies, un tās upuru skaits nekad netika apzināts — nevis tāpēc, ka to nebija iespējams noskaidrot, bet gan tāpēc, ka viens no mūsu ierastākajiem tikumiem bija kaunēšanās no pašu nelaimēm.

Doktors Marko Aurēlio Urbīno, Huvenāla tēvs, kļuva par šo posta laiku varoni un arī par visievērojamāko kritušo. Pēc oficiāla rīkojuma viņš izstrādāja medicīnisko stratēģiju un personiski vadīja tās īstenošanu, taču vēlāk pēc paša iniciatīvas tik sparīgi iejaucās visās sabiedriskās kārtības lietās, ka epidēmijas viskritiskākajos brīžos šķita — nav nevienas augstākas varas par viņējo. Pēc vairākiem gadiem izvērtēdams to dienu notikumus, doktors Huvenāls Urbīno pārliecinājās, ka tēva metodes bijušas vairāk žēlsirdīgas nekā medicīniskas dabas un daudzējādā ziņā runājušas pretī saprātam, tāpēc viņš bija lielā mērā veicinājis sērgas rijīgumu. Viņš to secināja ar līdzcietību, kāda piemīt dēliem, kurus dzīve pamazītēm padara par pašu tēvu tēviem, un pirmoreiz ar sāpēm apzinājās, ka viņš nav bijis blakus tēvam viņa kļūdu vientulīgumā. Taču tēva nopelnus viņš neapstrīdēja: uzcītība, pašaizliedzība un pāri visam personiskā drosme bija pelnīti dāvājušas viņam daudzos pagodinājumus, kad pilsēta bija atguvusies no posta, un viņa vārds tika taisnīgi ierakstīts starp tik daudziem citu, mazāk godājamu kauju varoņiem.

Savas slavas dienas tēvs nepiedzīvoja. Sazīmējis sevī tādus pašus neārstējamās sērgas simptomus, kādus bija līdzcietīgi vērojis citos, viņš pat nemēģināja uzsākt bezjēdzīgu cīņu, bet norobežojās no pasaules, lai nevienu neaplipinātu. Viens ieslēdzies Žēlsirdības slimnīcas palīgtelpā, nedzirdīgs pret kolēģu aicinājumiem un tuvinieku lūgšanos, atsvešinājies no sērgas upuru šausmām, tiem mokās mirstot uz pārpildīto gaiteņu grīdas, viņš rakstīja sievai un bērniem vēstuli, kurā pauda kvēlu mīlestību un pateicās par to, ka ir bijis šajā pasaulē, un atklāja, cik ļoti, cik kaismīgi mīlējis dzīvi. Tās bija sirdi plosošas atvadas uz divdesmit lappusēm, kurās rokraksta pasliktināšanās norādīja uz slimības progresu, un pat nebija jāzina, kas tās rakstījis, lai saprastu, ka paraksts atstāts reizē ar pēdējo elpas vilcienu. Saskaņā ar paša norādījumiem, viņa pelnu krāsas ķermenis tika iejaukts starp citiem kopējā kapā, un to netika redzējis neviens no viņa mīļajiem.

Doktors Huvenāls Urbīno telegrammu saņēma pēc trim dienām Parīzē, vakariņojot ar draugiem, un pacēla šampanieša glāzi tostam par tēva piemiņu: “Viņš bija labs cilvēks.” Vēlāk viņam nācās pašam sev pārmest nepietiekamo briedumu: viņš bija izvairījies no dzīves īstenības, lai nesāktu raudāt. Bet pēc trim nedēļām pienāca pēcnāves vēstules kopija, un tad viņš padevās patiesībai. Piepeši viņam līdz pašām dzīlēm atvērās tā vīrieša tēls, kuru viņš bija pazinis pirmo, pirms visiem citiem, kurš viņu bija audzinājis un mācījis, kurš trīsdesmit divus gadus bija gulējis blakus viņa mātei un kopojies ar to, un tomēr pirms šīs vēstules rikai šķīstas un vienkāršas kautrības dēļ ne reizes nebija sevi atklājis tādu, kāds viņš savā miesā un dvēselē patiesībā bijis. Līdz tam doktors Huvenāls Urbīno un viņa ģimene bija uztvēruši nāvi kā nelaimi, kas piemeklē citus — citu tēvus vai mātes, svešu cilvēku brāļus, māsas vai laulātos, bet nepiemeklē viņējos. Viņu tuvinieki dzīvi dzīvoja lēni, viņus neviens neredzēja novecojam, saslimstam vai nomirstam — tie vienīgi soli pa solītim izzuda savā laikā, pārvērtās atmiņās, cita laikmeta miglas tēlos, kamēr tos pilnīgi paņēma aizmirstība. Tēva pēcnāves vēstule — vairāk nekā telegramma ar ļauno vēsti — notrieca viņu no kājām nāves neizbēgamības priekšā. Un tomēr vienas no viņa pašām senākajām atmiņām, varbūt no kādu deviņu, bet varbūt no vienpadsmit gadu vecuma, savā ziņā jau bija agrīna, caur tēvu sūtīta nojausma par nāvi. Kādā lietainā novakarē abi bija palikuši divatā tēva kabinetā — viņš ar krāsainiem krītiņiem zīmēja cīruļus un saulespuķes uz grīdas flīzēm, bet tēvs atpogātu vesti un gumijotām uzlikām uz krekla aprocēm lasīja no loga krītošajā gaismā. Pēc brīža tēvs pārtrauca lasīt, lai paieskātu muguru ar garkātainu irbuli, kam galā bija maza sudraba rociņa. Nespēdams aizsniegties, viņš palūdza dēlam, lai tas pakasa ar nagiem, un Huvenālu, to darot, pārņēma dīvaina izjūta, jo tas nebija viņa paša ķermenis, kas saņēma baudu no kasīšanas. Pēdīgi tēvs ar skumju smaidu paskatījās uz viņu pār plecu.

-  Ja es tagad nomirtu, viņš sacīja, tad, sasniedzis manus gadus, tu mani tik tikko spētu atcerēties.

Viņš to pateica bez jebkāda redzama iemesla, un nāves eņģelis, brīdi palidinājies vēsajā kabineta pustumsā, atkal izlidoja pa logu, atstājot spalvu pūciņām piebārstītas pēdas, taču bērns tās nepamanīja. Kopš tās dienas bija pagājis vairāk nekā divdesmit gadu, un doktors Huvenāls Urbīno pavisam drīz būs tikpat vecs kā viņa tēvs tajā novakarē Viņš apzinājās savu identiskumu ar tēvu, un šai vienādības apziņai tikko bija nākusi klāt pārlieku smagā apjauta, ka viņš ir tikpat mirstīgs kā tēvs.

Holera kļuva par viņa apsēstību. Viņš par to nezināja daudz vairāk, kā bija vispārējā kārtā apguvis kādā mazsvarīgā mācību kursā, un viņam bija šķitis neticami, ka vēl tikai pirms trīsdesmit gadiem Francijā, Parīzi ieskaitot, tā bija atstājusi pēc sevis vairāk par simt četrdesmit tūkstošiem mirušo. Taču pēc tēva nāves viņš izzināja visu, ko vien par dažādajām holeras formām bija iespējams izzināt, gandrīz kā izpildot epitimiju atmiņas apslāpēšanai, un kļuva par tā laika visslavenākā epidemiologa un sanitāro kordonu ieviesēja Adriēna Prusta, dižā romānista tēva, skolnieku. Tāpēc, atgriezies savā zemē un jau no jūras sajutis tirgus smirdoņu, ieraudzījis kanalizācijas notekās žurkas un peļķēs uz ielas vārtāmies kailus bērneļus, viņš ne vien aptvēra, ka nelaime patiešām notikusi, bet arī ieguva pārliecību, ka tā jebkuru mīļu brīdi atkārtosies.

Daudz laika nepagāja. Vēl nebija aizritējis gads, kad viņa audzēkņi no Žēlsirdības slimnīcas lūdza konsultāciju sakarā ar aprūpējamo slimnieku, kura ķermenis viscaur bija ieguvis savādi zilganu nokrāsu. Doktoram Huvenālam Urbīno pietika no durvīm paraudzīties uz sirdzēju, lai pazītu ienaidnieku. Taču viņam bija paveicies: saslimušais pirms trim dienām bija ieradies šonerī no Kurasao, pats saviem spēkiem ticis līdz klīnikai, un šķita neticami, ka viņš būtu varējis kādu inficēt. Doktors Huvenāls Urbīno tomēr katram gadījumam brīdināja kolēģus un panāca, ka varas iestādes nosūta trauksmes ziņu apkārtējām ostām, lai tās atrastu inficēto šoneri un ieviestu uz tā karantīnu, turklāt viņam bija jāpiebremzē pilsētas garnizona komandieris, kurš gribēja izsludināt karastāvokli un nekavējoties sākt pielietot zināmo pretlīdzekli — ik ceturtdaļstundas pa lielgabala šāvienam.

-  Pietaupiet pulveri gadījumam, ja uzrodas liberāļi, viņš labsirdīgi pajokoja. Mēs vairs nedzīvojam viduslaikos.

Sirdzējs nomira pēc četrām dienām, nosmokot no baltiem, graudainiem vēmekļiem, taču nākamo nedēļu laikā, neraugoties uz pastāvīgo trauksmes stāvokli, netika atklāts neviens cits gadījums. īsi pēc tam laikrakstā Diario del Comercio parādījās ziņa, ka dažādās pilsētas vietās divi bērni miruši no holeras. Tika noskaidrots, ka viens no tiem miris no parastās dizentērijas, tomēr šķita, ka otrs, piecgadīga meitenīte, patiešām kritis par upuri holerai. Meitenītes vecāki un trīs brāļi tika nošķirti cits no cita un katrs atsevišķi ievietoti karantīnā, bet viss viņu kvartāls pakļauts stingrai medicīniskai uzraudzībai. Viens no bērniem saslima ar holeru, taču ļoti ātri izveseļojās, un, kad briesmas bija aiz muguras, visa ģimene atgriezās mājās. Trijos nākamajos mēnešos tika reģistrēti vēl vienpadsmit saslimušie, un piektajā gadījās satraucošs slimības uzliesmojums, taču gada beigās tika secināts, ka epidēmijas risks ir novērsts. Neviens nešaubījās, ka ar doktora skaļajiem brīdinājumiem vien nebūtu pieticis un tieši viņa stingrais medicīniskais tvēriens bija līdzējis notikt šim brīnumam. Kopš tā laika un vēl ļoti ilgi šajā gadsimtā holeru kā endēmisku slimību varēja novērot ne vien šajā pilsētā, bet gandrīz visā Kārību piekrastē un Magdalēnas upes baseinā, taču tā vairs neizvērtās epidēmijā. Trauksmes zvans lika pilsētas varas vīriem nopietnāk ieklausīties doktora Huvenāla Urbīno brīdinājumos. Medicīnas skolā obligātai apmācībai nodibināja Holeras un dzeltenā drudža katedru, tika izprasta steidzamā nepieciešamība ierīkot slēgtu kanalizāciju un uzcelt tirgu tālu prom no izgāztuves. Tomēr tajās dienās doktoram Urbīno nerūpēja nedz paša uzvaras lauri, nedz arī pietika spara virzīt tālāk savas sabiedriskās ieceres, jo viņš pats jutās kā ar salauztu spārnu, izsists no sliedēm un apjucis, un pilnīgi gatavs visu citu šai dzīvē mainīt vai aizmirst, jo viņu kā zibens bija apžilbinājusi mīlestība pret Fermīnu Dāsu.

Patiesībā tā bija medicīniskas kļūmes auglis. Pazīstams ārsts domājās pamanījis varbūtējus holeras simptomus astoņpadsmit gadu vecai pacientei un palūdza, lai doktors Huvenāls Urbīno apmeklē sasirgušo. Viņš devās turp tajā pašā novakarē, nobažījies, ka sērga, iespējams, ielavījusies vecpilsētas svētnīcā, jo līdz tam visi slimības gadījumi bija reģistrēti nabadzīgo rajonos un gandrīz visi tikai melnādaino iedzīvotāju vidū. Vecpilsētā viņu sagaidīja citi, mazāk netīkami pārsteigumi. Nams F.vaņģēliju parka mandeļkoku pavēnī no attāluma izskatījās tikpat sabrucis kā citas kolonijas laiku kvartāla celtnes, taču tā iekšpusē valdīja daiļumam pakļauta kārtība un pārsteidzošs gaišums, kas šķita nākam kā no cita laikmeta. No priekštelpas skatam tūdaļ pavērās četrstūrains, nesen izbalsināts Seviļjas stila iekšpagalms, kur ziedēja apelsīnkoki un klons bija izklāts ar tādām pašām apgleznotām flīzēm kā sienas. Varēja dzirdēt neredzama tekoša ūdens čalošanu, uz karnīzēm bija salikti podiņi ar neļķēm, bet arkādēs stāvēja būri ar retiem putniem. Visretākie bija trīs kraukļi ļoti lielā sprostā — savicinot spārnus, tie ik reizes pievēdīja pagalmu ar svešādu aromātu. Svešinieka smakas satracināti, tūliņ sāka riet kaut kur mājā piesieti suņi, taču sievietes uzsauciens tos spēji apklusināja. Iztrūkušies no bargās balss, bariņš kaķu izskrēja pagalmā un paslēpās starp puķēm. Tad iestājās tik dzidrs klusums, ka cauri putnu kņadai un ūdens īsajām zilbēm pret akmeni kļuva saklausāmas jūras sērīgās elsas.

Dieva fiziskās klātbūtnes pierādījumu saviļņots, doktors Huvenāls Urbīno nosprieda, ka tādam namam kā šis jābūt imūnam pret sērgu. Viņš gāja aiz Gaļas Plasīdijas cauri arkotajam gaitenim, pagāja garām rokdarbu istabas logam, kurā Florentīno Arisa tolaik, kad pagalms vēl atgādināja gruvešu kaudzi, bija pirmoreiz ieraudzījis Fermīnu Dāsu, tad pa jaunām marmora kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā un, pirms ieiet slimnieces guļamistabā, pagaidīja, kamēr viņu pieteiks. Taču Gala Plasīdija iznāca no istabas un pavēstīja:

-   Jaunkundze teica, ka jūs tagad nedrīkstat iet iekšā, jo viņas tētis nav mājās.

Tāpēc viņš atnāca vēlreiz, piecos pēcpusdienā, kā bija ieteikusi kalpone, un Lorenso Dāsa pats personiski atvēra viņam ieejas durvis un pavadīja uz meitas guļamistabu. Pats viņš sakrustotām rokām apsēdās patumšā istabas kaktā, veltīgi cenšoties savaldīt sēcošo elpu meitas apskates laikā. Bija grūti pateikt, kurš no abiem jutās neveiklāk — ārsts savu tiklo pieskārienu dēļ vai jaunavīgi kautrā slimniece zīda naktskreklā, taču neviens nepaskatījās otram acīs; viņš bezpersoniskā tonī uzdeva jautājumus, un viņa drebošā balsī atbildēja, abi izjuzdami ēnā sēdošā vīra klātbūtni. Pēdīgi doktors Huvenāls Urbīno palūdza slimnieci piecelties sēdus un bezgala uzmanīgi pavēra viņas naktskreklu līdz jostasvietai: krēslainajā telpā uz mirkli kā šāviena uzliesmojums nozibsnīja neskartās, stāvās krūtis ar meitenīgiem krūšgaliem, ber viņa tās steigšus piesedza ar sakrustotām rokām. Pacientē neskatīdamies, doktors nesatricināmā mierā pabīdīja rokas sāņus un, piespiežot ausi pie ādas, izklausīja slimnieci — vispirms krūtis un pēc tam muguru.

Doktors Huvenāls Urbīno mēdza stāstīt, ka nav izjutis nekādas emocijas, pirmoreiz sastopot sievieti, ar kuru viņam bija lemts nodzīvot līdz pat nāves dienai. Viņš atcerējās debeszilo naktskreklu ar mežģīņotām apmalēm, drudža spīdumu acīs, garos, pāri pleciem krītošos matus, taču doktora prātu bija tik ļoti pārmākusi sērgas ielaušanās koloniālajā kvartālā, ka viņš nepiegrieza vērību nevienai no daudzajām ziedošās jaunības izpausmēm, bet visu uzmanību veltīja kaut vissīkāko holeras pazīmju noteikšanai. Viņas iespaidi bija skaidrāki: jaunais ārsts, par kuru viņa bija dzirdējusi tik daudz runājam holeras sakarā, viņai bija šķitis pedants, kas nespēj mīlēt nevienu, izņemot sevi pašu. Diagnoze bija pārtikas izraisīta zarnu infekcija, kas pārgāja pēc trīs dienu ārstēšanās mājas kārtībā. Atvieglots izdzirdis apliecinājumu, ka meita nav saslimusi ar holeru, Lorenso Dāsa pavadīja doktoru Huvenālu Urbīno līdz pat karietes kāpslim, samaksāja par vizīti vienu zelta peso, kas viņam šķita pārlieku augsta takse pat bagāto ļaužu ārstam, un atvadījās ar pārmērīgām pateicības izpausmēm. Viņu bija apžilbinājusi doktora uzvārdu spozme, un viņš to ne vien neslēpa, bet bija gatavs darīt visu iespējamo, lai satiktos ar ārstu vēl kādu reizi, mazāk formālos apstākļos.

Šķita, ka šo atgadījumu varētu uzskatīt par izsmeltu. Taču nākamajā otrdienā bez uzaicinājuma un bez jebkāda iepriekšēja pieteikuma doktors Huvenāls Urbīno ieradās vēlreiz, turklāt neērtajā stundā, trijos pēcpusdienā. Fermīnai Dāsai kopā ar divām draudzenēm rokdarbu istabā tika pasniegta mācībstunda gleznošanā ar eļļas krāsām, kad viņš parādījās logā nevainojami balros vizītsvārkos un tikpat baltā cilindrā un pamāja viņai, aicinot pienākt tuvāk. Viņa nolika krāsu paleti uz krēsla un, mazliet pacēlusi uz augšu kuplos svārkus, lai tie nevilktos pa grīdu, uz pirkstgaliem devās pie loga. Galvā Fermīnai bija diadēma ar nelielu dārgakmeni, un tas mirdzēja uz viņas pieres tādā pašā vēsā nokrāsā kā pašas acis — viss viņas tēls izplatīja svaiguma dvesmu. Ārsts ievēroja, ka viņa gleznošanas stundai mājās tērpjas tā, it kā dotos uz viesībām. Viņš caur logu izmērīja meitenes pulsu, lūdza viņu izbāzt mēli un, piepalīdzot ar alumīnija lāpstiņu, appētīja kaklu, pavilka uz leju apakšējo plakstiņu un ik reizes atzinīgi palocīja galvu. Viņš tagad jutās brīvāk nekā iepriekšējā reizē, toties viņa bija stiprāk samulsusi, jo nespēja izprast neparedzētās apskates cēloni — viņš pats taču bija teicis, ka otrreiz neiegriezīsies, ja vien netiks aicināts kādu jaunu apstākļu dēļ. Un vēl vairāk — viņa nevēlējās doktoru vairs nekad sastapt. Pabeidzis izmeklēšanu, doktors ielika lāpstiņu instrumentiem un zāļu pudelītēm piestūķētā koferītī un aizvēra to ar sausu klikšķi.

-  Jūs esat kā tikko plaukusi roze, viņš sacīja.

-  Pateicos.

-           Dievam, viņš piebilda un tad neprecīzi citēja Svēto Tomu,

-  atcerieties, ka viss labais, lai no kurienes nākdams, pirmsākumos cēlies no Svētā Gara. Vai jums patīk mūzika?

Viņš to pajautāja ar apburošu smaidu, it kā starp citu, taču viņa nevis atbildēja, bet vaicāja pretī:

-  Kāpēc tāds jautājums?

-  Mūzika nāk par labu veselībai, doktors atteica.

Viņš tam no tiesas ticēja, bet viņa pavisam drīz uzzinās un tad līdz mūža galam atcerēsies, ka mūzikas tēma ir gandrīz vai

maģiska formula, ko doktors lieto, piedāvājot draudzību, taču tajā brīdī Fermīna to uztvēra kā zobošanos. Turklāt vēl abas draudzenes, kas izlikās gleznojam, kamēr viņi pie loga sarunājās, tagad bija sākušas ķiķināt un pieslēpa sejas aiz paletēm, un tas lika Fermīnai Dāsai iziet no rāmjiem. Vai zila no dusmām, viņa ar blīkšķi aizcirta logu. Palicis otrpus mežģīņotajiem aizkariem un galīgi apjucis, doktors mēģināja atrast ceļu uz ārdurvīm, taču nomaldījās no kursa un apjukumā uzgrūdās sprostam ar smaržīgajiem kraukļiem. Tie ņēmās pretīgi ķērkt un uzbudināti vicināt spārnus, un ārsta drēbes tūlīt pievilkās ar sieviešu smaržām. I.orenso Dāsas pērkondimdošā balss lika viņam sastingt uz vietas.

-   Doktor, pagaidiet mani, kur esat!

Viņš bija visu redzējis no augšējā stāva un, pogādams ciet kreklu, nāca lejup pa kāpnēm ar pietūkušu, sārtenu seju un diendusas caurajā miegā izspūrušu vaigubārdu. Doktors centās nenosarkt viņa priekšā.

-   Es sacīju jūsu meitai, ka viņa izskatās kā roze.

-Tā tas ir, Lorenso Dāsa piekrita, tikai ērkšķu par daudz.

Viņš pagāja doktoram garām, nepadevis sveicienam roku, tad pagrūda vaļā rokdarbu istabas loga vērtni un ar prastu uzbrēcienu pavēlēja meitai:

-Nāc un atvainojies doktoram!

Ārsts mēģināja iejaukties un apturēt viņu, taču Lorenso Dāsa nepievērsa viņam uzmanību. “Pasteidzies!” viņš uzstāja. Fermīna pameta skatienu draudzenēm, slepus lūdzot pēc sapratnes, un atteica tēvam, ka viņai neesot par ko atvainoties, jo viņa tikai aizvērusi logu, lai nespīd iekšā saule. Doktors Urbīno centās pateikt, ka viņai taisnība, taču Lorenso Dāsa neatkāpās no savas prasības. Tad Fermīna Dāsa, dusmās nobālusi, atgriezās pie loga, paspēra uz priekšu labo kāju, ar pirkstgaliem vieglītēm pacēla uz augšu svārkus un veltīja doktoram teatrālu reveransu:

-  Es jums dziļi atvainojos, kungs.

Doktors Huvenāls Urbīno viņai vēlīgi atdarīja līdzīgā manierē, paklanoties kā musketieris un novicinot cilindru, taču par atbildi nesaņēma līdzcietīgu smaidu, uz kādu bija cerējis. Tad Lorenso Dāsa ielūdza viņu par izlīguma zīmi kabinetā iedzert kafiju, kam viņš ar prieku piekrita, lai nebūtu nekādu šaubu, ka viņa dvēselē nepaliek ne kriksīša netīksmes.

Patiesībā doktors Huvenāls Urbīno kafiju nedzēra, ja neskaita vienu tasīti no paša agra rīta. Viņš nelietoja arī alkoholu, ja neskaita glāzi vīna pie maltītes svinīgos gadījumos, taču šoreiz viņš ne tikvien izdzēra Lorenso Dāsas piedāvāto kafiju, bet neatteicās arī no glāzītes anīsa degvīna. Tad izdzēra vēl tasi kafijas ar vēl vienu glāzīti piedevām, tad vēl vienu un vēl nākamo, pat par spīti tam, ka viņam stāvēja priekšā vēl vairākas vizītes. Sākumā viņš uzmanīgi ieklausījās atvainošanās vārdos, ko Lorenso Dāsa bārstīja meitas vietā, kas esot saprātīga un nopietna, jebkura prinča cienīga meitene, vienalga, vai tas būtu šejienietis vai no tālienes, un vienīgā meitas vaina, pēc viņa vārdiem, esot tās raksturs — ietiepīgs kā mūlim. Taču pēc otrās glāzītes doktoram šķita, ka viņš pagalma viņā galā saklausījis Fermīnas Dāsas balsi, un viņa iztēle aizsteidzās pakaļ meitenei, sekoja viņai tālāk namā, kamēr tā, vakaram satumstot, sadedza gaitenī lampas, izkvēpināja guļamistabas ar pretodu dūmu sveci, nocēla vāku katlam ar zupu, ko baudīs vakariņās kopā ar tēvu, divi vien pie galda, nepaceļot skatienu un skaļi nestrebjot, lai neizbojātu pārmetuma gaisotni, līdz viņš būs spiests padoties un lūgt piedošanu par pēcpusdienā izrādīto bardzību.

Doktors Urbīno pazina sievietes pietiekami labi, lai apzinātos, ka Fermīna Dāsa neiegriezīsies kabinetā, kamēr viņš nebūs aizgājis, taču visādi attālināja atvadīšanos, jo juta, ka šīs pēcpusdienas negoda ievainotais lepnums neļaus viņam mierīgi dzīvot. Jau gandrīz piedzērušais Lorenso Dāsa, šķiet, nemanīja doktora uzmanības trūkumu, jo viņam bija gana pašam ar savu pāri plūstošo daiļrunību. Viņš runāja ātri un aizraudamies, reizē košļājot apdzisušā cigāra galu, skani klepojot un krekšķinot un grūši pūloties ieņemt ērtāku pozu grozāmajā klubkrēslā, kura atsperes vaidēja kā zvērs riesta laikā. Viņš bija iztukšojis trīs glāzītes degvīna uz katru viesa izdzerto, uz mirkli apstājoties tikai tad, kad pamanīja, ka viens otru vairs nevar saredzēt, un piecēlās, lai iedegtu lampu. Doktors Urbīno paskatījās uz viņa seju jaunajā gaismā un, ievērojis, ka viena acs tajā ir izvalbīta kā zivij un ka namatēva vārdi nesaskan ar lūpu kustībām, nodomāja, ka tās ir paša halucinācijas, ko izraisījis pārliekais izdzertā alkohola daudzums. Tad viņš piecēlās, izbaudīdams apburošo sajūtu, ka atrodas nevis pats savā ķermenī, bet gan kādā citā, kura īpašnieks palicis sēžam krēslā, kur tikko bija sēdējis viņš pats, un viņam vajadzēja stipri piepūlēties, lai nezaudētu apjēgu.

Jau bija pāri septiņiem, kad viņš nopakaļ Lorenso Dāsam izgāja no kabineta. Debesīs bija pilns mēness. Grādīgās dziras idealizētais iekšpagalms peldēja kā akvārija dibenā, un lupatām pārsegtie putnu sprosti šķita izskatāmies pēc spokiem, kas aizmiguši tikko plaukušu apelsīnziedu spēcīgajā smaržā. Rokdarbu istabas logs bija vaļā, uz galda stāvēja iedegta lampa, un nepabeigtās gleznas uz molbertiem atgādināja izstādi. “Kur esi, ja tevis šeit nav?” doktors Urbīno garāmejot jautāja, taču Fermīna Dāsa viņu nedzirdēja un nekādi nevarēja dzirdēt, jo bija guļamistabā un no dusmām raudāja, guļot ar seju spilvenā un gaidot tēvu, lai atmaksātu viņam par pēcpusdienā pārciesto pazemojumu. Doktors neatmeta cerību no viņas atvadīties, taču Lorenso Dāsa viņam to nepiedāvāja. Huvenāls Urbīno ilgojās pēc viņas nevainīgā pulsa, pēc viņas kaķītes mēles, pēc maigajām mandelēm, taču viņam laupīja spēkus doma, ka viņa to vairs nekad nevēlēsies satikt un nekad pat nepieļaus, lai viņš mēģinātu to darīt. Kad Lorenso Dāsa iegāja priekšnamā, zem palaga nomodā esošie kraukļi sacēla ellišķīgu brēku. “Tie tev acis izknābs,” domājot par Fermīnu, doktors skaļi noteica, un Lorenso Dāsa pagriezās, lai pajautātu, ko viņš teicis.

-  Tas nebiju es, doktors sacija. Tas bija grādīgais.

Lorenso Dāsa pavadīja viņu līdz karietei un centās pierunāt pieņemt zelta peso kā maksu par otro vizīti, taču doktors atteicās. Viņš sniedza pareizus norādījumus kučierim, kā viņu aizvest pie diviem slimniekiem, kas vēl bija jāapskata, un bez palīdzēšanas iekāpa karietē. Taču, kratoties pa bruģētajām ielām, doktoram kļuva nelabi, tāpēc viņš lika vedējam braukt pa citu ceļu. Uz brīdi ielūkojies karietes spogulītī, doktors pamanīja, ka pat viņa attēls nepārstāj domāt par Fermīnu Dāsu. Viņš paraustīja plecus. Tad skaļi nožagojās un, nokāris galvu uz krūtīm, aizmiga, bet sapnī izdzirda skanam sēru zvanus. Vispirms viņš tos saklausīja nākam no katedrāles, bet tad arī no pārējām baznīcām — tās pievienojās cita pēc citas, līdz pat ieplaisājušajiem Svētā Juliāna Viesmīlīgā baznīcas bimbuļiem.

-   Nu ir mēsli, viņš miegā nomurmināja, mirušie ir nomiruši.

Viņa māte un māsas pie lielās ēdamistabas svinīgo maltīšu galda baudīja vakariņas — kafiju ar pienu un virtuļus, kad ieraudzīja viņu iestājamies durvīs ar izmocīta paskata seju un viscaur apkaunotu ar kraukļu uzvēdītajām smaržām, kādas mēdz lietot tikai ielasmeitas. Nama milzum plašajās telpās turpināja atbalsoties tuvīnās katedrāles lielais zvans. Māte satraukti vaicāja, kur viņš bijis pazudis, jo doktoru izmeklējušies visās malās, lai viņš steigtos pie ģenerāļa Ignāsio Marias, marķīza Haraīsa de la Veras pēdējā mazdēla, kuru šopēcpusdien piemeklējis asinsizplūdums smadzenēs: zvani tagad dimdēja ģenerāļa dēļ. Ieķēries durvju rāmī, doktors Huvenāls Urbīno klausījās mātē, viņu nemaz nedzirdot; tad pagriezās un raudzīja doties uz savu guļamistabu, taču nostiepās visā garumā, reizē izgrūzdams pēc anīsa dvakojošu vēmekļu šalti.

-  Vissvētā Marija! māte iesaucās. Ir bijis jānotiek kaut kam pavisam dīvainam, lai tu pārnāktu mājās tādā stāvoklī.

Visdīvainākais tomēr vēl nebija atgadījies. Pilsētā bija ieradies slavenais pianists Romeo Lusičs, kurš sniedza Mocarta sonāšu koncertu, tiklīdz visi bija atguvušies no sērām par ģenerāļa Ignāsio Marias nāvi. Izmantodams šo izdevību, doktors Huvenāls Urbīno lika iekraut mūļu pajūgā Mūzikas skolas pianīnu un sagādāja Fermīnai Dāsai serenādi, kas kļuva par vēsturisku notikumu. Fermīna pamodās no pirmajām taktīm, un viņai nemaz nevajadzēja pārliekties pār balkona margām, lai saprastu, kurš bijis šā bezkaunīgā veltījuma iniciators. Viņa nožēloja vienīgi to, ka pašai pietrūkst drosmes izgāzt uz nevēlamā pielūdzēja galvas sava naktspoda saturu, kā to bija darījušas citas saniknotas jaunavas. Lorenso Dāsa turpretī, mūzikai skanot, steigšus saģērbās un priekšnesuma beigās ieaicināja doktoru Pļuvenālu Urbīno kopā ar pianistu viesistabā, lai pateicībā par serenādi uzcienātu abus ar glāzīti teicama brendija.

Fermīna Dāsa pavisam drīz aptvēra, ka tēvs cenšas atmaidzināt viņas sirdi. Nākamajā dienā pēc serenādes viņš it kā neviļus bija noteicis: “Iedomājies, kā justos tava māte, ja zinātu, ka tevī ieskatījies Urbīno de la Kaļje.” — “Viņa zārkā apgrieztos uz otriem sāniem,” meita strupi atcirta. Draudzenes, ar kurām Fermīna kopā gleznoja, viņai pastāstīja, ka doktors Huvenāls Urbīno ielūdzis Lorenso Dāsu brokastīs Pilsoņu klubā un tāpēc saņēmis stingru brīdinājumu par statūtu normu pārkāpšanu. Tikai tad viņai kļuva zināms arī tas, ka tēvs vairākkārt vērsies ar lūgumu uzņemt viņu Pilsoņu klubā un balsojot vienmēr atraidīts ar tādu melno lodīšu skaitu, kas izslēdza jebkuru atkārtotu mēģinājumu. Taču Lorenso Dāsam bija pietiekami rūdītas iekšas, lai pārciestu visus pazemojumus, un viņš turpināja likt lietā atjautīgus paņēmienus, lai ir kā netīši sastaptu Huvenālu Urbīno, nemaz nenojaušot, ka doktors pats darīja visu iespējamo un neiespējamo, lai tikai būru sastopams. Reizēm viņi stundām ilgi sarunājās kabinetā, un viss nams tikmēr kļuva kā apstādināts uz laika robežas, jo Fermīna Dāsa neļāva nekam iet uz priekšu ierastajā gaitā, kamēr doktors nebija aizgājis. Draudzes kafejnīca viņiem bija lieliska pieturas vieta. Tieši tur Lorenso Dāsa sniedza doktoram Huvenālam Urbīno pirmās mācībstundas šahā, un viņš izrādījās tik uzcītīgs skolnieks, ka šaha spēle kļuva par neārstējamu atkarību, kas mocīja viņu līdz pat nāves dienai.

Kādu vakaru, drīz pēc pianīna serenādes atskaņojuma, Lorenso Dāsa priekšnamā atrada meitai adresētu vēstuli ar vaska zīmogu uz aploksnes — zīmogā kā monogramma bija iespiesti burti H. U. K. Iedams gar meitas guļamistabu, viņš ieslidināja vēstuli pa durvju apakšu, un Fermīna nespēja saprast, kā tā tur nokļuvusi, jo viņai šķita prātam neaptverami, ka tēvs varētu būt mainījies tik ļoti, lai pats viņai nogādātu pielūdzēja vēstuli. Viņa nolika aploksni uz naktsgaldiņa, patiesībā nezinot, ko ar to iesākt, un tur tā neatvērta nogulēja vairākas dienas, līdz kādā lietainā pēcpusdienā Fermīna nosapņoja, ka Huvenāls Urbīno atgriezies vēlreiz, lai atdāvinātu viņai lāpstiņu, ko bija izmantojis, apskatot viņas kaklu. Sapnī lāpstiņa bija nevis no alumīnija, bet no kāda cita — garšīgāka — metāla, ko viņa ar baudu bija laizījusi citos sapņos, tāpēc viņa to pārlauza divās daļās un mazāko atdeva doktoram.

Pamodusies viņa atvēra aploksni. Vēstule bija īsa un nevainīga, un Fluvenāls Urbīno tajā vienīgi lūdza, lai viņa atvēl viņam lūgt atļauju viņas tēvam Fermīnu apciemot. Viņa vienkāršie un nopietnie vārdi uz Fermīnu atstāja iespaidu, un ar tādu mīlestību tik daudzu dienu garumā lolotās dusmas izdzisa vienā mirklī. Viņa noglabāja vēstuli neizmantotā lādītē čemodāna dibenā, taču atminējās, ka tieši turpat bija slēpusi arī Florentīno Arisas iesmaržinātās vēstulītes, un, notrīsot kauna uzplaiksnā, izņēma aploksni no lādītes, lai noliktu citā vietā. Piepeši viņai šķita, ka vispieklājīgāk būtu izlikties, ka vēstuli nav saņēmusi, un viņa to sadedzināja uz lampas degļa, noraugoties, kā vaska lāses liesmā sašķīst zilganos burbulīšos. “Nabaga cilvēks,” Fermīna nopūtās, un pašai tūdaļ pat iešāvās prātā, ka viņa šos vārdus izdveš jau otro reizi tikai mazliet vairāk nekā gada laikā; viņa uz brīdi iedomājās par Florentīno Arisu un pati jutās pārsteigta, cik viņš tagad tālu prom no viņas dzīves: nabaga cilvēks!

Oktobrī reizē ar pēdējām lietusgāzēm pienāca vēl trīs vēstules: pirmo no tām pavadīja kārbiņa ar Flaviņjī abatijas vijolīšu ledenēm. Divas vēstules pie namdurvīm bija pasniedzis doktora Muvenāla Urbīno kučieris, un doktors pats caur karietes lodziņu bija pasveicinājis Galu Plasīdiju — pirmkārt, lai nerastos šaubas, ka vēstules sūtījis viņš, un, otrkārt, lai neviens nevarētu teikt, ka tās nav saņemtas. Turklāt abām vēstulēm bija vaska zīmogs ar monogrammu, un tas bija rakstītas ķeburainajā šriftā, ko Fermīna Dāsa jau pazina: mediķa rokraksts. Saturā abas atkārtoja to pašu, kas jau bija pasacīts pirmajā, un bija sacerētas tajā pašā padevīgajā tonī, taču dziļumos zem pieklājīgajiem vārdiem sāka iezīmēties nepacietības aprises, kādas viņa nekad nebija manījusi Florentīno Arisas lēnprātīgajās vēstulēs. Fermīna Dāsa tās izlasīja, tiklīdz bija saņēmusi, ik pēc divām nedēļām, un, pašai netiekot skaidrībā, kāpēc, jau brīdī, kad grasījās iemest vēstules ugunī, piepeši mainīja nodomu. Protams, viņa pat domāt nedomāja rakstīt atbildi.

Oktobra trešā vēstule bija paslidināta zem ieejas durvīm, un tā pavisam atšķīrās no iepriekšējām. Rokraksts bija tik bērnišķīgs, ka nešaubīgi varēja pateikt — rakstīts ar kreiso roku, taču Fermīnai Dāsai tas neienāca prātā, iekams teksts neatklājās kā anonīma nelietība. Lai kas būtu rakstītājs, tas bija nolēmis, ka Fermīna Dāsa piebūrusi doktoru Huvenālu Urbīno ar savām raganas dzirām, un no šā pieļāvuma izdarīja ļaunprātīgus secinājumus. Vēstule beidzās ar draudiem: ja Fermīna Dāsa nepārtrauks savus pūliņus pacelties sabiedrībā, izmantojot pilsētas visiekārojamāko vīrieti, viņa tiks pakļauta publiskam negodam.

Fermīna jutās kļuvusi par smagas netaisnības upuri, taču viņai neradās vēlme atriebties. Gluži pretēji: viņai būtu gribējies atrast anonīmās vēstules autoru un, sniedzot visus nepieciešamos paskaidrojumus, izgaisināt tā maldus, jo viņa bija pārliecināta, ka nekad un nekādu iemeslu dēļ neatmaigs pret Huvenāla Urbīno aplidošanas centieniem. Nākamajās dienās viņa saņēma vēl divas vēstules bez paraksta, tikpat nekrietnas kā pirmo, taču neizskatījās, ka jel kādas no tām būtu rakstījusi viena un tā pati persona. Vai nu viņa bija kritusi par upuri sazvērestībai, vai arī kļūmīgā versija par viņas slepenajām sirdslietām bija izplatījusies tālāk, nekā iespējams iztēloties. Viņu satrauca doma, ka viss notiekošais varētu būt vienkārši FIuvenāla Urbīno izrunāšanās sekas. Fermīnai ienāca prātā, ka viņš, iespējams, nemaz neatbilst savam cienīgajam tēlam — varbūt, apmeklējot slimniekus, viņš mēdz trīt mēli un plātīties ar iedomātām mīlas uzvarām tāpat kā daudzi citi viņa aprindu vīrieši. Viņa apsvēra, vai neuzrakstīt doktoram vēstuli, pārmetot sava goda aptraipīšanu, taču drīz vien atteicās no šādas idejas — varbūt viņš to vien gaida. Viņa mēģināja kaut ko izzināt no draudzenēm, ar kurām kopā rokdarbu istabā gleznoja, taču tās bija dzirdējušas vienīgi labvēlīgus komentārus par klavieru serenādi. Fermīna jutās saniknota, bezspēcīga, pazemota. Atšķirībā no pirmajām dienām, kad viņa bija vēlējusies satikt neredzamo ienaidnieku, lai pārliecinātu viņu par alošanos, tagad viņai to gribējās ar dārza dzirklēm sašķērēt kotlešu gaļā. Viņa pavadīja naktis nomodā, analizējot anonīmo vēstuļu frāzes un detaļas un cerot atrast kādas pēdas, kas solītu atvieglojumu. Bet tā bija velta cerība: Fermīnas Dāsas dabai Urbīno de la Kaļjes dzimtas iekšējā pasaule bija pilnīgi sveša — viņai bija ieroči, lai aizstāvētos pret atļautiem kaujas paņēmieniem, taču ne pret neatļautajiem.

Šī atziņa kļuva vēl rūgtāka pēc izbīļa, ko viņai sagādāja tais dienās bez jebkādas pavadvēstules piegādātā melnā lelle, kuras izcelsme Fermīnai šķita viegli nojaušama: vienīgi doktors Huvenāls Urbīno būtu varējis tādu atsūtīt. Saskaņā ar autentisko etiķeti lelle tikusi pirkta Marrinikā: tai bija izmeklēta kleita, matus caurauda zelta pavedieni un, noliekot guļus, tā aizvēra acis. Fermīnai Dāsai lelle šķita tik pievilcīga, ka viņa, pārvarējusi sirdsapziņas grēmas, dienā noguldīja to uz sava spilvena un pamazām pierada gulēt tai blakus naktī. Taču pagāja dažas dienas un, atmodusies no mokoša sapņa, viņa pamanīja, ka lelle aug: smalkā kleita, kurā tā bija ieradusies, vairs nenosedza lelles gurnus, un kājas briestot bija pārplēsušas kurpes. Fermīna Dāsa bija dzirdējusi mēļojam par afrikāņu ļaunajām zintīm, taču nebija pieminēts nekas tik biedējošs. No otras puses, šķita prātam neaptverami, ka tāds cilvēks kā Huvenāls Urbīno varētu būt spējīgs uz šādu neģēlību. Viņai bija taisnība: lelli nebija atvedis viņa kučieris, bet gan kāds garneļu pārdevējs, kuru neviens nespēja pienācīgi aprakstīt. Pūloties atšifrēt šo mīklu, Fermīna Dāsa uz mirkli iedomājās par Florentīno Arisu, kura dziļā grūtsirdība viņu biedēja, taču dzīve lika viņai atzīt, ka tie bijuši maldi. Noslēpums tā arī nekad netika atrisināts, un pietika tam tik vien kā ataust atmiņā, lai viņa izbailēs satrūktos vēl ilgi pēc tam, kad jau bija precējusies, dzemdējusi bērnus un sākusi uzskatīt sevi par likteņa izredzēto un laimes lutekli.

Kā beidzamo līdzekli doktors Urbīno mēģināja izmantot māsas Frankas de la I.usas starpniecību — Vissvētās Jaunavas Parādīšanās skolas direktrise nespēja atteikt tādas dzimtas lūgumam, kas bija atbalstījusi viņas kopienu kopš tās nodibināšanas abās Amerikās. Viņa ieradās deviņos no rīta kādas novices pavadībā, un abām vajadzēja pusstundu izklaidēties ar putnu būriem, kamēr Fermīna Dāsa beidza mazgāties. Māsa Franka bija vīrišķīga paskata vāciete ar metālisku akcentu un valdonīgu skatienu, kas nekādi nesaderējās ar viņas bērnišķīgajām kaislībām. Pasaulē nebija nekā tāda, ko Fermīna Dāsa ienīstu vairāk par viņu un par visu, kas ar viņu bija saistīts: tikai atceroties vien viņas liekuļoto pazemību, Fermīnai skudriņas sāka tekalēt pa muguru. Viņai pietika sazīmēt māsu no vannas istabas durvīm, lai atmiņā acumirklī atdzīvotos skolā piedzīvotās mocības, nepārvaramais miegs, ko uzdzina ikdienas mise, eksāmenu šausmas, noviču iztapīgā uzcītība, viscaur gara nabadzības zīmoga samaitātā skolas dzīve. Turpretī māsa Franka de la I.usa sveicināja viņu ar prieku, kas šķita nākam no sirds. Viņu esot pārsteidzis, cik ļoti Fermīna izaugusi un nobriedusi, un tika uzslavēta jaunkundzes prasme vadīt mājas dzīvi, labā gaume, iekārtojot pagalmu, un kā ugunskurs ziedošie apelsīnkociņi. Viņa vēlēja novicei pagaidīt turpat, tikai nepieejot par tuvu kraukļiem, kas varot izplēst acis, un raudzījās pēc kādas nomaļākas vietas, kur piesēst un divatā aprunāties ar Fermīnu. Tā viņu ieaicināja viesistabā.

Vizīte izrādījās īsa un saruna strupa. Māsa Franka de la Lusa, netērējot laiku ievadvārdiem, piedāvāja Fermīnai Dāsai godpilnu reabilitāciju. Izslēgšanas iemesls tikšot izdzēsts ne vien no skolas aktīm, bet arī no sabiedrības atmiņas, un tas viņai ļaušot pabeigt mācības un saņemt humanitāro zinātņu bakalaura diplomu. Fermīna apmulsusi vēlējās uzzināt šā priekšlikuma iemeslu.

-   To lūdz kāds, kurš ir pelnījis saņemt visu, ko vēlas, un kura vienīgā vēlme ir padarīt tevi laimīgu, mūķene sacīja.

-   Vai zini, kas viņš ir?

Tad Fermīna saprata. Viņa sev vaicāja: kurš šai sievietei, kas nevainīgas vēstules dēļ sagandējusi viņas dzīvi, devis tiesības kļūt par mīlas sūtni, taču neuzdrīkstējās to pateikt skaļi. Tā vietā viņa atbildēja, ka jā, viņa pazīst šo vīrieti, taču vienlīdz labi zina arī to, ka viņam nav nekādu tiesību iejaukties viņas dzīvē.

-   Viņš tev lūdz tikai to, lai tu viņam atļauj piecas minūtes ar tevi parunāt, mūķene turpināja. Esmu pārliecināta, ka tavs tēvs neiebildis.

Apjauta, ka tēvs kļuvis par šīs vizītes līdzzinātāju, tikai saniknoja Fermīnu vēl vairāk.

-  Mēs divreiz redzējāmies, kad es slimoju, viņa atteica. Tagad pēc tā nav nekādas vajadzības.

-  Jebkurai sievietei ar kaut kripatiņu smadzeņu šis vīrietis būtu dievišķās providences dāvana, mūķene neatlaidās.

Māsa Franka turpināja daudzināt viņa tikumus, dievbijību, ziedošanos rūpēm par sāpju cietējiem. Runājot viņa izvilka no tērpa piedurknes zelta lūgšanu krelles ar ziloņkaulā grieztu Kristus figūriņu un pašūpināja Fermīnas Dāsas acu priekšā. Tā bija vairāk nekā simt gadu veca ģimenes relikvija, Sjennas zeltkaļa darinājums, un to bija svētījis Klements IV.

-  Tās ir tavas, viņa sacīja.

Fermīna Dāsa juta, ka asinis vēnās sāk mutuļot, un beidzot uzdrīkstējās pateikt:

-   Es nespēju saprast, kā jūs spējat aiztapināt sevi šādam darbam, ja jums šķiet, ka mīlestība ir grēks.

Māsa Franka de la Lusa izlikās palaižam viņas vārdus gar ausīm, taču plaksti viņai piesarka. Viņa turpināja šūpot rozāriju Fermīnas acu augstumā:

-  Labāk būs, ja spēsi saprasties ar mani, jo pēc manis var ierasties arhibīskapa kungs, un ar viņu runa būs pavisam cita.

-  Lai tik nāk šurp, Fermīna Dāsa atcirta.

Māsa Franka de la Lusa noslēpa lūgšanu krelles atpakaļ piedurknē. Pēc tam no otras izvilka stipri palietotu un vīkšķī saņurcītu mutautu un, sažņaugusi to dūrē, paraudzījās Fermīnā kā no liela attāluma un ar līdzcietīgu smaidu.

-   Mana nabaga meita, viņa pēc brīža izdvesa, tu vēl aizvien domā par to vīrieti.

Fermīna Dāsa sakošļāja viņas bezkaunīgo piebildi un nemirkšķinot noskatījās mūķenē; viņa skatījās tai tieši acīs, nesakot ne vārda un turpinot klusi košļāt mūķenes teikto, kamēr neizsakāmā priekā ieraudzīja viņas vīrišķa acis piepildāmies ar asarām. Māsa Franka de Lusa izslaucīja acis ar kabatlakata pikuci un piecēlās no krēsla.

-  Tavs tēvs pareizi saka — ietiepīga kā mūlis, viņa noteica.

Arhibīskaps neatnāca. Tāpēc aplenkšanas centieni būtu varējuši beigties tajā pašā dienā, kas nenotika, jo kopā ar māsīcu pavadīt Ziemassvētkus atbrauca Hildebrande Sančesa un viņu abu dzīve pārvērtās. Viņi sagaidīja Hildebrandi ierodamies šonerī no Rioačas piecos rītā no jūras slimības pusdzīvu pasažieru pūlī, taču viņa nokāpa no klāja starojoša, ļoti sievišķīga un nelāgās nakts uzmundrinātu garu. Māsīca atbrauca apkrāvusies ar pītiem groziem, kuros bija dzīvi pāvi un dažnedažādi augļi, kādi vien brieda turienes auglīgajos laukos, lai viņas viesošanās laikā visiem pietiktu ēdamā. Viņas tēvs Lisīmako Sančess bija licis pavaicāt, vai viņiem nepietrūkst muzikantu svētku svinēšanai — viņš varot sagādāt pašus labākos, un bija apsolījis drīz atsūtīt veselu kravu ar uguņošanas piederumiem. Vēl viņš darīja zināmu, ka nevarēs atbraukt pēc meitas agrāk par martu, tāpēc viņām bija pārpārēm laika baudīt dzīvi.

Abas māsīcas ķērās pie tā, ne mirkli nekavējoties. Kopš pirmās novakares viņas kopā mazgājās, kailas aplaistot viena otru ar tvertnes ūdeni, palīdzot saziepēties, meklējot otras galvā gnīdas. Māsīcas salīdzināja gurnus, tvirtās krūtis, viena ieskatoties otrā kā spogulī, lai novērtētu, cik nežēlīgi ar viņām izrīkojies laiks, kopš abas pēdējoreiz bija redzējušas viena otru kailas. Hildebrande bija liela auguma, spēcīgu miesasbūvi un zeltainu ādu, taču visi mati uz viņas ķermeņa bija kā mulatei, īsi un sprogaini kā stieplīšu murskulis. Fermīnas Dāsas kailais augums turpretī bija bālgans, slaidām līnijām, gaišu ādu un viscaur taisniem matiem. Ar Gaļas Plasīdijas ziņu viņām guļamistabā bija novietotas divas pilnīgi vienādas gultas, taču reizēm viņas abas gulēja vienā un, nodzēsušas gaismu, pļāpāja līdz pat ausmai. Māsīcas smēķēja garus un tievus, tā sauktos lielceļa laupītāju cigārus, ko Hildebrande bija atvedusi noslēptus aiz ceļasomas oderes, un pēc tam viņām vajadzēja svilināt Armēnijas papīra sloksnītes, lai attīrītu guļamistabas gaisu no īstas būceņa smakas. Fermīna Dāsa pirmoreiz bija sākusi smēķēt Vaļjeduparā, pēc tam bija darījusi to Fonsekā un Rioačā, kur savs desmits māsīcu mēdza ieslēgties istabā, lai patērgātu par vīriešiem un slepus uzsmēķētu. Viņa bija apguvusi prasmi ievilkt dūmus ačgārni, ar gailošo galu mutē, kā to karalaika naktīs mēdza darīt vīrieši, lai viņus nenodotu smēķa uguntiņa. Taču viņa nekad nebija smēķējusi vienatnē. Tagad, blakus esot Flildebrandei, viņa smēķēja ik vakarus pirms gulētiešanas, un kopš tā laika smēķēšana kļuva par viņas ieradumu, lai arī tas vienmēr tika darīts zagšus, slēpjot pat no vīra un bērniem, un ne vien tāpēc, ka sievietes atklāta smēķēšana tika nosodīta, bet arī tāpēc, ka slepenība sagādāja viņai tīksmi.

Arī Flildebrandei ceļojumu bija uzspieduši vecāki, lai mēģinātu viņu attālināt no neiespējamās mīlas, bet reizē vedinot noticēt, ka jābrauc tādēļ, lai palīdzētu Fermīnai izšķirties par labāko partiju. Hildebrande bija piekritusi, cerot izmānīties ar aizmiršanu, tāpat kā savulaik tas bija izdevies māsīcai, un bija vienojusies ar Fonsekas telegrāfistu, ka viņai sūtītās telegrammas paliks vislielākais noslēpums. Tāpēc tik rūgta bija viņas vilšanās, uzzinot, ka Fermīna atraidījusi Florentīno Arisu, turklāt Hildebrande uzskatīja mīlestību kā tādu par vienotu veselumu — kaut kam atgadoties ar vienu mīlestību, tas atstāj iespaidu uz visām mīlestībām visā pasaulē. Tomēr viņa neatteicās no savas ieceres. Izrādot tādu drosmi, kas Fermīnai lika šausmās sastingt, viņa viena devās uz telegrāfa kantori nolūkā iemantot Florentīno Arisas labvēlību.

Hildebrande nebūtu viņu sazīmējusi, jo puisī nevarēja ieraudzīt ne vaibsta no tā tēla, kas viņai bija izveidojies ar Fermīnas Dāsas starpniecību. Pirmajā acumirklī viņai šķita neiespējami, ka māsīca varētu būt nonākusi uz neprāta robežas šā gandrīz nepamanāmā ierēdņa dēļ — viņš izskatījās pēc nopērta suņa, un nežēlastībā krituša rabīna cienīgais apģērbs kopā ar stīvajām manierēm taču nespētu iekustināt nevienas sirdi. Tomēr pavisam drīz viņa nožēloja pirmo iespaidu, jo Florentīno Arisa ņēmās viņai ar sirdi un dvēseli pakalpot, nezinot, kas viņa ir: to viņš nekad arī neuzzināja. Neviens nebūtu spējis Hildebrandi saprast tik labi kā viņš, tāpēc viņai netika prasīts uzrādīt jebkādu personas apliecinājumu vai nosaukt adresi. Viņa piedāvātais risinājums bija pavisam vienkāršs: trešdienās ap launaglaiku viņa iegriezīsies telegrāfa kantorī, viņš iedos atbildes viņai tieši rokās — un lieta darīta. Bet pēc tam, izlasījis nosūtīšanai rakstīto Hildebrandes vēstījumu, viņš pavaicāja, vai tā pieņemtu viņa ieteikumu tekstam, un Hildebrande piekrita. Florentīno Arisa vispirms ierakstīja dažus labojumus starp rindiņām, tad tos izdzēsa, pārrakstīja no jauna, tad aptrūkās brīvas vietas; galu galā viņš saplēsa lapu un uzrakstīja pilnīgi atšķirīgu tekstu, kas, viņasprāt, bija aizkustinošs. Izgājusi no telegrāfa kantora, Hildebrande bija tuvu asarām.

-    Viņš ir neglīts un nobēdājies, viņa sacīja Fermīnai Dāsai, taču viss viena vienīga mīlestība.

Hildebrandei visvairāk dūrās acīs māsīcas vientulība. “Divdesmit gadu, bet kā tāda veca meita,” — viņa tai norādīja. Pieradusi pie daudzskaitlīgām un sazarotām ģimenēm un mājām, kur neviens precīzi nezināja nedz iemītnieku skaitu, nedz kuri no tiem katrreiz sēdīsies pie galda, Hildebrande nespēja iedomāties pašas vecuma meiteni norobežojamies tikai savas privātās dzīves klosteri. Bet tā tas bija: no sešiem rīrā, kad Fermīna piecēlās, līdz brīdim, kad nodzēsa guļamistabā gaismu, viņa to vien darīja kā nosita laiku. Dzīve viņai sevi uzspieda tikai no ārpuses. Vispirms ar durvju āmuriņa klaudzienu tūlīt pēc pēdējiem gaiļiem viņu uzmodināja piena vīrs. Pēc tam klauvēja zivju sieva, piedāvājot aļģēm izklātā kastē slāpstošus jūras asarus, un košās dārzeņu tirgotājas ar zaļumiem no Maria la Bahas un augļiem no Sanhasinto. Un pēc tam cauru dienu klauvēja visi bez apstājas: ubagi, loterijas biļešu pārdevējas, žēlsirdīgās māsas, nažu trinējs ar jaunākajām tenkām, tukšu pudeļu uzpircējs, salauztu zeltlietu uzpircējs, vecu avīžu uzpircējs, viltus čigānietes, kas piedāvāja izzīlēt likteni pēc kārtīm, pēc rokas līnijām, pēc kafijas biezumiem, pēc ūdens bļodiņā… Gaļai Plasīdijai visa nedēļa pagāja, verot durvis vaļā un ciet, lai pateiktu “nē, pienāciet citudien”, vai labvēlīgā nekaunībā saucot no balkona “pie velna, neuzbāzieties vairs, visu, kas vajadzīgs, mēs jau esam nopirkuši”. Viņa bija stājusies krustmātes Eskolastikas vietā ar tādu aizrautību un tik nepiespiesti, ka Fermīna sāka viņu tiktāl jaukt ar krustmāti, ka pat iemīlēja. Gaļai piemita verdzenes apsēstība. Tiklīdz radās kāds brīvs brīdis, viņa steidzās uz darbistabu gludināt gultasveļu, kamēr tā kļuva absolūti nevainojama; viņa to glabāja skapjos kopā ar lavandas ziediem — un gludināja un salocīja ne vien tikko izmazgāto, bet arī to, kas bija zaudējusi spozmi no ilgākas nelietošanas. Ar tādu pašu rūpību viņa turpināja uzturēt kārtībā Fermīnas pirms četrpadsmit gadiem mirušās mātes Fermīnas Sančesas drēbju skapjus. Taču visus lēmumus pieņēma Fermīna Dāsa. Viņa noteica, kas gatavojams pusdienām, kas nopērkams, kas darāms katrā atsevišķā gadījumā, tādējādi nospraužot dzīves virzību šajā namā, kur patiesībā nebija nekā, ko virzīt. Pabeigusi tīrīt būrus, sabērusi putniem barību un parūpējusies, lai nekā netrūktu puķēm, viņa jutās kā pazudusi. Pēc izslēgšanas no skolas Fermīna daudzkārt bija iemigusi diendusas laikā un nebija atmodusies līdz pat nākamajam rītam, bet gleznošanas stundas bija vien maķenīt žirgtāks laika nosišanas paveids.

Kopš tika padzīta krustmāte Eskolasrika, viņas attiecībās ar tēvu bija zudusi sirsnība, lai gan abi bija atraduši paņēmienus, kā sadzīvot, vienam otru netraucējot. Kad viņa piecēlās, tēvs jau bija devies savās darīšanās. Pusdienu rituālu viņš izlaida reti, kaut gandrīz nekad neēda, jo viņam pietika ar draudzes kafejnīcas aperitīviem un sīkajām spāniešu uzkodām. Arī vakariņas viņš neēda: tēva maltītei paredzētais tika atstāts uz galda, viss vienā šķīvi ar otru pāri kā vāku, lai arī bija labi zināms, ka viņš to izēdīs tikai nākamajā rītā, uzsildītu brokastīs. Reizi nedēļā viņš izsniedza meitai naudu tēriņiem — tos viņš rūpīgi aprēķināja un viņa skrupulozi pārraudzīja, taču tēvs ar prieku uzklausīja jebkuru viņas lūgumu neparedzētiem izdevumiem. Viņš nekad nekaulējās par sīkumiem, ne reizes neprasīja parādīt rēķinus, taču viņa pret naudu izturējās tā, it kā viņai būtu jāiesniedz atskaite inkvizīcijas tribunālam. Tēvs viņai nekad netika stāstījis par savu darījumu raksturu un stāvokli un nekad arī nebija aizvedis parādīt savas darba telpas ostā, tādā vietā, ko pieklājīgām jaunkundzēm bija liegts apmeklēt pat vecāku pavadībā. Lorenso Dāsa nemēdza pārrasties mājās agrāk par desmitiem vakarā, kad mazāk izšķirīgos karadarbības posmos iestājās komandanta stunda. Līdz tam laikam viņš uzturējās draudzes kafejnīcā, spēlēdams jebko, kas nāca priekšā, jo viņš bija lietpratējs visās galda spēlēs, turklāt arī prasmīgs skolotājs. Mājās viņš vienmēr atgriezās skaidrā prātā un neuzmodinot meitu — par spīti tam, ka pirmo anīsa brandvīna glāzīti izdzēra, tiklīdz bija uzcēlies, pēc tam turpinot košļāt apdzisuša cigāra galu un izmetot glāzīti pēc glāzītes visu cauru dienu. Tomēr reiz kādu nakti Fermīna samanīja viņu pārrodamies. Viņa izdzirda tēva smagos kazaka soļus uz kāpnēm, viņa skaļo sēkšanu otrā stāva gaitenī, tad plaukstas piesitienu pie savas guļamistabas durvīm. Atverot durvis, viņu pirmo reizi nobiedēja tēva izvelbtā acs un neskaidrā verelēšana.

-   Mēs esam izputināti, viņš izgrūda. Pilnīgi izputināti, tagad tu to zini.

Tas bija viss, ko tēvs pateica: vairāk nekad viņš to neatkārtoja, un nenotika nekas tāds, kas rādītu, vai viņš teicis patiesību, taču kopš tās nakts Fermīnai Dāsai radās apziņa, ka viņa šai pasaulē ir viena pati. Viņa dzīvoja sabiedrības robežjoslā.

Fermīnas kādreizējās skolasbiedrenes mita debesis, kas viņai bija liegtas, jo sevišķi pēc kaunpilnās izslēgšanas, taču viņa nebija arī kaimiņiene saviem kaimiņiem, jo tie viņu bija pazinuši kā meiteni bez pagātnes, kas valkāja Vissvētās Jaunavas Parādīšanās skolas formastērpu. Viņas tēva pasauli apdzīvoja tirgoņi, ostas starpnieki un kara bēgļi no publiskās paglābtnes draudzes kafejnīcā, visi vientuļi vīrieši. Pēdējā gada laikā viņas ieslodzījuma režīmu bija mazliet atvieglinājušas glezniecības stundas, jo skolotāja deva priekšroku kolektīvai apmācībai un mēdza atvest uz rokdarbu istabu citas audzēknes. Taču šīs meitenes nāca no raibiem un visai nenoteiktiem sociālajiem slāņiem, un Fermīnai Dāsai viņas bija vien aizlienētas draudzenes, kuru simpātijas pagaisa, beidzoties katrai mācībstundai. Flildebrande gribēja atvērt visas durvis, izvēdināt māju, atgādāt tēva muzikantus, savest raķetes un pulvera namiņus uguņošanai un sarīkot maskuballi, kuras spirgtie vēji izpluinītu kožu saēsto māsīcas dvēseli, taču visai drīz saprata, ka viņas ieceres ir bezjēdzīgas. Turklāt ļoti vienkārša iemesla pēc: nebija jau ko uzlūgt.

Bet tik un tā tieši Hildebrande ievilka māsīcu dzīvē. Pēcpusdienās pēc glezniecības stundām viņa lika vest sevi pastaigāties, lai iepazītu pilsētu. Fermīna Dāsa viņai parādīja ceļu, ko ik dienas bija mērojusi kopā ar krustmāti Eskolastiku, parka soliņu, uz kura Florentīno Arisa, viņu gaidot, bija izlicies lasām, šaurās ieliņas, kur viņš bija sekojis, slepenās vēstuļu glabātuves, draudīgo pili, kur kādreiz atradies inkvizīcijas cietums, kas pēc tam ticis atjaunots un pārvērsts Vissvētās Jaunavas Parādīšanās skolā, ko viņa no visas sirds ienīda. Viņas uzkāpa nabago kapsētas pakalnā, kur Florentīno Arisa bija čīgājis vijoli pa vējam, lai viņa to, gultā guļot, sadzirdētu. No turienes abām kļuva redzama visa vecpilsēta, tās iebrukušie jumti un drūpošās sienas, krūmiem pāraugušās cietokšņu drupas, līča saliņu aprises, nabago uzslietās būdas gar purvāju malām, neaptverami plašā Kārību jūra.

Ziemassvētkos viņas aizgāja uz pusnakts misi katedrālē. Fermīna apsēdās tur, kur savulaik bija vislabāk dzirdama viņai vien veltītā Florentīno Arisas mūzika, un parādīja māsīcai precīzi to vietu, kur tādā pašā naktī kā šī pirmo reizi tuvumā ieraudzīja viņa izbiedētās acis. Viņas riskēja divas vien doties uz Rakstvežu pasāžu, sapirkās saldumus, izklaidējās jokainu atklātnīšu veikaliņā, un Fermīna Dāsa māsīcai parādīja vietu, kur bija piepeši atklājusi, ka viņas mīlestība ir tikai ilūzija. Viņa pati neaptvēra, ka ikviens viņas solis ceļā no mājām līdz skolai, ikviena pilsētas vietiņa, ikviens viņas nesenās pagātnes mirklis šķita pastāvam, tikai pateicoties Florentīno Arisam. Hildebrande lika viņai to pamanīt, taču Fermīna to nespēja pieņemt, jo nekad nebija atzinusi patiesību, ka Florentīno Arisa — vienalga, labā vai sliktā nozīmē — ir bijis vienīgais, kas viņas dzīvē atgadījies.

Tajās dienās pilsētā bija ieradies beļģu fotogrāfs un iekārtojis studiju Rakstvežu pasāžas tālākajā galā, un visi, kam vien bija ko samaksāt, izmantoja izdevību iegūt savu portretu. Fermīna un Hildebrande bija starp pirmajām. Viņas iztukšoja Fermīnas Sančesas drēbju skapi, sadalot starp abām krāšņākos tērpus, saulessargus, balles kurpes un cepures, un saģērbās kā dāmas no gadsimta vidus. Gala Plasīdija palīdzēja aizšņorēt korsetes, ierādīja, kā spert soļus apjomīgajos svārkos ar caurstīpoto krinolīnu, kā uzvilkt cimdus un kā sapogāt augstpapēžu zābaciņus. Hildebrande deva priekšroku cepurei ar platām malām un strausa spalvām, kas nokārās viņai pār pleciem. Fermīna uzlika jaunāka laika galvassegu, ko rotāja izkrāsoti ģipša augļi un mākslīgie ziedi. Beigu beigās viņas ieraudzīja sevi spogulī izskatāmies uz mata pēc vecmāmiņu dagerotipiem, pašas par to pazobojās un tad, gandarītas un ģībstot no smiekliem, devās pozēt smalkākajām fotogrāfijām savā mūžā. Gala Plasīdija no balkona noskatījās, kā jaunkundzes zem atvērtiem saulessargiem šķērso parciņu, pūloties saglabāt līdzsvaru uz augstajiem papēžiem un kā bērnaukles ar visu augumu grūžot uz priekšu krinolīnus, un aizsūtīja viņām nopakaļ savu svētību — lai Dievs abām palīdz ar tām fotogrāfijām.

Pie beļģa salona drūzmējās vesels pulks ļaužu, jo patlaban tika fotografēts Benijs Sentēno, kurš tajās dienās bija uzvarējis Panamas boksa čempionātā. Viņš stāvēja sporta biksēs, uzvilktiem boksa cimdiem un čempiona kroni galvā, bet viņu nebija viegli iemūžināt, jo puisim vajadzēja veselu minūti sastingt uzbrukuma stājā, cik iespējams neelpojot, taču, līdzko Benijs ieņēma vajadzīgo pozu, viņa fanātiskie karsēji izplūda ovācijās, un viņš nespēja pārvarēt kārdinājumu tos iepriecināt, izrādot savas mākslas. Kad pienāca māsīcu kārta, debesis bija pārvilkušās mākoņiem un šķita, ka tūliņ sāks līt, taču viņas ļāva nopūderēt sejas ar stērķeli un tik nepiespiesti atbalstījās pret kādu alabastra kolonnu, ka spēja palikt pilnīgi nekustīgas ilgāk, nekā pieļāva saprāts. Viņu fotoportrets dzīvoja mūžīgi. Kad Hildebrande turpat simt gadu vecumā nomira savā Flores de Maria muižā, viņas eksemplāru atrada aiz atslēgas guļamistabas skapī starp smaržīgu palagu kārtām, kur tas kopā ar sakaltušu atraitnītes ziedu bija paslēpts gadu gaitā izdzisušā vēstulē. Fermīna Dāsa savējo daudzus gadus turēja ģimenes albuma pirmajā lappusē, no kurienes tas pazuda, nevienam neuzzinot, kā un kad, lai pēc neticamu nejaušību virknes nonāktu Florentīno Arisas rokās, kad abiem jau bija pāri sešdesmit.

Kad Fermīna un Hildebrande iznāca no beļģa studijas, laukums iepretim Rakstvežu pasāžai bija stāvgrūdām pilns līdz pat balkoniem. Abas bija piemirsušas, ka viņu sejas ir pārklātas ar baltu stērķeli, bet lūpas noziestas ar šokolādes krāsas pomādi un ka viņu tērpi nav piemēroti nedz šai stundai, nedz laikmetam. Iela viņas sagaidīja ar zvaigāšanu un svilpieniem. Pūloties pamukt no publiskā apsmiekla, abas bija iespiestas stūrī, kad cauri drūzmai izlauza ceļu zeltaini brūnu zirgu vilkta kariete. Svilpieni aprima, un naidīgie ļaužu pūļi izklīda. Hildebrande

nekad neaizmirsīs pirmo iespaidu, ko izraisīja vīrietis, kas parādījās uz kāpšļa, viņa satina cilindru un brokāta vesti, nosvērtas kustības, medu viņa acīs un viņa klātbūtnes spēku.

Kaut Hildebrande šo vīrieti nekad nebija redzējusi, viņa to pazina acumirklī. Fermīna Dāsa māsīcai tāpat vien, garāmejot un bez jebkādas intereses, bija par viņu stāstījusi kādā pagājušā mēneša pēcpusdienā, kad nebija gribējusi iet gar marķīza de Kasalduero namu, jo pie tā vārtiem stāvēja divjūga kariete ar zeltainajiem zirgiem. Fermīna pateica, kas ir tās īpašnieks, un mēģināja izskaidrot savu antipātiju cēloni, kaut nebilda ne vārda par viņa aplidošanas pūliņiem. Hildebrande viņu aizmirsa, taču, sazīmējot to pašu vīrieti kā pasaku tēlu stāvam karietes durvīs, vienu kāju pie zemes, otru uz kāpšļa, viņai māsīcas motīvi kļuva nesaprotami.

Kāpiet, lūdzu, iekšā, doktors Huvenāls Urbīno viņām sacīja. Es jūs aizvedīšu, kurp vien pavēlēsit.

Fermīna Dāsa dzīrās atbildēt ar noraidošu žestu, taču Hildebrande jau bija pieņēmusi uzaicinājumu. Doktors Huvenāls Urbīno nolēca no kāpšļa un ar pirkstu galiņiem, gandrīz nepieskaroties, palīdzēja māsīcai iekāpt karietē. Palikusi bez izvēles, Fermīna dusmās sasārtušu seju sekoja viņai.

Viņu māja bija tikai trīs kvartālus tālāk. Māsīcas nebija manījušas, ka doktors Urbīno dotu norādījumus kučierim, taču tā droši bija noticis, jo kariete nonāca galā tikai pēc labas pusstundas. Viņas sēdēja galvenajā sēdvietā, bet doktors iepretim viņām, ar muguru pret braukšanas virzienu. Fermīna pavērsa seju pret logu un noslēpās tukšumā, turpretī Hildebrande bija sajūsmināta, un doktorā Urbīno viņas jūsma izraisīja vēl lielāku sajūsmu. Līdzko kariete sāka kustēties, viņa sajuta dabiskās ādas sēdekļu silto smaržu, sieniņu popējuma intimitāti, un pavēstīja, ka viņai šī vieta šķietot gana laba, lai tur apmestos uz dzīvi. Drīz vien abi sāka smieties, bārstīties jociņiem kā veci draugi un pat tika līdz vienkāršai prāta spēlei, neesošai valodai,

kas prasīja iespraust vienu norunātu zilbi pēc katras īstās. Viņi izlikās domājam, ka Fermīna viņus nesaprot, lai gan zināja ne vien to, ka saprot, bet arī to, ka viņa nevar neklausīties, un tieši tāpēc abi runāja. Kārtīgi izsmējusies, Hildebrande pēc kāda brīža atzinās: zābaciņi tā spiež, ka vairs ne izturēt.

-   Kas var būt vienkāršāk, doktors Urbīno sacīja. Paskatīsim, kurš pirmais novilks.

Viņš sāka raisīt vaļā savas zābakšņores, un Flildebrande pieņēma izaicinājumu. Viņai neklājās viegli, jo korsetes stīpas traucēja pieliekties, taču doktors Urbīno apzināti vilcinājās, līdz viņa, triumfējoši smejot, izcēla zābaciņus no svārku apakšas it kā būtu tos nozvejojusi dīķī. Tad abi pievērsa skatienus Fermīnai, kuras majestātiskais zeltaina putna profils pret liesmojošo saulrietu iezīmējās asāk nekā jebkad. Viņa jutās trīskārt saniknota: gan tāpēc, ka bez vainas nokļuvusi šādā situācijā, gan māsīcas izlaidīgās uzvedības pēc, gan apzinoties, ka ekipāža met bezjēdzīgus lokus, lai attālinātu ierašanās brīdi. Taču Hildebrande izturējās kā norāvusies no saites.

-  Tagad es zinu — nevis zābaki man traucēja, bet gan šis stiepļu sprosts, viņa paziņoja.

Doktors Urbīno saprata, ka ar to viņa domājusi krinolīnu, un nekavējās notvert izdevību. “Kas var būt vienkāršāk,” viņš sacīja. “Velciet tik nost!” Tad ar burvju mākslinieka veiklību izvilināja no azotes mutautiņu un aizklāja acis: “Es neskatos.” Aizsegs pār acīm lika izcelties viņa lūpu košajam sārtumam starp melno, ieapaļi veidoto bārdu un uzskrullētajām ūsām, un Hildebrandi pāršalca piepešas panikas vilnis. Viņa uzmeta skatienu Fermīnai un tagad ieraudzīja māsīcu nevis saniknotu, ber gan pārbijušos — no tā, ka viņa nudien varētu būt spējīga novilkt svārkus. Hildebrande kļuva nopietna un žestu valodā pavaicāja: “Ko darīsim?” Fermīna Dāsa tādā pašā manierē atbildēja: ja viņi taisnā ceļā nedosies mājās, viņa izlēks no braucošas karietes.

-   Es gaidu, doktors mudināja.

-  Nu jau drīkstat skatīties, Hildebrande atteica.

Noņēmis mutautu, doktors ieraudzīja viņu pavisam citādu

un saprata, ka spēlīte beigusies, turklāt beigusies nelāgi. Pēc viņa dotās zīmes kučieris apgrieza karieti pretējā virzienā, un viņi ieradās Evaņģēliju parkā tieši tad, kad lampu pārzinis sāka iedegt laternas. Visas baznīcas iezvanīja vakara lūgšanu. Hildebrande steigšus izkāpa no karietes, mazliet satraukta par to, ka sabojājusi māsīcai omu, un atvadījās no doktora ar nevērīgu rokas spiedienu. Fermlna darīja tāpat, bet, kad gribēja atbrīvot satina cimdā ietērpto plaukstu, doktors sringri saspieda viņas vidējo pirkstu.

-  Es vēl aizvien gaidu jūsu atbildi, viņš sacīja.

Fermīna spēcīgi parāva roku, un tukšais cimds palika doktora saujā, taču viņa nepakavējās, lai to atgūtu. Nekā neēdusi, viņa devās gulēt. Hildebrande pavakariņoja virtuvē kopā ar Galu Plasīdiju un tad, it kā nekas nebūtu noticis, iegāja guļamistabā un ar savu dabas doto asprātību sāka pārspriest pēcpusdienas notikumus, neslēpjot sajūsmu par doktoru Urbīno, par viņa eleganci un izrādītajām simpātijām. Kaut saērcināta pār mēru, Fermīna nebilda ne vārda. Vienubrīd Hildebrande atzinās: kad doktors Urbīno tika aizklājis acis un viņa ieraudzīja starp sārtajām lūpām pamirdzam nevainojamos zobus, viņai uzmākusies nepārvarama vēlme vai apēst viņu ar skūpstiem. Fermīna Dāsa pagriezās pret sienu un pielika sarunai punktu — gan nevēloties māsīcu apvainot, nē, drīzāk ar smaidu, taču no visas sirds pasakot:

-  Tu nu gan esi palaistuve!

Viņa gulēja caurā miegā un sapņos visur manīja doktoru Urbīno — redzēja viņu smejamies, dziedam, aizklātām acīm spļaujam dzirksteles ar sēra smaku, ķircinām viņu ar šarādi bez skaidriem noteikumiem pavisam citā karietē, kas brauca augšup uz nabaga ļaužu kapsētu. Fermīna pamodās izmocīta vēl ilgi pirms rītausmas un palika guļam nomodā, bet aizvērtām acīm, domājot par neskaitāmajiem gadiem, kas viņai vēl jānodzīvo. Pēc tam, kamēr Hildebrande mazgājās, viņa steigšus uzrakstīja vēstuli, steigšus to salocīja, steigšus ielika aploksnē un, iekams Hildebrande bija iznākusi no vannas istabas, lika Gaļai Plasīdijai aiznest to doktoram Huvenālam Urbīno. Vēstule bija tāda, kādas viņa mēdza rakstīt — neviena burta par daudz un neviena par maz —, un viņa tajā pateica tikai vienu: jā, doktor, jūs drīkstat runāt ar manu tēvu.

Kad Florentīno Arisa uzzināja, ka Fermīna Dāsa gatavojas precēties ar bagātu ārstu no senas dzimtas, kurš turklāt izglītojies Eiropā un iemantojis saviem gadiem nedzirdēti augstu reputāciju, nebija tāda spēka šai pasaulē, kas spētu izraut viņu no galējas depresijas. Redzot, ka dēls zaudējis runas dāvanas un ēstgribu un naktīs, bez apstājas lejot asaras, ne uz mirkli neaizver acis, Transito Arisa lika lietā mīlnieces paņēmienus un paveica vairāk, nekā bija iespējams — pēc nedēļas piedabūja viņu atkal sākt ēst. Tad viņa devās runāt ar donu Leonu XII I.oaisu, vienīgo vēl dzīvo no trim brāļiem, un, neminot iemeslu, lūdza, lai tas iedod brāļadēlam jebkādu darbu kuģniecības uzņēmumā, lai rikai tas būtu kādā tāltālā ostā Magdalēnas provinces džungļos, kur nebūtu nedz pasta, nedz telegrāfa un kur viņš nesastaptu nevienu, kas varētu atnest ziņas no šīs zudībai nolemtās pilsētas. Ņemot vērā, ka brāļa atraitne nespēja paciest jau šā bastarda esamību vien, prasīto darbu tēvocis viņam neiedeva, taču sagādāja puisim telegrāfista posteni miegainajā Viļja de Leivas pilsētiņā, kas atradās vairāk nekā divdesmit dienu brauciena attālumā no Logu ielas un gandrīz trīstūkstoš metru augstāk.

Florentīno Arisas apziņā šis ārstnieciskais ceļojums nekad īsti skaidri neiezīmējās. Tāpat kā visus pārējos šā laika notikumus, viņš to atcerēsies vienmēr, taču skatīs caur sava posta pavājinātām briļļu lēcām. Saņēmis norīkojuma telegrammu, viņš tai pat nedomāja pievērst uzmanību, taču Lotārio Tuguts ar vāciski precīziem argumentiem puisi pārliecināja, ka viņu gaida spoža karjera valsts administrācijas laukā. “Telegrāfists ir nākotnes profesija,” viņš apgalvoja un uzdāvāja Florentīno cimdu pāri ar trušādas oderi, stepju cilšu cepuri un mēteli ar plīša apkakli, kas bija izturējis Bavārijas ledaini saltos janvārus. Tēvocis Leons XII uzdāvināja divus vadmalas uzvalkus un ūdensnecaurlaidīgus zābakus, kas bija piederējuši vecākajam brālim, kā arī piešķīra biļeti atsevišķā kajītē tuvākajam kuģa reisam. Transito Arisa pāršuva drēbes dēla izmēriem, jo viņš nebija tik drukns kā tēvs un augumā bija daudz mazāks par vācieti, un papildus nopirka vilnas zeķes un garo apakšveļu, lai nepietrūktu nekādu pretlīdzekļu bargajam augstkalnes klimatam. Pārlieko ciešanu nocietināts, Florentīno Arisa piedalījās ceļojuma sagatavošanas darbos tā, kā nelaiķis piedalītos paša bēru mielasta rīkošanā. Ieturēdams to pašu dzelžaino noslēgtību, kas viņam bija ļāvusi tikai mātei atklāt savu apspiesto kaislību, viņš nevienam neteica, ka aizbrauc, un ne no viena neatvadījās, taču beidzamajā vakarā pirms došanās ceļā ar skaidru galvu pakļāvās sirds pēdējai trakajai vēlmei, kas viņam būtu varējusi maksāt dzīvību. Apvilcis svētdienas uzvalku un pusnaktī vienatnē stāvēdams zem Fermīnas Dāsas balkona, viņš bija nospēlējis viņai sacerēto mīlas valsi, kas bija zināms tikai viņiem abiem un trīs gadu garumā bija kalpojis par aizliegto attiecību zīmolu. Viņš to spēlēja, murminādams līdzi vārdus un slacīdams vijoli asarām, un ar tik dziļu iedvesmu, ka pēc pirmajām taktīm sāka riet visi suņi viņas ielā, bet pēc tam jau visā pilsētā, taču drīz vien, pakļaujoties mūzikas burvībai, rejas pamazām aprima un valsis izskanēja pārdabiskā klusumā. Balkona durvis neatvērās, un uz ielas neviens neiznāca, pat naktssargs ne, kaut tas gandrīz vienmēr izsteidzās ar savu eļļas lampu rokās, lai arī viņam atlēktu kāda serenādes drupača. Pašam Florentīno Arisam viņa paveiktais noņēma slogu no pleciem: ielicis vijoli futlāri un ne reizes neatskatījies, viņš gāja pa mirušajām ielām un vairs nejutās kā cilvēks, kam jādodas prom nākamajā rītā, bet gan kā tāds, kas aizbraucis jau pirms daudziem gadiem ar nelokāmu apņemšanos nekad neatgriezties.

Viņa kuģis — un Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrībai piederēja vēl divi tādi paši — kādreiz bija pārkrustīts par godu uzņēmuma dibinātājam — Pio Kinto Loaisa. Tas atgādināja peldošu koka māju divos stāvos, kas uzstutēta uz plata un līdzena metāla karkasa, un tikai piecu pēdu maksimālā iegrime ļāva tam vieglāk tikt galā ar upes mainīgo dziļumu. Vecāka izlaiduma kuģi bija būvēti gadsimta vidū Sinsinati pilsētā pēc leģendārajiem paraugiem, kas nodrošināja satiksmi Ohaio un Misisipi upēs, un tiem katrā pusē bija pa dzenratam, ko darbināja ar malku kurināms katls. Tāpat kā tiem, arī Kārību sabiedrības kuģiem apakšējais klājs bija gandrīz ūdens līmenī, un zem tā atradās gan tvaika mašīnas, gan kambīzes, gan prāvai vistu kūtij līdzīgas guļamtelpas, kur kuģa komanda krustu šķērsu dažādos līmeņos piekāra savus guļamtīklus. Augšējā stāvā bija komandtiltiņš, kapteiņa un virsnieku kajītes, atpūtas telpa un ēdamistaba, kur svarīgākie pasažieri vismaz vienreiz tika ielūgti vakariņās ar tām sekojošu kāršu spēli. Vidus līmenī, abās pusēs centrālajai ejai, kas tika izmantota kā pasažieru ēstuve, atradās sešas pirmās klases kajītes, bet kuģa priekšgalā bija vaļēja, pret upi atvērta telpa ar kokā grieztiem eliņiem un dzelzs pīlāriem, pie kuriem vienkāršie pasažieri naktī piestiprināja savus guļamtīklus. Taču atšķirībā no senākiem modeļiem šiem kuģiem sānu malās nebija dzenratu — tos aizstāja viens pats milzīgs rats ar horizontālām lāpstiņām kuģa pakaļgalā, tieši zem pasažieru klāja smakojošajām tualetēm. Uzkāpis uz klāja kādā jūlija svētdienā septiņos no rīta, Florentīno Arisa nebija apgrūtinājis sevi ar tūlītēju kuģa izpēti, kā to gandrīz instinktīvi mēdz darīt pirmoreiz ceļojošie. Nonākšanu jaunā realitātē viņš sāka apzināties tikai vakarpusē, kad kuģis brauca garām Kalmāru miestiņam — viņš bija devies uz pakaļgalu pačurāt un caur atejas brilli ieraudzīja, ka turpat zem kājām, vulkāniskā rīboņā šķiežot putas un verdošu tvaiku, griežas gigantiskais dzenrats.

Florentīno nekad nebija ceļojis. Viņš veda līdzi skārda koferi ar augstkalnei paredzētām drēbēm, ar ilustrētiem romāniem, ko bija pircis ikmēneša brošētajos izdevumos un pats pēc tam iesējis kartona vākos, un grāmatiņām ar mīlas dzejoļiem, ko spēja deklamēt no galvas, — tās no biežās pārlasīšanas jau draudēja sabirzt pīšļos. Mājās bija atstāta vijole, kas pārlieku asociējās ar viņa nelaimi, taču māte bija piespiedusi viņu paņemt līdzi gultas piederumu sainīti — visnotaļ populāru un praktisku komplektu, kas ietvēra spilvenu, palagu, nelielu cinkotu naktspodiņu un moskītu tīklu: tas viss bija ietīts plānā matracītī un pārsiets ar divām izturīgām virvēm, kurās neatliekamos gadījumos varēja iekārt arī guļamtīklu. Florentīno Arisa nebija gribējis saini ņemt, jo sprieda, ka, ceļojot kajītē ar uzklātām gultām, pēc tā nebūs vajadzības, taču jau kopš pirmās nakts viņam atkal bija jāpateicas mātes skaidrajam saprātam. Gadījās tā, ka pašā pēdējā brīdī uz klāja uzkāpa smalki ģērbts kungs, kas tikai no rīta bija ieradies ar kuģi no Eiropas, un viņu pavadīja pats provinces gubernators. Atbraucējs vēlējās šopatdien turpināt ceļojumu kopā ar sievu, meitu, livrejā tērptu kalpotāju un septiņiem ar zelta apkalumiem rotātiem čemodāniem, kurus tikai ar milzu pūlēm bija izdevies uzstīvēt pa trapu. Meklējot neparedzētajiem pasažieriem vietas, kuģa kapteinim, milzenim no Kurasao, izdevās uzjundīt vietējo kreolu patriotisma jūtas. Florentīno Arisam viņš spāņu un papjamento valodu mistrojumā paskaidroja, ka glaunais kungs ir Anglijas jaunais pilnvarotais ministrs un dodas uz valsts galvaspilsētu; kapteinis atgādināja, ka minētā karaliste tika piegādājusi izšķirīgus resursus mūsu neatkarības izcīnīšanai un spāņu kundzības likvidēšanai un tāpēc nekāds upuris nebūtu par lielu, lai tik augsti godājama ģimene mūsu mājās varētu justies vēl labāk nekā savējās. Florentīno Arisa, saprotams, piekrita atteikties no savas kajītes.

Sākumā viņš to nemaz nenožēloja, jo šajā gadalaikā ūdens līmenis upē bija augsts un kuģis pirmās divas naktis slīdēja bez šķēršļiem. Pulksten piecos, pēc vakariņām, kuģa apkalpe izdalīja pasažieriem saliekamās gultas ar brezenta virsmu — katrs tad sameklēja vietu, kur to izstiept, saklāja ar gultasveļu no sava sainīša un uzstutēja pāri gultai moskītu tīklu. Tie, kas bija paņēmuši guļamtīklus, sakarināja tos salonā, bet citi, kam nebija līdzi nekā, likās gulēt uz ēdamistabas galdiem un satinās galdautos, kas visā ceļojumā netika mainīti vairāk par divām reizēm. Florentīno Arisa lielāko nakts daļu pavadīja nomodā, iztēlodamies, ka dzird Fermīnas Dāsas balsi upes spirgtajā vējiņā, remdēdams vientulību ar atmiņām par viņu, saklausīdams viņu dziedam kuģa nopūtās, kad tas kā milzu dzīvnieks lauza ceļu tumsā, līdz pie apvāršņa parādījās pirmās sārtenās strēles un tad pār tuksnesīgajām ganībām un purvaines miglu vienā mirklī uzausa jauna diena. Tādos brīžos ceļojums viņam šķita kā vēl viena liecība par mātes viedumu, un Florentīno juta sevī spēku izturēt aizmiršanu.

Pēc trim mierīgos ūdeņos pavadītām dienām kuģošana tomēr kļuva grūtāka — parādījās nelāgi, sēkļaini krasti un viltīgi virpuļi. Ūdens tagad bija duļķains, un upe, kļūdama arvien šaurāka, iestiepās milzu kokiem aizaugušā selvā, kur tikai paretam varēja ieraudzīt kādu salmu būdu, kam blakus bija sakrautas kuģu kurtuvēm paredzētas malkas kaudzes. Šķita, ka papagaiļu ķērkšana un neieraugāmo mērkaķu brēcieni vēl vairāk pastiprina pusdienas tveici. Lai naktī būtu iespējams gulēt, kuģim bija jāizmet enkurs, un tad kļuva neizturami pat vienkārši būt dzīvam, jo tveicei un moskītiem pievienojās smirdoņa no sālītas gaļas strēmelēm, kas bija izliktas kaltēties uz reliņiem. Vairums pasažieru, pirmām kārtām jau eiropieši, pameta elles smakas pievilgušās kajītes un pavadīja nakti, klīzdami pa klājiem un atgaiņādami visādus lidojošus mošķus ar tiem pašiem dvieļiem, ar kuriem slaucīja nemitīgi plūstošos sviedrus, un sagaidīja rītausmu izmocīti un sapampuši no dzēlieniem.

Tajā gadā turklāt bija aizsākusies kārtējā epizode nebeidzamajā pilsoņu karā starp liberāļiem un konservatīvajiem, un kapteinis bija spēris ļoti stingrus piesardzības soļus, rūpējoties par kārtību uz kuģa un pasažieru drošību. Cenšoties novērst jebkādus pārpratumus un provokācijas, viņš bija aizliedzis tā laika ceļojumu visiecienītāko izklaidi, proti, apšaudīt kaimanus, kas sauļojas uz plašajām smilšu sērēm. Vēlāk, kad daļa pasažieru kāda strīda gaitā sadalījās divās naidīgās nometnēs, viņš piespieda visus nodot ieročus, svēti apsolot atdot tos īpašniekiem brauciena beigās. Kapteinis palika nepielūdzams pat attiecībā uz britu ministru, kas ceļojuma otrajā rītā parādījās mednieka tērpā, nesdams karabīni ar optisko tēmēkli un tīģeru medībām piemērotu divstobreni. Ierobežojumi kļuva vēl jo stingrāki pēc izbraukšanas no Tenerifes ostas, kad viņi ceļā satika kuģi ar dzelteno sērgas karogu mastā. Kapteinis nespēja iegūt nekādu informāciju par satraucošo signālu, jo otrais kuģis neatbildēja viņa zīmēm, taču tajā pašā dienā viņi sastapa citu tvaikoni, kas veda uz Jamaiku lopus, un no tā tika saņemtas ziņas, ka sērgas karogu izkārušais kuģis vedot divus holeras slimniekus un ka epidēmija plosoties abos upes krastos tajā posmā, kas viņiem vēl stāvēja priekšā. No tā brīža visiem tika aizliegts nokāpt krastā ne vien turpmākajās ostās, bet arī neapdzīvotās vietās, kur viņi piestāja, lai iekrautu malku, tāpēc līdz galamērķim atlikušajā ceļojuma daļā, kas ilga vēl sešas dienas, pasažieriem pielipa cietumnieku manieres. Pie tām piederēja holandiešu izcelsmes pornogrāfisku atklātņu kaudzītes netikumīga aplūkošana — bildītes pārceļoja no rokas rokā, nevienam nezinot, no kurienes tās nākušas, kaut gan katram pieredzējušam šīs upes kuģotājam būtu skaidrs, ka tās ir tikai neliels paraudziņš no kapteiņa leģendārās kolekcijas. Taču pat šī izklaide, kas nekur neveda, beigu beigās vien pastiprināja vispārējo apnikumu.

Florentīno Arisa pacieta ceļojuma grūtības ar to pašu nedzīvas būtnes lēnprātību, kas bija sagādājusi nebeidzamas raizes mātei un dzinusi izmisumā viņa draugus. Viņš ne ar vienu nesagājās un īsināja dienas, sēdēdams pie reliņiem un vērodams nekustīgos kaimanus tauriņu ievilināšanai atvērtām rīklēm sauļojamies uz smilšu sērēm, nolūkodamies uz iztraucētu gārņu bariem, kas piepeši uzspurdza no zāļainajiem klajumiem, vai uz manati, kas ar lielajām, mātišķajām krūtīm baroja mazuļus un pārsteidza pasažierus ar sievišķīgu raudāšanu. Vienā pašā dienā viņš redzēja aizpeldam garām trīs uzpūstus, zaļganus līķus, ap kuriem ņēmās vairāki maitasputni. Pirmie aizpeldēja divu vīriešu līķi, viens no tiem bez galvas, un pēc tam kādas pavisam jaunas meitenes mirstīgās atliekas, garajiem kā Medūzai matiem vilnījot kuģa ķīļūdenī. Viņš tā arī neuzzināja, jo to neviens nekad nevarēja zināt, vai tie bijuši holeras vai kara upuri, taču nelabumu raisošā smaka iespiedās viņa atmiņā, sagandējot Fermīnas Dāsas tēlu.

Tā tas bija vienmēr: jebkuram notikumam, labam vai nelāgam, allaž radās kaut kāda saikne ar Fermīnu. Naktī, kad kuģis stāvēja pie enkura un vairums pasažieru, nespējot rast mieru, klīda pa klājiem, viņš iegrima teju no galvas apgūtajos ilustrētajos romānos un palika sēžam ēdamistabā zem karbīda lampas, kas līdz par rītausmai bija vienīgais gaismas avots, un tik daudz reižu pārlasītās dzīves drāmas atguva sākotnējo maģiju, kad viņš izdomāto tēlu vietā salika savus paziņas no reālās dzīves, sev un Fermīnai Dāsai paturot aizliegtas mīlas galveno varoņu lomas. Citās naktīs viņš tai rakstīja sirdēstu pilnas vēstules, kuru sīkās druskas pēc tam izbārstīja ūdeņos, kas bez mitas plūda viņas virzienā. Tā viņš aizvadīja nakts visgrūtākās stundas, palaikam iemiesojoties kautrā princī vai mīlas važotā bruņiniekā, bet citkārt paliekot pats savā applaucētajā aizmirsta mīlētāja ādā, un devās pasnaust krēslā pie reliņiem tikai tad, kad uzpūta pirmais rīta vējiņš.

Kādu nakti, pārtraucis lasīt agrāk nekā ierasts, Florentīno izklaidīgi gāja uz tualetes pusi, kad tukšajā ēdamistabā viņam blakus pavērās durvis un kāda roka vanaga nagiem satvēra viņu aiz krekla piedurknes un ievilka kajītē. Tumsā viņš tik tikko spēja samanīt kailu nenosakāma vecuma sievieti — pārklāta svelošiem sviedriem un smagi elpojot, tā nogrūda viņu uz lāviņas seju augšup, atāķēja jostas sprādzi, atpogāja bikšu priekšu, pati uzmetās virsū ieplestām kājām kā jātniece un necienīgi nolaupīja viņam nevainību. Kaisles neprātā abi iegrima bezdibenīgā tukšumā, kas smaržoja pēc garneļu sēkļa; pēc tam viņa vēl mirkli, cīnoties pēc elpas, palika viņam virsū un tad tumsā izgaisa bez pēdām.

-  Tagad ejiet un visu aizmirstiet, viņa tam sacīja. Tas nekad nenotika.

Uzbrukums bija izdevies tik piepešs un sekmīgs, ka to nebija iespējams izprast kā garlaicības izraisītu aptrakumu, bet vien kā ilgi un smalki, pašās vissīkākajās detaļās izstrādāta plāna vainagojumu. Tik glaimojoša pārliecība vairoja Florentīno Arisas iekšējo nemieru, jo baudas augstākajā mirklī viņš bija izjutis atklāsmi, kurai nespēja noticēt un kuru pat liedzās atzīt — to, ka iluzoro mīlu pret Fermīnu Dāsu ir iespējams aizstāt ar kaislību tepat uz zemes. Tas viss lika viņam apņemties noskaidrot vardarbīgās skolotājas identitāti, kuras panteras cienīgajos instinktos, iespējams, būtu rodams dziedēklis pret viņa nedienām. Taču tas Florentīno neizdevās. Gluži pretēji — jo pamatīgāk viņš iedziļinājās notikušajā, jo tālāk jutās esam no patiesības.

Uzbrukums bija noticis pašā pēdējā kajītē, taču durvis to savienoja ar iepriekšējo, abas kopā pārvēršot ģimenes guļamistabā ar četrām lāviņām. Tajā ceļoja divas jaunas sievietes, vēl viena stipri vecāka, bet ļoti izskatīga, un pāris mēnešu vecs zīdainis. Sievietes bija iekāpušas Barranko de Lobās ostā — kopš upes kaprīžu dēļ Mompoksa vairs nebija tvaikoņu pieturu sarakstā, tur vienmēr tika uzņemta krava un pasažieri no šīs pilsētas —, un Florentīno Arisa viņām bija pievērsis uzmanību tikai tāpēc, ka tās nesa līdzi prāvu putnu sprostu ar aizmigušu bērnu.

Viņas bija ģērbušās tā, it kā ceļotu ar modernu transatlantisko laineri — polsteri zem zīda svārkiem, stāvas mežģīņu apkaklītes, mākslīgiem ziediem rotātas cepures platām malām —, un abas jaunākās ik dienas vairākkārt pārģērbās no galvas līdz kājām, radot iespaidu, ka viņas ved līdzi pašas savu pavasarīgo svaigumu, kamēr citi pasažieri sutoņā vai beidzās nost. Visas trīs iznesīgi lika lietā saulessargus un spalvu vēdekļus, taču viņu nodomi palika pilnīgi neatminami, kas tolaik bija raksturīgi arī citām sievietēm no Monipoksas. Florentīno Arisam neizdevās tikt skaidrībā pat par viņu radniecības pakāpi, kaut visas neapšaubāmi piederēja vienai ģimenei. Sākumā viņam šķita, ka vecākā varētu būt abu pārējo māte, taču drīz viņš aptvēra, ka tam viņa ir par jaunu, turklāt sievietes tērps pa daļai liecināja par sērām, bet jaunāko ģērbos tādas iezīmes nebija manāmas. Florentīno nespēja noticēt, ka viena no viņām būtu uzdrīkstējusies izdarīt to, ko izdarīja, pārējām guļot uz lāviņām turpat blakus, un vienīgais saprātīgais pieļāvums lika domāt, ka tā izmantojusi izdevīgu — bet varbūt kopīgi saskaņotu — brīdi, kad kajītē palikusi viena. Viņš pārliecinājās, ka reizēm divas sievietes līdz pat vēlam vakaram palika ārā paelpot svaigu gaisu, kamēr trešā kajītē pieskatīja bērnu, bet kādā ļoti karstā naktī iznāca visas trīs vienlaikus, nesot līdzi ar marli pārklātu pīto sprostu, kurā dusēja zīdainis.

Par spīti galīgam juceklim savās nojausmās, Florentīno Arisa drīz vien noraidīja iespēju, ka uzbrucēja bijusi vecākā no trim, un tūliņ pat izslēdza no saraksta arī jaunāko, kas šķita visdaiļākā un visdrosmīgākā. To viņš izlēma bez jebkāda saprātīga iemesla — vienkārši tāpēc, ka alkainā triju sieviešu vērošana bija likusi pieņemt par patiesību slēpto vēlmi, lai mirklīgā mīlniece izrādītos sprostā turētā bērna māte. Minētais pieļāvums Florentīno apbūra tiktāl, ka viņa domās šī sieviete sāka ieņemt lielāku vietu nekā Fermīna Dāsa, un viņam nebija no svara, ka jaunā māmiņa sevi visu velta tikai bērnam. Gadus divdesmit piecus veca, ne vairāk, viņa bija slaida, ar zeltainu ādu un tumsnējiem portugāliešu plakstiem, kas viņu vērta vēl atturīgāku, un katram vīrietim būtu pieticis kaut ar kripatiņu no maiguma, ko viņa veltīja savam dēlam. No brokastlaika līdz pat gulētiešanas stundai, kamēr pārējās spēlēja ķīniešu kāršu spēli, viņa salonā nodarbojās ar bērnu vien un, kad bija izdevies to iemidzināt, piekāra sprostu pie griestiem kuģa vēsākajā pusē. Taču pat tad, kad zīdainis dusēja miegā, viņa to nepameta vienu un šūpināja sprostu, klusiņām dziedot mīlas dziesmas, kamēr viņas domas lidinājās augstu pāri ceļojuma nebūšanām. Florentīno Arisa ietiepīgi cerēja, ka sieviete agri vai vēlu sevi nodos, kaut ar jelkādu žestu, un uzmanīja pat izmaiņas viņas elpas vilcienos, pāri grāmatai, ko izlikās lasām, neslēpti vērojot medaljona ritmiskās šūpas virs batista blūzītes — kuģa ēdamistabā viņš pat atļāvās apzināti nepiedienīgi pārsēsties citā vietā, lai nonāktu viņai tieši iepretim. Taču viņam neizdevās uztaustīt ne vissīkāko norādi uz to, ka šī sieviete patiešām glabātu viņa noslēpuma otro pusi. Tikai vienu viņš ieguva — jo sievieti pasauca viņas jaunākā līdzbraucēja —, proti, viņas vārdu bez uzvārda: Rosalba.

Astotajā dienā kuģis ar mokām pārvarēja virpuļainu šaurumu starp stāvām marmora klintīm un pēc pusdienām noenkurojās Puertonares ostā. Te bija jāizkāpj pasažieriem, kuru ceļš veda dziļāk Antiokijas provincē, vienā no jaunā pilsoņu kara visvairāk skartajiem novadiem. Ostu veidoja pusducis palmu lapu būdu un tirgotava koka celtnē ar cinkota skārda jumtu, un šo māju puduri apsargāja vairāki pulciņi baskājainu un slikti bruņotu kareivju, jo tika runāts, ka nemiernieki gatavojoties aplaupīt kuģus. Tūlīt aiz mājām kalna nogāzē līdz pat debesīm stiepās neiekopts lauks, kraujas malā atduroties pret tādu kā pakavveida karnīzi. Uz kuģa neviens nespēja īsti aizmigt, taču uzbrukums naktī nenotika, un rītausmā osta jau bija pārvērtusies svētdienas tirgū, kur indiāņi pārdod tagvas palmu amuletus un mīlas dziras un blakus stāv mūļu virknes, sagatavotas sešu dienu kāpienam uz orhideju džungļiem centrālajā augstienē.

Florentīno Arisa bija nositis laiku, vērojot melnādainos uz pleciem nogādājām krastā kuģa kravu; viņš bija noskatījies, kā tie nones grozus ar porcelāna traukiem, kā nodabū lejā Fnvigado vecmeitu pasūtinātos flīģeļus, un daudz par vēlu pamanīja, ka starp ostā palikušajiem pasažieriem ir arī Rosalba ar ceļabiedrēm. Viņš tās ieraudzīja jau sēžam zirgu mugurā, sāniski, amazoņu zābaciņiem kājās un dienvidnieciski krāsainiem saulessargiem rokās, un tad spēra soli, kam bija pietrūcis dūšas iepriekšējās dienās — uz atvadām pamāja Rosalbai ar roku, un visas trīs sievietes viņam atmāja tik nepiespiesti, ka Florentīno sažņaudzās sirds: viņš uzdrīkstējies par vēlu. Viņš noskatījās, kā jātnieces nogriežas aiz veikaliņa, kā nopakaļ seko mūļu rinda, nesot nastā ceļasomas, cepuru kārbas un zīdaini sprostā, drīz pēc tam redzēja karavānu kā skudriņu virteni stiepjamies augšup uz kraujas malu, un tad viņas izzuda no Florentīno dzīves. Viņš jutās pilnīgi viens šai pasaulē, un atmiņas par Fermīnu Dāsu, kas pēdējās dienās bija gulējušas slēpnī, tagad cēlās nāvējošam triecienam.

Viņš zināja, ka Fermīna nākamajā sestdienā salaulāsies, tiks rīkotas greznas kāzas, bet tam, kurš viņu mīlēja viskvēlāk un turpinās mīlēt mūžīgi, nebūs tiesību pat nomirt viņas dēļ. Greizsirdība, kas līdz šim bija slīkusi asaru straumēs, pārņēma viņa dvēseli savā varā. Florentīno lūdza Visaugsto, lai dievišķā taisnīguma zibens nosper Fermīnu Dāsu brīdī, kad viņa grasīsies apsolīt mīlestību un paklausību vīrietim, kas viņu vēlas ņemt par sievu vien tādēļ, lai izrotātu sevi sabiedrības acīs, un ekstāzē iztēlojās līgavu, kas bija lemta viņam vai nevienam, seju pret debesīm guļam uz katedrāles akmens grīdas ar nāves saltās dvašas apsarmotiem apelsīnziediem blakus, un plīvuru kā jūras putas klājamies pār galvenā altāra pakājē apglabāto četrpadsmit bīskapu marmora kapa plāksnēm. Tomēr, kad atriebības saldme bija izbaudīta, viņš ņēmās nožēlot savas ļaunās domas un tad ieraudzīja Fermīnu Dāsu atkal elpojam un svešādu, bet dzīvu pieceļamies kājās, jo nespēja iedomāties pasauli bez viņas. Viņš vairs nespēja gulēt un, ja arī paretam piesēda kādu drusciņu ieēst, tad tikai tāpēc, ka cerēja arī Fermīnu Dāsu sastapt pie galda, vai varbūt gluži pretēji — lai neļautu viņai baudīt iespēju pusdienot vienatnē. Reizēm viņš rada mierinājumu pārliecībā, ka vai nu kāzu svinību skurbumā, vai varbūt pat drudžainajās medusmēneša naktīs Fermīna Dāsa piedzīvos vienu brīdi — vismaz vienu, taču vienu pavisam noteikti —, kad viņas apziņā pavīdēs piekrāptā, pazemotā, prom aizsviestā mīlētāja tēls, un ar to viņas laime būs lemta zudībai.

Iepriekšējā vakarā pirms ierašanās Karakoli ostā, maršruta galapunktā, kapteinis uzsauca tradicionālo atvadu balli ar pūtēju orķestri no komandas locekļiem un krāsainām Bengālijas ugunīm, kas tika laistas no komandtiltiņa. Lielbritānijas ministrs bija pārcietis odiseju parauga vērtā stoieismā, ar fotokameru medījot dzīvniekus, ko viņam nebija ļāvuši šaut ar bisi, un nebija tāda vakara, kad viņu ēdamistabā neredzētu tērpušos atbilstīgi etiķetei. Taču noslēguma svinībās viņš ieradās Maktaviša klana skotu bruncīšos, visiem par prieku spēlēja dūdas un katram, kas vēlējās izlocīt kājas, mācīja skotu tautas dejas — jau īsi pirms rītausmas viņu vai nešūs nācās aizgādāt uz kajīti. Florentīno Arisa, bēdu sagrauzts, bija nobēdzis klāja vistālākajā stūrī, līdz kurienei nenonāca ne skaņas no jandāliņa, un, cenšoties pārvarēt drebuļus kaulos, apvilcis Lotārio Tuguta mēteli. Viņš bija uzmodies piecos no rīta — tā, kā nāvessoda izpildes rītā pamostas uz nāvi notiesātais — un visu sestdienu nebija darījis nekā cita kā minūti pēc minūtes iztēlojies ikkatru norisi Fermīnas Dāsas kāzās. Daudz vēlāk, jau atgriezies mājās, viņš aptvēra, ka todien sajaucis laikus un ka patiesībā viss noticis citādi, nekā viņš bija iedomājies, un viņam pat pietika veselā saprāta, lai pasmietos par savas iztēles augļiem.

Lai būtu kā būdams, tā viņam bija ciešanu sestdiena, kas noslēdzās ar jaunu drudža lēkmi, iztēlojoties, ka pienācis bridis, kad jaunlaulātie slepus aizbēg pa nemanāmām durvīm, lai nodotos pirmās nakts saldajām baudām. Kāds bija pamanījis viņu drebināmies no aukstuma un padevis ziņu kapteinim, kas, izbijies no iespējamā holeras gadījuma, kopā ar kuģa ārstu pameta svinības — doktors piesardzības pēc lika nogādāt vājinieku karantīnas kajītē un iedeva viņam pamatīgu bromīda porciju. Tomēr nākamajā rītā, kad skatam pavērās Karakoli klintis, Florentīno drudzis bija pazudis un gars kļuvis možs, jo nomierinošo līdzekļu izraisītajā apdullumā viņš bija pilnīgi un galīgi izlēmis, ka sūtīs pie velna telegrāfa spožo nākotni un ar ro pašu kuģi atgriezīsies savā vecajā Logu ielā.

Florentīno nebija grūti panākt, lai viņu aizvestu ari atpakaļ — apmaiņai pret to, ka viņš bija atteicies no savas kajītes par labu karalienes Viktorijas pārstāvim. Kapteinis gan centās viņu atturēt ar to pašu argumentu, ka telegrāfs esot nākotnes zinātne. Turklāt jau tik droši, viņš piebilda, ka patlaban tiekot mēģināts izgudrot sistēmu tā uzstādīšanai uz kuģiem. Taču Florentīno palika ciets pret jebkādiem argumentiem, un kapteinis galu galā paņēma viņu atpakaļceļam — nevis tāpēc, ka justos parādā par kajīti, bet gan tāpēc, ka zināja par viņa patieso saikni ar Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrību.

Brauciens lejup pa straumi ilga nepilnas sešas dienas, un, kad viņi rītausmā iestūrēja Mersedesas lagūnā un skatienam pavērās uguntiņu rindas uz zvejnieku laivām, kas šūpojās kuģa saceltajā vilnī, Florentīno Arisa atkal jutās kā mājās. Vēl bija tumšs, kad kuģis pietauvojās Pazudušā Bērna līcītī — iekams tika izbagarēts un atkal kļuva lietojams senais spāņu kuģu ceļš, tur, deviņu jūdžu attālumā no lielā līča, bija upju tvaikoņu pēdējā pieturvieta. Pasažieriem vajadzēja gaidīt līdz sešiem rītā un tad sakāpt nolīgtās laiviņās, kas viņus aizvedīs līdz ceļojuma galamērķim. Taču Florentīno Arisa kaisa tādā nepacietībā, ka devās prom daudz agrāk — pasta laivā, kuras apkalpe sazīmēja viņu kā vienu no savējiem. Iekams atstāt kuģi, viņš padevās kārdinājumam veikt simbolisku darbību un ielidināja ūdenī gultasveļas saini, pēc tam ar skatienu sekodams, kā tas aizšūpojas starp neredzamo zvejas laivu gaismiņām, izpeld no lagūnas un nozūd okeānā. Viņš bija pārliecināts, ka to viņam vairs nevajadzēs visu turpmāko mūžu. Nevajadzēs nekad, jo viņš vairs nekad nepametīs Fermīnas Dāsas pilsētu.

Rīta agrumā līcis bija gluds kā spogulis. Pāri peldošajiem miglas vāliem Florentīno Arisa ieraudzīja pirmo saules staru apeltīto katedrāles kupolu, pamanīja baložu būdas uz lēzenajiem jumtiem un, orientējoties pēc tiem, uzmeklēja marķīza de Kasalduero pils balkonu, aiz kura durvīm, kā viņš domāja, vēl pēdējā miegā, pieglaudušies apmierinātā vīra plecam, dus viņa nelaimes sieviete. Šis pieļāvums plosīja viņa sirdi, taču Florentīno nemēģināja to atvairīt — gluži pretēji, sāpēs viņš rada tīksmi. Saule jau bija sākusi karsēt, kad pasta laiva iestūrēja labirintā starp noenkurotajiem buriniekiem, kur neskaitāmās tirgus smakas kopā ar puvuma smārdu no līča dibena nogulsnēm saplūda vienā neciešamā smirdoņā. Tikko bija pienācis šoneris no Rioačas, un ostas krāvēju pulciņi, stāvot ūdenī līdz viduklim, saņēma pasažierus pāri kuģa bortam un citu pēc cita nesa malā. Florentīno Arisa pirmais izlēca krastā no pasta laivas un kopš tā mirkļa vairs nemanīja līča dvaku, bet sajuta vienīgi Fermīnas Dāsas aromu — pilsētā viss smaržoja pēc viņas.

Darbā telegrāfa kantori Florentīno neatgriezās. Šķita, ka viņa vienīgā aizraušanās ir mīlas romānu burtnīcas un Tautas bibliotēkas sējumi: māte turpināja viņam tos pirkt, un viņš, guļamtīklā izlaidies, lasīja tos un pārlasīja, kamēr iemācījās no galvas. Kur palikusi viņa vijole, Florentīno pat nepavaicāja. Atjaunojis sakarus ar vistuvākajiem draugiem, viņš ar tiem reizēm uzspēlēja biljardu vai papļāpāja āra kafejnīcās zem Katedrāles laukuma arkām, taču uz sestdienas ballēm vairs negāja: bez Fermīnas viņš tās nespēja iedomāties.

Atgriezies no nepabeigtā ceļojuma, viņš tajā pašā rītā uzzināja, ka Fermīna Dāsa pavada medusmēnesi Eiropā, un, savas apjukušās sirds vadīts, nosprieda, ka viņa tur apmetīsies uz dzīvi — ja ne uz visiem laikiem, tad vismaz uz daudziem gadiem. Šāda pārliecība Florentīno pirmoreiz ļāva cerēt, ka viņš spēs aizmirst. Florentīno sāka domāt par Rosalbu, un atmiņas par viņu iekvēlojās jo spožāk, jo citas atmiņas straujāk apdzisa. Tieši šajās dienās viņš uzaudzēja ūsas ar pomādes iestīvinātiem galiņiem un vairs nenoskuva visu turpmāko mūžu — tās lika mainīties viņa dzīvesveidam, un doma par mīlas aizvietojamību aizveda viņu neparedzētos ceļos. Fermīnas Dāsas smaržu viņš pamazām sajuta aizvien retāk un aizvien vājāku, līdz beigu beigās tā saglabājās vienīgi baltajās gardēnijās.

Kādā karadarbības naktī, kad Florentīno vienkārši dreifēja, nespēdams saprast, kurp pavērst dzīvi, viņu mājā izbiedēta patvērās visiem zināmā Nācaretes atraitne — nemiernieku ģenerālim Rikardo Gaitanam Obeso uzsākot aplenkumu, viņas namu bija sagrāvis lielgabala šāviņš. Transito Arisa nadzīgi izmantoja izdevību un aizsūtīja atraitni uz dēla guļamistabu, aizbildinoties, ka viņas istabā neesot vietas, bet patiesībā cerot, ka cita mīlestība izārstēs dēlu no tās, kas viņam neļāva dzīvot. Florentīno Arisa nebija mīlējies kopš tās reizes, kad Rosalba kuģa kajītē laupīja viņam nevainību, un šīs nakts ārkārtas situācijā viņam šķita dabiski, ka atraitne gulēs viņa gultā, bet viņš pats pārnakšņos guļamtīklā. Taču viņa jau bija izlēmusi viņa vietā. Atsēdusies uz gultas, kur Florentīno Arisa gulēja, nezinādams, ko pasākt, viņa sāka stāstīt par neremdināmajām skumjām pēc vīra, kas bija miris pirms trim gadiem, reizē velkot nost un aizsviežot pa roku galam savas atraitnības ietērpa gabalus, līdz viņai nepalika pat laulības gredzens pirkstā. Viņa novilka pērlītēm apdarināto tafta blūzi un aizlidināja to pāri istabai uz atzveltnes krēslu stūrī, noņēma ņieburu un pāri plecam aizsvieda gultas pretējā pusē, vienā rāvienā tika vaļā no garajiem, volāniem rotātajiem svārkiem, no izrakstītās satina jostas, no melnajām zīda zeķēm, visu izkaisot uz grīdas, līdz istabu sedza paklājs no viņas sēru pēdējām atliekām. Atraitne to visu darīja tik līksmi un ar tik precīzi aprēķinātām pauzēm, ka ikvienu viņas žestu šķita sveicam uzbrucēju lielgabalu zalves, sadrebinot pilsētu līdz pašiem pamatiem. Florentīno Arisa grasījās palīdzēt viņai atāķēt korseti, taču sievietes izveicīgais paņēmiens viņu apsteidza, jo piecos pazemīgas laulības gados viņa bija iemanījusies visās mīlas stadijās, priekšdarbus ieskaitot, iztikt pašas spēkiem un bez neviena palīdzības. Pēdīgi viņa novilka mežģīņu biksītes, ar ašu peldētājas kustību noslidinot tās pāri lieliem, un palika stāvam kā no mātes miesām nākusi.

Viņai bija divdesmit astoņi gadi un aiz muguras trīs dzemdības, taču kailais augums bija saglabājis neprecētas jaunavas valdzinājumu. Florentīno Arisam nekad nebūs lemts saprast, kā nedaudzās mūķenes cienīgās drānas bija spējušas noslēpt šīs savvaļas ķēves kaislības — iekārē aizraujoties elpai, viņa to izģērba kailu tā, kā nekad nebija varējusi izrīkoties ar vīru, jo viņš to uzskatītu par samaitātu, un vienā alkainā uzklupienā raudzīja gūt sātu pēc sēru uzspiestās dzelžainās atturības, kaut ar neprasmi un neziņu, kam par cēloni bija pieci uzticīgā laulībā pavadītie gadi. Pirms šīs nakts un kopš brīža, kad māte viņu bija vēlīgi dzemdējusi, viņa nekad nebija atradusies vienā gultā ne ar vienu citu vīrieti kā tikai ar savu nelaiķa vīru.

Viņa neatļāvās izrādīt tādu bezgaumību kā sirdsapziņas pārmetumi. Gluži pretēji: nespējot iemigt, kamēr pār namu jumtiem zumēdamas šaudās lodes, viņa līdz pat ausmai turpināja pārcilāt vīra lieliskās īpašības, nepārmetot viņam nekādu citu neuzticību kā tikai to, ka tas bija nomiris bez viņas, un to turklāt vēl mīkstināja pārliecība, ka vīrs viņai nekad nav tik ļoti piederējis kā tagad, divus metrus zem zemes ar divpadsmit trīscollīgām naglām aiznaglotā zārkā.

-   Es jūtos laimīga, viņa piebilda, jo tikai tagad droši zinu, kur viņš atrodas, kad viņa nav mājās.

Tajā naktī viņa ar reizi beidza valkāt sēras, izlaižot nejēdzīgo starpposmu, kad pienācās vilkt blūzes ar pelēkām puķītēm; viņas dzīvi piepildīja mīlas dziesmas un izaicinošas kleitas ar papagaiļiem un raibiem tauriņiem, un viņa sāka dāvāt savu augumu katram, kam vien radās vēlēšanās to palūgt. Kad pēc sešdesmit trim aplenkuma dienām ģenerāļa Gaitana Obeso karaspēks tika sakauts, viņa atjaunoja lielgabala šāviņa sagrauto māju un piebūvēja tai skaistu terasi uz jūras pusi ar skatu uz viļņlaužiem, pret kuriem vētru sezonās bangas izgāza savu niknumu. Tā kļuva par viņas mīlas ligzdiņu, kā viņa to bez mazākās ironijas mēdza dēvēt, un tur viņa pieņēma tikai tos, kas viņai patika, un tikai tad, kad gribēja, un tā, kā gribēja, un neprasīja ne no viena ne plika sentavo, jo uzskatīja, ka vīrieši izdara pakalpojumu viņai. Tikai ļoti retos gadījumos viņa pieņēma kādu dāvanu — bet tā nedrīkstēja būt no zelta — un kopumā visu izkārtoja tik prasmīgi, ka neviens nebūtu spējis celt galdā pārliecinošus pierādījumus par viņas netikumīgu uzvedību. Iikai vienreiz viņa nonāca uz publiska skandāla robežas — kad paklīda baumas, ka arhibīskaps Dante de Luna neesot vis nomiris no kļūmes dēļ pagatavotām indīgām sēnēm, bet gan pats tās apzināti apēdis, jo viņa piedraudējusi pārgriezt sev rīkli, ja tas neizbeigšot savu zaimojošo uzmākšanos. Neviens viņai nejautāja, vai tiešām tā noticis, negadījums vairs nekad netika pieminēts, un viņas dzīvē nekas nemainījās. Kā viņa, smieklos locīdamās, pati mēdza sacīt: viņa ir vienīgā brīvā sieviete visā provincē.

Nācaretes atraitne ne reizes neatraidīja Florentīno Arisas laiku pa laikam izteiktos piedāvājumus satikties, pat ne vislielākās aizņemtības dienās, un nekad neizlikās mīlam vai gaidām, ka iemīlēs viņu, lai gan allaž cerēja atrast kaut ko tādu, kas būtu kā mīlestība, taču bez mīlestībai piemītošajām problēmām. Lāgiem viņš atnāca pie viņas uz mājām, un tad abiem tikās pasēdēt uz terases, caurcaurēm izmirkstot jūras sāļajās putās un vērojot, kā pie apvāršņa pār visu pasauli uzaust rīts. Florentīno ar milzu neatlaidību centās viņai gan ierādīt mīlas trikus, ko citu izpildījumā bija skatījis pa caurumiem jūrnieku viesnīcas starpsienās, gan iemācīt teorētiskās formulas, ko savās uzdzīves naktīs bija bārstījis Lotārio Tuguts. Viņš piedabūja atraitni ļaut citiem noskatīties, kā viņi mīlējās, samainīt tradicionālo misionāru pozu pret “ūdens velosipēdu”, pret “cāli uz iesma” vai pret “gabalos saraustīto eņģeli”, un maz trūka, lai abi pārlauztu sprandu, kad, mēģinot izgudrot nebijušu pozu guļamtīklā, neizturēja stiprinājuma virves. Taču tās bija mācībstundas un vairāk nekas, jo pat ar visu mācekles drosmi mērķtiecīgas izvirtības talanta viņai patiesībā nepiemita ne tik, cik melns aiz naga. Viņa nekad neizprata, cik apburoša var būt lēnīga uzvedība gultā, ne mirkli neizjuta iedvesmu, bet viņas orgasmi iestājās nelaikā un bija tikai ādas sajūtas: tā sakot, nožēlojama drātēšanās. Florentīno Arisa ilgu laiku maldīgi uzskatīja, ka ir viņai vienīgais, un atraitne ar prieku atbalstīja šādu alošanos, līdz sev par nelaimi pati sāka miegā runāt. Mazpamazām ieklausīdamies blakusgulētājā, Florentīno gabaliņu pa gabaliņam salika kopā viņas sapņu navigācijas karti un pats sāka kuģot starp viņas slepenās dzīves daudzajām saliņām. Tā viņš uzzināja, ka atraitne nekāro ar viņu apprecēties, lai gan neizmērojama pateicība par to, ka viņš viņu samaitājis, liek viņai justies saistītai ar Florentīno dzīvi.

-   Es tevi dievinu, jo tu mani padarīji par mauku, viņa mēdza atkārtot.

To varēja pateikt arī citādi, taču taisnība viņas sacītajā bija. Florentīno Arisa bija laupījis viņai tradicionālās laulības kopto nevainību — daudz kaitīgāku par patiesu nevainību vai atraitnības gadu atturēšanos. Viņš bija viņai iemācījis saprast, ka nekas no tā, ko divi dara gultā, nav netikumīgi, ja tas palīdz mīlestībai pastāvēt mūžīgi. Un iedvesis pārliecību vēl par ko tādu, kas kopš tā brīža kļūs par viņas dzīves jēgu: par to, ka cilvēks ierodas šai pasaulē ar iepriekšnoteiktu mīlēšanās reižu skaitu un tās reizes, kas netiek izmantotas — paša vai citu dēļ, labprātīgi vai piespiesti, — tās pazūd uz visiem laikiem. Atraitnes pašas nopelns bija tas, ka viņa šo postulātu pieņēma burtiski. Un tomēr, domājot, ka pazīst viņu labāk nekā jebkurš cits, Florentīno Arisa nespēja izprast, kāpēc šī sieviete ar tik neattīstītām prasmēm, kura turklāt gultā bez mitas klāsta par savām sērām pēc nelaiķa vīra, ir tik ļoti pieprasīta. Vienīgais izskaidrojums, kas viņam nāca prātā un kuru neviens nespētu noliegt, bija tāds, ka Nācaretes atraitnei piemita tik daudz maiguma, ka tas atsvēra viņas neprasmi mīlas lietās. Kad viņa sāka paplašināt savus medību laukus un viņš pats arī tiecās plašāk izzināt savējos, pūloties remdēt paša vecās sāpes citās salauztās sirdīs, abu tikšanās reizes kļuva aizvien retākas, līdz beidzot viņi viens otru bez sāpēm aizmirsa.

Atraitne Florentīno Arisam bija pirmā mīlestība ar miesas priekiem. Taču tā vietā, lai ar šo sievieti izveidotu stabilu savienību, tādu, par kādu sapņoja viņa māte, abi to izmantoja vien tādēļ, lai steigšus mestos dzīvē. Florentīno Arisa, skumjš un izdēdējis, turklāt ģērbies kā večuks no cita laikmeta, izkopa tādus paņēmienus, kas, viņā paraugoties, šķita pilnīgi neticami. Un tomēr divas īpašības viņu darīja pārāku par citiem. Pirmkārt, viņam piemita nekļūdīga spēja vienā acumirklī un kaut vai ļaužu pūļa vidū sazīmēt sievieti, kas viņu gaida, bet pat tad viņš to ņēmās aplidot ļoti piesardzīgi, apzinoties, ka nav lielāka apkaunojuma vai pazemojuma kā tikt atraidītam. Otra priekšrocība bija tā, ka arī sievietes viņu uzreiz ieraudzīja kā vientuli, kas izslāpis pēc mīlestības, kā apkārtklīstošu ubagu ar nopērta suņa pazemību acīs — tas lika viņām pakļauties bez jebkādiem nosacījumiem, neko no viņa nedz lūdzot, nedz sagaidot, ja neskaita iegūto dvēseles mieru par to, ka darījušas viņam labu. Tie bija viņa vienīgie ieroči, un ar tiem viņš devās vēstures cienīgās kaujās, taču paturot tās pilnīgā noslēpumā un vienīgi ar notāra precizitāti reģistrējot šifrētā burtnīciņā, ko no daudzām citām līdzīgām ļāva atšķirt visu izsakošais uzraksts: Viņas. Pirmais ieraksts bija par Nācaretes atraitni. Pēc piecdesmit gadiem, kad Fermīna Dāsa tika atsvabināta no laulības sloga, viņam piederēja vismaz divdesmit piecas burtnīciņas, kurās bija reģistrēti seši simti divdesmit divi ilgāki mīlas sakari, neņemot vērā neskaitāmos viendienas piedzīvojumus, kas nebija pelnījuši pat žēlastības ierakstu.

Pēc sešiem negausīgas mīlēšanās mēnešiem ar Nācaretes atraitni pats Florentīno Arisa jutās pārliecināts, ka ir spējis pārslimot Fermīnas Dāsas izraisītās mokas. Viņš tam ne vien ticēja, bet tajos turpat divos gados, kamēr ilga Fermīnas kāzu ceļojums, to arī vairākkārt pārsprieda ar Transito Arisu un turpināja ticēt, juzdamies atbrīvots pilnīgi un galīgi, līdz kādā nelaimīgā svētdienā piepeši un bez jebkādas priekšnojautas sirdī ieraudzīja viņu vīram pie elkoņa iznākam no galvenās mises un tūdaļ nokļūstam savas jauniegūtās pasaules ziņkāres un glaimu aplenkumā. Tās pašas augstās izcelsmes dāmas, kas sākumā bija viņu nievājušas un apsmējušas kā bezvārda iznireli, tagad līda vai no ādas, lai viņa justos kā starp savējām, un viņa savukārt apbūra tās ar savu pievilcību. Fermīna bija tik pārliecinoši iejutusies smalko aprindu sievas lomā, ka Florentīno Arisam vajadzēja mirkli gremdēties atmiņās, lai viņu pazītu. Viņa bija pavisam citāda: pieaugušas sievietes nosvērtā gaita, augstpapēžu zābaciņi, cepure ar plīvuru un krāsainu austrumzemju putna spalvu — viss viņā bija reizē izmeklēts un dabisks, it kā piederētu jau kopš dzimšanas. Florentīno viņa šķita tik daiļa un jaunavīga kā nekad, taču viņam vēl jo neatgūstamāka, lai gan viņš nespēja saprast, kāpēc tā, iekams pamanīja viņas vēdera izliekumu zem zīda tunikas: viņa bija sestajā grūtniecības mēnesī. Un tomēr vislielāko iespaidu uz viņu atstāja tas, ka viņa un vīrs kopā veidoja brīnišķīgu pāri un abi izturējās pret pārējo pasauli tik nepiespiesti, ka šķita peldam augstu virs ikdienības rifiem. Florentīno Arisa nejuta nedz greizsirdību, nedz dusmas — vien dziļu nicinājumu pret sevi pašu. Viņš jutās nabadzīgs, atbaidoši neglīts, zemāks par zemu, tāds, kurš nav cienīgs ne tikai viņas, bet ari nevienas citas sievietes šajā pasaulē.

Tā nu viņa bija atgriezusies. Viņa pārbrauca mājās bez neviena iemesla nožēlot piepešo pavērsienu savā dzīvē: Gluži pretēji: šādu iemeslu kļuva aizvien mazāk, jo sevišķi pēc pirmajos gados pārdzīvotajiem sarežģījumiem. Viņas gadījumā tas bija pelnījis vēl lielāku atzinību, jo kāzu nakts viņai bija pienākusi vēl aizvien nevainības dūmakā tīta. To viņa bija sākusi zaudēt, ceļojot pa māsīcas Hildebrandes provinci. Valjeduparā viņai beidzot kļuva skaidrs, kādēļ gaiļi dzenas pakaļ vistām, viņa bija redzējusi ēzeļu brutālo rituālu, skatījusi piedzimstam telēnus un klausījusies māsīcu ikdienišķajās sarunās par to, kuri pāri viņu dzimtās vēl aizvien mīlējās un kuri, kopš kura laika un kāpēc to vairs nedara, lai gan turpina dzīvot kopā. Tajā laikā viņa iemanījās sniegt sev vientulīgas baudas, reizē pārdzīvojot dīvaino sajūtu, ka atklāj ko tādu, ko viņas instinkti zinājuši vienmēr — vispirms viņa to darīja gultā, cieši aizturot elpu, lai sevi nenodotu, jo guļamistabā bez viņas nakšņoja vēl pusducis māsīcu, bet vēlāk bezbēdīgi apmierināja sevi, nogūlusies augšpēdus uz vannas istabas grīdas, izspūrušiem matiem un smēķējot savas pirmās mūļu dzinēju cigaretes. To darot, viņa vienmēr izjuta sirdsapziņas gremzdus, no kuriem spēja tikt vaļā tikai pēc apprecēšanās, turklāt tas vienmēr palika absolūts noslēpums, kamēr māsīcas savā starpā lielījās ne vien ar to, cik reižu dienā, bet arī ar gūto orgasmu izpausmēm un apjomiem. Un tomēr par spīti šo pirmo rituālu valdzinājumam viņu vēl aizvien nomāca ticība tam, ka zaudēt nevainību nozīmē nest asiņainu upuri.

Tāpēc Fermīnas kāzas, vienas no lepnākajām pagājušā gadsimta nogalē, viņai pašai pagāja kā šausmu prelūdija. Bažas par gaidāmo medusmēnesi viņu ietekmēja daudz vairāk nekā skandāls visā sabiedrībā, ko izraisīja viņas precības ar žilbinošo kavalieri, kam līdzīgu tajos gados meklējot nevarēja atrast. Kopš viņi tika uzsaukti katedrālē galvenās mises laikā, Fermīnai Dāsai atkal sāka pienākt anonīmās vēstules, dažas pat ar nāves draudiem, taču viņa tās laida garām gandrīz nepamanītas, jo visas bailes, cik vien viņa spēja izjust, bija nodarbinātas ar vardarbīgā akta neizbēgamību. Lai arī īstenots bez nodoma, tas izrādījās pareizais veids, kā izturēties pret anonīmām vēstulēm tajos sabiedrības slāņos, ko vēstures ļaunie joki bija pieradinājuši padevīgi noliekt galvu gadījumos, kad viss ir izšķirts. Tāpēc viss, kas bija pret viņu, pamazām nosvērās viņas labā, kad kļuva skaidrs, ka laulības ir nenovēršamas. Viņa to ievēroja, redzot pakāpenisko attieksmes maiņu nīgrajās, artrīta un aizvainojumu nomocītajās sievietēs, kas vienudien aptvēra savu intrigu bezspēcību un, apkrāvušās ar ēdienu receptēm un saderināšanās veltēm, bez pieteikuma uzradās Evaņģēliju parka namā, it kā tās būtu pašu mājas. Transito Arisa pazina šo pasauli, kaut tagad tā vienīgo reizi sagādāja ciešanas viņai pašai, un zināja, ka viņas klientes kā allaž parādīsies dižo svētku priekšvakarā, lai lūgtu viņu izrakt māla podus un tikai uz divdesmit četrām stundām par papildu augļu procentiem aizdot atpakaļ ieķīlātās dārglietas. Izsenis nebija noticis kā tagad — podi kļuva tukši kā izslaucīti, lai dāmas ar daudziem dzimtas vārdiem varētu pamest savas krēslainās svētnīcas un, palienējušas pašu dārglietas, starojot ierasties kāzu svinībās, par kurām krāšņākas netiks redzētas visā atlikušajā XIX gadsimtā un kuru augstākais vainagojums bija doktora Rafaela Nuņjesa, trijos termiņos republikas prezidenta, filosofa, dzejnieka un — kā to pēc tam varēja uzzināt no dažām ne tik sen izdotām biogrāfiskām vārdnīcām — Valsts Himnas vārdu autora pagodinošā klātbūtne. Līdz katedrāles galvenajam altārim Fermīnu Dāsu, elkonī atbalstījušos, aizveda tēvs, kam vizītsvārki uz vienu dienu bija piešķīruši maldinoši respektablu izskatu. Tad viņa tā paša galvenā altāra priekšā, triju bīskapu pārmaiņus vadītā rituālā tika salaulāta uz mūžu — tas notika Svētās Trīsvienības dienā, pulksten vienpadsmitos no rīta, un viņa pat žēlsirdības vārdā neiedomājās par Florentīno Arisu, kas tobrīd dega drudža murgos, viņas dē| mirstot zem klajas debess uz kuģa, kam nebija lemts aizvest viņu uz aizmiršanas ostu. Ceremonijas laikā un arī pēc tam, svinību gaitā, viņa valkāja smaidu, kas izskatījās pēc svina baltumu uzziestas, bezdvēseliskas grimases: daži to iztulkoja kā ļaunu priecāšanos par uzvaru, bet patiesībā tas bija neveikls mēģinājums noslēpt no citiem tikko salaulātas jaunavas šausmas.

Laimīgā kārtā neparedzēti apstākļi kopā ar vīra iejūtību ļāva viņai pirmās trīs naktis aizvadīt bez sāpēm. Palīdzēja veiksmīga sakritība. Compagnie Gйnйrale Transatlantique kuģis, kura braucienu grafiku bija izjaukuši nelāgie Kārību laika apstākļi, tikai trīs dienas iepriekš paziņoja, ka atstās piestātni divdesmit četras stundas agrāk, tāpēc ceļā uz I.arošelu bija jādodas nevis nākamajā dienā pēc kāzu svinībām, kā bija iecerēts, bet gan tajā pašā naktī. Neviens neticēja, ka pēkšņās izmaiņas nav tikai vēl viena piedeva jau tā lielajam eleganto pārsteigumu birumam šajās kāzās, jo svinības noslēdzās pēc pusnakts uz spoži izgaismotā kuģa klāja, piedaloties Vīnes orķestrim, kas pēc tam visu braucienu spēlēs Johana Strausa pašus jaunākos valšus. Turklāt vairākus caurcaurēm šampanieša piesūcinātus kāzu viesus raižu pārņemtajām laulenēm vajadzēja ar varu novilkt krastā, jo tie jau sāka taujāt stjuartiem pēc brīvām kajītēm, lai turpinātu ballēties līdz pašai Parīzei. Tie, kas nokāpa malā pēdējie, ieraudzīja Lorenso Dāsu saplēstā smokingā nometušos sēdus pašā ielas vidū iepretim ostas krodziņiem. Sēžot netīrā lāmā, kas itin labi varēja būt paša asaru peļķe, viņš vaimanāja pilnā rīklē — tā, kā arābi apraud savus mirušos.

Tādas barbariskas darbības, no kādām baidījās Fermīna Dāsa, nenotika nedz pirmajā naktī, kad jūra bargi viļņoja, nedz nākamajās, rāmas kuģošanas naktīs, nedz vispār jebkad viņu ilgum ilgās laulības dzīves laikā. Par spīti kuģa izmēriem un kajītes greznībai, pirmā nakts kļuva par baismu pilnu atkārtojumu tam, kas notika uz Rioačas šonera, un ārsta amatam uzticīgais vīrs ne uz mirkli neaizvēra acis, nopūlēdamies ar viņas mierināšanu, jo pārlieku izdaudzinātais mediķis pret jūras slimību neko citu nezināja pasākt. Taču trešajā dienā, aiz muguras paliekot Lagvairas ostai, vētra pierima, un tad jau kopā bija pavadīts tik daudz laika un tik daudz izrunāts, ka abi sāka justies kā seni draugi. Ceturtajā vakarā, kad bija atjaunots ierastais dienas ritums, doktors Urbīno pārsteigts pamanīja, ka jaunā sieva pirms gulētiešanas neskaita lūgšanu. Fermīna atbildēja pilnīgi atklāti: mūķeņu viltus izraisījis viņā pretestību pret šādiem rituāliem, taču ticība palikusi neskarta, un viņa iemācījusies to uzturēt klusējot. “Es dodu priekšroku tiešām attiecībām ar Dievu,” viņa sacīja. Doktors saprata šo pamatojumu, un kopš tā vakara vienu un to pašu reliģiju katrs no viņiem godāja pa savam. Viņu derēšanās bija bijusi īsa, bet savam laikam visnotaļ vaļīga, jo doktors Urbīno apmeklēja līgavu viņas mājās ik novakari un bez jebkādas uzraudzības. Pirms bīskapa svētības saņemšanas Fermīna nebūtu viņam ļāvusi pieskarties ne savu pirkstu galiņiem, taču doktors pats to arī nemaz negrasījās darīt. Tikai pirmajā mierīgas jūras vakarā, kad abi jau bija atlaidusies gultā, taču vēl ar visām drēbēm, viņš pieskārās sievai ar pirmajiem glāstiem un darīja to tik maigi, ka ierosinājums uzvilkt naktskreklu viņai šķita pilnīgi dabisks. Viņa devās pārģērbties uz vannas istabu, taču vispirms nodzēsa kajītē gaismu, bet pēc tam, iznākot jau naktskreklā, aizspraudīja durvju šķirbas ar drēbju gabaliem, lai atgrieztos gultā pilnīgā tumsā. To darot, viņa nepiespiesti pajokoja:

-   Ko gan tu gaidīji, doktor? Šī ir pirmā reize, kad guļos blakus nepazīstamam vīrietim.

Doktors Urbīno juta, kā viņa ieslīd gultā blakus viņam — kā izbiedēts zvēriņš — un šaurajā guļvietā, kur diviem bija grūti atrast pozu, lai ķermeņi nesaskartos, cenšas turēties pēc iespējas tālāk. Viņš saņēma viņas vēso, baiļu sastindzināto roku savējā, viegli saāķēja kopā pirkstus un gandrīz čukstus sāka stāstīt atmiņas par citiem jūrasbraucieniem. Fermīnas augums atkal bija sasprindzis, jo, apgūlusies otrreiz, viņa atklāja, ka doktors, kamēr viņa bijusi vannas istabā, izģērbies pilnīgi kails, un tas viņā atdzīvināja bailes no nākamā soļa. Taču nākamais solis kavējās vēl vairākas stundas, jo doktors Urbīno turpināja lēni klāstīt atmiņas, reizē milimetru pēc milimetra iekarodams viņas auguma uzticību. Viņš stāstīja par Parīzi, par mīlestību Parīzē, par mīlētājiem Parīzē, kas skūpstās uz ielām, autobusos un ziedošām puķēm rotātās, pret vasaras svelmi un lēnīgām akordeona melodijām pavērstās kafejnīcu terasēs un, neviena netraucēti, mīlējās Sēnas krastmalas molu pavēnī. Tumsā runājot, viņš pirkstgaliem glāstīja Fermīnas kakla izliekumu, zīdainos matiņus uz viņas rokām, tramīgo vēderu un, sajutis saspringumu pierimstam, pirmoreiz mēģināja pavilkt uz augšu naktskreklu, taču viņa sev raksturīgā pēkšņumā doktoru apturēja, sakot: “To es pati protu izdarīt.” Fermīna patiešām novilka naktskreklu un tad sastinga tik nekustīgi, ka doktors Urbīno nospriestu, ka viņas nemaz nav blakus, ja viņas augums tumsā viegli neblāvotu.

Pēc brīža viņš vēlreiz saņēma viņas roku savējā — tagad tā bija silta un paļāvīga, kaut vēl aizvien mikla un viegli norasojusi. Vēl mirkli abi gulēja mierīgi un nekustoties: viņš, apsvērdams iespēju nākamajam solim, un viņa, to gaidot, bet nezinot, kurp tas vedīs, kamēr tumsu pleta plašumā abu arvien straujākā elpa. Tad doktors piepeši palaida vaļā viņas roku un metās nezināmajā: ar mēli samitrinājis vidējā pirksta galiņu, viņš vieglītēm pieskārās viņas krūts pumpuram, kas to nebija gaidījis — viņa sajuta pārvarīgu triecienu, it kā doktors būtu aizskāris dzīvu nervu, un nopriecājās, ka telpā ir tumsa un viņam nav saskatāms piesarkums, kas Fermīnu apsvilināja līdz pat galvaskausa pamatnei. “Nomierinies,” viņš sacīja, pats būdams ļoti mierīgs, “neaizmirsti, ka es tās jau pazīstu.” Doktors juta, ka viņa pasmaida, un viņas balss tumsā izklausījās salda un pilnīgi jauna:

-To es lieliski atceros. Man vēl aizvien nav pārgājušas dusmas.

Sapratis, ka labās cerības ragam viņi ir tikuši garām, doktors vēlreiz satvēra viņas plato, mīksto plaukstu un pārklāja to ar sīkām, neaizsargātām bučiņām — vispirms raupjo delnas virspusi, tad slaidos, viedīgos pirkstus un caurspīdīgos nagus un beidzot hieroglifisko likteņrakstu nosvīdušajā plaukstā. Fermīna neaptvēra, pa kuru laiku pašas roka nonākusi uz doktora krūtīm un uzdūrusies kaut kam nenosakāmam. “Tas ir skapulārs,” viņš paskaidroja. Viņa paglāstīja spalvas uz viņa krūtīm un tad ar visiem pieciem satvēra pamatīgu kušķi, lai izrautu ar saknēm. “Stiprāk!” viņš mudināja. Viņa mēģināja arī, līdz saprata, ka viņam nesāp, un tad jau viņas roka raudzījās pēc viņējās, kas bija nomaldījusies tumsā. Taču viņš neļāvās sakabināt pirkstus un, satvēris to aiz delma, ar nemanāmu, bet precīzi tēmētu spēku virzīja pāri savam ķermenim, līdz viņa sajuta kaila, neskaidru apveidu, taču nepacietībā saspringuša zvēra karsto elpu. Pretēji tam, ko doktors bija gaidījis, un pretēji ari tam, ko bija gaidījusi viņa pati, Fermīna roku nedz atrāva, nedz arī atstāja inerti guļam tur, kur viņš to bija nolicis, bet gan, atdevusi sevi ar visu miesu un dvēseli Vissvētās Jaunavas gādībā, sakoda zobus, baidoties, ka sāks skaļi smieties par pašas trakumu, un sāka ar tausti iepazīt stāvus izslējušos ienaidnieku, apzinot tā izmērus, spriedzes spēku un spārnu platumu un brīnoties par zvēra apņēmību, taču reizē jūtot līdzi tā vientulīgumam: viņa mēģināja to apgūt un piejaucēt ar sīkumainu ziņkāri, ko dažs labs par viņas vīru mazāk pieredzējis būtu varējis noturēt par glāstiem. Viņš sakopoja visus pēdējos spēkus, lai nepadotos velnišķīgās izpētes izraisītajam apreibuma vilnim, līdz viņa jaukā bērna nevērībā palaida objektu vaļā, it kā izmestu to mēslainē, vienlaikus piebilstot:

-   Nekad neesmu varējusi saprast, kā šis aparāts darbojas.

Tad doktors skolotāja pedantismā ņēmās visu nopietni izskaidrot, reizē vadīdams viņas roku pār paša pieminētajām vietām, un viņa paraugskolnieces paklausībā ļāva to darīt. Piemērotā brīdī doktors atzīmēja, ka, degot gaismai, visu parādīt būtu daudz vieglāk. Viņš grasījās to ieslēgt, taču Fermīna pieturēja vīru aiz elkoņa, sacīdama: “Es labāk redzu ar rokām.” Patiesībā iedegt gaismu viņai gribējās, taču viņa vēlējās to izdarīt pati, nesaņemot ne no viena pavēles, un tā arī notika. Pēkšņajā izgaismojumā doktors ieraudzīja viņu guļam embrija pozā, turklāt zem palaga, taču nepalika apslēpts arī tas, ka viņa nevilcinoties satver savas ziņkāres objektu vēlreiz, noliec to gan pa labi, gan pa kreisi un aplūko ar tādu interesi, kas jau sāk izskatīties vairāk par tikai zinātnisku. Beigu beigās viņa sacīja: “Ir nu gan pēc ķēma, nudien — pat vēl nesmukāks par sieviešu lietu.” Doktors piekrita un norādīja uz vēl citām neērtībām, nejaukākām par neglītumu: “Tas ir kā pirmdzimtais dēls: tu visu dzīvi raujies viņa dēļ, viņa labā upurē visu, bet izšķirīgajā brīdi viņš tik un tā dara, kā pašam iepatīkas.” Viņa turpināja to pētīt, pa brīdim ievaicājoties, “kam domāts tas” un “kam noder šis”, un, kad šķita saņēmusi pietiekami daudz informācijas, pasvārstīja objektu abām rokām, lai pārliecinātos, ka pat svara dēļ tas nav nopietni ņemams galvā, un tad ar nievīgu nožēlu palaida vaļā:

-  Man turklāt vēl šķiet, ka tam ir par daudz visa kā uz āru.

Doktors jutās izbrīnīts. Viņa disertācijas sākotnējais uzstādījums savulaik bija tieši tāds: ērtības, ko radītu cilvēka organisma vienkāršošana. Cilvēka ķermenis viņam šķita novecojis, ar daudzām nevajadzīgām vai sevi atkārtojošām funkcijām, kas bijušas nepieciešamas citos cilvēka sugas attīstības posmos, taču mūsdienās vairs ne. Jā, tas varētu būt daudz vienkāršāks un tieši tāpēc grūtāk ievainojams. “Protams, kaut ko tādu var paveikt vienīgi Dievs, bet tik un tā būtu vērts tam visam radīt teorētisku pamatu,” viņš secināja. Viņa uzjautrināta iesmējās — tik nepiespiesti, ka doktors izmantoja izdevību, lai viņu apskautu un pirmoreiz noskūpstītu uz lūpām. Viņa atbildēja skūpstam, un viņš turpināja ļoti maigi skūpstīt viņu uz vaigiem, uz deguna, uz acu plakstiem, reizē ieslidinādams roku zem palaga un sākdams glāstīt viņas kaunuma matiņus, taisnus un īsiņus kā japānietei. Fermīna neatbīdīja viņa roku, taču turēja savu gatavībā gadījumam, ja viņš spertu soli tālāk.

-   Mēs taču neturpināsim mācībstundu medicīnā, viņa ieteicās.

-  Nē, viņš sacīja. Šī tagad būs mīlestībā.

Tad viņš novilka nost palagu, un viņa ne vien nepretojās, bet ar zibenīgu spērienu aizlidināja to tālāk no guļvietas, jo vairs nespēja izturēt karstumu. Viņas ķermenis bija lokans un elastīgs, daudz iespaidīgāks nekā izskatījās apģērbā, un tam piemita neatkārtojams kalnu dzīvnieka aroms, kas ļāva viņu atšķirt no visām pasaules sievietēm. Spilgtā gaisma atklāja viņas neaizsargātību, un sejā iešalca karsts asins vilnis — lai to noslēptu, Fermīnai tik vien ienāca prātā kā apkampt vīra kaklu un sākt viņu cieši skūpstīt, tik cieši un ilgi, ka abi palika pilnīgi bez elpas.

Dokrors apzinājās, ka viņš meiteni nemīl. Viņš bija apprecējis Fermīnu, jo viņam bija iepaticies viņas lepnums, viņas nopietnība un iekšējais spēks — un drusciņ arī savas godkāres pēc, taču, kamēr viņa dāvāja savu pirmo skūpstu, dokrors ieguva pārliecību, ka nebūs nekādu šķēršļu, lai izdomātu īstu mīlestību. Par to viņi nerunāja nedz šajā pirmajā naktī, ko pavadīja, pārspriežot visu ko līdz pat rīta gaismai, un nerunās arī jebkad vēlāk. Tomēr, kopumā ņemot, neviens no viņiem nebija izdarījis kļūdu.

No rīta, kad abi iemiga, Fermīna vēl aizvien bija jaunava, taču ilgi tam tā nebija lemts palikt. Tiešām, jau nākamajā vakarā, pēc tam, kad doktors bija viņai ierādījis, kā zem Kārību zvaigžņotajām debesīm dejojami Vīnes valši, viņam vēlāk iznāca doties uz vannas istabu kā otrajam; atgriezies kajītē, viņš ieraudzīja sievu kailu gaidām gultā. Šoreiz iniciatīvu uzņēmās viņa un pasniedza viņam sevi bez bailēm, bez sāpēm un ar jūrasbrauciena dēkas iesveltu līksmi, un asiņainā ceremonija izrādījās tik vien kā goda rozīte uz palaga. Gandrīz vai par brīnumu abi to darīja labi un turpināja darīt tikpat labi, turklāt ar katru reizi aizvien labāk, gan naktī, gan dienā visu atlikušo ceļojumu — ieradušies Larošelā, viņi jau sapratās kā seni mīlnieki.

Apmetušies Parīzē un no turienes veicot īsus ceļojumus uz kaimiņvalstīm, viņi pavadīja Eiropā sešpadsmit mēnešus. Šajā laikā viņi mīlējās ik dienas, bet ziemas svētdienās pat vairākas reizes, jo tad palika draiskojamies gultā līdz pat vēlām brokastīm. Viņš bija vīrietis ar spēcīgām dziņām, turklāt teicami skolots, bet arī viņa nebija radīta, lai kādam ļautu gūt virsroku, tāpēc gultā abiem vajadzēja samierināties ar dalītu varu. Pēc trim brāzmainas mīlēšanās mēnešiem doktors saprata, ka viens no pāra ir neauglīgs, un abi pakļāva sevi pamatīgai izmeklēšanai Salpetriēre hospitālī, kur viņš bija aizvadījis savus interna gadus. Labprātīgie pārbaudījumi bija ļoti grūti, taču rezultātus nedeva. Un tomēr, kad tas tika vismazāk gaidīts un bez jebkādas zinātnes iejaukšanās, notika brīnums. Nākamā gada beigās atgriežoties mājās, Fermīna bija sestajā grūtniecības mēnesī un uzskatīja sevi par laimīgāko sievieti uz zemes. Abu tik ļoti gaidītais dēls, kas piedzima paredzētajā laikā Ūdensvīra zīmē, tika nokristīts par godu holeras epidēmijā mirušajam vectēvam.

Nebija iespējams noteikt, vai viņus bija pārvērtusi Eiropa vai mīlestība, jo abas atgadījās vienlaikus. Viņi bija citādi: ne vien savā starpā, bet arī attiecībās ar visiem pārējiem abi tik tiešām bija kļuvuši tādi, kādus Florentīno Arisa viņus ieraudzīja iznākam no mises sev tik nelaimīgajā svētdienā divas nedēļas pēc viņu atgriešanās. Viņi bija pārradušies ar jauniem priekšstatiem par dzīvi, atvedot līdzi pasaules jaunumus un gatavi vadīt citus. Doktora pūrā bija viss jaunākais literatūrā, mūzikā un visupirms jau paša zinātnē. Viņš bija iegādājies Le Figaro abonementu, lai nepazaudētu saikni ar realitāti, un vēl arī Revue des Deux Mondes, lai nepazaudētu saikni ar poēziju. Papildus tam viņš bija vienojies ar savu Parīzes grāmattirgotāju, ka saņems jaunāko no tā, ko sacerējuši gan visvairāk lasītie rakstnieki, starp tiem Anatols Franss un Pjērs Lotī, gan paša visiecienītākie autori, tostarp Remī de Cоurmons un Pols Buržē, taču nekādā ziņā ne Emīls Zolā, kas doktoram šķita neciešams par spīti rakstnieka varonīgajai rīcībai Dreifūsa prāvas sakarā. Tas pats grāmattirgotājs bija apsolījis atsūtīt pa pastu arī kārdinošākos jaunumus no Rikordi kataloga, pirmām kārtām, kamermūziku, lai tiktu uzturēts doktora tēva godam nopelnītais pilsētas dižākā koncertdzīves veicinātāja tituls.

Fermīna Dāsa vienmēr bija spītējusi modes bargajām prasībām un tagad pārveda sešus koferus ar dažnedažādu laiku tērpiem, jo slavenie zīmoli viņā uzticību neiedvesa. Pašā ziemas spelgonī viņa bija gājusi uz Tilerī pili, kur tika izrādīta visuresošā augstās modes tirāna Vorta jaunā kolekcija, bet tur iedzīvojās vienīgi bronhītā, kas viņu uz piecām dienām nogāza guļus. Laferjērs viņai nelikās tik pretenciozs un uzbāzīgs, tomēr viņa viedi izlēma sapirkties visu, kas pašai patīk vislabāk, lētās izpārdošanas bodītēs, lai arī vīrs šausmināts apzvērēja, ka tās esot mirušu cilvēku drēbes. Tieši tāpat viņa atveda veselu kaudzi itāliešu kurpju bez pazīstamu firmu zīmēm, uzskatot, ka tās ir labākas par izslavētajiem un ekstravagantajiem Ferrī apaviem, kā arī Dipuī saulessargu, sarkanu kā elles liesmas, kas deva bagātīgu vielu satraukto sabiedrības hronistu spalvām. Viņa iegādājās tikai vienu Rebo kundzes cepuri, toties piestūķēja veselu koferi ar ģipša ķiršu čemuriem, ar tik daudziem mākslīgu puķu pušķīšiem, cik vien spēja atrast, ar strausa spalvu buntēm un pāva spalvu saišķiem, ar Āzijas gaiļu astes spalvām, ar veseliem fazāniem un kolibri un ar visdažādāko eksotisko putnu izbāzeņiem, kas sastinguši vai nu lidojumā vai brēcienā, vai agonijā — ar visu to, kas pēdējos divdesmit gadus bija kalpojis, lai viena un tā pati cepure izskatītos pavisam pēc citas. Viņa pārveda dažādu pasaules zemju vēdekļu kolekciju, un katrs no tiem bija atšķirīgs un piemērots kādam noteiktam gadījumam. Viņa pārveda mulsinošu parfīmu, ko bija paspējusi izvēlēties starp daudziem citiem uz labdarības tirgus smaržu letes, iekams pavasara vējš visu pārklāja ar pelnu kārtu, taču to izmēģināja tikai vienu reizi, jo, mainījusi smaržas, viņa vairs nepazina pati sevi. Viņa pārveda arī kosmētikas maciņu, kas tobrīd bija pēdējais jaunums valdzināšanas līdzekļu tirgū, un kļuva par pirmo sievieti, kas to ņēma līdzi uz svinībām laikos, kad, visiem redzot, mazliet pielabot grimu — jau tā vien bija milzu nepieklājība.

Bez visa tā viņi pārveda arī trīs neizdzēšamas atmiņu ainas: Hoftnaņa stāstu skandalozo pirmizrādi Parīzē, šausminošo ugunsgrēku pie Svētā Marka laukuma Venēcijā, kas nosvilināja gandrīz visas gondolas, — uz to viņi bija sāpošām sirdīm noraudzījušies pa viesnīcas logu — un janvāra pirmajā putenī mirkli pavīdējušo Oskara Vailda stāvu. Tomēr starp šīm un tik daudzām citām atmiņām doktors Huvenāls Urbīno glabāja vēl vienas un allaž nožēloja, ka nespēj tajās dalīties ar sievu, jo tās piederēja viņa Parīzē pavadītajiem neprecēta studenta gadiem. Tās bija atmiņas par Viktoru Igo, kurš šajā zemē baudīja nepārspējamu cieņu, kam nebija nekāda sakara ar viņa grāmatām, jo kāds bija sacījis, ka viņš esot teicis — kaut patiesībā neviens to nebija dzirdējis —, ka mūsu konstitūcija esot rakstīta nevis cilvēku, bet eņģeļu valstij. Kopš tā laika viņš bija kļuvis par sevišķas pielūgsmes objektu, un lielākā daļa no daudzajiem šīs valsts pilsoņiem, kas devās ceļojumā uz Franciju, alktin alka skatīt viņu vaigā. Pusducis studentu, doktoru Huvenālu Urbīno ieskaitot, labu laiku secīgi dežurēja gan pie viņa nama Eilo avēnijā, gan kafejnīcās, par kurām tika teikts, ka tur viņš noteikti iegriezīšoties, taču nekad neiegriezās, līdz beigu beigās rakstiski lūdza viņam privātu audienci, piesakot sevi kā Rionegro konstitūcijas eņģeļi. Atbildi viņi nekad nesaņēma. Tad kādu dienu doktoram Huvenālam Urbīno gadījās iet gar Luksemburgas dārzu un viņš ieraudzīja Viktoru Igo iznākam no Senāta ēkas kopā ar jaunu sievieti, kas viņu balstīja pie elkoņa. Viņš izskatījās ļoti vecs, pārvietojās ar pūlēm, bārda un mati neizskatījās tik žilbinoši kā portretos, un mugurā viņam bija mētelis, kas šķita pašūts stipri druknākam cilvēkam. Doktors nevēlējās sagandēt nākotnes atmiņas ar nepieklājīgu pasveicināšanu: viņam pietika ar gandrīz nereālo vīziju vien — ar to bija gana visam mūžam. Kad doktors atgriezās Parīzē precēta vīra kārtā un būtu varējis satikt rakstnieku formālākos apstākļos, Viktors Igo jau bija miris.

Par mierinājumu Huvenāls un Fermīna pārveda mājās kopīgas atmiņas par kādu puteņotu novakari, kad viņu uzmanību piesaistīja ļaužu pulciņš, kas spītēja sniega vētrai pie nelielas grāmatnīcas Kapucīniešu bulvārī — izrādījās, ka tur iekšā ir Oskars Vailds. Kad viņš beidzot iznāca, patiešām elegants, taču, kā šķita, pats to pārlieku apzinoties, gaidītāji aplipa apkārt, lai izlūgtos autogrāfus viņa grāmatās. Doktors Urbīno bija apstājies tikai tādēļ, lai uz Vaildu paskatītos, bet viņa impulsīvā kundze gribēja šķērsot bulvāri, lai iegūtu viņa parakstu uz vienīgā objekta, kas, grāmatai neesot pa rokai, viņai šķita piemērots — uz skaistā gazeļādas cimda: garš, gluds un maigs, tas bija tieši nesen laulātas sievietes ādas krāsā. Fermīna bija pārliecināta, ka tik izsmalcināts vīrietis spēs viņas žestu novērtēt. Tomēr vīrs šādam solim cieti pretojās un, kad viņa grasījās īstenot savu nodomu par spīti visiem argumentiem, viņam šķita, ka tādu apkaunojumu viņš nespēs pārdzīvot.

-  Ja tu šķērsosi šo ielu, viņš piedraudēja, tad, atnākusi atpakaļ, atradīsi mani mirušu.

Fermīnā bija kaut kas ļoti dabisks. Vēl ne gads nebija pagājis kopš kāzām, un viņa jau tikpat nepiespiesti rosījās pasaulē, kā no bērna kājas bija dzīvojusies pa Sanhuanas de la Sjenagas brikšņiem — it kā jau būtu piedzimusi, tos pārzinādama. Viņa tik viegli sapratās ar svešiniekiem, ka vīrs vai mēms kļuva, turklāt viņai piemita neizskaidrojams talants ar ikvienu un jebkur sazināties spāņu valodā. “Valodas ir jāprot tad, ja gribi kaut ko pārdot,” viņa zobgalīgi smīkņāja. “Bet, ja grasies ko nopirkt, pilnīgi visi tevi saprot, lai kā tu runātu.” Bija grūti iedomāties kādu citu, kas būtu spējīgs tik strauji un tik līksmi pielāgoties Parīzes ikdienai un kas iemācītos to mīlēt atmiņās par spīti mūžīgajiem lietiem. Un tomēr, kad Fermīna atgriezās mājās ar visu daudzo piedzīvojumu nešļavu plecos, ceļojuma nogurdināta un mātes cerībās kļuvusi stipri miegaina, un kad ostā viņai tūliņ uz karstām pēdām tika vaicāts, kādi tad šķituši Eiropas brīnumi, viņa ietilpināja sešpadsmit svētlaimes mēnešus četros savā Kārību piekrastes manierē pateiktos vārdos:

-  Nekas dižs jau nebija.

## ceturtā nodaļa

Tajā dienā, kad Florentīno Arisa katedrāles ātrijā ieraudzīja Fermīnu Dāsu sestajā grūtniecības mēnesī un visā pilnībā iejutušos sev jaunajā sabiedrības dāmas stāvoklī, viņš nikni apņēmās iegūt vārdu un bagātību, lai būtu viņu pelnījis. Florentīno pat nenāca prātā apsvērt tādu neērtību, ka viņa ir precējusies, jo viņš uz karstām pēdām, it kā tas būtu atkarīgs no viņa, izlēma, ka doktoram Fluvenālam Urbīno jāmirst. Kad un kā — to viņš nezināja, taču pieņēma to kā neizbēgamību, kuras piepildīšanos bija nolēmis gaidīt bez steigas un bez nepacietības, kaut vai tas notiktu pēc gadu simtiem.

Sāka viņš no paša sākuma. Bez pieteikšanās ieradies tēvoča Leona XII, Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrības direktoru padomes prezidenta un ģenerāldirektora, kabinetā, viņš pauda vēlmi nodot sevi tēvoča rīcībā. Tēvocis uz viņu bija diezgan pikts — par to, kā Florentīno bija palaidis vējā izdevīgo Viļja de Leivas telegrāfista posteni —, taču ļāva sevi vadīt paša pārliecībai, ka cilvēki nepiedzimst vienreiz un uz visiem laikiem tajā dienā, kad mātes laiž tos pasaulē, bet ka dzīve liek tiem vēlreiz un vēl daudzas reizes dzemdināt sevi pašiem. Turklāt brāļa atraitne iepriekšējā gadā bija nomirusi, ne mirkli nebeidzot smakt aiz niknuma, taču neatstājot nevienu mantinieku. Tāpēc viņš neceļos noklīdušajam brāļadēlam piešķīra darbu.

Tas bija donam Leonam XII Loaisam raksturīgs lēmums. Zem bezdvēseliska tirgoņa čaulas viņā slēpās ģeniāls neprātis, kas vienādi spēja likt burzguļot limonādes avotam Gvahiras tuksnesī un izsaukt skaļas vaimanas svinīgā bēru ceremonijā, sirdi plosošā manierē nodziedot Šai tumšajā kapā. Viņa sprogainajai galvai un pilnīgajām fauna lūpām vēl tikai vajadzēja pievienot liru un lauru vainagu, lai līdzība ar kristiešu mitoloģijas Nēronu-dedzinātāju būtu absolūta. Visas brīvās stundas starp tām, kurās bija jāpārvalda pussabrukušie kuģi, kas vēl turējās uz ūdens vien tīrās likteņa nevērības pēc, un jārisina ar katru dienu aizvien spaidīgākās upju kuģošanas problēmas, viņš veltīja sava liriskā repertuāra bagātināšanai. Labāk par jebko citu viņam patika dziedāt bērēs, un balss viņam bija kā galeru vergam: bez jebkādas akadēmiskas skološanas, taču spējīga paņemt ļoti iespaidīgus reģistrus. Kāds viņam bija stāstījis, ka Enriko Karūzo ar savas balss spēku vien jaudājot sadrupināt gabalos vāzi, un viņš gadiem ilgi izmēģinājās panākt to pašu, tai skaitā ar logu rūtīm. Draugi veda viņam vistrauslākās vāzes, kādas vien pasaules ceļojumos bija atraduši, un rīkoja īpašas svinības, lai viņš beidzot varētu sasniegt sava sapņa kulmināciju. To viņš nekad nesasniedza. Un tomēr viņa pērkondimdu dzīlēs mita maiguma liesmiņa, kas klausītāju sirdīm lika plaisāt līdzīgi dižā Karūzo kristāla vāzēm, un tieši tā padarīja viņu par tik iecienītu viesi visās bērēs. Izņemot vienas, kurās viņam ienāca prātā labā doma nodziedāt When wake up in Glory, skaistu un aizkustinošu Luiziānas bēru dziesmu, bet viņu apklusināja kapelāns, kam šāda luterisma ielaušanās paša baznīcā nebija saprotama.

Kopā ar sapelnītajiem bis! par operu ārijām un neapoliešu serenādēm tēvoča radošais talants un neuzveicamais uzņēmēja gars bija padarījuši viņu par upju kuģošanas dižgaru tās visaugstākā uzplaukuma laikā. Tāpat kā abi jau mirušie brāļi, viņš bija parādījies no nekurienes, un visi viņi sasniedza to, ko bija iecerējuši, par spīti ārlaulībā dzimušu un turklāt vēl tevu nekad neatzītu atvašu stigmai. Viņi bija tās sabiedrības krējums, ko tolaik mēdza dēvēt par bodnieku aristokrātiju un kuras svētnīca bija Tirgotāju klubs. Un tomēr pat tad, kad viņam jau pietika līdzekļu dzīvot kā romiešu imperatoram, pēc kura viņš izskatījās, tēvocis Leons XII kopā ar sievu un trim bērniem darba ērtību vārdā mitinājās pilsētas vecajā daļā, turklāt tik skarbos apstākļos un tik necilā namā, ka tā arī nekad nespēja tikt vaļā no nepelnītās sīkstuļa slavas. Bet viņa vienīgā greznība bija vēl pieticīgāka: namiņš pie jūras tikai divas jūdzes no kantora — vienīgās mēbeles šajā mītnē bija seši vietējā darinājuma soliņi, paliktnis lielo krūku glabāšanai un guļamtīkls uz terases, kur svētdienās atlaisties un padomāt. Ja tēvoci kāds apvainoja, nosaucot par bagātu, neviens nespēja aprakstīt viņa esību labāk par viņu pašu:

-  Nē, bagāts ne, viņš iebilda, es esmu nabaga ļaužu, bet ar naudu, un tas nav viens un tas pats.

Šis dīvainais esības veids, kuru reiz sarunā kāds nodēvēja par apgaismotu vājprātu, ļāva viņam uzreiz saskatīt Florentīno Arisā to, ko neviens nebija pamanījis nedz agrāk, nedz arī ievēros vēlāk. Kopš tās dienas, kad brāļadēls visā savā grūtsirdīgajā paskatā un ar divdesmit septiņiem bezjēdzīgi pavadītiem gadiem aiz muguras ieradās viņa kabinetā lūgt darbu, viņš to pakļāva skarbiem, cietuma režīma cienīgiem pārbaudījumiem, kas būtu spējuši saliekt pat visbrašāko vīru. Taču Florentīno tie nespēja nobiedēt. Tēvocim Leonam XII gan nekad neienāca prātā, ka brāļadēla sīkstuma avots nav vis nepieciešamība nopelnīt iztikai vai no tēva mantots truls bezjūtīgums, bet gan mīlas raisīta mērķtiecība, ko nekāds pretspēks, vienalga, no šīs vai no citas pasaules, nejaudātu iedragāt.

Visgrūtākie bija pirmie gadi, kad Florentīno pieņēma darbā par ģenerāldirekcijas rakstvedi, kas šķita viņa dēļ vien izgudrots amats. Lotārio Tuguts, tēvoča Leona XII kādreizējais mūzikas skolotājs, bija devis padomu piešķirt brāļadēlam kādu posteni, kas būtu saistīts ar rakstīšanu, jo viņš esot nepiesātināms grāmatu rijējs, turklāt vairumā, kaut dodot priekšroku nevis labām grāmatām, bet vissliktākajām. Leons XII neņēma vērā piebildi par brāļadēla noslieci uz vāju literatūru, jo Lotārio Tuguts arī par pašu bija teicis, ka viņš esot viņa vissliktākais dziedāšanas skolnieks, un tomēr viņš spēja saraudināt pat kapakmeņus. Lai būtu kā būdams, vācietim izrādījās taisnība tajā nozīmē, kādā viņš vismazāk bija domājis, jo Florentīno Arisa ņēmās rakstīt jebkuru tekstu ar tādu kaisli, ka pat oficiāli dokumenti izskatījās pēc mīlas vēstulēm. Lai kā viņš censtos tam pretoties, kuģu iekraušanas saraksti viņam iznāca ar atskaņām un ikdienišķas darījuma vēstules ieguva tik lirisku dvesmu, ka mazinājās ro autoritāte. Kādu dienu tēvocis pats ieradās viņa darba vietā ar veselu kaudzi vēstuļu, ko nebija uzdrošinājies parakstīt kā savējās, un deva viņam pēdējo iespēju izglābt dvēseli:

-  Ja neesi spējīgs uzrakstīt darījuma vēstuli, tev būs jāiet slaucīt no mola mēsli, viņš piedraudēja.

Florentīno Arisa pieņēma izaicinājumu. Viņš pielika visus spēkus, lai apgūtu darījumu sarakstes piezemēto vienkāršību, kopējot notāru dokumentu rakstības stilu ar tādu pašu centību, kā agrāk bija ņēmies atdarināt modīgus dzejdarus. Tieši tajā laikā viņš sāka pavadīt brīvās stundas Rakstvežu pasāžā, palīdzot rakstītneprotošiem mīlētājiem sacerēt iesmaržinātas vēstulītes, tā iztukšodams sirdi no pārlieku daudzajiem mīlas vārdiem, kas palika neizmantoti muitas deklarācijām. Tomēr pēc sešiem mēnešiem, izmēģinoties gan šā, gan tā, viņam vēl aizvien nebija izdevies apgriezt kaklu nepielūdzamajam gulbim sevī, tāpēc, būdams spiests uzklausīt tēvoča Leona XII pārmetumus otro reizi, viņš atzina sakāvi, tiesa, ne bez lepnuma pieskaņas:

-   Mani interesē tikai un vienīgi mīlestība, viņš sacīja.

-  Nelaime tā, ka bez upju kuģošanas nebūt ari mīlestībai, tēvocis atteica.

Viņš izpildīja kādreizējos draudus norīkot brāļadēlu par mola atkritumu savācēju, taču reizē deva goda vārdu, ka soli pa solim bīdīs viņu augšup pa uzcītīgas kalpošanas kāpnēm, kamēr Florentīno atradīs savu īsto vietu. Tā arī notika. Neviens darbs, lai cik grūts vai pazemojošs tas būtu, nespēja viņu pievārēt, arī niecīgā alga neiedragāja viņa morāli un priekšnieku bezkaunība ne uz mirkli nelika zaudēt tik ļoti nepieciešamo savaldību. Taču nekāds nevainīgs zēniņš viņš arī nebija: ikviens, kas šķērsoja viņa ceļu, dabūja izbaudīt viņa pārvarīgo apņēmību, kas slēpās aiz vārgulīgās ārienes, taču bija spējīga pilnīgi uz visu. Kā jau tēvocis Leons XII bija paredzējis un kā bija iecerējis — lai nekas no uzņēmuma darbības brāļadēlam nepaliktu noslēpums —, trīsdesmit uzticamas un centīgas kalpošanas gados Florentīno ieņēma posteni pēc posteņa, izturēdams katru pārbaudījumu. Visus pienākumus viņš paveica ar apbrīnojamu varēšanu, izpētot katru diedziņu noslēpumainajā savijumā, kas rik ļoti līdzinājās dzejas mākslai, tomēr nekad neieguva viskarstāk kāroto kaujas medaļu, kas viņam nozīmēja uzrakstīt pieņemamu darījuma vēstuli — kaut vienu vienīgu. To negribēdams un pat nemaz nezinādams, viņš ar savu dzīvi pierādīja, ka taisnība bijusi viņa tēvam, kas līdz pat pēdējam elpas vilcienam bija bez rimas apgalvojis, ka nav pasaulē praktiskāku cilvēku, nav stūrgalvīgāku akmeņu drupinātāju, nav spožāku un bīstamāku vadītāju par dzejniekiem. Vismaz tā viņam stāstīja tēvocis Leons XII, kas vaļas brīžos mēdza izkratīt sirdi un uzzīmēja viņam tādu tēva tēlu, kas vairāk izskatījās pēc sapņotāja nekā pēc darījumu vīra.

Viņš pastāstīja, ka Pio Kinto Loaisa izmantojis kantora telpas daudz tīkamākām nodarbēm nekā strādāšanai un allaž izmanījies rikt prom no mājām svētdienās, aizbildinoties, ka jāsagaida vai jāpavada kāds kuģis. Vēl vairāk: noliktavas pagalmā viņš bija licis novietot sabojātu tvaika katlu ar svilpi, kuru kādam bija uzdots svelpināt pēc kuģu signālu atslēgas — gadījumam, ja sieva sāk spicēt ausis. Balstoties uz paša aprēķiniem, tēvocis bija pārliecināts, ka Florentīno ticis ieņemts uz rakstāmgalda kādā pavirši pieslēgtā kabinetā tveicīgā svētdienas pēcpusdienā, kamēr tēva laulātā draudzene mājās ieklausījusies nekad neaizbraukuša tvaikoņa atvadu svilpienos. Kad viņa atklāja notikušo, jau bija par vēlu likt vīram samaksāt par negodu, jo viņš jau bija miris. Viņa nodzīvoja daudz gadu ilgāk par vīru, sabrukusi rūgtumā par nespēju radīt bērnu un savās lūgsnās prasot Dievam, lai vīra ārlaulības dēls taptu nolādēts uz mūžiem.

Tēva tēls Florentīno Arisam nedeva miera. Māte bija stāstījusi par viņu kā par diženu cilvēku bez veikalnieka ķēriena, kas nonācis kuģniecībā tāpēc, ka viņa vecākais brālis bijis Huana B. Elbersa, vācu cilmes komandora un upju kuģošanas pamatlicēja, ļoti tuvs līdzgaitnieks. Visi brāļi bija vienas mātes ārlaulības dēli — virēja pēc aroda, tā viņus bija sadzīvojusi ar dažādiem vīriešiem, un visiem bija dots viņas uzvārds, bet pirms tā ielikts baznīcas kalendārā uz labu laimi izvēlēta pāvesta vārds, izņemot tēvoci Leonu XII, kurš savu priekšvārdu ieguva par godu tolaik valdošajam pāvestam. Vārda Florentīno pirmais nesējs bija visu brāļu kopīgais vectēvs pa mātes līniju, tāpēc šis vārds bija nonācis līdzTransito Arisas dēlam, pārlecot veselai pāvestu paaudzei.

Florentīno Arisa visu mūžu glabāja burtnīcu, kur tēvs bija rakstījis savus mīlas dzejoļus — dažus bija iedvesmojusi Transito Arisa — un kuras lapas rotāja bultām cauršautas sirdis. Viņu pārsteidza divi atklājumi. Pirmām kārtām, tēva rokraksta daba — tas bija pilnīgi identisks ar Florentīno rokrakstu par spīti tam, ka dēls savējo bija izvēlējies, piesavinoties tīkamāko no daudziem paraugiem kādā rokasgrāmatā. Otrām kārtām, sastapšanās ar teikumu, ko viņš bija uzskatījis par savu, bet ko viņa tēvs bija ierakstījis burtnīcā jau labu laiku pirms Florentino dzimšanas: Nomirt man būtu žēl vienīgi tad, ja tas nenotiek mīlas dēj.

Viņš bija redzējis arī abas palikušās tēva fotogrāfijas. Viena bija uzņemta Santafē, agrā jaunībā, kad viņam bija tikpat gadu, cik Florentīno, kad tas pirmoreiz aplūkoja šo attēlu — tēvs bija kažokā, kas radīja iespaidu, ka viņš ir ievietots lācī, un stāvēja, atspiedies pret pjedestālu, uz kura no kādreizējās statujas bija arlikuši rikai stilbi getrās. Puisēns viņam blakus ar kapteiņa cepurīti galvā bija tēvocis Leons XII. Otrajā fotogrāfijā tēvs bija skatāms kaujinieku pulciņā — kas zina, kurā no daudzajiem kariem; rokās viņš turēja pašu lielāko šauteni, un no viņa attēlā redzamajām ūsām vēdīja pulvera dvaka. Tāpat kā brāļi, viņš bija liberālis un brīvmūrnieks, bet tik un tā bija vēlējies, lai dēls iestātos garīgajā seminārā. Florentīno Arisa sevī nejuta tādu līdzību tēvam, kādu saskatīja citi, tomēr, ja ticēja tēvocim Leonam XII, arī Pio Kinto savulaik saņēmis pārmetumus par gauži liriskiem dokumentiem. Katrā ziņā abu līdzība nebija ieraugāma fotogrāfijās un nebija atrodama nedz Florentīno atmiņās, nedz viņa mātes gleznotajā, mīlestības pārveidotajā tēlā, nedz arī tēvoča Leona XII smalkās nežēlības zīmētajā portretā. Un tomēr pēc daudziem gadiem, pie spoguļa ķemmējot matus, Florentīno Arisa šādu līdzību atklāja un rikai tad saprata, ka vīrietim kļūst zināms, kad viņš sāk novecot, jo tad viņš sāk izskatīties pēc paša tēva.

Viņš neatcerējās manījis tēvu Logu ielas namā. Viņam šķita zināms, ka tēvs kādu laiciņu tur nakšņojis — tad, kad mīlas sakars ar Transito Arisu tikko bija sācies, taču pēc Florentīno piedzimšanas viņš Transito vairs nebija apmeklējis. Kristīšanas akts mūspusē ilgus gadus bija vienīgais likumīgais personas identitātes apliecinājums, un Svētā Tiburcija draudzes baznīcā uzglabātais ieraksts par Florentīno Arisas kristībām darīja zināmu tikai to, ka viņš ir ārlaulības dēls neprecētai, arī ārlaulībā dzimušai sievietei, vārdā Transiro Arisa. Tēva vārds ierakstā nebija minēts, tomēr viņš līdz mūža pēdējai dienai slepus rūpējās par dēla iztiku. Šāds sociālais stāvoklis Florentīno Arisam gan aizvēra semināra durvis, taču vienlaikus ļāva izbēgt no dienesta armijā mūsu karu pašos asiņainākajos gados, jo viņš bija neprecētas sievietes vienīgais dēls.

Ik piektdienu pēc skolas Florentīno apsēdās uz ietves iepretim Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrības namam, šķirstīdams bilžu grāmatu par dzīvniekiem, kas bija pārlapota tik bieži, ka juka ārā pa visām šuvēm. Tēvs iegāja kantorī, uz zēnu pat nepametis skatienu: viņš vienmēr bija ģērbies tajā pašā vadmalas uzvalkā, ko Transito Arisai vēlāk vajadzēs pāršūt Florentīno augumam, un viņa vaibsti šķita akurāt tādi paši kā Svētajam Jānim Kristītājam no baznīcu altāriem. Pēc vairākām stundām iznācis no nama, viņš iedeva zēnam naudu vienas nedēļas tēriņiem, parūpēdamies, ka to nemana pat paša kučieris. Viņi nekad nesarunājās — ne vien tāpēc, ka tēvs to nevēlējās, bet arī tāpēc, ka dēlam no viņa bija bail. Kādu dienu, pēc tam kad bija vajadzējis gaidīt daudz ilgāk nekā parasti, tēvs pasniedza viņam naudu, sacīdams:

-  Ņem un vairāk uz šejieni nenāc.

Tā bija pēdējā reize, kad Florentīno viņu redzēja. Tomēr pēc kāda laika viņam kļūs zināms, ka tēvocis Leons XII, kurš bija gadus desmit jaunāks par tēvu, turpināja izsniegt naudu Transito Arisai un parūpējās par viņu arī tad, kad Pio Kinto nomira pēc laikus neārstētām vēdergraizēm, neatstājis neko uz papīra rakstītu un nepaspējis spert nekādus soļus sava vienīgā dēla — ielas bērna — labā.

Strādājot par Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrības rakstvedi, Florentīno Arisas drāma bija tā, ka viņš nespēja izvairīties no lirikas, jo prātā visu laiku bija Fermīna Dāsa, un viņš tā arī neiemācījās rakstīt, par viņu nedomājot. Kad viņu pēc tam pārcēla citos darbos, mīlestība viņā vienkārši plūda pāri malām,

un, nezinādams, ko ar to pasākt, viņš to sāka dāvāt rakstītneprotošiem mīlētājiem, viņu vārdā par velti sacerēdams mīlestības vēstules Rakstvežu pasāžā. Uz turieni Florentīno devās pēc darba. Viņš piesardzīgām kustībām novilka vadmalas frenci un pārlika to pār krēsla atzveltni, apvilka uzročus, lai nenotraipītu krekla piedurknes, atpogāja vesti, lai labāk raisītos domas, un reizēm līdz vēlai naktij ar neprātīgas kaisles pilnām vēstulēm uzmundrināja izmisušos. Dažkārt pie viņa vērsās kāda nabaga sieviete, kam bija problēmas ar dēlu, vai kara veterāns, prasot sacerēt lūgumrakstu pensijas izmaksai, vai kāds apkrāptais gribēja sūdzēties valdībai, taču, lai kā Florentīno censtos, tiem pa prātam viņš uzrakstīt nespēja, jo pārliecināt cilvēkus viņam izdevās vienīgi ar savām mīlestības vēstulēm. Jauniem klientiem viņš pat neuzdeva jautājumus: viņam pietika ieskatīties pienācēju acu baltumos, lai izprastu viņu stāvokli un sāktu virknēt aizgrābjošus mīlas vārdus lapu pēc lapas, liekot lietā nekļūdīgo formulu — rakstot vienmēr domāt par Fermīnu Dāsu, rikai par viņu un ne par ko citu. Pēc mēneša viņam jau vajadzēja iedibināt iepriekšējas pierakstīšanās sistēmu, lai nenoslīktu mīlētāju vēlmju plūdos.

Viņa visjaukākās atmiņas no tā laika bija par kādu gaužām biklu meiteni, gandrīz vēl bērnu, kas drebošā balsī lūdza uzrakstīt atbildi tikko saņemtai neatvairāmai vēstulei, kuru Florentīno Arisa tūlīt pazina kā iepriekšējā vakarā paša sacerētu. Atbildi viņš ieturēja citādā stilā, atbilstīgi meitenes izjūtām un gadu skaitam, turklāt tādiem burtiem, kas arī varētu piederēt lūdzējai, jo prata ik reizes izgudrot atšķirīgu rokrakstu, pieskaņojot to katra raksturam. Viņš to rakstīja, iztēlojoties, ko viņam pašam būtu atbildējusi Fermīna Dāsa, ja būtu mīlējusi viņu tikpat stipri, kā šī neaizsargātā būtne mīlēja savu izredzēto. Protams, pēc divām dienām viņam bija jāsacer arī pielūdzēja atbilde — tādā rokrakstā, stilā un iemīlēšanās pakāpē, kādu viņš tam bija piešķīris pirmajā vēstulē, un tā Florentīno tika iesaistīts kaislīgā sarakstē pats ar sevi. Nepagāja ne mēnesis, kad abi neatkarīgi viens no otra atnāca viņam pateikties par to, ko viņš bija ierosinājis mīlētāja vēstulē un kam ar sajūsmu bija piekritis meitenes atbildē: viņi precēsies.

Tikai tad, kad piedzima pirmais bērns, viņi kādā nejaušā sarunā aptvēra, ka abu vēstules rakstījis viens un tas pats rakstvedis, un pirmoreiz kopā devās uz pasāžu, lai uzaicinātu viņu par dēla krusttēvu. Florentīno Arisu viņa sapņu piepildīšanās dzīvē tik ļoti iedvesmoja, ka viņam izdevās izbrīvēt gandrīz neesošo laiku, lai sarakstītu Mīlētāju vēstuļnieku — daudz dzejiskāku un plašāku par to, ko līdz tam par divdesmit sentavo tirgoja veikaliņos un ko puse pilsētas zināja no galvas. Viņš secīgi izkārtoja visas iedomājamās situācijas, kurās varētu nonākt Fermīna Dāsa un viņš pats, un katrai sacerēja tik daudz vēstuļu paraugu, cik vien rīcības modeļu abām pusēm uzskatīja par iespējamiem. Galu galā viņam sanāca aptuveni tūkstoš vēstuļu trijos tik biezos sējumos kā Kovarrubiasa vārdnīca, taču neviens izdevējs visā pilsētā neuzņēmās risku manuskriptu publicēt, un tā tas arī palika nama bēniņos kopā ar citiem pagātnes papīriem, jo Transito Arisa noraidīja viņa nodomu izrakt māla podus, lai visu viņas mūžā iekrāto izšķērdētu negudrai izdošanas iecerei. Pēc daudziem gadiem, kad Florentīno Arisam pašam jau bija pietiekami līdzekļu, lai grāmatu laistu klajā, viņš tikai ar grūtībām spēja samierināties ar dzīves īstenību, kurā mīlestības vēstules vairs nav modē.

Kamēr viņš spēra savus pirmos soļus Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrībā un bez samaksas sacerēja vēstules Rakstvežu pasāžā, Florentīno jaunības draugiem veidojās pārliecība, ka viņi pamazām, bet neatgriezeniski Arisu pazaudē. Tā arī bija. Tikko atgriezies no kuģojuma pa upi, viņš vēl ar dažiem draugiem satikās, cerot izgaisināt atmiņas par Fermīnu Dāsu — viņš spēlēja ar tiem biljardu, apmeklēja viņu pēdējās vecpuišu ballītes, ļāva meitenēm izlozēt sevi par kavalieri un vispār ļāvās visam, kas, kā viņam šķita, varēja līdzēt atkal kļūt par sevi pašu. Pēc tam kad tēvocis Leons XII pieņēma Florentīno darbā, viņš ar kantora biedriem Tirgotāju klubā spēlēja domino, un tie sāka atzīt viņu par vienu no savējiem tad, kad viņš vairs nerunāja ne par ko citu kā vienīgi par kuģošanas sabiedrību, ko neapzīmēja ar pilnu nosaukumu, bet tikai ar vārdu sākuma burtiem: K. U. K. S. Viņš pat mainīja savus ēšanas paradumus. Līdz tam viņš pie galda bija bijis neizvēlīgs un gaumē nepastāvīgs, bet tagad kļuva un līdz mūža beigām palika izvēlē stingrs un nemainīgs: brokastīs liela tase melnas kafijas, gabaliņš vārītas zivs ar baltajiem rīsiem pusdienās, bet pirms gulētiešanas — tase kafijas ar pienu un siera šķēle. Melnā kafija, ko viņš dzēra jebkurā laikā, jebkurā vietā un jebkādos apstākļos līdz pat trīsdesmit tasītēm dienā, bija tumša un bieza kā jēlnafta: to Florentīno vislabprātāk dzēra paša gatavotu, un termoss ar kafiju viņam vienmēr atradās pa rokai. Viņš tagad bija cits cilvēks — par spīti stingrajam nodomam un izmisīgajiem pūliņiem palikt tam pašam, kas viņš bija pirms nāvējošās sadursmes ar mīlestību.

Patiesībā tas pats viņš vairs nebūs nekad. Par Florentīno dzīves vienīgo mērķi kļuva Fermīnas Dāsas atgūšana, un viņš jutās tik pārliecināts, ka agri vai vēlu to sasniegs, ka pārliecināja arī Transito Arisu, lai tā turpina atjaunot namu, kam jābūt sagatavotam viņu uzņemt jebkurā brīdī, kad šis brīnums notiktu. Atšķirībā no attieksmes pret Mīlētāju vēstuļnieka izdošanas projektu, šajā gadījumā Transito Arisa gāja daudz tālāk: ilgi neprātojot, viņa māju nopirka un ķērās pie visaptverošiem pārbūves darbiem. Guļamtelpas vietā viņi iekārtoja viesistabu, otrajā stāvā izbūvēja vienu guļamistabu laulātajiem un otru iecerētajiem bērniem, abas ļoti lielas un gaišas, bet vecās tabakas fabrikas vietā ierīkoja plašu dārzu ar visvisādu šķirņu rozēm — tām Florentīno Arisa veltīja savas brīvās stundas agri no rīta. Pateicības vārdā par pagātni viņi atstāja neskartu vienīgi veco veikaliņu. Bodītes palīgtelpā, kur Florentīno bija gulējis, tāpat kā agrāk karājās guļamtīkls un, grāmatu kaudzēm apkrauts, stāvēja lielais rakstāmgalds, bet viņš pats pārcēlās uz laulātajiem domāto guļamistabu otrajā stāvā. Tā visā namā bija pati plašākā un vēsākā telpa ar terasi iekšpagalma pusē, kur vakaros bija tīkami uzturēties, izjūtot jūras vēsmu un rožu krūmu aromātu, taču šī istaba ari vislabāk saderēja ar Florentīno Arisas mūka askētismu. Balti kaļķotās sienas bija raupjas un bez rotājumiem, un telpā nebija citu mēbeļu kā vien katordzniekam piedienīga gulta, naktsgaldiņš ar pudeles kaklā iespraustu sveci, senatnīgs drēbju skapis un mazgājamais galdiņš ar bļodu un ūdens krūzi.

Pārbūves darbi ilga turpat trīs gadus un laika ziņā sakrita ar pilsētas pēkšņo atdzimšanu, ko izraisīja upju transporta uzplaukums un preču tranzīts, tie paši faktori, kas bija uzturējuši tās diženumu kolonijas laikos un uz gadsimtiem diviem vai vairāk padarījuši par Amerikas vārtiem. Bet tieši tajā pašā laikā parādījās arī Transito Arisas neārstējamās slimības pirmās pazīmes. Viņas parastās klientes iegriezās veikaliņā ar katru reizi vecākas, bālākas un trauslākas, un Transito viņas vairs neatminējās vai jauca vienu rēķinus ar citu darījumiem, lai gan bija ar tām tirgojusies pusi mūža. Tādos veikalos kā viņējais tas bija gaužām nelāgi — lai neaptraipītu savu un citu godu, nekādi papīri netika parakstīti un dotais vai saņemtais goda vārds tika uzskatīti par pietiekamu garantiju. Iesākumā šķita, ka viņa zaudē dzirdi, taču drīz kļuva skaidrs, ka pamazām aiztek prom viņas atmiņa. Tāpēc Transito pielika punkru augļošanas rūpalam: ar podos glabātajām bagātībām pietika, lai pabeigtu pārbūvi un sagādātu mājai mēbeles, un vēl tad palika pāri daudzas no pilsētas vērtīgākajām un senākajām dārglietām, kuru īpašniekiem nebija līdzekļu, par ko tās izpirkt.

Florentīno Arisam tostarp bija uzgūluši pārlieku daudzi pienākumi vienlaikus, tomēr viņam nekad nepietrūka spara paplašināt savus malumedību laukus. Pēc juceklīgajām attiecībām ar Nācaretes atraitni, kas bija parādījušas ceļu uz viendienas mīlas priekiem, viņš vairākus gadus turpināja medīt vientulīgās naktsputnes, vēl aizvien lolodams ilūziju, ka spēs rast pretlīdzekli sāpēm par Fermīnu Dāsu. Taču drīz viņš pats vairs nespēja pateikt, vai ieradums nodoties miesas baudām bez nākotnes nepieciešams sirdsapziņai vai tā ir vienkārši netiklība. Zināmajā viesnīcā Florentīno iegriezās aizvien retāk — ne vien tāpēc, ka viņa intereses bija ievirzījušās citā gultnē, bet arī tāpēc, ka negribēja, lai viņu redzētu tādos apstākļos, kas stipri atšķīrās no ģimeniski tiklās vides, kādā viņu tur pazina agrāk. Trijos steidzamos gadījumos viņš tomēr lika lietā vienkāršu paņēmienu, kāds bija izmantots vēl pirms viņa dzimšanas: draudzeni, kas baidījās no sazīmēšanas, pārģērba par vīrieti, un tad abi kopā iegāja viesnīcā, tēlojot iesilušus naktsdzīves baudītājus. Vismaz diviem lāgiem, protams, nepalika nepamanīts, ka viņš kopā ar savu it kā līdzbiedru neiet vis uz krogus telpu, bet dodas uz istabiņu, un Florentīno Arisas jau tā diezgan iedragātajai reputācijai tika dots pēdējais trieciens. Beigu beigās viņš pārstāja viesnīcu apmeklēt, un tās ļoti retās reizes, kad tomēr uz turieni aizgāja, izmantoja nevis nokavētā atgūšanai, bet gluži pretējiem mērķiem — meklēja patvērumu, kur atlabt pēc pārmērībām.

Un bija no kā. Piecos pēcpusdienā, tikko atstājis kantori, viņš jau meta lokus kā vistu vanags. Sākumā Florentīno ņēma par labu visu, ko vakars cēla priekšā. Parkos viņš uzlasīja kalpones, tirgus plačos — nēģerietes, pludmalēs — smalko aprindu dāmas, bet amerikānietes savāca pie Ņūorleānas līnijas kuģiem. Viņš tās veda uz mola piekāji, kur pēc saulrieta puse pilsētas nodarbojās ar to pašu, vai kurp vien bija iespējams, bet palaikam arī turp, kur nebija iespējams, tāpēc bieži vien vajadzēja mesties kādā tumšā vārtrūmē un turpat aiz ieejas durvīm padarīt to, kas un kā tādā steigā sanāca.

Bākas tornis viņam allaž kļuva par likteņa dotu patvērumu, un to viņš mēdza nostalģiski atminēties vecumdienās, kad vairs nebija nekādu satraukumu, jo bāka bija lieliska vieta, kur gūt laimi, it sevišķi naktīs, un viņam šķita, ka daļiņa no paša toreizējām mīlas baudām ar katru gaismas kūli tiek nosūtīta kuģotājiem jūrā. Tāpēc uz turieni viņš turpināja iet biežāk nekā uz jebkuru citu vietu, un viņa draugs, bākas uzraugs, vienmēr priecīgs viņu sagaidīja ar vientieša izteiksmi sejā, kas izbiedētajām naktsputnēm bija labākā ķīla klusēšanai. Torņa pakājē, kur pret akmeņu krāvumu dārdēdami triecās viļņi, atradās mājiņa: tur mīlēšanās sniedza asāku baudu, jo iespaids bija kā uz grimstoša kuģa. Tomēr jau pēc pirmās nakts Florentīno Arisa atdeva priekšroku bākas augštelpai, jo no tās bija redzama gan visa pilsēta, gan zvejnieku laivu uguntiņas jūras klaidā un pat tālajos piekrastes sēkļos.

Tieši rajā laikā radās viņa diezgan primitīvā teorija par saikni starp sievietes izskatu un viņas dotībām mīlas spēlēs. Florentīno neuzticējās jutekliskajām būtnēm, tām, kuras šķita spējam aprīt dzīvu kaimanu, taču gultā mēdza būt vispasīvākās. Viņu saistīja tieši pretējais tips: nepievilcīgās vardītes, kuru dēļ uz ielas neviens ij atskatīties nepapūlētos un kuras izģērbušās šķita pazūdam pavisam, turklāt pirmajā saskarsmes brīdī, nokrakšķot kauliņiem, izraisīja žēlumu, bet tik un tā spēja visplātīgāko meitu ģēģeri nokausēt un izmesr miskastē. Viņš bija pierakstījis savus pāragros secinājumus nolūkā pievienot Mīlētāju vēstuļniekam pielikumu ar praktiskiem padomiem, taču to piemeklēja tāds pars liktenis kā pašu Vēstu(nieku pēc tam, kad Ausensija Santandera savā veca suņa viedumā bija apgriezusi viņu ap paša asi, nostādījusi uz galvas, izsvaidījusi augšup un lejup, padarījusi kā no jauna piedzimušu, satriekusi pīšļos viņa smalkās teorijas un iemācījusi to vienīgo, kas viņam jāzina par mīlestību: to, ka dzīvei neviens neko nevar pateikt priekšā.

Ausensija Santandcra bija divdesmit gadu nodzīvojusi parastā laulībā, no kuras viņai bija palikuši trīs bērni, kas nu jau paši bija precēti un ar bērniem, tāpēc viņai labpatika dēvēties par vecmāmiņu ar pašu labāko gultu visā pilsētā. Nekad netapa skaidrs, vai viņa pametusi vīru vai vīrs atstājis viņu, vai arī abi vienlaikus pametuši viens otru, kad viņš pārcēlies dzīvot pie savas pastāvīgās mīļākās, bet viņa atļāvusies bez bažām un gaišā dienas laikā caur parādes durvīm pieņemt Rosendo de la Rosu, upju kuģa kapteini, kuru iepriekš daudzkārt bija sagaidījusi naktīs un pa pakaļdurvīm. Viņš arī bija tas, kurš, ne mirkli nedomājot, atveda pie viņas Florentīno Arisu.

Viņš bija uzaicinājis Florentīno pusdienās. Kapteinim bija līdzi arī vēderaina pudele ar pašbrūvētu degvīnu un visaugstākās kvalitātes garšvielas epohālam sankočo — ēdienam, kura pagatavošanai pilnīgi nepieciešamas pagalmā audzētas vistas, maiga gaļiņa ap kaulu, atkritumu kaudzēs nobarojies suķis un upmalas ciematos ievākti dārzeņi un zaļumi. Tomēr Florentīno Arisam jau kopš pirmā brīža vislielāko sajūsmu izraisīja nevis izcilā virtuve vai pilnmiesīgā namamāte, bet gan viņas mājas skaistums. Saimniece viņam iepatikās, jo viņam patika pats gaišais un vēsais nams ar četriem lieliem logiem uz jūras pusi un tālumā redzamo vecpilsētas panorāmu. Viņam patika daudzās brīnišķīgās lietas, kas viesistabu padarīja reizē gan juceklīgu, gan pastīvu — visi smalkie amatnieku darinājumi, kurus kapteinis Rosendo de la Rosa bija vedis no katra ceļojuma, līdz jauniem vairs neatlika vietas. Jūras puses terasē uz savas stīpas sēdēja neticami balts Malaizijas kakadū — putns bija iegrimis mierpilnā apcerē, kā aicinot arī citus daudz ko pārdomāt: tā bija visdaiļākā dzīvā radība, kādu Florentīno Arisa jebkad bija redzējis.

Kapteinis Rosendo de la Rosa, ciemiņa sajūsmas iekvēlināts, sīki izklāstīja viņam katra priekšmeta vēsturi, vienlaikus maziem malciņiem, taču bez apstājas baudot pašbrūvēto. Šķita, ka viņš ir izcirsts no dzelzsbetona bluķa: milzīgs ķermenis, viscaur apaudzis matiem, izņemot vienīgi galvu, ūsas kā prāva sarene un balss kā enkura vindai — nevienam citam tādas nevarēja būt, taču reizē viņš bija izsmalcināti pieklājīgs. Tomēr nekāds ķermenis nebūtu spējis pretoties viņa dzeršanas ierašām. Jau pirms sēšanās pie galda viņš bija iztukšojis pusi atnestās pudeles un tagad rāmas postījumu šķindas pavadībā iegāzās ar seju paplātē, kur bija sakrautas glāzes un pudeles. Ausensijai Santanderai bija jālūdz Florentīno Arisas palīdzība, lai aizdabūtu līdz gultai sēklī izmestā vaļa nekustīgo ķermeni un tur to aizmigušu atbrīvotu no drēbēm. Pēc tam piepešas iedvesmas uzplaiksnā, ko abi pierakstīja zvaigžņu stāvoklim, viņi, iepriekš nevienojušies, neko viens otram nepiedāvājuši vai nelikuši noprast, blakus istabā izģērbās — un nākamos septiņus gadus tāpat turpināja izģērbties katrā izdevīgā brīdī, kamēr kapteinis atradās reisā. Nekāda riska tikt pārsteigtiem nebija, jo Rosendo piemita rūdīta kuģotāja ieradums pavēstīt par ierašanos ostā ar tvaikoņa sirēnu kaut vai pašā rīta agrumā: vispirms trīs gari signāli sievai un abu deviņiem bērniem, bet pēc tam divi īsāki un melanholiski mīļākajai.

Ausensijai Santanderai bija tuvu pie piecdesmit, un to varēja manīt, taču vienlaikus viņā slēpās tik dziļi personisks mīlas instinkts, ka nekādas nedz pašdarinātas, nedz zinātniskas teorijas nespēja to nomākt. Florentīno Arisa pēc kuģu saraksta zināja, kad viņu ir iespējams apciemot, un vienmēr devās turp bez iepriekšēja brīdinājuma, jebkurā dienas vai nakts stundā, un nebija tādas reizes, kad viņa to negaidītu. Viņa mēdza atvērt durvis tādā paskatā, kādu māte viņu līdz septiņu gadu vecumam bija lolojusi: pilnīgi kaila, bet ar zīda lenti matos. Viņa neļāva Florentīno spert ne soli tālāk, iekams nebija izģērbusi arī viņu, jo allaž uzskatīja, ka apģērbts vīrietis mājās — tas ir uz nelaimi. Par to viņa mūždien ķildojās ar kapteini Rosendo de la Rosu, jo tas dzīvoja ar māņu priekšstatu, ka nelaimi var piesaukt, kails smēķējot, un lāgiem viņš drīzāk atlika mīlas baudas nekā nodzēsa savu neiztrūkstošo Kubas cigāru. Florentīno Arisa turpretim priecīgi ļāvās kaila ķermeņa valdzinājumam, un viņa to tīksmi atbrīvoja no drēbēm, tiklīdz viņš bija aizvēris durvis, neļaudama nedz apsveicināties, nedz nocelt cepuri vai noņemt brilles, skūpstīdama pati un ļaujoties viņa svabadajiem skūpstiem, taisīdama vaļā pogas no lejas uz augšu, vispirms bikšu priekšas, pa vienai pēc katra skūpsta, tad jostas sprādzi un visbeidzot vestes un krekla pogas, līdz viņš sāka izskatīties pēc dzīvas zivs ar uzšķērstu vēderu. Pēc tam apsēdināja viesistabā, novilka zābakus, pastūma uz augšu bikšu staras, lai tad, satverot visu kopā pie ceļgaliem, varētu nodabūt bikses reizē ar pusgarajām apakšbiksēm, un vispēdīgi atdarīja āķīšus zeķu elastīgajā augšmalā ap lieliem un novilka arī tās. Pēc visa tā Florentīno Arisa uz mirkli pārstāja skūpstīt un ļauties skūpstiem, lai paveiktu vienīgās darbības, kas šajā smalki izstrādātajā ceremonijā bija atvēlētas viņam: izvilka pulksteni ar ķēdi no vestes kabatiņas, noņēma brilles un ievietoja abus objektus zābakos, lai vēlāk nepiemirstu paņemt. Šādu piesardzības soli viņš spēra vienmēr — vienmēr un bez izņēmuma, kad izģērbās svešās mājās.

Florentīno vēl nebija visu kārtīgi nolicis, kad viņa jau metās virsū, neatvēlot laiku pārdomām — parasti tas notika uz tā paša dīvāna, uz kura viņš tikko bija izģērbts, un tikai retos gadījumos gultā. Uzsēdusies jāteniski, viņa pārņēma viņu pilnīgi visu savā absolūtā varā — noslēgusies dziļi pašas pasaulē, aizvērtām acīm iegrimusi savās bezgala tumšajās dzīlēs, viņa devās uz priekšu, tad mazliet atkāpās, pielabodama neredzamo kursu, izšķīrās par citu — trauksmaināku — ceļu, par citu paņēmienu, kā, neciešot avāriju, virzīties tālāk slīdīgajā dūkstī, ko radīja pašas miesa, vaicāja sev un, dūcot kā dundurs, iedzimto izloksnē pati atbildēja, kur ir tas meklējamais, viņai vien zināmais un vienīgi sev iekārotais, kas slēpās tumsā, līdz, otru nepagaidījusi, padevās un viena metās savā bezdibeni ar gavilējošu pilnīgas uzvaras eksploziju, kas lika nodrebēt visai pasaulei. Florentīno Arisa palika guļam abu sviedru lāmā bez spēka un nepiepildīts, sajuzdams, ka bijis tikai instruments baudas gūšanai. “Tu ar mani apejies tā, it kā es būtu tikai vēl viens vairāk,” viņš sacīja. “Gluži pretēji,” viņa atsmēja brīvas sievietes smiekliem, “tā, it kā tu būtu vēl viens mazāk.” Florentīno nonāca pie atziņas, ka viņa alkatīgā rijībā visu pievāc sev, un viņā sarosījās pašlepnums, liekot pamest šo namu ar stingru nodomu nekad vairs neatgriezties. Taču drīz viņš atkal bez iemesla pamodās, nakts vidū spilgtāk par spilgtu apzinoties savu vientulību, un atmiņās Ausensijas Santanderas augstprātīgi sniegtā mīla kļuva par to, kas tā viņam bija: laimes izlikts slazds, ko viņš vienlaikus gan ienīda, gan iekāroja, bet no kura nebija iespējams izbēgt.

Kādu svētdienu, gadus divus pēc abu iepazīšanās, kad Florentīno bija pārkāpis slieksnim, Ausensija nemetās viņu tūlīt izģērbt, bet vispirms noņēma ciemiņam brilles, lai varētu viņu labāk noskūpstīt — tā Florentīno Arisa uzzināja, ka viņa sākusi viņu mīlēt. Par spīti tam, ka viņš šai namā kopš pirmās dienas jutās tik labi, ka bija to jau iemīlējis kā savējo, viņš tajā ne reizes nebija uzkavējies ilgāk par divām stundām, nekad nebija tur nakšņojis un bija tikai vienreiz pusdienojis, jo viņa bija atsūtījusi formālu ielūgumu. Patiesībā viņš uz turieni devās tikai abiem zināmajā nolūkā, vienmēr kā dāvanu aiznesdams vienu vienīgu rozi un pēc tam pazuzdams līdz neparedzamai nākamai reizei. Taču tajā svētdienā, kad viņa, lai noskūpstītu, noņēma viņam brilles, abi pa daļai šā iemesla pēc, bet pa daļai tāpēc, ka nesteidzīgā mīlēšanās bija uzdzinusi miegu, pavadīja visu pēcpusdienu, kaili guļot kapteiņa milzīgajā gultā. Pamostoties no diendusas, Florentīno Arisam galvā vēl aizvien bija kakadū ķērcieni — metāla skrāpim līdzīgā balss šķita pilnīgā pretrunā ar putna daiļumu. Taču svelmē pulksten četros klusums bija caurspīdīgs, un pa guļamistabas logu, pēcpusdienas saulei spīdot no pretējās puses, varēja redzēt iezīmējamies visu vecpilsētas profilu ar tā zeltītajiem kupoliem, bet jūra šķira liesmojam līdz pat Jamaikai. Ausensia Santandera pastiepa dēkām gatavu roku, taustoties pēc aizmigušā nezvēra, taču Florentīno Arisa to atbīdīja, nosakot: “Tagad nē, man ir tāda dīvaina sajūta — it kā mūs kāds novērotu.” Viņas līksmie smiekli atkal draudēja satraukt kakadū. “Tādu aizbildinājumu pat Jonas sieva nespētu norit,” viņa sacīja. Protams, viņa pati arī nespēja, taču atzina to par labu esam, un abi kādu laiku klusējot mīlēja viens otru, ar mīlas rotaļām vairs nenodarbojoties. Pulksten piecos, kad saule vēl nebija norietējusi, viņa izlēca no gultas visā kailumā un ar zīda lenti matos un devās uz virtuvi sameklēt kaut ko dzeramu, taču, vēl nepaspērusi soli aiz guļamistabas durvīm, izgrūda šausmu kliedzienu.

Viņa tam nespēja noticēt. Vienīgie mājā palikušie priekšmeti bija pie sienām piestiprinātās lampas. Viss pārējais — smalkās mēbeles, indiešu paklāji, skulptūras un gobelēni, neskaitāmie nieciņi no dārga akmens un cēlmetāliem — viss, kas bija padarījis viņas namu par vienu no jaukākajiem un vislabāk iekārtotajiem šajā pilsētā, viss, ieskaitot svēto kakadū, bija izgaisis. Tas viss bija aiznests caur jūras puses terasi, neiztraucējot viņu mīlas priekus. Bija palikušas tikai tukšas istabas ar visiem četriem logiem vaļā un platiem burtiem uzkrāsots uzraksts uz tālākās sienas: Tas jums par to, ka maukojaties. Kapteinis Rosendo de la Rosa tā arī nekad nesaprata, kāpēc Ausensija Santandera neziņoja par ielaušanos, kāpēc nemēģināja nodibināt sakarus ar zagtu mantu uzpircējiem un kāpēc liedza viņam notikušo nelaimi jebkad pieminēt.

Florentīno Arisa turpināja viņu apmeklēt izlaupītajā namā, no kura mēbelēm bija atlikuši vien trīs soliņi ar ādas virsmu, ko zagļi bija aizmirsuši virtuvē, un guļamistabas iekārta, jo tai istabā tobrīd bija atradušies paši mīlnieki. Tomēr viņš ieradās retāk nekā iepriekš — nevis mājas tukšlbas pēc, kā viņa domāja un mēdza viņam sacīt, bet gan tāpēc, ka atnākušā gadsimta sākumā bija parādījies jaunums: mūļu vilkts tramvajs, kas viņam kļuva par bagātīgu un oriģinālu ligzdu, kur piesēda brīvās putnītes. Viņš ar to brauca četrreiz dienā, divas reizes uz darbu un divas mājup, un lāgiem, kad patiešām lasīja, bet biežāk, kad tikai izlikās lasām, paspēja ielikt vismaz pirmo pamatu nākamajam tikšanās brīdim divatā. Vēlāk, kad tēvocis I.eons XII piešķīra viņam divričus, ko vilka divi nelieli, tumšbrūni mūlīši zelta krāsas iejūgā, tieši tādi paši, kādi kalpoja prezidentam Rafaelam Nuņjesam, viņš skuma pēc tramvaja laikiem kā pašiem auglīgākajiem savās piekūna dēkās. Viņam bija taisnība: slepenai mīlai nav ļaunāka ienaidnieka par divričiem, kas gaida pie durvīm. Patiesībā viņš gandrīz vienmēr atstāja divričus noslēptus mājās un kājām devās mest piekūna medību lokus, lai ielu putekļos nepaliktu ij ne riteņa pēdas. Tāpēc viņš tik nostalģiski atsauca atmiņā veco tramvaju ar tā izvārdzinātajiem, vāšu pārklātajiem mūļiem, jo tajā pietika uzmest paslepu skatienu, lai ieraudzītu, kur meklējama mīla. Un tomēr starp tik daudzām maiguma pilnām atmiņām viņš nespēja izdzēst tās vienas par bezpalīdzīgo putnīti, kuras vārdu viņš neuzzināja un ar kuru kopā pavadīja tik vien kā pusi neprāta nakts, bet tās bija pieticis, lai uz visu turpmāko dzīvi sagandētu viņam karnevāla nevainīgo jezgu.

Tā bija piesaistījusi Florentīno uzmanību tramvajā ar savu nesatricināmo mieru vispārējo trokšņaino svinību vidū. Viņai nevarēja būt vairāk par divdesmit, un dvēseles stāvoklis šķita neatbilstam karnevāla priekiem, ja vien viņa nebija maskējusies par nespējnieci: ļoti gaiši, gari un gludi mati, kas brīvi krita pār pleciem, un mugurā vienkāršs linauduma apmetnis bez jebkādiem rotājumiem. Šķita, ka viņa atrodas tālu prom no ielu mūzikas juceklīgajām skaņām, no rīsu miltu saujām, no anilīna krāsas šaltīm, kas, tramvajam braucot garām, tika šļāktas pasažieru virzienā. Tramvaja mūļi bija ar stērķeli nobārstīti balti un visas trīs trakuma pilnās dienas klinkāja puķēm rotātās cepurēs. Izmantodams vispārējo kņadu, Florentīno Arisa uzaicināja meiteni apēst pa saldējumam, domādams, ka nekam vairāk viņa nepiekritīs. Bez jebkāda izbrīna uzmetusi viņam skatienu, meitene sacīja: “Ar prieku pieņemu uzaicinājumu, tikai brīdinu jūs, ka esmu jukusi.” Viņš pasmējās par meitenes asprātību un aizveda viņu no saldējuma kafejnīcas balkona noskatīties kariešu parādē. Tad viņš uzvilka noīrētu kapuci un abi pievienojās dejotāju pūlim Muitas laukumā — viņi līksmojās kā tikko iemīlējies pārītis, jo nakts skaļajā jandāliņā meitenes vienaldzība pārtapa pretpolā: viņa dejoja kā skatuves dīva, ar izdomu un drošu sirdi metās izpriecās, un viņas pievilcība neatstāja akmeni uz akmens.

-  Tu taču nezini, kādā ķezā esi ar mani iekūlies, smokot no smiekliem, viņa pašā karnevāla karstumā uzsauca, es esmu trakā no vājprātīgo nama.

Florentīno Arisam tā nakts nozīmēja atgriešanos pie pusaudža gadu naivajām trakulībām, kad viņu vēl nebija ievainojis mīlas dzelksnis. Tomēr viņš zināja — drīzāk pēc nostāstiem nekā no paša pieredzes —, ka tik viegli nākusi laime nevar turpināties ilgi. Tāpēc, vēl pirms nakts bija sākusi panīkt, kā tas vienmēr notika, tiklīdz bija piešķirtas balvas par labākajiem karnevāla tērpiem, viņš piedāvāja meitenei aiziet pavērot saullēktu no bākas torņa. Viņa līksmi piekrita turp doties, taču tikai tad, kad būs beiguši dalīt balvas.

Florentīno Arisa bija pārliecināts, ka šī aizkavēšanās izglābusi viņam dzīvību. Meitene tikko bija padevusi viņam zīmi, ka nupat varētu dodies uz bāku, kad to sagrāba divi uzraugi un medmāsa no Dievišķās Ganes rrakonama. Viņi bija dzinuši meitenei pēdas, kopš tā trijos pēcpusdienā bija izbēgusi, turklāt ne vien viņi, bet visa pilsētas policija. Bēgle ar dārzniekam izrautu mačeti vienam uzraugam bija nocirtuši galvu un smagi

ievainojusi vēl divus, jo gribējusi doties uz karnevāla dejām, taču nevienam nebija ienācis prātā, ka viņa patiešām dejos uz ielas — domājot, ka meitene noslēpusies kādā no daudzajiem apkārtnes namiem, viņi tos bija pārmeklējuši līdz pat ūdens cisternām.

Aizvest bēgli prom nebija viegli. Meitene aizstāvējās ar ņieburā noslēptām dārza dzirklēm, un bija vajadzīgi seši vīri, lai uzvilktu viņai trako kreklu, kamēr drūzmīgais pūlis Muitas laukumā līksmi aplaudēja un svilpa, uzskatot asiņaino sagūstīšanu par vēl vienu no daudzajiem karnevālā izrādītajiem farsiem. Florentīno Arisa palika ar salauztu sirdi un dienās pēc Pelnu trešdienas sāka pastaigāties pa Dievišķās Ganes ielu ar viņai domātu angļu šokolādes kārbu. Tur viņš mēdza apstāties un nolūkoties uz ieslodzītajām, kamēr tās viņam no logiem izkliedza gan dažnedažādas neķītrības, gan cildinājumus — viņš tās kacināja ar šokolādes kārbu: ja nu palaimētos un arī viņa paskatītos caur aizrestoto logu. Taču bēgli Florentīno nekad neieraudzīja. Pēc vairākiem mēnešiem, viņam izkāpjot no tramvaja, kāda meitenīte, ejot blakus tēvam, palūdza konfektīti no šokolādes kārbas Florentīno rokās. Tēvs meitēnu aprāja un atvainojās Florentīno Arisam, taču viņš atdeva mazajai pilnu kārbu, iedomājoties, ka šāds žests atbrīvos pašu no visa rūgtuma, un nomierināja bērna tēti, papliķēdams tam pa plecu un piebilzdams:

-Tās bija paredzētas mīlestībai, ko parāva velns.

Kā atlīdzinot par nodarīto, liktenis vēlēja Florentīno Arisam mūļu tramvajā iepazīties arī ar Leonu Kassiani, viņa mūža īsteno sievieti, lai gan neviens no abiem to nekad neaptvēra, turklāt viņi ne reizes netika mīlējušies. Pulksten piecos tramvajā braucot mājup, viņš sajuta sievieti, pirms bija pamanījis: gluži vai taustāms skatiens pieskārās viņam kā ar pirkstu. Florentīno pacēla acis un ieraudzīja viņu pašā vagona tālākajā galā, bet uzreiz pamanāmu starp pārējiem pasažieriem. Viņa

nenovērsa skatienu. Tieši pretēji, sieviete turpināja tik nekautri vērties viņā, ka Florentīno nevarēja neiešauties prātā tas, kas iešāvās: melna, jauna un skaista, taču mauka — par to nudien nebija nekādu šaubu. Viņš izsvītroja sievieti no savas dzīves, jo, viņaprāt, nebija iedomājams lielāks kauns kā maksāt par mīlestību: to viņš nekad netika darījis.

Florentīno Arisa izkāpa tramvaja galapunktā Kariešu laukumā un steigšus metās cauri veikaliņu labirintam, jo māte gaidīja viņu pulksten sešos. Izniris ļaužu pūļa pretējā malā, viņš izdzirda līksmu sievietes papēdīšu klaudzoņu uz bruģakmeņiem un pagriezās, lai acīm pārliecinātos par to, ko jau zināja: tā ir viņa. Sieviete bija ģērbusies kā verdzenes senās gravīrās: kruzuļoti svārki, ko, pāri peļķēm kāpjot, viņa savilka uz augšu kā dejas solī, blūze, kas atstāja nenosegtus plecus, daudzkrāsainas kreļļu virtenes un balts turbāns. Viņš tādas bija iepazinis jūrnieku viesnīcā. Bieži gadījās, ka līdz sešiem vakarā viņām vēderā bija vēl tikai brokastis, un tad tām neatlika nekas cits kā izmantot seksu laupītāja dūča vietā, pieliekot to pie rīkles pirmajam pretimnācējam: daiktu vai dzīvību. Lai pārliecinātos pilnīgi droši, Florentīno Arisa mainīja virzienu un iešmauca tukšajā Eļļas lampiņu šķērsielā, bet viņa tam steidzās nopakaļ, ar katru brīdi piekļūstot tuvāk. Tad viņš apstājās, pagriezās pret sekotāju, aizšķērsoja viņai uz ietves ceļu un abām rokām atspiedās uz lietussarga. Viņa nostājās iepretim.

-   Tu esi kļūdījusies, skaistulīt, viņš sacīja. Es tādas lietas nedaru.

-   l’rotams, ka dari, viņa iebilda. Tev tas sejā rakstīts.

Florentīno Arisam atmiņā uzpeldēja frāze, ko viņš bērnībā

par savu hronisko aizcietējumu bija dzirdējis sakām ģimenes ārstu, paša krusttēvu: “Pasaulē ir divu sugu cilvēki: tie, kas kakā labi, un tie, kas to dara slikti.” Uz šādas dogmas pamata doktors bija uzbūvējis veselu teoriju par cilvēku raksturiem, uzskatīdams to par precīzāku nekā astroloģija. Gadu gaitā apgūtais tomēr bija licis Florentīno Arisam teicienu mazliet pārveidot: “Pasaulē ir divu sugu cilvēki: tic, kas drātējas, un tie, kas to nedara.” Otrā suga viņā neraisīja uzticību: kad tādi reiz nogāja no sliedēm, tiem tas šķita kaut kas tik nebijis, ka viņi sāka plātīties ar mīlas priekiem, it kā paši tos būtu izgudrojuši. Savukārt tie, kas mīlējās bieži, tā dēļ vien tikai dzīvoja. Viņi jutās tik apmierināti, ka mēdza izturēties klusi kā kaps, zinot, ka no klusuciešanas atkarīga viņu dzīve. Viņi nekad nelielījās ar saviem varoņdarbiem, nevienam neizkratīja sirdi un tik veikli tēloja neieinteresētību, ka ieguva impotentu, frigido vai visbiežāk — kā tas notika ar Florentīno Arisu — slepenu homoseksuāļu slavu. Taču viņi ar šādu maldīšanos samierinājās, jo arī maldi viņus sargāja. Tā bija noslēgta loža, kurai piederīgie cits citu spēja sazīmēt visā pasaulē — pat nebija nepieciešama viena valoda. Tāpēc sievietes atbilde Florentīno Arisu nemaz nepārsteidza: tā izrādījās viena no viņiem un tāpēc zināja — viņš zina, ka viņai ir zināms.

Tas bija lielākais misēklis viņa dzīvē, tik liels, ka sirdsapziņa viņam to atgādinās ik dienu un ik stundu līdz pat mūža galam. Viņa nebūt negrasījās lūgt mīlestību, kur nu vēl mīlestību ar samaksu, bet gan darbu Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrībā — jebkuru, jebkādā amatā un par jebkādu algu. Florentīno Arisam bija tik milzīgs kauns par paša uzvedību, ka viņš aizveda sievieti pie personāla vadītāja, un tas viņai piešķīra viszemākās pakāpes posteni vispārējā daļā, kur viņa nopietni, uzticami un klusā pieticībā nostrādāja trīs gadus.

K. U. K. S. pārvalde kopš sabiedrības dibināšanas atradās iepretim upju tvaikoņu molam, un tai nebija nekā kopīga nedz ar transatlantisko laineru ostu līča pretējā pusē, nedz ar tirgus piestātni pie Dvēseļu līča. Tā bija koka ēka ar divslīpu cinkota skārda jumtu, ar vienu vienīgu garu, uz kolonnām balstītu balkonu fasādes centrā un daudziem smalku stiepļu pinumu pārsegtiem logiem uz četrām debess pusēm — no tiem bija visā pilnībā, kā gleznās, apskatāmi pie mola pietauvotie kuģi. Kad sabiedrības dibinātāji vācieši bija namu cēluši, cinkotais jumts tika nokrāsots sarkans, bet sienas mirdzoši baltas, tāpēc pati ēka tolaik mazliet atgādināja upju tvaikoni. Vēlāk viss nams bija pārkrāsots gaiši zils, bet, kad tur sāka strādāt Florentīno Arisa, ēka jau izskatījās pēc putekļaina, nenosakāmas krāsas šķūņa un rūsas saēstajā jumtā pāri vecajām skārda plāksnēm kā ielāpi bija uzliktas jaunas. Nama aizmugurē, grantētā laukumā, kas bija apjozts ar tādu kā vistu kūts stiepļu žogu, slējās divas lielas, nesen būvētas noliktavu ēkas, bet vēl tālāk aiz tām atradās aizcietināta, bet netīra un smirdoša kanalizācijas caurule, pie kuras pūdējās upju kuģošanas pusgadsimtu ilgās vēstures atbiras: vēsturisku kuģu vraki, sākot ar pašiem primitīvākajiem, ar vienu skursteni, kurus savulaik bija palaidis peldē Simons Bolivars, līdz pat dažiem tik neseniem modeļiem, kam kajītēs jau bija elektriskie ventilatori. Vairums no tiem bija pa pusei izjaukti, lai materiālus izmantotu citiem kuģiem, tomēr daudzi vēl bija tik labā stāvoklī, ka tos šķita iespējams vien drusku nopindzelēt un atkal nolaist ūdenī, pat neizbiedējot leguānas un neizpostot lielo, dzelteno puķu pudurus, kas tiem piešķīra vēl nostalģiskāku paskatu.

Administratīvā nodaļa bija izvietota ēkas augšstāvā, mazos, taču ērtos un labi aprīkotos kabinetos, ļoti līdzīgos kuģa kajītēm, jo tos bija projektējuši nevis parastie arhitekti, bet gan kuģniecības inženieri. Gaiteņa galā kā vēl viens parasts kalpotājs tādā pašā kabinetā kā visi citi strādāja tēvocis Leons XII — vienīgā atšķirība bija tā, ka uz viņa galda ik rītus tika nolikta stikla vāze ar dažādiem, taču vienmēr ļoti smaržīgiem ziediem. Lejasstāvā atradās pasažieru nodaļa un uzgaidāmā zāle ar vienkāršiem soliem un leti, pie kuras tika pārdotas biļetes un reģistrēta bagāža. Pašā tālākajā stūrī bija vieta mīklainajai vispārējai daļai, kuras mulsinošais nosaukums vien jau norādīja uz funkciju neskaidrību un kur nelabu galu ņēma problēmas, kas netika pieveiktas pārējās uzņēmuma struktūrās. Tur, iespiesta starp grēdā sakrautiem kukurūzas maisiem un papīriem ar neatrisināmiem uzdevumiem, pie tāda kā skolas sola nemanāma sēdēja Leona Kassiani tajā dienā, kad ieradās pats tēvocis Leons XII, lai, velns parāvis, mēģinātu izprātot, kā padarīt vispārējo daļu par kaut kam noderīgu. Pēc trim stundām jautājumu, teorētisku pieļāvumu un praktisku pārspriedumu, ko izteica visi zālē sapulcinātie darbinieki, viņš atgriezās savā kabinetā ar mokošu apziņu, ka nav atradis nevienu atmezglojumu daudzajām problēmām, bet gluži pretēji — sameklējis dažnedažādas jaunas problēmas, kam trūka jebkāda risinājuma.

Nākamajā rītā, ienācis kabinetā, Florentīno Arisa atrada Leonas Kassiani sacerētu memorandu ar pievienotu lūgumu, lai viņš to izlasa un pēc tam, ja tas šķiet piedienīgi, parāda tēvocim. Viņa vienīgā netika bildusi ne vārda iepriekšējās dienas apspriedē, apzinoties savu žēlastības maizē turētās stāvokli, taču rakstu darbā lika manīt, ka tā rīkojusies nevis neieinteresētības pēc, bet gan respektējot nodaļas amatu hierarhiju. Viņas piedāvātais šķita biedinoši vienkārši. Tēvocis Leons XII bija licis priekšā nodaļu pamatīgi pārkārtot, taču Leonas Kassiani domas virziens bija pilnīgi pretējs, un to vadīja vienkārši loģisks spriedums, ka tādas vispārējās nodaļas patiesībā nemaz nav: tā ir tikai atkritumu kaudze, kurā citas nodaļas samet apgrūtinošas, taču nenozīmīgas problēmas, no kurām grib tikt vaļā. No tā izrietēja priekšlikums — vispārējo nodaļu likvidēt, bet problēmas nosūtīt atpakaļ, lai tās tiktu atrisinātas turpat, no kurienes nākušas.

Tēvocim Leonam XII nebija ne jausmas, kas tā tāda par Leonu Kassiani, un viņš neatcerējās redzējis nevienu, kas tā varētu būt, arī vakardienas sanāksmē, taču, izlasījis rakstīto, viņš izsauca sievieti uz savu kabinetu un divas stundas apspriedās ar viņu aiz slēgtām durvīm. Abi izrunājās par šo un to un viskautko, jo tāds bija tēvoča ierastais paņēmiens, kā tikt skaidrībā par cilvēkiem. Uzrakstītais bija vienkārši veselā saprāta auglis, un viņas priekšlikums patiešām veda pie kārotā iznākuma. Taču tēvocim Leonam XII tas vairs nešķita no svara: viņam svarīga bija viņa pati. Visvairāk viņa ievērību piesaistīja tas, ka pēc pamatskolas viņas vienīgā tālākizglītošanās notikusi cepuru darinātāju skolā. Bet bez tā viņa pati bez skolotāja un ar ātrmācības metodi mājās apguva angļu valodu un pirms trim mēnešiem bija sākusi apmeklēt vakara nodarbības mašīnrakstīšanā, pilnīgi jaunā profesijā, kam paredzēja spožu nākotni, tāpat kā agrāk bija paredzējuši telegrāfam un vēl pirms tam tvaika mašīnām.

Kad apspriedei tika pielikts punkts, tēvocis Leons XII viņu jau bija sācis uzrunāt tā, kā turpmāk uzrunās vienmēr: vārdamāsa Leona. Viņš bija izlēmis ar vienu spalvas vilcienu likvidēt konfliktus briedinošo nodaļu un atbilstīgi Leonas Kassiani priekšlikumam sadalīt problēmas tā, lai tie, kas tās izraisa, paši rastu risinājumu. Viņai tēvocis bija izgudrojis amatu bez nosaukuma un bez skaidri noteiktām funkcijām, kas praksē nozīmēja kļūt par viņa personisko palīdzi. Tajā pašā vakarā pēc vispārējās nodaļas necienīgās apbedīšanas tēvocis Leons XII pavaicāja Florentīno Arisam, kur viņš tādu Leonu Kassiani izrāvis, un tas viņam izstāstīja patiesību.

-  Nu tad braukā atkal ar tramvaju un piegādā man katru tādu meiču, ko satiec, tēvocis ierosināja. Vēl divas trīs tādas pašas, un mēs izvilksim ārā tavu galjonu.

Florentīno Arisa to uztvēra kā tēvocim Leonam XII raksturīgu joku, taču nākamajā dienā palika bez divričiem, kas viņam bija piešķirti pirms trim mēnešiem un ko tagad atņēma, lai viņš turpinātu meklēt slēptos talantus tramvajos. Leona Kassiani savukārt pavisam drīz atmeta sākotnējo piesardzību un vilka dienas gaismā visu, ko tik acīgi bija noglabājusi sevī pirmajos trijos gados. Trijos turpmākajos viņa pārņēma savā kontrolē visu un četros nākamajos nostājās pie ģenerālsekretāra amata sliekšņa, taču atteicās tam kāpt pāri, jo tas būtu tikai vienu pakāpienu zemāk par Florentīno Arisu. Līdz tam Leona bija strādājusi viņa pakļautībā un vēlējās palikt tādās pašās attiecībās arī turpmāk, kaut gan patiesībā viss notika citādi: pats Florentīno Arisa neapzinājās, ka viņš ir tas, kas saņem norādījumus no viņas. Tā patiešām bija: viņš ģenerāldirektorātā nebija darījis neko vairāk kā vien sekojis viņas padomiem, kas palīdzēja viņam kāpt augšup, apejot slepeno ienaidnieku izliktos slazdus.

Leonai Kassiani piemita velnišķīgs talants pārvaldīt noslēpumus, un viņa allaž prata īstajā laikā atrasties īstajā vietā. Viņa bija dinamiska, nerunīga un izstaroja saldmes pilnu gudrību, taču, kad tas bija absolūti nepieciešams, smagu sirdi atlaida grožus savam rūdīta tērauda raksturam. Tomēr Leona to nekad neizmantoja pašas labumam. Viņas vienīgais mērķis bija par katru cenu attīrīt kāpnes — ja nebija citu līdzekļu, tad kaut ar asinīm —, lai Florentīno Arisa varētu pakāpties tik augstu, cik bija sev nolēmis, paša spēkus pienācīgi neizskaitļojot. Viņa to, protams, būtu darījusi jebkurā gadījumā, jo viņai piemita neapvaldāma varas kāre, taču patiesībā Leona tā rīkojās tīras pateicības vārdā. Viņas apņēmība bija tik spēcīga, ka pats Florentīno Arisa sapinās viņas manevros un kādā nelaimīgā brīdī mēģināja tos apturēt, iedomājies, ka Leona grasās nostāties ceļā viņam. Leona Kassiani nolika viņu vietā.

-  Tikai nepieļaujiet kļūdu, viņa tam sacīja. Fs paiešu malā, kad vien gribēsit, tikai visu labi apdomājiet.

Taisnību sakot, Florentīno Arisa neko nebija apdomājis — pēc laiciņa, cik labi vien prazdams, apdomājis visu, viņš nolika ieročus Leonai pie kājām. Patiesībā pastarp klusajai karadarbībai viena uzņēmuma sienās, aiz kurām turklāt nepārtraukti valdīja krīze, pastarp savām nenogurdināma piekūna medību neveiksmēm un sapnim par Fermīnu Dāsu kļūstot aizvien miglainākam, nesatricināmajam Florentīno Arisam nebija ticis ne mirkļa iekšēja miera, jo viņš vēroja fascinējošo ainu ar bezbailīgo nēģerieti, kaujas drudzī notraipījušos ar mēsliem un mīlestību. Tiktāl nebija ticis miera, ka daudzkārt bija paslepus smeldzis — Leona īstenībā nebija izrādījusies tā, par ko viņš viņu bija noturējis tovakar, kad abi iepazinās, lai viņš būtu varējis noslaucīt pakaļu ar saviem principiem un izmīlēties ar viņu, kaut vai tas būtu maksājis kaudzēm tīra zelta. Jo Leona Kassiani vēl aizvien izskatījās tāda pati kā tovakar tramvajā — tie paši dumpīgas izbēgušās verdzenes tērpi, tie paši ārprātīgie rurbāni, tie paši auskari un kaula aproces, tās pašas kreļļu virtenes un gredzeni ar neīstiem akmeņiem katrā pirkstā: īsta lauvene no ielas. Gadi bija pievienojuši viņas ārienei pavisam maz, turklāt šis mazumiņš nāca Leonai par labu. Viņas gaita izcēla krāšņu briedumu, sievišķā pievilcība bija kļuvusi vēl satraucošāka, un kvēlais afrikānietes ķermenis pašā pilnbriedā šķita aizvien tvirtāks. Desmit gados Florentīno Arisa ne reizes nebija atļāvies nekādus riskantus mājienus, ar to bargi samaksājot par kādreizējo kļūmi, un viņa pati viņam bija palīdzējusi visās lietās, izņemot šo vienu.

Kādu vakaru, palicis kantorī pavisam vēlu, kā viņš pēc mātes nāves bieži mēdza darīt, Florentīno Arisa posās uz promiešanu, kad pamanīja Leonas Kassiani kabinetā spīdam gaismu. Viņš nepieklauvējis pavēra durvis, un tur viņa bija: viena pie rakstāmgalda, iegrimusi darbā, nopietna, un nesen iegādātās brilles lika viņai izskatīties pēc zinātnieces. Florentīno Arisa priecīgā izbīlī aptvēra, ka viņi ir divi vien šajā namā, ka moli ir cilvēku pamesti, ka pilsēta iegrimusi miegā un pār jūras melnajiem viļņiem nolaidusies mūžīga nakts, un tālumā skumīgi bauro kuģis, kam vajadzēs vēl vismaz stundu, lai ierastos ostā. Florentīno Arisa atspiedās abām rokām uz lietussarga, kā bija darījis, lai aizšķērsotu viņai ceļu Eļļas lampiņu ielā, vienīgi tagad viņš tā rīkojās, lai nebūtu pamanāmi paša trīcošie ceļgali.

-   Saki man vienu, manas dvēseles lauvene, — kad mēs abi šito vienreiz izbeigsim?

Neizrādot pārsteigumu un pilnīgi valdot pār sevi, viņa noņēma brilles un apžilbināja Florentīno ar saulainu smieklu šalti. Tad pirmo reizi uzrunāja viņu ar “tu”:

-   Ak, Florentīno Arisa, es desmit gadus te sēžu, gaidot, kad tu man to pavaicāsi.

Jau bija par vēlu: iespēja bija kopā ar viņu braukusi mūļu tramvajā, tā bija allaž sēdējusi viņai blakus tajā pašā krēslā, kur sēdēja viņa, bet tagad tā bija zudusi uz visiem laikiem. Patiesībā pēc tik daudzām labi maskētajām nejaucībām, ko Leona viņa dēļ bija sadarījusi, pēc tik ilgas un mēmas klusuciešanas viņa dzīvē bija aizgājusi ļoti tālu, daudz tālāk par tiem divdesmit gadiem, kurus viņš bija Leonai priekšā vecuma ziņā: viņa labad Leona bija novecojusi. Viņa mīlēja Florentīno tik ļoti, ka izšķīrās nevis maldināt, bet turpināt mīlēt, kaut to viņa varēja darīt zināmu tikai nežēlīgiem vārdiem.

-   Nē, viņa sacīja. Tad es justos kā pārgulējusi ar dēlu, kura man nekad nav bijis.

Florentīno Arisā brieda aizdomas, ka tas vēl nav bijis viņas pēdējais vārds. Viņaprāt, ja sieviete sacīja “nē”, tā gaidīja, ka viņu mēģinās pierunāt vēl un vēl, un tikai tad viņa pieņems galīgo lēmumu, taču Leonas gadījumā bija citādi: viņš nedrīkstēja riskēt ar iespēju vēlreiz pieļaut kļūdu. Florentīno atkāpās — pieklājīgi un pat diezgan eleganti, kaut viegli tas nenācās. Kopš tā vakara, neatstājot rūgtumu, izgaisa jebkāda ēna, kas būtu varējusi starp viņiem krist, un Florentīno Arisa beidzot aptvēra, ka iespējams būt sievietes draugam, ar viņu nepārguļot.

Leona Kassiani bija vienīgais cilvēks, kam Florentīno Arisa jutās kārdināts atklāt savu noslēpumu — Fermīnu Dāsu. Tie nedaudzie, kam tas bija zināms, nepārvaramu apstākļu ietekmē bija sākuši aizmirst. Trīs sievietes pilnīgi neapšaubāmi bija paņēmušas noslēpumu sev līdzi kapā: viņa māte, kam jau ilgi pirms nāves Fermīna bija izdzisusi no atmiņas, Gala Plasīdija, kas bija mirusi ļoti cienījamā vecumā, vēl aizvien kalpodama Fermīnai, kas viņai bija gluži kā pašas meita, un neaizmirstamā Eskolastika Dāsa, tā, kura lūgšanu grāmatā bija atnesusi viņam pirmo mīlestības vēstuli mūžā un kuras pēc tik daudziem gadiem vairs nevarēja būt starp dzīvajiem. Lorenso Dāsa, par kuru viņš nezināja, vai tas vēl dzīvs vai jau miris, būtu varējis atklāt viņa noslēpumu māsai Frankai de la Lusai, cenšoties novērst meitas izslēgšanu, taču bija maz ticams, ka tie abi būtu stāstījuši vēl kādam. Vēl bija jāpieskaita Hildebrandes Sančesas tālīnās provinces vienpadsmit telegrāfisti, kas bija sūtījuši telegrammas ar abu pilniem vārdiem un precīzām adresēm, un tad arī pati Hildebrande Sančesa ar visu savu nevaldāmo māsīcu svītu.

Florentīno Arisam nebija zināms, ka sarakstā būtu vajadzējis ietvert arī doktoru Huvenālu Urbīno. Kādā no daudzajām ciemošanās reizēm pirmajos pēckāzu gados Hildebrande Sančesa bija šo noslēpumu doktoram atklājusi. Taču viņa to bija pateikusi vien tā, starp citu, un tik nepiemērotā brīdī, ka doktoram tas nebija vis ieskrējis pa vienu ausi iekšā un pa otru ārā, kā Hildebrandei bija šķitis, bet vispār nebija nonācis nevienā ausī. Patiesībā Hildebrande bija pieminējusi Florentīno Arisu kā vienu no anonīmajiem dzejdariem, kas, viņasprāt, varētu gūt uzvaru Poēzijas svētkos. Doktors Urbīno īsti nespēja atcerēties, kurš tas bijis, un viņa viņam pateica — bez jebkādas vajadzības, taču arī bez ļauna nodoma —, ka viņš bijis vienīgais Fermīnas Dāsas aplidotājs pirms abu kāzām. Viņa to bija bildusi, būdama pārliecināta, ka minētās attiecības bijušas tik nevainīgas, tik gaisīgas, ka patiesībā būtu nosaucamas par aizkustinošām. Doktors Urbīno atbildēja, uz viņu pat nepaskatījies: “Nezināju, ka tas tips bijis dzejdaris,” — un vienā mirklī izdzēsa šo faktu no atmiņas — arī tāpēc, ka profesija bija radinājusi viņu domāt: ētika reizēm prasa aizmirst.

Florentīno Arisa bija ievērojis, ka visi noslēpuma glabātāji, ja neskaita paša māti, pieder Fremīnas Dāsas pasaulei. Viņa pasaulē bija rikai viņš viens pats, tikai uz viņa pieciem gūlās nomācošais smagums, kuru daudzkārt bija gribējies dalīt ar kādu citu, taču līdz pat šim brīdim neviens nebija izpelnījies tādu uzticēšanos. Leona Kassiani bija viņa vienīgā iespēja — trūka vien izdevīga brīža un veida, kā to pateikt. Tieši to viņš apsvēra tveicīgā vasaras pēcpusdienā, kad doktors Huvenāls Urbīno kāpa augšup pa K. U. K. S. nama stāvajām trepēm, piestādams uz katra pakāpiena, lai atgūtos no dienvidus sutoņas, līdz beidzot, aizelsies un vienos sviedros līdz pat bikšu galiem, parādījās Florentīno Arisas kabinetā, kā pēdējā elpas vilcienā izspiezdams: “Tā vien šķiet, ka tūlīt būs virsū ciklons.” Florentīno Arisa viņu kantorī daudzreiz bija redzējis meklējam tēvoci Leonu XII, taču nekad iepriekš viņam nebija radusies tik skaidra apjauta, ka nelūgtajai parādībai varētu būt kāda saikne ar viņa paša dzīvi.

Tajos gados pat doktors Huvenāls Urbīno bija pacēlies pāri savas profesijas radītajām barjerām un staigāja gandrīz vai no vienām durvīm līdz citām, kā ubags ar cepuri rokās meklējot ziedojumus savām iecerēm mākslas laukā. Viens no viņa čaklākajiem un devīgākajiem atbalstītājiem vienmēr bija tēvocis Leons XII, kas tieši tai brīdī bija atlaidies grozāmajā atzveltnī pie sava rakstāmgalda, lai nodotos ikdienas desmit minūšu diendusai. Florentīno Arisa goddevīgi palūdza doktoru Huvenālu Urbīno pagaidīt viņa istabiņā, kas atradās blakus tēvoča kabinetam un s ziņā kalpoja tam par uzgaidāmo telpu.

Abi bija vairākkārt redzējušies, taču nekad nebija palikuši divatā, aci pret aci, un Florentīno Arisam atkal piemetās reibonis, jūtoties visādi necilākam par otru. Tās bija desmit bezgala garas minūtes: tām ritot, Florentīno trīs reizes piecēlās, cerēdams, ka tēvocis būs pamodies pirms laika, un izdzēra veselu termosu melnas kafijas. Doktors Urbīno atteicās pat no vienas tasītes. “Kafija — tā ir inde,” viņš sacīja un turpināja virknēt dažādas tēmas citu aiz citas, neraizējoties par to, vai otrs viņā klausās. Florentīno Arisam šķita nepanesams viņa dabiskais dižciltīgums, viņa vārdu brīvais plūdums un precizitāte, viņa tikko jaušamais kampara aromāts, viņa personiskā pievilcība, viņa nepiespiestā un elegantā prasme panākt, ka pat visprimitīvākās frāzes sāk šķist nozīmīgas tikai tāpēc, ka tās izteicis viņš. Tad doktors piepeši pārlēca uz pavisam jaunu tēmu:

-  Vai jums patīk mūzika?

Jautājums pārsteidza Florentīno nesagatavotu. Patiesībā viņš apmeklēja visus pilsētā rīkotos koncertus un operu izrādes, tomēr nejutās spējīgs uzturēt kritisku vai lietpratīgu sarunu. Viņam piemita vājība pret populāro mūziku, vispirmām kārtām, sentimentāliem valšiem — tiem bija nenoliedzama saistība ar pusaudža gados paša sacerētajiem skaņdarbiem un slepeni rakstītajām dzejām. Florentīno pietika tādus kaut reizi pa ausu galam izdzirdēt, lai pēc tam caurām naktīm nekāda augstāka vara nespētu izdzīt no viņa galvas melodijas pavedienu. Taču tā nebūtu nopietna atbilde uz nopietnu, speciālista uzdotu jautājumu.

-   Man patīk Gardels, viņš atbildēja.

Doktors Urbīno saprata pareizi. “Nu jā, protams,” viņš sacīja, “Gardels tagad ir modē,” — un aizbēga no šīs tēmas, sākot uzskaitīt savus daudzskaitlīgos jaunos projektus, ko viņš kā allaž bija spiests īstenot bez valdības subsīdijām, un vēršot sarunas biedra uzmanību uz to, cik šajos laikos sniegtie priekšnesumi ir neglābjami zemākas kvalitātes par aizgājušā gadsimtā baudīto izcilību. Jā, patiešām: viņš jau gada garumā centās pārdot abonementus, lai rastu iespēju uzaicināt uz Komēdijas teātri trio Korto, Kasalss un Tibo, un valdības aprindās neviens par tādiem nebija pat dzirdējis, kamēr šajā pašā mēnesī uz Ramona Karalta trupas detektīvlugām zālē nebija kur ābolam nokrist, un tāpat arī dona Manolo de la Presas Operešu un dziesmuspēļu teātra izrādēs, uzvedumos, ko sniedza brāļi Santanelas, nepārspējamie mīmi un iluzionisti, kas spēja turpat uz skatuves vienā zibspuldzes mirklī nomainīt tērpus, vai Denīzes D’Alrēnas priekšnesumos — tā sevi pieteica kā kādreizēju Folīberžēras dejotāju, un kur nu vēl tad, kad uzstājās derdzīgais Ursus, pustrakais basks, kurš plikām rokām ņēmās spēkoties ar cīņas vērsi. Bet ko nu tur vaidēt, protams, ja paši eiropieši atkal rāda sliktu piemēru ar savu barbarisko karošanu, kad mēs esam sākuši dzīvot mierā pēc deviņiem pilsoņu kariem piecdesmit gados — ja labi padomā, tos varētu uzskatīt par vienu, vienmēr to pašu karu. Florentīno Arisas uzmanību šai valdzinošajā monologā visvairāk piesaistīja iespēja atjaunot Poēzijas svētkus, to doktora Huvenāla Urbīno ierosmi, kas senākos gados bija guvusi vislielāko atbalsi un visilgāk noturējusies. Viņam vajadzēja iekost mēlē, lai nepateiktu, ka viņš pats uzcītīgi piedalījies ikgadējos konkursos, kas bija spējuši piesaistīt diženus dzejniekus ne vien no šīs valsts, bet arī no citām Kārību zemēm.

Saruna tikko bija sākusies, kad mitrais un tveicīgais gaiss piepeši kļuva vēss un vējš spēcīgām brāzmām sāka no visām pusēm dauzīt durvis un logus; visa ēka līdz pašiem pamatiem nobrīkšķēja kā sēkli uzskrējis burinieks. Šķita, ka doktors Huvenāls Urbīno to pat nepamana. Izmetis maznozīmīgu frāzi par aptrakušajiem jūnija cikloniem, viņš piepeši kā no zila gaisa sāka runāt par savu sievu. Tā viņam esot ne vien visdedzīgākā līdzgaitniece, bet gluži kā visu viņa ierosmju dvēsele. “Bez viņas es nebūtu pilnīgi nekas,” viņš piebilda. Florentīno bezkaislīgu izteiksmi klausījās, visam piekrītot ar vieglu galvas mājienu, un neuzdrīkstējās neko sacīt, baidoties, ka balss viņu nodos. Tomēr viņam bija vajadzīgi vēl tikai divi trīs doktora teikumi, lai saprastu, ka Huvenālam Urbīno, pat nododoties tik daudzu saistošu ieceru īstenošanai, vēl atlikām pietiek laika dievināt Fermīnu gandrīz tikpat stipri kā viņam pašam. Šī patiesība Florentīno apstulbināja, taču viņš nespēja atbildēt tā, kā būtu gribējis, jo sirds ar viņu izspēlēja tik neķītru joku, kādus tikai sirdis vienīgās pieprot: tā viņam atklāja, ka viņš pats un šis vīrs, ko viņš allaž bija uzskatījis par personisko ienaidnieku, ir viena un tā paša likteņa upuri un abi vienlīdz cieš no kopīgās kaislības varas — divi vērši iejūgti pie viena vezuma. Pirmo reizi visos divdesmit septiņos nebeidzamas gaidīšanas gados Florentīno Arisam sāpīgi iedūra atziņa, ka šim lieliskajam cilvēkam būs jāmirst, lai viņš pats kļūtu laimīgs.

Ciklons beidzot bija pierimis, taču tā brāzmas piecpadsmit minūšu laikā bija saārdījušas kvartālus slīkšņas malā un nodarījušas pamatīgu postu pusei pilsētas. Kārtējo reizi tēvoča Leona XII devīguma aplaimots, doktors Huvenāls Urbīno negaidīja, līdz lietus pāries pavisam, un izklaidības pēc paņēma līdzi Florentīno lietussargu, ko tas viņam bija iedevis, lai doktors nokļūtu līdz karietei. Taču Florentīno par to neraizējās. Gluži otrādi: viņš juta prieku, iedomājoties, ko domās Fermīna Dāsa, uzzinājusi, kas ir lietussarga īpašnieks. Florentīno vēl aizvien bija samulsis no satraucošās sarunas, kad kabinetā ienāca Leona Kassiani, un viņam tā šķita vienreizēja izdevība jau bez jebkādiem aplinkiem atklāt viņai savu noslēpumu — kā pārgriežot trumu, kas vairs neļauj dzīvot: tagad vai nekad. Viņš sāka ar jautājumu, ko viņa domā par doktoru Huvenālu Urbīno. Leona gandrīz nedomājot atbildēja: “Tas ir cilvēks, kam ir ļoti daudz visādu nodarbju, iespējams, pat pārāk daudz, taču man šķiet, ka neviens nezina, ko viņš domā.” Tad viņa brīdi paprātoja, ar saviem lielajiem un asajiem raženas nēģerietes zobiem kodīdama dzēšgumiju zīmuļa galā, un pēdīgi paraustīja plecus, lai pieliktu punktu tēmai, kas viņai nešķita uzmanības vērta:

-   Varbūt tāpēc viņš arī dzenas pēc tik daudzām lietām — lai nevajadzētu domāt.

Florentīno Arisa mēģināja noturēt Leonu sarunā:

-  Man ir sāpīgi zināt, ka viņam būs jāmirst.

-  Visiem kādreiz būs jāmirst, viņa atteica.

-   Tā gan, taču viņš ir kaut kas vairāk nekā visi, Florentīno iebilda.

Leona nesaprata: neko nesacījusi, viņa vēlreiz paraustīja plecus un aizgāja. Tad Florentīno Arisa aptvēra, ka reiz nākotnē, kādā vēl nezināmā naktī, laimes pilnā brīdī dalot gultu ar Fermīnu, viņš tai sacīs, ka nav izpaudis savas mīlestības noslēpumu par tam vienīgajam cilvēkam, kas bija nopelnījis tiesības to uzzināt. Nē, viņš to nekad nevienam neatklās, pat Leonai Kassiani ne, un nevis tāpēc, ka negribētu viņas priekšā atvērt lādi, kur viņš to pusi dzīves bija tik uzcītīgi glabājis, bet gan tāpēc, ka tikai tagad apjēdza: viņš ir nozaudējis atslēgu.

Tomēr ras nebija šīs pēcpusdienas vissatraucošākais notikums. Nekur nebija zudusi nostalģija par jaunības laikiem, un viņa atmiņā kā dzīvi uzausa Poēzijas svētki, kuru dārdi ik gadus piecpadsmitajā aprīlī satricināja visu Antiļu reģionu. Florentīno vienmēr bija starp sacensības dalībniekiem, taču allaž, kā gandrīz visās ierosās, palika slepens dalībnieks. Kopš paša pirmā konkursa pirms divdesmit četriem gadiem viņš bija piedalījies daudzkārt, taču nekad nebija ieguvis ne vismazāko atzinību. Bet tas viņam nebija svarīgi, jo viņš piedalījās nevis tādēļ, lai iegūtu balvu, bet gan tāpēc, ka viņam šai konkursā slēpās papildu pievilcība: jau pirmajos svētkos atvērt aizzīmogotās vēstules un izsludināt uzvarētāju vārdus bija uzticēts Fermīnai Dāsai, un kopš tās reizes tika iedibināts, ka viņa to darīs arī visus turpmākos gadus.

Noslēpies zāles priekšējo rindu pustumsā un dzīvam kamēlijas ziedam atloka pogcaurumā trīsuļojot no paša alku spēka, Florentīno Arisa pirmā konkursa vakarā noskatījās, kā Fermīna Dāsa uz vecā Nacionālā teātra skatuves atver trīs aizzīmogotās aploksnes. Viņš sev vaicāja, kas notiks Fermīnas sirdī, kad viņa atklās, ka Zelta orhideju ir izcīnījis viņš. Florentīno bija pārliecināts, ka Fermīna pazīs viņa rokrakstu un ka tajā brīdī viņas atmiņā jāuzaust izšuvumiem veltītajām pēcpusdienām zem mandeļkokiem parka malā, apvītušo gardēniju smaržai no viņa vēstulēm, tikai vainagotajai dievei vien veltītajam valsim vējainā rīta agrumā. Nekas tāds nenotika. Vēl ļaunāk: Zelta orhideja, visas valsts dzejnieku pati kārotākā balva, tika piešķirta kādam ķīniešu imigrantam. Šā nepieredzētā lēmuma izraisītais publiskais skandāls riesa šaubas par konkursa nopietnību. Taču spriedums bija pareizs, un soneta izcilā kvalitāte attaisnoja žūrijas vienprātību.

Neviens neticēja, ka soneta autors patiešām bijis apbalvotais ķīnietis. Bēgot no dzeltenā drudža sodības Panamā, kur tolaik būvēja abus okeānus savienojošo dzelzceļu, viņš bija ieradies pilsētā iepriekšējā gadsimta beigās kopā ar daudziem citiem tautiešiem, kas palika te līdz nāvei, ķīniski dzīvojot, ķīniski vairojoties un visiem izskatoties tik vienādiem, ka neviens tos nespēja citu no cita atšķirt. Iesākumā viņu nebija vairāk par desmit, dažiem bija līdzi sievas, bērni un ēdamie sunīši, taču jau pēc pāris gadiem ostas graustu rajonā stiepās četras ielas ar jaunpienākušiem ķīniešiem, kas uzradās kā no gaisa un iekļuva valstī, neatstājot nekādu pēdu muitas reģistros. Daži no jauniem cilvēkiem tik strauji pārvērtās godājamos patriarhos, ka neviens nespēja apjēgt, pa kuru laiku tie paspējuši novecot. Tautas uztvere viņus visus iedalīja divās sugās: sliktie ķīnieši un labie ķīnieši. Sliktie bija tie no drūmajiem ostmalas krodziņiem, kur tikpat labi varēji paēst kā ķēniņš, cik piepeši turpat pie galda atdot galus, baudot žurku saulespuķu eļļā — valdīja uzskats, ka tie kalpo par piesegu balto verdzeņu tirdzniecībai un visādai citai kontrabandai. Labie bija ķīnieši no veļas mazgātavām, tie, kas bija mantojuši svēto mākslu atdot klientam viņa kreklus baltākus par jauniem, apkaklītēm un aprocēm mirdzot kā tikko pārgludinātām dievmaizītēm. Tas, kurš Poēzijas svētkos sakāva septiņdesmit divus labi bruņotus sāncenšus, nāca no šiem labajiem ķīniešiem.

Kad Fermīna Dāsa apstulbusi nolasīja viņa vārdu, neviens to nesaprata — ne tik daudz tāpēc, ka tas bija pilnīgi nedzirdēts vārds, bet visupirms tāpēc, ka neviens īsti nezināja, kādi ķīniešiem vispār mēdz būt vārdi. Taču par to nevajadzēja daudz prātot, jo godalgotais jau nāca no zāles dziļumiem ar debešķīgu smaidu sejā, kāds parādās ķīniešiem, kad tie atgriežas mājās pirms laika. Varēja redzēt, ka viņš bijis pilnīgi pārliecināts par uzvaru, jo apbalvošanas ceremonijai bija uzvilcis dzeltena zīda kreklu, kādos tērpjas, gatavojoties pavasara rituāliem. Ķīnietis saņēma astoņpadsmit karātu vērto Zelta orhideju un, neticīgo skatītāju pērkonīgas ūjināšanas pavadīts, priecīgi to noskūpstīja. Troksnis viņu neuztrauca: viņš palika gaidām skatuves vidū nesatricināms kā dievišķās providences apustulis — ne tik dramatiskas providences kā mūsējā — un, tiklīdz iestājās klusuma brīdis, nolasīja godalgoto sacerējumu. Neviens viņu nesaprata. Taču, kad pierima nākamā svilpienu zalve un Fermīna Dāsa savā valdzinošajā, mazliet aizsmakušajā balsī mierīgi sāka lasīt dzejoli vēlreiz, zāli jau pēc pirmās rindas pārņēma apbrīns. Tas bija perfekts, nevainojamā parnasiešu manierē sacerēts sonets, ko caurvija spirgtas iedvesmas klātbūtne, liekot manīt pieredzējuša meistara roku. Skaidrojums varēja būt tikai viens: kāds no dzejas dižgariem izspēlējis joku, lai pazobotos par Poēzijas svētkiem, un ķīnietis iesaistījies šai spēlītē, apņemoties glabāt noslēpumu līdz kapa malai. F.l Diario del Comercio, mūsu konservatīvais laikraksts, mēģināja saglābt pilsoņu godu un publicēja erudītu, taču pagalam nebaudāmu eseju par ķīniešu senajām saknēm un viņu kultūras ietekmi Kārību reģionā, tā pamatojot viņu tiesības piedalīties Poēzijas svētkos. Esejas rakstītājs nešaubījās, ka sonetu patiešām sacerējis tas, kurš sacījās esam autors, un bez aplinkiem aizstāvēja šo uzskatu jau esejas virsrakstā: “Visi ķīnieši ir dzejnieki.” Sazvērestības dalībnieki, ja tādi patiešām bija, kopā ar visu noslēpumu sapuva kapā. Kas attiecas uz godalgoto ķīnieti, tad tas bez grēksūdzes šķīrās no dzīves austrumnieciskā vecumā un tika apglabāts zārkā ar Zelta orhideju blakus, taču viņš nekad netika pārvarējis rūgtumu par to, ka dzīvē nebija sasniedzis vienīgo, pēc kā alka — kļūt par atzītu dzejnieku. Viņa nāves sakarā prese atkal izcēla gaismā jau aizmirsto starpgadījumu Poēzijas svētkos un vēlreiz publicēja sonetu, izgreznojot to ar vinjeti modernisma garā — ar kuplām jaunavām un zelta pārpilnības ragiem. Poēzijas sargeņģeļi izmantoja gadījumu, lai noliktu visu savās vietās: jaunākajai paaudzei sonets šķita tik vājš, ka neviens vairs necentās apšaubīt, ka to patiešām sacerējis mirušais ķīnietis.

Florentīno Arisas atmiņā šis skandāls vienmēr raisīja asociāciju ar kādu miesās pilnīgu, nepazīstamu sievieti, kas zālē sēdēja viņam blakus. Viņš to bija ievērojis pašā ceremonijas sākumā, taču vēlāk gaidu saspringtībā piemirsis. Florentīno uzmanību bija piesaistījusi blakussēdētājas perlamutra baltā āda, viņas laimīgas resnules aroms un milzīgās soprāna krūtis, ko rotāja mākslīgs magnolijas zieds. Viņa bija ģērbusies melnā, ļoti piegulošā samta kleitā, tikpat melnā kā pašas možās un siltās acis, bet viņas matus, kas šķita vēl melnāki, pie pakauša saturēja čigānietes ķemme. Ausīs viņai bija auskari, tiem bija pieskaņota kaklarota, bet vairākus pirkstus rotāja vienādi gredzeni, visi ar spožām acīm; uz labā vaiga bija uzkrāsota dzimumzīmīte. Noslēguma aplausu troksnī viņa ar patiesām skumjām paskatījās uz Florentīno Arisu un sacīja:

-Ticiet man: es no visas sirds jūtu jums līdzi.

Florentīno Arisa jutās izbrīnīts, taču viņu pārsteidza nevis līdzjūtība, ko viņš patiešām bija pelnījis, bet gan tas, ka viņa noslēpums kādam kļuvis zināms. Viņa paskaidroja: “Es sapratu pēc tā, kā jums pogcaurumā trīsēja ziediņš brīdī, kad vēra vaļā aploksnes.” Parādījusi uz samta magnoliju pašas rokā, sieviete atvēra viņam sirdi:

-  Tā paša iemesla pēc es noņēmu savējo.

Sakāve blakussēdētāju bija novedusi tuvu asarām, taču Florentīno Arisa ar savu naksnīgā mednieka instinktu uzlaboja viņas noskaņojumu:

-   Iesim, paraudāsim kaut kur abi kopā, viņš ierosināja.

Viņš pavadīja sievieti līdz mājām. Jau pie pašām durvīm, izmantojot to, ka tuvojās pusnakts un uz ielas neviena nebija, Florentīno panāca, ka tiek uzaicināts iedzert glāzīti brendija un reizē apskatīt viņas pieminētos albumus ar desmit gadu garumā savāktiem preses izgriezumiem un fotogrāfijām no sabiedriskiem pasākumiem. Jau tolaik tas skaitījās vecs triks, taču šajā reizē nelikās speciāli sadomāts, jo viņa pati bija stāstījusi par savu kolekciju, abiem mērojot ceļu no Nacionālā teātra. Viņi iegāja namā. Nonācis viesistabā, Florentīno Arisa vispirms ievēroja, ka vienīgās guļamistabas durvis ir atvērtas — gulta bija liela un grezna, ar brokāta pārklāju un bronzas apkalumiem rotātu galvgali. No šā skata viņam noreiba galva. Saimniece to, šķiet, bija pamanījusi, jo šķērsoja istabu un guļamtelpas durvis aizvēra. Pēc tam uzaicināja viņu apsēsties uz puķainu audumu pārvilkta dīvāniņa, kur jau aizmidzis gulēja kaķis, un nolika uz galdiņa savu albumu kolekciju. Florentīno Arisa sāka tos nesteidzīgi šķirstīt, vairāk domādams par paša turpmākajiem soļiem nekā par attēlos redzamo, un pēc brīža, pacēlis skatienu, ieraudzīja, ka sievietes acis ir pilnas asaru. “Raudiet, cik sirds kāro, nekautrējieties,” viņš deva padomu, “jo nekas cits tik ļoti neatvieglo,” — taču ieteica pirms raudāšanas attaisīt ņieburu un tūlīt steidzās palīdzēt, jo tas bija nostiprināts ar ciešu, krusteniski sasaitētu lencīšu vijumu zem sievietes lāpstiņām. Ilgi raisīt viņam nevajadzēja, jo ņieburs atsprāga vaļā no iekšējā spiediena vien, un astronomisko izmēru krūšu kalns varēja uzelpot pilnā vaļā.

Florentīno Arisa, kas nekad, pat daudzkārt vieglākos gadījumos, nepazaudēja pirmās reizes biklumu, riskēja atļauties tik vien kā vieglu glāstu uz kakla, ar pašiem pirkstu galiņiem, ber viņa, iekunkstējusies kā gražīgs bērns, atrāvās un turpināja raudāt. Tad viņš sievieti noskūpstīja, pavisam viegli, tāpat kā bija pieskāries ar pirkstgaliem un tieši tajā pašā vietā, bet otrreiz to vairs nepaspēja, jo viņa pavērsās pretim ar visu savu monumentālo augumu, kaisles pārņemtu un versmainu, un abi apskāvušies novēlās uz grīdas. Kaķis uz dīvāna pamodās un ar skaļu brēcienu uzlēca viņiem virsū. Kā mulsi jauniesācēji viņi nedroši taustījās un šā tā uzmeklēja viens otru, pilnā apģērbā un sviedriem plūstot valstīdamies pār izjukušajiem albumiem un vairāk domājot, kā izvairīties no saniknotā kaķa nagiem, nevis par nožēlojamo mīlas aktu, ar ko paši nodarbojās. Taču kopš nākamās nakts, kaķa skrāpējumiem vēl aizvien asiņojot, viņi turpināja to darīt vairākus gadus.

Kad Florentīno aptvēra, ka ir sācis viņu mīlēt, viņa jau bija četrdesmitgadnieces plaukumā, bet viņam pašam tuvojās trīsdesmit. Sievietes vārds bija Sāra Norjega, un jaunībā viņa bija izbaudījusi ceturtdaļstundu slavas, uzvarot konkursā ar dzejoļu krājumu par nabaga ļaužu mīlestību — tas gan nekad netika izdots. Tagad viņa mācīja smalku uzvedību un pilsoņu tiesības valsts skolās un, iztiekot no algas, īrēja dzīvokli senatnīgā Ģetzemanes kvartāla raibajā Mīlētāju ielā. Viņai bija bijuši vairāki gadījuma mīlnieki, taču neviena ar laulības nodomiem, jo viņas aprindu vīrietim tajos laikos būtu grūti apprecēt sievieti, ar kuru tas jau pārgulējis. Arī Sāra pati vairs necentās barot šādas ilūzijas pēc tam, kad viņas pirmais oficiālais līgavainis, ko viņa savos astoņpadsmit gados bija mīlējusi ar gandrīz neprātīgu kaisli, lauza solījumu tikai nedēļu pirms noliktā kāzu datuma, pametot viņu piekrāptas līgavas bezizejas stāvoklī. Jeb, kā tolaik mēdza teikt, palietotas jaunuves godā. Tomēr šī pirmā pieredze, lai arī nežēlīga un ar ātrām beigām, neatstāja viņā nekāda rūgtuma, toties noveda pie žilbinošās pārliecības, ka precētai vai neprecētai, bez Dieva žēlastības vai bez likuma, nav vērts dzīvot, ja gultā blakus nav vīrieša. Florentīno Arisam viņā visvairāk patika tas, ka vislielākās svētlaimes izbaudīšanai viņai bija nepieciešams mīlējoties sūkāt zīdaiņa knupīti. Tos viņi sagādāja veselu virteni, visvisādos izmēros, apveidos un krāsās — kādi vien tirgū bija nopērkami, un Sāra Norjega to piekāra virs gultas galvgaļa, lai sevišķas steidzamības reizēs varētu paķert kādu neskatoties.

Lai gan viņa bija tikpat brīva kā viņš un, iespējams, nebūtu noraidījusi iespēju abu attiecības padarīt atklātas, Florentīno Arisa tās kopš paša sākuma bija iecerējis kā slepenu piedzīvojumu. Viņš mēdza iezagties namā pa kalpotāju durvīm, gandrīz vienmēr pašā nakts melnumā, un mirkli pirms rīta gaismas uz pirkstgaliem aizlavīties prom. Gan viņš, gan viņa labi saprata, ka tik pārapdzīvotā un sīkos dzīvoklīšos sadalītā namā kaimiņiem tik un tā vajadzētu zināt vairāk, nekā tie izlikās zinām, un tomēr, kaut arī tā bija vienkārši nodeva piedienībai, Florentīno Arisa izturējās tieši tāpat, kā līdz mūža galam izturēsies arī pret visām pārējām. Viņš nekad nepieļāva kļūmes nedz sakaros ar Sāru, nedz ar kādu citu un ne reizes nelietīgi neizmantoja sieviešu uzticību. Tas nebija pārspīlējums: tikai vienā gadījumā viņš bija atstājis kompromitējošas pēdas vai rakstītus pierādījumus, un tas viņam būtu varējis maksāt dzīvību. Patiesībā viņš vienmēr izturējās tā, it kā būtu uz mūžu pielaulāts Fermīnas Dāsas vīrs, neuzticīgs, taču noturīgs laulātais draugs, kas nenogurstoši pūlas atbrīvoties no savas verdzības, vienlaikus neliekot viņai izbaudīt šķērmu nodevību.

Tāda slepenība nevarēja pastāvēt bez pārpratumiem. Pati Transito Arisa šķīrās no dzīves, būdama pārliecināta, ka mīlestībai ieņemtais un mīlestībai audzinātais dēls jaunības gadu pirmās neveiksmes pēc kļuvis nejūtīgs pret mīlestību visās tās izpausmēs. Tomēr daudzi no viņa apkārtnes cilvēkiem, kas pazina Florentīno noslēpumaino raksturu un zināja par viņa tieksmi uz mistiskiem rituāliem un dīvainiem smaržūdeņiem, bet reizē bija mazāk labvēlīgi noskaņoti, sliecās piekrist aizdomām, ka viņš ir nejūtīgs nevis pret mīlestību, bet gan pret sievietēm. Florentīno Arisa to zināja un nekad nepielika ne mazāko pūļu, lai šādas aizdomas kliedētu. Arī Sāru Norjegu tas neuztrauca. Tāpat kā citas neskaitāmās sievietes, ko viņš tika mīlējis, un arī tās, kas sniedza viņam baudu un guva to pašu pretī bez mīlestības, tā pieņēma viņu tādu, kāds viņš patiesībā bija: vīrietis, kas iegriezies pa ceļam.

Laikam ritot, viņš sāka ierasties pie viņas visādās stundās, visbiežāk svētdienas rītos, kas bija visklusākais cēliens. Viņa tad meta pie malas jebkādu aizsāktu nodarbi, vienalga, kas tā būtu, un dāvāja viņam visu savu augumu, cenšoties darīt viņu laimīgu mitoloģisko apmēru gultā, kas vienmēr bija sagatavota Florentīno vizītei un kurā viņa tam nekad neļāva nodarboties ar jebkādām liturģiskām formalitātēm. Florentīno Arisa nespēja saprast, kā šī vientuļniece bez pagātnes var būt tik zinīga vīriešu gaumē, nedz arī to, kā viņa jaudāja izrīkoties ar savu saldo valzivs augumu tik viegli un maigi, it kā visas kustības notiktu zem ūdens. Sāra aizstāvējās, norādot, ka mīlas māksla vairāk nekā jebkas cits ir dabas dots talants. “Cilvēks vai nu jau piedzimst protot, vai arī nepratīs nekad,” viņa mēdza apgalvot. Florentīno Arisa mocījās greizsirdībā ar atpakaļejošu datumu, domādams, ka viņa droši vien ir pieredzējusi vairāk, nekā izlikās, taču viņam vajadzēja norīt visu, ko Sāra teica, jo arī viņš viņai tāpat kā visām citām stāstīja, ka viņa ir viņa vienīgā mīļākā. Starp daudzām citām ne tik tīkamām lietām Florentīno bija jāsamierinās arī ar niknā kaķa klātbūtni gultā, bet tam Sāra Norjega bija novīlējusi nagus, lai, abiem mīlējoties, tas viņus nesaskrāpētu no vienas vietas.

Gultā viņai tikās draiskoties līdz galīgam spēku izsīkumam, taču gandrīz tikpat labi viņai patika gurdos mirkļus pēc mīlas spēlēm veltīt poēzijas kultam. Apbrīnojamā atmiņa bija ļāvusi viņai iegaumēt tā laika sentimentālos dzejolīšus, ko par diviem sentavo gabalā burtnīciņās sabrošētus tūlīt pēc sacerēšanas tirgoja pilsētas ielās, bet tos dzejdarbus, kas viņai patika vislabāk, Sāra bija ar kniepadatām saspraudusi pie sienām, lai jebkurā brīdi varētu skaļā balsī nolasīt. Viņa bija pārrakstījusi smalkās uzvedības un pilsoņu tiesību tekstus vienpadsmitzilbju vārsmās — līdzīgās tiem pantiem, ko pielietoja pareizrakstības iekalšanai —, taču viņai neizdevās saņemt oficiālu atļauju tās izmantot apmācībā. Sāras aizrautība ar deklamēšanu bija tik liela, ka reizēm viņa ņēmās izkliegt vārsmas mīlas spēles vidū un Florentīno bija ar spēku jāiestūķē viņai mutē knupītis, kā to dara ar zīdaiņiem, lai tie pārstātu brēkt.

Abu pārbagātās attiecības Florentīno Arisam bija likušas sev vaicāt, kurš no diviem stāvokļiem ir mīlestība: vētrainās gultas spēles vai rāmās svētdienu pēcpusdienas, bet Sāra Norjega viņu nomierināja ar gauži vienkāršu skaidrojumu — viss, ko divi dara, būdami kaili, ir mīlestība. “Dvēseles mīlestība, ja ņem no jostasvietas uz augšu, un miesas mīlestība no tās pašas vietas uz leju,” viņa precizēja. Šī definīcija Sārai Norjegai šķita labs pamats dzejolim par sadalītu mīlestību, ko abi uzrakstīja četrrocīgi un viņa iesniedza piekto Poēzijas svētku konkursam, būdama pārliecināta, ka līdz šim neviens nav piedalījies sacensībā ar tik oriģinālu dzejas darbu. Tomēr viņa atkal zaudēja.

Kamēr Florentīno Arisa pavadīja viņu uz mājām, Sāra verda dusmās. Kaut kāda neizskaidrojama iemesla pēc viņai bija radusies pārliecība, ka tieši Fermīna Dāsa savērpusi intrigas, lai viņas dzejolis nesaņemtu godalgu. Florentīno Arisa nepievērsa viņai uzmanību. Kopš balvu pasniegšanas brīža viņš bija nospiestā garastāvoklī, jo ilgāku laiku nebija redzējis Fermīnu un šajā vakarā bija radies iespaids, ka viņu piemeklējušas dziļas pārmaiņas: pirmo reizi, uzmetot skatienu vien, bija redzams, ka viņa ir māte. Pats fakts viņam nebija nekas jauns — Florentīno zināja, ka viņas dēls jau iet skolā. Tomēr Fermīnas mātišķums iepriekš nebija šķitis tik acīm redzams kā šajā vakarā, kad to lika pamanīt gan apjomīgāka jostasvieta, gan tikko jūtams elpas trūkums ejot, gan balss aizķeršanās, lasot godalgoto dzejdaru sarakstu.

Mēģinot nostiprināt paša atmiņas, Florentīno atkal sāka šķirstīt Poēzijas svētku albumus, kamēr Sāra Norjega gatavoja kaut ko vakariņām. Viņa acu priekšā bija krāsaini žurnālu izgriezumi, padzeltējušas pastkartes, kādas kioskos tirgoja kā suvenīrus, un tas viss līdzinājās spokainam atskatam uz paša kļūmīgo dzīvi. Līdz šim viņu bija balstījusi ilūzija par to, ka mainās tikai pasaule: aiziet ierašas, citāda kļūst mode, mainās viss, izņemot Fermīnu. Taču šajā vakarā Florentīno pirmo reizi skaidri saredzēja, kā Fermīnas Dāsas dzīve aizrit viņam garām un kā aiztek viņējā, kamēr viņš nedara neko — tikai gaida. Viņš nekad ne ar vienu nebija runājis par Fermīnu, jo saprata, ka nespēs pateikt viņas vārdu tā, lai nebūtu pamanāmas paša nobālušās lūpas, taču šajā reizē, kamēr viņš pārlapoja albumus tāpat kā daudzās citās miegainās svētdienu novakarēs, Sāra Norjega izmeta vienu no tām piezīmēm, kas neviļus trāpa mērķī ar asinis stindzinošu precizitāti:

-  Viņa ir vienkārši mauka.

To viņa pateica, garām ejot pamanījusi attēlu, kurā Fermīna Dāsa redzama masku ballē, ģērbusies melnās panteras tērpā, un nebija jānosauc vārds, lai Florentīno Arisa saprastu, par ko Sāra to saka. Baidoties, ka noslēpums nāks gaismā un tas varētu sašķobīt visu viņa dzīvi, Florentīno steigšus ieņēma piesardzīgu aizstāvēšanās pozu. Viņš darīja zināmu, ka Fermīnu Dāsu pazīstot vienīgi iztālēm un abi tikvien kā formāli sasveicinoties; par viņas personisko dzīvi viņš neko nezinot, taču esot pārliecināts, ka viņa ir apbrīnojama sieviete, jo nākusi no nekurienes un pašas nopelni pacēluši viņu tik augstu.

-   Nopelni ir tādi, ka viņa naudas dēļ noprecējusi vīru, ko nemīl, Sāra Norjega viņu pārtrauca. Tā ir maucība viszemiskākajā izpausmē.

To pašu, gan ne tik rupji, bet tādā pašā morālā stingrībā, Florentīno Arisarn bija teikusi māte, cenšoties sniegt mierinājumu viņa nedienās. Satriekts līdz dvēseles dziļumiem, viņš nespēja atrast pienācīgu atbildi Sāras Norjegas nežēlīgajiem vārdiem un mēģināja mainīt sarunas tēmu, taču Sāra viņam to neļāva, līdz nebija pateikusi par Fermīnu Dāsu visu līdz galam. Piepeša nojauta, kuras cēloņus Sāra pati nespētu izskaidrot, bija viesusi viņā pārliecību, ka tieši Fermīna organizējusi sazvērestību, lai nozagtu viņai godalgu. Tā domāt nebija nekāda iemesla: viņas viena otru nepazina, abas nekad nebija sastapušās, un Fermīnai Dāsai nebija nekādas saistības ar žūrijas lēmumiem, kaut viņa tos varbūt uzzināja, kad tie vēl bija slepeni. Bet Sāra Norjega neapstrīdamā tonī rezumēja: “Mēs, sievietes, esam gaišreģes,” — un ar to pielika sarunai punktu.

Šajā brīdī Florentīno Arisa ieraudzīja viņu ar citām acīm. Arī Sārai gadi bija ritējuši uz priekšu: ziedošā kaisle novītusi bez godības, mīlas spēlēs viņu kavēja neapturamas elsas, bet plaksti sāka rādīt senu sarūgtinājumu ēnu. Viņa bija kļuvusi par vakardienas puķi. Turklāt, niknodamās par sakāvi, viņa bija pazaudējusi skaitu izdzertā brendija glāzītēm. Šis nebija viņas vakars: kamēr abi ēda uzsildītos rīsus kokosriekstu pienā, viņa pūlējās noskaidrot, cik liels bijis katra ieguldījums balvu neguvušajā dzejolī, lai uzzinātu, cik Zelta orhidejas ziedlapu katram no abiem pienāktos. Ne jau pirmo reizi viņi izklaidējās ar bizantiskām vārdu kaujām, taču tagad Florentīno izmantoja iespēju pieskarties tikko atvērtajai brūcei un abi sapinās sīkumainā strīdā, kas katrā no viņiem iekvēlināja turpat piecus gadus sadalītajā mīlestībā uzkrātās dusmas.

Desmit minūtes pirms divpadsmitiem Sāra Norjega pakāpās uz krēsla, lai uzvilktu sienas pulksteni, un pārbīdīja rādītājus uz pilnu stundu, iespējams, gribēdama bez vārdiem pateikt, ka viņam pienācis laiks doties prom. Florentīno Arisa sajuta piepešu vēlmi nocirst šo bezmīlestības sakaru pie pašas saknes un centās sagaidīt izdevīgu brīdi, lai pārņemtu iniciatīvu savās rokās: tā, kā viņš to vienmēr darīja. Kad Sāra bija uzvilkusi pulksteni, Florentīno aicināja viņu apsēsties blakus, lūdzot Dievu, lai viņa atļautu viņam palikt savā gultā un tad viņš varētu pateikt — nē, starp viņiem viss ir beidzies. Taču viņa izvēlējās ieturēt distanci un apsēdās viesiem domātajā atzveltnī. Tad Florentīno Arisa pastiepa uz viņas pusi brendijā paslapināto rādītājpirkstu, lai Sāra to pasūkātu, kā viņai tikās darīr mīlas priekšspēlē agrākajos laikos.

-  Tagad nē, es gaidu kādu cilvēku, viņa atteicās.

Kopš viņu bija atraidījusi Fermīna Dāsa, Florentīno Arisa bija apguvis prasmi vienmēr paturēt tiesības uz galīgo lēmumu. Mazāk nomācošos apstākļos viņš nebūtu atlaidies un turpinātu Sāru lenkt, būdams drošs, ka noslēgs šo vakaru, meņģējoties ar viņu gultā, jo bija pārliecināts, ka sieviete, kas pārgulējusi ar vīrieti vienu reizi, turpinās ar viņu gulēt ik reizes, kad viņš to vēlēsies, ja vien tas ik reizes pratīs atmaidzināt viņas sirdi. Šādas pārliecības pēc viņš bija pacietis visu un bija skatījies caur pirkstiem uz visu pat visnetīrākajās mīlas padarīšanās, lai tikai nedotu nevienai no sievas dzimušai sievietei iespēju pieņemt galīgo lēmumu. Taču šonakt viņš jutās tik pazemots, ka, darot visu, lai viņa dusmas būtu pamanāmas, vienā malkā izdzēra brendiju un, sveiki nepateicis, aizgāja. Abi viens otru vairs nekad netika redzējuši.

Attiecības ar Sāru Norjegu bija vienas no ilgākajām un stabilākajām Florentīno mūžā, lai arī šajos piecos gados tas nebija viņa vienīgais mīlas sakars. Sapratis, ka ar Sāru jūtas labi, visupirms jau gultā, bet ka ar viņu nekad nespēs aizvietot Fermīnu Dāsu, viņš ar papildu sparu nodevās vientuļā mednieka nakts spēlēm, iekārtodams visu tā, lai iztērētu savu laiku un spēkus līdz pilnīgam izsīkumam. Sāra Norjega tomēr bija paveikusi brīnumu, dāvājot viņam īslaicīgu atvieglinājumu. Florentīno vismaz spēja dzīvot, neredzot Fermīnu Dāsu — atšķirībā no agrākā laika, kad viņš jebkurā diennakts stundā varēja pārtraukt jebkādu nodarbi, lai dotos viņu meklēt pa savu nojautu miglainajām takām pilnīgi neiedomājamās ielās un tādās neiespējamās vietās, kur viņa nekādi nevarēja būt, un klīda bez apjēgas ar nemieru krūtīs, kas neļāva apstāties, līdz viņš kaut uz mirkli nebūs ieraudzījis Fermīnu. Turpretī attiecību saraušana ar Sāru Norjegu viņā no jauna uzurdīja snaudošās ilgas — viņš atkal sāka justies kā tajās novakarēs parkā ar bezgalgari lasīto grāmatu klēpī —, taču tagad tās vēl pastiprināja neatliekamā prasība, lai doktors Huvenāls Urbīno nomirtu.

Florentīno jau sen zināja, ka liktenis viņam lēmis darīt laimīgu kādu atraitni un ka tā arī viņu padarīs laimīgu, un par to vairs nebija jālauza galva. Gluži pretēji: viņš tam bija sagatavots. Savos vientuļa mednieka izgājienos iepazinis tik daudzas, Florentīno Arisa beigu beigās saprata, ka pasaule ir pilna ar laimīgām atraitnēm. Viņš bija redzējis, kā tās sāpēs vai zaudē prātu pie vīra līķa un lūdz sevi dzīvu apglabāt vienā zārkā ar nelaiķi, lai tikai nebūtu bez viņa jāstājas pretī nākotnes pārbaudījumiem, bet vēlāk, laikam ritot samierinājušās ar savu stāvokli, paceļas no pelniem kā no jauna piedzimušas. Iesākumā vadot dienas tukšajos milzu namos kā ēnā veģetējošas būtnes un pēc tik daudziem sterilā gūstā pavadītiem gadiem nespējot atrast nekādu nodarbi, viņas pārvērtās par uzticības personām pašu kalponēm un par savu spilvenu mīļākajām. Viņas notērēja milzum garās stundas, piešujot nelaiķa drēbēm pogas, ko tām nekad nebija iznācis laika izdarīt, vai gludinot un pārgludinot kreklus ar iestīvinātajām aprocēm un apkaklītēm, lai tie joprojām izskatītos nevainojami. Viņas turpināja vannas istabā turēt nelaiķa vīra ziepes, apvilkt viņa spilvenam spilvendrānu ar izšūto monogrammu un novietot uz galda viņa šķīvi un ēdamrīkus — gadījumam, ja vīrs bez brīdinājuma atgrieztos no viņpasaules, tāpat kā bija mēdzis piepeši ierasties dzīves laikā. Taču šajās vientulīgajās misēs viņas pamazām nāca pie atskārtas, ka atkal ir kļuvušas par savas gribas noteicējām — pēc ilgajiem gadiem, kad bija atteikušās ne vien no sava uzvārda, bet arī no pašu identitātes — un ka tas ir dots apmaiņai pret drošības izjūtu, kas izrādījusies tikai viena no līgavu pārlieku daudzajām ilūzijām. Viņas vienīgās zināja, cik vērts ir vīrietis, ko pašas neprātīgi mīlēja un kurš varbūt mīlēja arī viņas, taču kuru viņām bija vajadzējis līdz tā pēdējam elpas vilcienam auklēt kā mazu bērnu — barot ar krūti, mainīt notraipītos autiņus, ar mātišķiem trikiem novērst uzmanību, kliedējot viņa bailes no rītiem atstāt māju, lai aci pret aci sastaptos ar dzīves īstenību. Un tomēr, noskatoties, kā, pašu mudināts iekarot pasauli, vīrs iziet pa durvīm, bailes pārņēma viņas — bailes, ka viņš nekad neatgriezīsies. Tā bija dzīve. Mīlestība, ja tāda bija, pastāvēja pilnīgi atsevišķi: tā bija cita dzīve.

Turpretī, baudot vientulības dziedējošo bezdarbību, atraitnes atklāja, ka dzīvot godājamu dzīvi nozīmē izdabāt pašu ķermenim — ēdot tikai tad, kad jūtams izsalkums, mīlot nemelojot, guļot bez nepieciešamības tēlot aizmigušu, lai izvairītos no oficiālās mīlas neķītrības, un beidzot iegūstot tiesības uz visu gultu viņām vienām pašām, kad neviens vairs nepaģērēs pusi palaga, pusi gaisa, ko elpot, pusi viņu nakts, līdz viņu ķermenis apmierinās salkumu pēc paša sapņotiem sapņiem un pēc tam pamodīsies vienatnē. Savās agrīnajās malumednieka stundās Florentīno Arisa viņas satika iznākam no mises piecos no rīta melnās drānās un ar likteņa kraukli uz pleca. Pirmajos saules staros ieraugot viņu, tās tūdaļ pārgāja ielas otrā pusē un sīkiem, steidzīgiem kā putniņam solīšiem devās pretējā virzienā, it kā jau vien tuvošanās vīrietim varētu aptraipīt viņu godu. Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka tieši izmisusi atraitne drīzāk nekā jebkura cita sieviete varētu glabāt sevī laimes sēklu.

Daudzās atraitnes viņa dzīvē, sākot ar Nācaretes atraitni, bija ļāvušas ieraudzīt, cik laimīgas tās spēj justies pēc vīra nāves.

Tas, kas viņam iepriekš bija pastāvējis tikai kā sapnis, pateicoties viņām, pārvērtās par rokām notveramu iespēju. Viņš neredzēja iemeslus, kāpēc lai Fermīna Dāsa neizrādītos tāda pati atraitne, kuru dzīve būtu sagatavojusi pieņemt viņu tādu, kāds viņš ir, atmetot iedomas par vainu mirušā vīra priekšā un droši izlemjot kopā ar viņu atklāt citu laimi — laimi būt laimīgai divkārt, izbaudot gan mīlu ikdienas lietošanai, kas liktu uztvert katru nodzīvoto mirkli kā brīnumu, gan citādu mīlestību, kas piederētu tikai viņai vien un ko nāves šķīstums pasargātu no vissīkākā traipiņa.

Iespējams, viņš nebūtu bijis tik iedvesmots, ja būtu kaut nojautis, cik tālu no šiem iluzorajiem aprēķiniem atrodas Fermīna Dāsa brīdī, kad bija tikko sākusi saskatīt apvārsni pasaulei, kurā viss bija iepriekš paredzēts, izņemot likstas. Tajos laikos būt bagātam nozīmēja daudz priekšrocību, bet, protams, tam bija arī daudz ēnas pušu, tomēr puse pasaules pēc tā alka, pieņemot, ka tā rodas lielāka varbūtība iegūt mūžīgu dzīvi. Fermīna Dāsa bija atraidījusi Florentīno Arisu piepešā brieduma uzplaiksnā, tūdaļ samaksājot ar līdzcietības mokām, taču nekad nebija šaubījusies par sava lēmuma pareizību. Tolaik viņa nespēja izskaidrot, kādi prātā apslēpti motīvi dāvājuši viņai šādu gaišredzību, taču pēc daudziem gadiem, jau uz mūža novakares sliekšņa, viņa tos piepeši un pašai neapzinoties, kādā ceļā, atklāja kādā nenozīmīgā sarunā par Florentīno Arisu. Visiem klātesošajiem bija zināms, ka viņš ir Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrības mantinieks tās uzplaukuma augstākajā punktā, visi viņu neapšaubāmi bija daudzkārt redzējuši un pat slēguši ar viņu kādus darījumus, taču neviens nespēja atsaukt atmiņā viņa izskatu. Tieši tad Fermīnai Dāsai atausa zemapziņā mitušie iemesli, kas bija viņai lieguši Florentīno mīlēt. “It kā viņš nemaz nebūtu cilvēks, tikai ēna,” viņa konstatēja. Tas viņš arī bija: ēna kādam citam, ko neviens nekad nebija redzējis. Bet tolaik, kamēr viņa vairījās no doktora Huvenāla

Urblno aplidošanas — un doktors bija viņa pilnīgs pretstats —, Fermīnu nebeidza mocīt vainas rēgs: vienīgā izjūta, kas viņai šķita nepanesama. Ik reizes jūtot tā tuvošanos, viņu pārņēma tāda kā panika, ko viņa spēja iegrožot tikai tad, kad atrada kādu, kas varētu atvieglot viņas sirdsapziņu. Jau agros bērnības gados, kad virtuvē saplīsa kāds šķīvis, kad kāds paklupa vai kad viņa pati ievēra durvīs pirkstu, Fermīna izbijusies vērsās pie jebkura pieaugušā, kas pagadījās vistuvāk, ar vārdiem: “Tā bija tava vaina.” Patiesībā viņai nebija no svara, kurš ir vainīgais, un pat gūt pārliecību par savu nevainīgumu nebija svarīgi: viņai pietika ar to, ka viņa to pasludināja.

Vainas rēgs bija tik pamanāms, ka doktors Urbīno laikus aptvēra, cik ļoti tas apdraud saskaņu viņu namā, un, tiklīdz tādu ieraudzīja, steidzās sievai sacīt: “Neuztraucies, mīļā, tā bija mana vaina,” — jo viņu nekas tik ļoti nebaidīja kā sievas pēkšņie un cietie lēmumi un doktors bija pārliecināts, ka to cēlonis vienmēr rodams viņas vainas izjūtā. Un tomēr Florentīno Arisas atraidīšanas izraisītais apmulsums nebija izkliedējams ar vienkāršu mierinājuma frāzi. Fermīna Dāsa vēl vairākus mēnešus turpināja no rītiem vērt vaļā balkona logu, un viņai allaž pietrūka vientulīgā tēla, kas bija vērojis viņu no tuksnesīgā parka, viņa redzēja viņa iemīļoto koku, grūtāk samanāmo soliņu, uz kura viņš bija sēdējis, lasīdams un domādams par viņu, ciezdams viņas dēļ, un tad viņai bija atkal jāaizver logs, nopūšoties: “Nabaga cilvēks.” Kad izlabot pagātni jau bija par vēlu, sirdssāpes viņai sagādāja pat vilšanās par to, ka viņš nav izrādījies tik neatlaidīgs, kā viņa bija domājusi, un laiku pa laikam pamodās novēlotas ilgas pēc vēstules, kas vairs nekad nepienāca. Bet tad, kad viņai vajadzēja pieņemt lēmumu par laulībām ar Huvenālu Urbīno, Fermīna ieslīga pavisam dziļā krīzē, apzinoties, ka viņai trūkst nopietnu argumentu, kāpēc būtu jādod priekšroka viņam pēc tam, kad bez nopietniem argumentiem ir atraidījusi Florentīno Arisu. Patiesībā Huvenālu viņa mīlēja tikpat maz kā iepriekšējo pretendentu, turklāt pazina viņu vēl daudz mazāk; doktora vēstulēs pietrūka Florentīno rakstīto vēstuļu kaismes, un viņš arī nebija sniedzis tikpat daudz aizkustinošu savas apņēmības pierādījumu. Taisnību sakot, Huvenāla Urbīno lūgumi nekad nebija ietērpti mīlas vārdos, un šķita vismaz savādi, ka tāds karojošs katolis piedāvā līgavai vienīgi zemes labumus: drošības izjūtu, kārtību, laimi — tūlītējus ciparus, kas, saskaitīti kopā, iespējams, varētu izskatīties pēc mīlestības: gandrīz pēc mīlestības. Taču tā nebija mīlestība, un šīs šaubas Fermīnas apjukumu darīja vēl lielāku, jo viņa nebija gluži pārliecināta, ka tieši mīlestība ir tas, kā viņai visvairāk pietrūkst, lai dzīvotu.

Jebkādā gadījumā galvenais arguments pret doktoru Huvenālu Urbīno bija viņa vairāk nekā aizdomīgā līdzība ideālajam vīrietim, kādu l.orenso Dāsa bija tik kvēli tīkojis atrast savai meitai. Nebija iespējams nesaskatīt viņā tēva intrigu augli, kaut patiesībā viņš tāds nebija, un Fermīna Dāsa bija pārliecināta, ka tāds viņš bijis jau kopš brīža, kad viņa to ieraudzīja neaicinātu otrreiz ierodamies namā ārsta vizītē. Bet sarunas ar māsīcu Hildebrandi viņu tikai vēl vairāk samulsināja. Pati būdama upura situācijā, māsīca tiecās pielīdzināt sevi Florentīno Arisam, pie viena piemirstot, ka Lorenso Dāsa viņu varbūt uzaicinājis viesoties tādēļ, lai viņa noskaņotu Fermīnu par labu doktoram Urbīno. Dievs vien zina, kādas pūles Fermīnai Dāsai bija jāpieliek, lai atturētos iet līdzi māsīcai, kad tā devās uz telegrāfu pirmo reizi ieraudzīt Florentīno Arisu. Viņa arī būtu gribējusi vēlreiz sastapt Florentīno, lai izklāstītu viņam savas šaubas, parunātu ar viņu divatā, iepazīt viņu daudz dziļāk, lai rastu pārliecību, ka pašas impulsīvā izšķiršanās pārsteidzīgi nenovedīs pie cita, vēl nopietnāka lēmuma, kas nozīmēs kapitulāciju viņas personiskajā karā pret tēvu. Taču dzīves kritiskajā brīdī viņa pieņēma lēmumu, neveltot ne mazāko vērību nedz līgavaiņa vīrišķajam skaistumam, nedz viņa leģendām apvītajai bagātībai, nedz agri iegūtajai slavai, nedz arī kādam citam no viņa patiesi daudzajiem tikumiem — viņu vienkārši bija apstulbinājušas bailes no tā, ka izdevība paslīdēs garām un ka drīz viņai būs jau divdesmit viens gads, pašas klusībā nospraustā robeža, pēc kuras jāpakļaujas liktenim. Viņai pietika ar šo vienu pašu mirkli, lai pieņemtu lēmumu, kāds tas bija nolikts Dieva un cilvēku likumos: līdz nāve abus šķirs. Pēc tam visas Fermīnas šaubas izklīda un viņa spēja bez sirdsapziņas pārmetumiem paveikt to, ko prāts teica priekšā kā piedienīgāko rīcību: nenoraušot ne asaras, viņa pārvilka ar sūkli visām atmiņām par Florentīno Arisu, izdzēsa tās līdz pēdīgajam un ļāva, lai vietā, kur tās bija mitušas, uzzied magoņu lauks. Pati sev viņa atvēlēja tikai vienu — dziļāku nekā parasti nopūtu pēdējo reizi: “Nabaga cilvēks!”

Tomēr pašas biedīgākās šaubas viņu pārņēma pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma. Vēl nebija kārtīgi izkravātas ceļasomas, izsaiņotas mēbeles un iztukšotas vienpadsmit lādes, ko Fermīna bija atvedusi, lai kļūtu par senās marķīza de Kasalduero pils saimnieci un pavēlnieci, kad viņa kā nāvējošā reibonī aptvēra, ka kļuvusi par cietumnieci aplamā namā un, vēl ļaunāk, blakus vīrietim, kurš tāds nebija. Lai tiktu ārā, viņai bija vajadzīgi seši gadi, paši ļaunākie viņas mūžā, kad viņu dzina izmisumā vīramātes, doņjas Blankas, žults un svainieņu aprobežotais prāts — ja tās nebija devušās dzīvas sapūt klostera cellē, tad tikai tāpēc, ka to jau bija iekārtojušas sevī.

Doktors Urbīno bija samierinājies ar nepieciešamību izrādīt cieņu paša dzimtai un kļuvis nedzirdīgs pret sievas lūgumiem, paļaujoties, ka Dieva gudrība un viņas neizmērojamās spējas pielāgoties visu noliks savās vietās. Viņam smeldza mātes panīkums: citos laikos viņas možums bija spējis iedvest dzīves alkas pat vispēdīgajiem īgņām. Patiešām — ar šajās aprindās ne tik bieži sastopamu cilvēcisku iejūtību apveltītā, skaistā un inteliģentā sieviete turpat četrdesmit gadu sabija saviesīgās paradīzes dvēsele un miesa, raču atraitnība viņā bija iesvēlusi tādu rūgtumu, ka šķita neticami — tā tiešām ir viņa māte: izplūdusi miesās, īdzīga un naidā ar visu pasauli. Viņas pagrimumu bija iespējams izskaidrot vienīgi ar dusmām par to, ka vīrs apzināti upurējis sevi, kā viņa mēdza teikt, melnādaino varzas labā, kaut viņa vienīgais attaisnojamais upuris būtu bijis izdzīvot viņas dēļ. Lai būtu kā būdams, laimīga laulības dzīve Fermīnai Dāsai beidzās līdz ar kāzu ceļojumu, un vienīgais, kurš būtu varējis palīdzēt viņai izvairīties no galīgas katastrofas, bija šausmās sastindzis mātes varas priekšā. Tieši viņu, nevis pamuļķās svaines vai pustrako vīramāti Fermīna Dāsa vainoja par nāvējošo slazdu, kurā bija iekritusi. Pārāk vēlu viņai radās apjauta, ka zem profesionālās autoritātes un smalko aprindu spožuma kārtas vīrietis, ar ko viņa precējusies, ir bezcerīgs vārgulis: necils cilvēciņš, kam piedod dūšu tikai dzimtas uzvārdu svars sabiedrībā.

Viņa atrada patvērumu nesen piedzimušajā dēlā. Bērnam pametot viņas ķermeni, Fermīna sajuta atvieglojumu, kā atbrīvodamās no kaut kā tāda, kas nav viņas, un izbijās pati no sevis, apjēdzot, ka nerod ne druskas maiguma pret šo telēnu no pašas vēdera, ko bērna saņēmēja viņai parādīja kā gļotām un asinīm pārklātu miesas pikuci ar kaklam aptinušos nabas saiti. Taču savas pils vientulībā viņa iemācījās to pazīt, viņi abi viens otru iepazina, un Fermīna patiesi iejūsmināta atklāja, ka bērnus cilvēki mīl nevis tāpēc, ka tie ir viņu bērni, bet gan tāpēc, ka, audzinot tos, izaug draudzība. Beigu beigās viņa savas sodības mājās vairs nespēja paciest neko un nevienu citu, tikai bērnu. Viņu nomāca vientulība, kapsētai līdzīgais dārzs, laika kūtrā gaita milzīgajās telpās bez logiem. Fermīnai šķita, ka naktīs, ko stiepa garumā netālā trakonama iemītnieču brēcieni, viņa jūk prātā. Viņu māca kauns par ģimenes ierašu ik dienas klāt viesību galdu ar mežģīņotiem galdautiem, sudraba traukiem un bēru svecēm, lai pieci rēgi vakariņās varētu baudīt tasi kafijas ar pienu un pīrāgus. Viņa ienīda rožukroņa skaitīšanu vakara mijkrēslī, manierīgo uzvedību pie galda, pastāvīgos aizrādījumus par to, kā viņa tur nazi un dakšiņu, kā ejot sper soļus — kā tāda sieviete no ielas —, kā viņa ģērbjas — izskatoties kā no cirka —, un pat par to, cik lauķiski viņa apejoties ar vīru un zīdot bērnu — nepiesegusi krūti ar mantiļu. Kad Fermīna izsūtīja pirmos ielūgumus uz tēju piecos pēcpusdienā — atbilstīgi jaunākajai Anglijas modei ar trausliem cepumiem un ziedu ievārījumu, doņja Blanka protestēja: viņas mājā nedzeršot nekādus sviedrēšanās līdzekļus iepretim ierastajai šokolādei ar nogatavinātu sieru un jukas miltu raušiem. Pat sapņi neizbēga no viņas uzmanības: kādu ritu, kad Fermīna stāstīja, ka sapnī redzējusi nepazīstamu vīrieti kailu klīstam pa pils istabām un saujām izbārstām pelnus, doņja Blanka viņu strupi pārtrauca:

-Tikumīgai sievietei tādi sapņi nevar rādīties.

Kopā ar sajūtu, ka viņa diendienā mīt svešās mājās, pastāvēja divas vēl lielākas bēdas. Viena bija gandrīz ik ēdienreizi visdažādākajos veidos gatavotie baklažāni, ko doņja Blanka aiz cieņas pret mirušo vīru liedzās mainīt pret jebko citu un ko Fermīna Dāsa atteicās ēst. Baklažāni Fermīnai riebās jau kopš bērnības, pirms vēl viņa bija tos pagaršojusi, jo viņai vienmēr šķita, ka tie ir indes krāsā. Kaut gan tagad Fermīnai bija jāatzīst, ka viņas dzīvē kaut kas tomēr ir mainījies uz labu, jo piecu gadu vecumā viņa to par indi bija pateikusi pie galda un tēvs bija piespiedis viņu izēst tukšu sešiem cilvēkiem paredzētu kastroli. Meitenītei bija šķitis, ka viņa nomirs — vispirms no sakošļātu baklažānu pilnas vēmekļu putras, bet pēc tam no veselas tases ar rīcineļļu, ko viņu ar varu piespieda izdzert, lai izārstētu no soda sekām. Tiklab garša, kā bailes no indes abas lietas viņas atmiņā bija saplūdinājušas vienās vemjamās zālēs, un nīstamajās ēdienreizēs marķīza de Kasalduero pili viņai bija jānovērš skatiens, lai pārējo laipnībām neatbildētu ar ledainu nelabuma šalti rīcineļļas garšā.

Fermīnas otrā bēda bija arfa. Kādu dienu, skaidri zinot, ko ar to grib pateikt, doņja Blanka bija izmetusi: “Man nav ticības pieklājīgām sievietēm, kas neprot spēlēt klavieres.” Tādu pavēli mēģināja apstrīdēt pat viņas dēls, jo labākos bērnības gadus pats bija pavadījis, ieslēgts klavierstundu važās, kaut tagad, pieaudzis būdams, viņš par to jutās pateicīgs. Viņš nespēja iedomāties sievu divdesmit piecu gadu vecumā, turklāt ar viņas raksturu, pakļautu tādam pašam sodam, taču viņam izdevās māti pielauzt vienīgi uz klavieru aizstāšanu ar arfu, izmantojot bērnišķīgo argumentu, ka tieši uz tāda instrumenta muzicē eņģeļi. Tā nu viņi atgādāja no Vīnes brīnišķīgu arfu, kas izskatījās kā no zelta un skanēja arī kā no zelta, bet pēc tam kļuva par vienu no vērtīgākajiem eksponātiem Pilsētas muzejā, līdz to nopostīja liesmas kopā ar visu, kas tur atradās. Domājot ar šādu pēdējo upuri novērst katastrofu, Fermīna Dāsa pakļāvās izsmalcinātajam soda mēram. Viņa sāka apgūt instrumentu pie visdiženākā skolotāja, kas šim nolūkam tika atgādāts no Mompoksas pilsētas, taču tas pēc piecpadsmit dienām piepeši nomira; pēc tam viņa vairākus gadus turpināja skoloties pie garīgā semināra galvenā mūziķa, kura smirdīgā kaprača dvaša sagandēja visus viņas arpedžo.

Fermīna pati jutās pārsteigta par savu paklausību. Lai gan viņa to neatzina nedz pašas dvēseles dzīlēs, nedz klusajos strīdos ar vīru, kas aizņēma to laiku, ko pirms tam abi bija veltījuši mīlas spēlēm, viņa daudz agrāk, nekā pati bija gaidījusi, tika sapīta savas jaunās pasaules kārtulu un aizspriedumu tīklā. Iesākumā viņai bija pa rokai rituāla frāze, ar ko apstiprināt savu domas brīvību: “Pie velna vēdekli, ja apkārt pūš vējš.” Taču vēlāk, baidoties pazaudēt sūri izkarotās privilēģijas, bīstoties no negoda un citu izsmiekla, viņa kļuva gatava paciest pat pazemojumus, cerot, ka Visaugstais beidzot iežēlosies par doņju Blanku, kas savās lūgšanās nepagura prasīt, lai Dievs atsūta viņai nāvi.

Doktors Urbīno attaisnoja paša vājumu ar nopietniem argumentiem, pat nepavaicādams sev, vai tie nav pretrunā ar viņa baznīcas mācību. Viņš nepieņēma domu, ka sarežģījumi attiecībās ar sievu varētu celties no nama retinātā gaisa, uzskatot, ka tos izraisa pats laulības institūts: dīvains izgudrojums, kas spēj pastāvēt vienīgi Dieva neizmērojamās žēlsirdības pēc un, viņaprāt, pretēji jebkādai zinātniskai loģikai: divi cilvēki, kas viens otru tik tikko pazīst, kuru starpā nav nekādas radniecības, kam ir dažādi raksturi un atšķirīga audzināšana un kas turklāt vēl pieder pretējiem dzimumiem, piepeši attopas, ka uzņēmušies kopā dzīvot, gulēt vienā gultā un saplūdināt divus likteņus, kam, iespējams, bijusi lemta pilnīgi atšķirīga virzība. “Laulības problēma ir tā,” viņš mēdza prātot, “ka ik nakti pēc mīlas spēles tā beidz pastāvēt un ik rītu pirms brokastīm tā jāuzbūvē no jauna.” Vēl ļaunāk, doktors teica, esot ar viņējo, ko noslēgušas divas antagonistiskas šķiras, turklāt tādā pilsētā, kas vēl aizvien sapņo par vicekaraļu atgriešanos. Vienīgā iespējamā saistviela varēja būt tik neticams un nenoturīgs materiāls kā mīlestība, ja tāda būtu pastāvējusi, taču precoties starp viņiem tādas nebija, un brīdī, kad viņi nupat jau to izgudrotu, liktenis abiem vienkārši lika sastapties ar dzīves īstenību.

Tāda bija situācija viņu abu dzīvē arfas laikos. Jau bija nogrimušas pagātnē jaukās reizes, kad viņa it kā neviļus iegāja vannas istabā, viņam mazgājoties, un par spīti abu ķildām, par spīti indīgajiem baklažāniem, par spīti plānprātīgajām māsām un māmiņai, kas tās bija dzemdējusi, vīrā vēl bija atlicis pietiekami mīlestības, lai palūgtu sievu viņu ieziepēt. Viņa sāka to darīt ar tām mīlestības drusciņām, kas viņā bija saglabājušās no Eiropas ceļojuma, un abi ļāvās nodevīgajām atmiņām, negribot padevās maigumam, bez vārdiem iekāroja viens otru, un viss beidzās uz grīdas smaržīgu putu ķēpā, abiem vai mirstot mīlas skavās un pie viena dzirdot, kā veļas istabā viņus apspriež kalpones: “Vairāk neviena bērna šiem nava tāpēc, ka viņi nepišās.” Reizi pa reizei, atgriežoties no kādiem pārlieku jestriem svētkiem, viņiem aiz durvīm uzglūnēja nostalģija, ar vienu belzienu nogāza gar zemi, un rad brīnumaina eksplozija visu atkal padarīja tādu kā agrāk, un abi uz piecām minūtēm no jauna pārtapa negausīgos mīlniekos no medusmēneša laikiem.

Tomēr, ja neskaita šādus retus gadījumus, pirms gulētiešanas viens no abiem vienmēr izrādījās vairāk noguris par otru. Viņa ilgi palika vannas istabā, smaržīgā papīrā uztina cigaretes, vienatnē smēķēja un atkal rada mierinājumu vienatnīgas mīlas baudā kā tolaik, kad jauna un brīva mita savās mājās un bija savas miesas vienīgā pavēlniece. Viņai allaž sāpēja galva vai bija pārāk karsti — vienādvien, vai viņa izlikās aizmigusi, vai bija sieviešu reizes, atkal reizes, mūždien tās reizes. Tās gadījās tik bieži, ka doktors bija uzdrīkstējies kādā lekcijā pateikt — rikai lai rastu atvieglojumu no sava sloga, tā nebija atzīšanās —, ka desmit gadus pēc kāzām sievietēm mēnešreizes mēdz būt pat trīsreiz nedēļā.

Nelaime nenāk viena, un pašā ļaunākajā gadā Fermīna Dāsa bija spiesta uzzināt to, kam agri vai vēlu bija neizbēgami jānāk gaismā: patiesību par tēva fantastiskajiem un vienmēr slepenajiem darījumiem. Provinces gubernators, uzaicinājis doktoru Huvenālu Urbīno uz savu kabinetu, lai darītu viņam zināmu par sievastēva nekrietnībām, tās visas aprakstīja vienā teikumā: “Nav tādu Dieva vai cilvēka likumu, ko šis tips nebūtu nogalējis.” Pāris no viņa lielākajām blēdībām bija pastrādātas, piesedzoties ar znota prestižu, un bija grūti iztēloties, ka doktors un viņa sieva par tām neko nebūtu zinājuši. Saprotot, ka tikai viņa paša reputācija vēl ir aizstāvama, jo vienīgi tā vēl bija dzīva, doktors Huvenāls Urbīno pilnā apjomā lika lietā visu savu varu, un viņam izdevās noklusināt skandālu ar savu godavārdu. Lorenso Dāsa tostarp pameta valsti pirmajā prombraucošajā kuģī, lai nekad vairs neatgrieztos. Viņš devās uz zemi, kur bija piedzimis, it kā tas būtu viens no īslaicīgajiem ceļojumiem, ko cilvēks laiku pa laikam uzņemas, lai piemānītu nostalģiju, bet aiz šādas maldināšanas slēpās arī mazumiņš patiesības: jau labu laiku viņš bija mēdzis kāpt uz savas dzimtenes kuģu klāja vien tādēļ, lai izdzertu glāzi ūdens no cisternām, kas bija piepildītas no viņa dzimtā ciemata avotiem. Viņš aizbrauca, nelikdams sevi piespiest ar varu, apgalvodams, ka ir nevainīgs, un vēl aizvien pūlēdamies pārliecināt znotu, ka ir kritis par upuri politiskai sazvērestībai. Viņš aizbrauca, raudādams par savu meitenīti, kā bija pasācis pēc kāzām dēvēt Fermīnu, liedams asaras par mazdēlu, par zemi, kur bija ticis pie bagātības un ieguvis brīvību un kur ar saviem šaubīgajiem darījumiem bija panācis, ka viņa meita kļūst par smalku dāmu. Viņš aizbrauca novecojis un slims, taču vēl aizvien daudz dzīvāks, nekā to būtu vēlējies jebkurš no viņa upuriem. Kad pienāca ziņa par viņa nāvi, Fermīna Dāsa nespēja apspiest atvieglojuma nopūtu; viņa neapvilka sēru drānas, lai neizraisītu jautājumus, taču vairākus mēnešus, neapzinādamās iemesla, klusā niknumā raudāja, kad tika ieslēgusies vannas istabā uzsmēķēt — patiesībā viņa raudāja par tēvu.

Pats absurdākais viņu situācijā bija tas, ka sabiedrībā abi nekad neizskatījās tik laimīgi kā šajos nedienu māktajos gados. Jo patiesībā tieši tolaik viņi svinēja lielākās uzvaras pār smalko aprindu kluso naidīgumu, tām nespējot samierināties un pieņemt viņus, kādi tie bija: atšķirīgi un ar jaunām idejām — un tāpēc vien tradicionālās kārtības pārkāpēji. Jāteic, ka Fermīnai Dāsai tā bija laulības vieglākā daļa. Sabiedriskā dzīve, kas viņā, to vēl nepazīstot, bija izraisījusi pārlieku daudz nedrošības, izrādījās tik vien kā atavistisku līgumu, banālu ceremoniju un iepriekšzināmu vārdu sistēma, ar kuru visa sabiedrība izklaidējās, lai citam cits nebūtu jāgalē nost. Šīs provinciālās un frivolās paradīzes galvenā iezīme bija bailes no nepazīstamā. Fermīna to bija definējusi vēl vienkāršāk: “Saviesīgās dzīves problēma ir iemācīties pārvarēt bailes, bet laulības dzīvē problēma ir iemācīties pārvarēt garlaicību.” To viņa bija aptvērusi piepeši un ar dievišķas atklāsmes skaidrību, kad, velkot aiz sevis bezgalgaro līgavas trēnu, bija iegājusi Pilsoņu kluba plašajā deju zālē, kur trūka gaisa no milzumdaudzo puķu izgarojumiem, no spožajām valšu figūrām, no sasvīdušu vīriešu un satrauktu sieviešu kņadas — tie visi noskatījās uz viņu, vēl nespēdami apjēgt, kā atgainīs šo apstulbinošo draudu, ko tiem sūtīja cita pasaule. Fermīnai bija tik tikko divdesmit viens gads un no mājām viņa bija izgājusi gandrīz vai vienīgi uz skolu, taču viņai pietika vienreiz aplaist acis zālei, lai saprastu, ka pretinieki nav vis sastinguši naida lēkmē, bet gan pārakmeņojušies no bailēm. Tā vietā, lai nobiedētu viņus vēl stiprāk, tikpat, cik sabijusies bija viņa pati, Fermīna vēlīgi pastiepa roku, lai palīdzētu sevi iepazīt. Neviens nebija atšķirīgs no tā tēla, kādu viņa gribēja ieraudzīt, tāpat kā notika ar pilsētām, kas cita par citu nešķita nedz labākas, nedz sliktākas, bet bija tādas, kādas viņas tās padarīja savā sirdī. Par spīti mūžīgajam lietum, par spīti atbaidošajiem tirgoņiem un važoņu homēriskajai bezkaunībai Parīzi viņa vienmēr atcerēsies kā skaistāko pilsētu visā pasaulē — nevis tāpēc, ka tā patiešām tāda būru vai nebūtu, bet gan tāpēc, ka tā saplūda ar nostalģiskām atmiņām par viņas pašiem laimīgākajiem gadiem. Savukārt doktors Urbīno izkaroja cieņu ar tādiem pašiem ieročiem, kādi tika lietoti pret viņu, vienīgi viņš tos pielietoja gudrāk un ar labi aprēķinātu svinīgumu. Bez viņu līdzdalības nenotika nekas: nedz pilsoniski sarīkojumi, nedz Poēzijas svētki, nedz mākslinieciski pasākumi, nedz labdarības loterijas, nedz patriotiskas ceremonijas, nedz pirmais lidojums gaisa balonā. Visur viņi bija klāt, gandrīz vienmēr piedalījās sagatavošanā un pēc tam bija visam priekšgalā. Šajos nelaimju pilnajos gados neviens nespēja iedomāties, ka jebkāds cits varētu būt laimīgāks par viņiem vai ka spētu pastāvēt vēl cita tikpat harmoniska laulība.

Tēva pamestā māja sniedza Fermīnai Dāsai dabisku patvērumu no smacīgās atmosfēras ģimenes pilī. Kad vien izdevās izbēgt no sabiedrības acīm, viņa paslepus devās uz namu Evaņģēliju parkā un tur uzņēma savās jaunās draudzenes vai dažas no vecākiem laikiem, no skolas vai gleznošanas stundām: tā bija nevainīga neuzticības aizvietošana. Tur viņa aizvadīja rāmas stundas kā vientuļā māte, un daudz kas atsauca atmiņā bērnības gadus. Viņa atkal nopirka smaržīgos kraukļus, savāca no ielas kaķus un uzticēja tos Gaļas Plasīdijas rūpēm — kalpone jau bija novecojusi un maķenīt cieta no reimatisma, taču viņai vēl pietika spara iedvest mājā dzīvību. Viņa atkal atvēra durvis rokdarbu istabai, kur viņu pirmoreiz bija ieraudzījis Florentīno Arisa un kur doktors Huvenāls Urbīno bija licis viņai izbāzt mēli, lai mēģinātu iepazīt viņas sirdi, un pārvērta to par svētnīcu pagājušajiem laikiem. Kādā ziemas novakarē viņa devās aizvērt balkona durvis pirms gaidāmās vētras un ieraudzīja Florentīno Arisu sēžam uz soliņa parkā zem mandeļkokiem — viņš bija ģērbies savam augumam pāršūtajā tēva uzvalkā un turēja klēpī atvērtu grāmatu —, taču viņa to neieraudzīja vis tādu, kādu bija vairākkārt nejauši redzējusi tagad, bet gan tajā vecumā, kāds viņš bija palicis atmiņā. Fermīna izbijās, ka šī vīzija varētu būt nāves vēsts, un viņai iesāpējās sirds. Viņa uzdrīkstējās sev bilst, ka, iespējams, kopā ar viņu būtu bijusi laimīga, viena kopā ar viņu šai namā, ko bija atjaunojusi viņa dēļ ar tādu pašu mīlestību, ar kādu Florentīno bija pārbūvējis savējo viņai, un šis vienkāršais pieļāvums viņu izbiedēja, ļaujot saredzēt, pie kādām galējām nelaimes robežām viņa nonākusi. Tad viņa sakopoja vispēdējos spēkus un piespieda vīru izrunāties bez izvairīšanās, stāties aci pret aci, strīdēties ar viņu, kopīgi liet dusmu asaras par zaudēto paradīzi, kamēr abi izdzirda pirmos gaiļus un caur pils mežģīņu aizkariem iespīdēja rīta gaisma un iemirdzējās saule, un viņas laulātais no tik lielas runāšanas satūkušu seju, negulēšanas izmocīts un pārmērīgās raudāšanas nostiprinātu sirdi cieši aizsaitēja kurpes, stingri savilka jostu un, cieši sastiprinājis visu, kas viņā vēl bija atlicis no vīrieša, sacīja viņai: jā, mana mīļā, viņi dosies meklēt mīlestību, ko bija pazaudējuši kaut kur Eiropā, jau rīt pat un uz visiem laikiem. Viņa lēmums bija tik stingrs, ka Valsts bankai, viņa mantības vienīgajai pārvaldītājai, tika dots uzdevums nekavējoties izpārdot dzimtas prāvo bagātību, kas jau kopš pirmsākumiem bija izkliedēta visvisādos uzņēmumos, noguldījumos un svētos ilgtermiņa vērtspapīros un par kuru viņš droši zināja tikai to, ka tā nav tik milzīga, kā vēstīja leģenda: tās bija tikai tik daudz, lai par to varētu nedomāt. Iznākums bija jāpārvērš proves zeltā un viss mazpamazām jāpārskaita viņa rēķinos ārzemju bankās, līdz viņam un viņa laulātajai draudzenei šajā cietsirdīgajā valstī nebūs palicis pat zemes pleķītis, uz kura nomirt.

Un tomēr Florentīno Arisa eksistēja — pretēji tam, kam viņa bija nolēmusi ticēt. Viņš stāvēja piestātnē pie Francijas transatlantiskā tvaikoņa, kad viņa kopā ar vīru un dēlu piebrauca karietē ar zeltainajiem zirgiem, un redzēja viņus izkāpjam, kā to bija tik bieži redzējis saviesīgos pasākumos: abi bija nevainojami. Viņi devās ceļā kopā ar dēlu, kas bija izglītots tā, ka jau tagad varēja redzēt, kāds viņš būs, kad izaugs: tāds, kāds bija patlaban. Huvenāls Urbīno priecīgi pasveicināja Florentīno Arisu, paceldams cepuri: “Mēs dodamies iekarot Flandriju.” Fermīna Dāsa viegli pamāja ar galvu, un Florentīno Arisa noņēma cepuri un dziļi paklanījās, bet Fermīna uzmeta viņam skatienu, kurā nemanīja ne druskas līdzjūtības par viņa priekšlaicīgās plikgalvības pazīmēm. Te viņš bija, akurāt kā viņa to redzēja: kāda viņai pilnīgi nezināma cilvēka ēna.

Arī Florentīno Arisam tas nebija pats labākais laiks. Dienu no dienas aizvien lielākam darbu kalnam, apnikušajām slepenā mednieka gaitām un sakrāto gadu dīkajam bezvējam bija nākusi klāt Transito Arisas beidzamo dienu krīze: mātes atmiņā vairs nebija palicis nekā, gandrīz pilnīgs tukšums — līdz pat tam, ka viņa reizēm mēdza pagriezt galvu pret Florentīno, noraudzīties, kā viņš ierastajā atzveltnī lasa, un tad pārsteiguma pilnā balsī pajautāt: “Un tu — kā dēls tu būtu?” Viņš vienmēr pateica mātei taisnību, taču viņa tūdaļ pat dēlu pārtrauca:

-   Bet pasaki man, dēls, kas es tāda esmu?

Viņa bija kļuvusi tik resna, ka vairs nespēja kustēties, un cauru dienu pavadīja tirgotavā, kur vairs nebija nekā pārdodama, greznodamās un krāšļodamās no pirmajiem gaiļiem līdz nākamās dienas rītausmai, jo gulēja pavisam īsu laiciņu. Viņa apvija galvu ziedu vītnēm, uzkrāsoja lūpas, nopūderēja seju un rokas un pēdīgi katram, kas gadījās blakus, vaicāja: “Pēc kā es tagad izskatos?” Kaimiņi zināja, ka viņa vienmēr gaida vienu un to pašu atbildi: “Nu izspļauta Prusacīte Martinesa.” No bērnu stāstiņa personāža patapinātā identitāte bija vienīgā, kas viņu apmierināja. Viņa pašūpojās krēslā, apvēdinoties ar krāšņu rozā spalvu pušķi, līdz vēlreiz sāka visu no gala: vainags no papīra puķēm, muskusa ziede uz plakstiem, karmīnsarkanais uz lūpām, baltuma kārta uz sejas un tad atkal jautājums katram, kas pagadījās tuvumā: “Pēc kā es izskatos?” Kad māte bija kļuvusi par visas apkaimes apsmiekla objektu, Florentīno Arisa lika vienā naktī izjaukt vecās tirgotavas leti un skapjus ar visām atvilktnēm, tad cieši noslēdza durvis uz ielu un iekārtoja veikala telpu tā, kā bija dzirdējis viņu aprakstām Prusacītes Martinesas guļamistabu — turpmāk māte vairs nekad nevaicāja, kas viņa ir.

Pēc tēvoča Leona XII ieteikuma viņš bija sameklējis vecāku sievieti, kas māti pieskatītu, taču tā, nabadzīte, vienmēr staigāja kā aizmigusi un lāgiem radīja iespaidu, ka arī pati aizmirsusi, kas viņa ir. Tāpēc Florentīno Arisa palika mājās kopš tās stundas, kad pārnāca no darba, līdz brīdim, kad izdevās māti aizmidzināt. Viņš arī vairs negāja uz Tirgotāju klubu spēlēt domino un ilgu laiku nesatikās ar nedaudzajām senajām draudzenēm, kuras bija mēdzis apciemot, jo pēc baisās tikšanās ar Olimpiju Suletu kaut kas bija mainījies viņa sirds pašos dziļumos.

Viss bija noticis zibens ātrumā. Plosoties pierastajai oktobra vētrai, kas šejieniešus dara tikai spirgtākus, Florentīno Arisa bija tikko aizvedis mājās tēvoci Leonu XII, kad no saviem divričiem ieraudzīja sīciņu un ļoti skubīgu meiču kruzuļotā muslīna kleitā, kas izskatījās gluži vai pēc kāzu tērpa. Florentīno noskatījās, kā meitene satraukusies pārskrien no vienas ielas malas uz otru, jo vējš bija izrāvis viņai no rokām saulessargu un dzina to prom uz jūras pusi. Viņš paglāba meiteni savā braucamajā un apmeta līkumu, lai aizvestu viņu mājās — uz senu, dzīvošanai pārbūvētu kapelu pašā jūras malā, kuras iekšpagalmā jau no ielas varēja saskatīt daudz baložu būru. Pa ceļam viņa pastāstīja, ka nepilnu gadu ir precējusies ar māla trauku pārdevēju, ko Florentīno Arisa bieži bija redzējis gan izkraujam visādas tirgus preces no viņa sabiedrības kuģiem, gan nesam lielu, pītu sprostu, pilnu ar baložiem — tādos mātes upju tvaikoņos mēdza pārvadāt zīdaiņus. Šķita, ka Olimpija Suleta nāk no lapseņu dzimtas, un uz to norādīja ne vien augstie gurni un sīciņās krūtis, bet visa viņas būtne: mati kā vara stieplīšu vijums, vasarraibumaina seja, apaļas, dzīvelīgas acis, tālāk viena no otras, nekā ierasts, un skanīga balss, ko viņa lika lietā, lai sacītu vienīgi prātīgus vai uzjautrinošus vārdus. Florentīno Arisam meitene drīzāk likās asprātīga nekā pievilcīga, un viņš viņu aizmirsa, tikko bija izlaidis pie nama, kur tā mitinājās kopā ar vīru, vīratēvu un pārējiem viņa ģimenes locekļiem.

Pēc dažām dienām Florentīno atkal ieraudzīja viņas vīru, kas šoreiz nevis izkrāva, bet iekrāva kuģī preces, un, kad tvaikonis bija pacēlis enkuru, viņš ausīs pavisam skaidri izdzirda velna balsi. Tajā pašā vakarā, pavadījis tēvoci Leonu XII, viņš it kā nejauši nobrauca gar Olimpijas Suletas māju un pamanīja viņu aiz žoga barojam dūdojošus baložus. Divričos sēdēdams, viņš pāri žogam uzsauca: “Cik tad maksā viens balodis?” Viņa sazīmēja saucēju un priecīgā balsi attrauca: “Tie nav pārdošanai.” — “Bet kas ir jādara, lai vienu tomēr dabūtu?” viņš neatlaidās. Nepārstājot barot putnus, viņa atteica: “Ir jāpārved mājās baložu saimniece, kad to sastop nomaldījušos lietū.” Iznākumā Florentīno Arisa tovakar atgriezās mājās kopā ar Olimpijas Suletas pateicības velti: pasta balodi ar metāla gredzenu ap kāju.

Nākamajā vakarā, rajā pašā putnu barošanas laikā, daiļā baložmeitene pamanīja, ka viņas dāvātais putns atgriezies kopējā pulkā, un nodomāja, ka tas vienkārši izbēdzis. Taču, notvērusi balodi, lai to aplūkotu, viņa ieraudzīja, ka aiz gredzena aizbāzta saritināta papīra strēmelīte: tā bija mīlestības vēstule. Tā bija pirmā reize, kad Florentīno Arisa atstāja rakstiskas pēdas, un nebūs pēdējā, taču šajā gadījumā viņam bija pieticis apdomas neparakstīt savu vārdu. Nākamajā novakarē, trešdienā, viņš jau vēra sava nama durvis, kad kāds ielas zēns pasniedza viņam putnu sprostu ar to pašu balodi, pie viena noberot atmiņā iekaltu vēstījumu: baložu saimniece sūta jums šo te un liek pateikt, lai jūs to, lūdzu, turētu cieši aiztaisītā būri, citādi tas atkal aizlidos, un šī ir pēdējā reize, kad viņa to atdod atpakaļ. Florentīno nespēja izprast, kā to lai tulko: varbūt balodis nozaudējis vēstulīti pa ceļam vai varbūt baložu saimniece nolēmusi izlikties par muļķi, bet varbūt viņa piegādā balodi, lai viņš to vēlreiz sūtītu atpakaļ. Ja pareizi ir pēdējais, tad tomēr būtu bijis dabiski atsūtīt balodi kopā ar atbildi.

Pēc ilgākas apdomāšanas Florentīno Arisa sestdienas rītā atkal aizsūtīja balodi atpakaļ kopā ar vēl vienu vēstulīti bez paraksta. Šajā reizē viņam nevajadzēja gaidīt līdz nākamajai dienai. Vakarpusē tas pats zēns atgādāja to citā sprostā un nobēra iemācīto: viņa vēlreiz sūta balodi, kas atkaliņ izbēdzis; pagājšreiz viņa to darīja, būdama labi audzināta, bet šoreiz tikai aiz žēluma, un tagad nu patiesi — ja tas atkal atlidos atpakaļ, viņa to vairs neatdos. Transito Arisa rotaļājās ar putnu līdz vēlam vakaram: izņēma to no sprosta, aijāja rokās, pūlējās iežūžot miegā ar bērnu dziesmiņām un drīz vien pamanīja, ka tam pie kājas aiz gredzena aizsprausta papīra strēmelīte ar vienu vienīgu rindiņu: F.s nepieņemu anonīmas vēstules. Florentīno Arisa to izlasīja, sirdij mežonīgi dauzoties, it kā tā būtu viņa pirmā mīlas piedzīvojuma kulminācija, un naktī gluži vai nespēja gulēt, ik pa brīdim nepacietībā uztrūkstoties no miega. No rīta, pašā agrumā, vēl pirms doties uz darbu, viņš atkal izlaida balodi no sprosta, šoreiz ar mīlas vēstulīti, kas bija ļoti skaidri parakstīta ar viņa vārdu, un piedevām vēl aizsprauda aiz gredzena pašu svaigāko, pašu sārtāko un pašu smaržīgāko rozi no sava dārza.

Tik viegli tomēr tas nebija. Pēc trīs mēnešu ilgas aplidošanas daiļā baložmeitene vēl aizvien atbildēja to pašu: “Es neesmu no tādām.” Taču viņa nekad neatraidīja viņa zīmītes un neizvairījās no tikšanās reizēm, ko Florentīno Arisa vienmēr izkārtoja tā, lai tās izskatītos pēc nejaušas sastapšanās. Viņš vairs nepazina pats sevi: mīlnieks, kas nekad neatklāja patieso seju, vīrs, kas mīlā bija visalkatīgākais un reizē visskopākais, kas pats nedeva neko un gribēja saņemt visu, kas neļāva nevienai atstāt pēdas viņa sirdī, šis slēpnī uzglūnošais mednieks tagad atslepenoja sevi ar parakstītām, jūsmas pilnām mīlestības vēstulēm, ar galantām dāvaniņām, ar nekautrīgu braukalēšanu gar baložu saimnieces namu, divreiz pat tādā laikā, kad viņas vīrs nebija nedz aizceļojis, nedz atradās tirgus placī. Šī bija vienīgā reize kopš pirmās mīlestības pašiem iesākumiem, kad viņš jutās kā bultas caururbts.

Sešus mēnešus pēc iepazīšanās viņi beidzot satikās pārkrāsošanai dokā iedzīta upju tvaikoņa kajītē. Tā bija brīnumaina pēcpusdiena. iMīlējoties Olimpija Suleta bija prieka pilna, nerātna baložmeitene, un viņai patika garas stundas kailai baudīt lēnīgu atelpu, ko viņa mīlēja tikpat ļoti kā pašas mīlas rotaļas. Kajītē viss bija izjaukts, tā bija izkrāsota tikai pa pusei, un terpentīna smaržu viņi mīļuprāt paņems līdzi kā atmiņas par laimes pilnu novakari. Spējas, agrāk nejustas iedvesmas vadīts, Florentīno Arisa atvēra sarkanās krāsas kārbu, kas bija turpat rokas stiepienā no lāviņas, apslapināja rādītājpirkstu un uzzīmēja virs daiļās baložmeitenes kaunuma asinssarkanu, uz dienvidiem pavērstu bultu, bet augšpus tās uz vēdera uzrakstīja: Šī vāverite ir mana. Tajā pašā vakarā, aizmirsusi par uzrakstu, Olimpija Suleta vīra priekšā izģērbās kaila: tas nepateica ne vārda, pat viņa elpa nekļuva straujāka, pilnīgi nekas, bet, kamēr viņa ģērba naktskreklu, vīrs iegāja vannas istabā pēc bārdas naža un iznācis ar vienu vēzienu pārgrieza viņai rīkli.

Florentīno Arisa par to uzzināja tikai pēc vairākām dienām, kad aizbēgušais vīrs tika notverts un izklāstīja laikrakstiem gan nozieguma iemeslu, gan aprakstīja, kā viņš to izdarījis. Daudzu gadu garumā Florentīno ar šausmām domāja par parakstītajām vēstulītēm, viņš skaitīja gadus, cik slepkavam vēl jāpavada cietumā, turklāt tas viņu labi pazina, jo bija kārtojis tirgus lietas uz kuģiem, taču Florentīno ne tik daudz biedēja nazis pie kakla vai publisks skandāls, cik iespējamā nelaime, ka Fermīna Dāsa varētu uzzināt par viņa neuzticību. Šajos gaidīšanas gados sievietei, kas pieskatīja Transito Arisu, reiz negaidīti uznākušas lietusgāzes dēļ gadījās uzkavēties tirgū ilgāk, nekā bija domāts, un, kad viņa atgriezās mājās, Transito bija izdzisusi. Tāpat kā citās reizēs viņa sēdēja šūpuļkrēslā, izkrāšļojusies un puķēm izrotājusies; viņas acis šķita tikpat dzīvīgas un smaidiņš tikpar blēdīgs kā allaž, tāpēc kopēja tikai pēc divām stundām aptvēra, ka Transito ir mirusi. īsi pirms nāves viņa bija izdāļājusi apkaimes bērniem visu bagātību — zem gultas apraktajos podos glabātos zelta gabalus un dārgakmeņus —, stāstot, ka tos var sūkāt kā karameles, un dažus no visvērtīgākajiem tā arī neizdevās atdabūt. Florentīno Arisa viņu apglabāja kādreizējā

Dieva rokas muižā, kas vēl aizvien tika dēvēta par Holeras kapsētu, un iedēstīja uz viņas kapa rožu krūmu.

Jau kādā no pirmajām kapsētas apmeklējuma reizēm FIorentīno atklāja, ka pavisam tuvu ir apbedīta Olimpija Suleta — bez kapakmeņa, taču viņas vārds un dzīves gadi bija savulaik ar pirkstu iegravēti kapa apmales svaigajā cementā, un viņš šausmināts nodomāja, ka tas bijis viņas vīra asiņains jociņš. Kad rožu krūms uzziedēja, Florentīno mēdza nolikt uz Olimpijas kapa ziedu — ja neviena nebija tuvumā —, bet vēlāk tur iestādīja no mātes krūma nogrieztu atvasi. Abi rožu krūmi kuploja ar tādu sparu, ka Florentīno Arisam bija jāņem līdzi dzirkles un citi dārza instrumenti, lai uzturētu kapa vietas kārtībā. Taču tas izrādījās pāri viņa spēkiem: dažu gadu laikā tie kā nezāles bija sadzinuši atvases tālu starp kapu kopiņām, un kopš tā laika kādreizējos sērgas upuru kapus sāka saukt par Rožu kapsētu, līdz kāds pilsētas galva, kam bija dots mazāk realitātes izpratnes nekā tautas saprātam, vienā naktī rožu audzi iznīdēja un uz vārtu arkas izkāra republikāņu plakātu: Universālā kapsēta.

Mātes nāve atkal nolēma Florentīno Arisu maniakālajām ikdienas saistībām: darbs kantorī, striktā secībā izplānotas tikšanās ar hroniskām mīļākajām, domino spēle Tirgotāju klubā, allaž lasāmie mīlestības romāni, ik svētdienas iegriešanās kapsētā. Tieši šī rutīnas rūsas kārta, ko viņš tik ļoti nicināja un no kā tik stipri bijās, viņu galu galā pasargāja no gadu rituma apzināšanās. Un tomēr kādā decembra svētdienā, kad rožu krūmi jau bija svinējuši uzvaru pār dārza dzirklēm, viņš ieraudzīja uz nesen nostieptajiem elektrības vadiem sēžam bezdelīgas un piepeši aptvēra, cik daudz laika jau pagājis kopš mātes nāves un cik kopš Olimpijas Suletas noslepkavošanas, un cik vēl vairāk aiztecējis kopš tās citas, sensenās decembra pēcpusdienas, kad Fermīna Dāsa bija atsūtījusi viņam vēstuli, kurā bija rakstījusi, ka jā, viņa viņu mīlēs līdz pašam mūža galam. Līdz tam

Florentīno bija vadījis dzīvi tā, it kā laiks skrietu uz priekšu rikai citiem, nevis viņam. Vēl tikai iepriekšējā nedēļā viņam bija gadījies sastapt uz ielas vienu no daudzajiem pāriem, ko bija saprecinājušas viņa rakstītās vēstules, un viņš acumirklī nepazina šo cilvēku vecāko dēlu, paša krustdēlu. Apmulsuma brīdim viņš tika pāri ar piederīgo izsaucienu: “Velns parāvis, jau pavisam liels vīrs!” Un nekas viņa uzvedībā nemainījās pat tad, kad ķermenis sāka sūtīt pirmos trauksmes signālus, jo viņam vienmēr bija piemitusi nīkulīga paskata cilvēka dzelžainā veselība. Transito Arisa mēdza sacīt: “Mans dēls ne ar ko citu nav slimojis, tikai ar holeru.” Saprotams, viņa bija sajaukusi mīlestību ar holeru vēl daudzus gadus pirms tam, kad viņu pameta atmiņa. Lai būtu kā būdams, viņa tomēr kļūdījās, jo dēls bija sešreiz slepus izslimojis gonoreju, lai arī ārsts apgalvoja, ka tās nav vis bijušas sešas, bet gan viena un tā pati reize, kad tā pēc katras zaudētas kaujas atdzīvojusies no jauna. Vēl Florentīno bija cietis no limfmezglu uztūkuma, viņam bija četrreiz uzmetušies izsitumi un sešreiz nelāga ēde, taču viņam tāpat kā jebkuram citam vīrietim pat prātā nebūtu nācis uzskatīt rās par slimībām — viņu acīs tās bija kara trofejas.

īsi pēc četrdesmitās dzimšanas dienas viņam bija vajadzējis vērsties pie ārsta ar sūdzībām par neskaidrām sāpēm dažādās ķermeņa vietās. Pēc vairākkārtējas izmeklēšanas ārsts bija sacījis: “Tās ir vecuma kaites.” Florentīno kā parasti atgriezās mājās, sev pat nepavaicājis, vai teiktajam tiešām ir kāds sakars ar viņu pašu, jo viņa vienīgais atskaites punkts pagātnē bija nenoturīgais mīlas romāns ar Fermīnu Dāsu un tikai tam, kam bija saistība ar Fermīnu, bija kāda nozīme, vērtējot paša dzīvi. Tāpēc tajā pēcpusdienā, ieraudzījis bezdelīgas uz elektrības vadiem, Florentīno pārlūkoja paša pagātni no vissenākajām atmiņām, paskatījās uz saviem gadījuma sakariem, uz daudzum daudzajiem slazdiem, no kuriem bija vajadzējis izvairīties, lai sasniegtu augsto posteni, uz neskaitāmajiem atgadījumiem, kas bija viesuši nesalaužamo pārliecību, ka Fermīna Dāsa piederēs viņam un viņš viņai, pāri visam un par spīti visam, un tikai tad aptvēra, ka viņa dzīve tā arī paiet. No dzīlēm uzniruši drebuļi lika viņam sagrīļoties, acīs satumsa, un viņam bija jāizlaiž no rokām dārznieka rīki un jāatslejas pret kapsētas mūri, lai pirmais vecuma belziens nenotriektu viņu no kājām.

-   Velns parāvis! viņš izsaucās. Tas taču notika pirms trīsdesmit gadiem!

Tā bija tiesa. Protams, arī Fermīnai Dāsai kopš tā laika bija pagājuši trīsdesmit gadi, taču viņai tie bija izrādījušies dzīves paši patīkamākie un dāsnākie. Šausminošās dienas de Kasalduero pilī bija aizmēztas atmiņas atkritumu kaudzē. Tagad viņa bija pati sava likteņa saimniece un mitinājās jaunajā namā Lamangas rajonā kopā ar vīru, kuram viņa atkal dotu priekšroku starp visiem pasaules vīriešiem, ja viņai vēlreiz vajadzētu izvēlēties, un dēlu, kas turpināja dzimtas tradīciju, studējot Medicīnas fakultātē, un meitu, kas bija tik ļoti līdzīga viņai tajā pašā vecumā, ka reizēm Fermīnu mulsināja sajūta, it kā viņa tiktu atkārtota. Kopš tā nelaimju rosinātā ceļojuma, kad viņa bija domājusi nekad vairs nebraukt atpakaļ, lai nevajadzētu dzīvot nemitīgās šausmās, viņa bija atgriezusies Eiropā vēl trīs reizes.

Dievs laikam beidzot bija uzklausījis kāda lūgšanas: pēc divu gadu uzturēšanās Parīzē, kad Fermīna Dāsa un Huvenāls Urbīno vēl tikko bija sākuši gruvešos meklēt mīlestības paliekas, viņus pusnaktī uzmodināja telegramma, vēstot, ka doņja Blanka ir uz nāves gultas, un tūdaļ pat, gandrīz noķerot iepriekšējo, pienāca arī otra ar nāves ziņu. Viņi tūlīt atgriezās dzimtenē. Fermīna Dāsa nokāpa no kuģa melnā apmetnī, kura platais šuvums nespēja noslēpt viņas stāvokli. Patiešām, viņa otrreiz bija uz grūtām kājām, un šis fakts deva vielu populārai dziesmiņai, drīzāk zobgalīgai nekā ļaunprātīgai, kuras piedziedājums turējās modes virsotnē visu atlikušo gadu: Ko gan daiļava atrod Parīzē — kā pārbrauc mājās, tā jādzemdē. Par spīti prastajiem vārdiem, doktors Huvenāls Urbīno to vēl daudzus gadus pasūtināja spēlēt Pilsoņu kluba ballēs, lai apliecinātu savu humora izjūtu.

Marķīza de Kasalduero cēlā pils, kaut par paša marķīza eksistenci un viņa dzimtas ģerboni nekad nebija bijis neapstrīdamu ziņu, vispirms par atbilstīgu cenu tika pārdota vietējai municipalitātei, bet vēlāk to par veselu kaudzi naudas pārpirka centrālā valdība, kad kāds holandiešu pētnieks bija sācis veikt izrakumus, cenšoties pierādīt, ka tieši tur meklējams patiesais Kristofora Kolumba kaps, jau piektais pēc kārtas. Doktora Urbīno māsas, gan nepieņemot mūķeņu zvērestu, apmetās uz noslēgtu dzīvi Salēziešu māsu klosterī, bet Fermīna Dāsa, kamēr tika pabeigts Lamangas nams, pārcēlās uz senajām tēva mājām. Jaunajā namā viņa iegāja ar stingru soli, viņa ieradās tur kā pavēlniece kopā ar kāzu ceļojumā iegādātajām angļu mēbelēm un vēl ar citām, kas bija pasūtinātas pēc samierināšanās brauciena, un jau no pirmās dienas sāka piepildīt māju ar dažnedažādiem eksotiskiem dzīvniekiem, ko pati personiski devās iepirkt uz kuģiem no Antiļu salām. Viņa ieradās namā kopā ar atgūto vīru, kopā ar labi audzinātu dēlu un kopā ar meitu, kas bija piedzimusi četrus mēnešus pēc atgriešanās un kam kristībās bija dots Ofēlijas vārds. Doktors Urbīno, protams, apzinājās, ka nav iespējams atgūt sievu tik pilnīgi, kā tā viņam bija piederējusi kāzu ceļojuma laikā, jo daļu mīlestības, ko viņš būtu gribējis saņemt, viņa kopā ar savām labākajām stundām bija atdevusi bērniem, taču viņš iemācījās dzīvot un gūt laimi no tā, kas bija palicis pāri. Tik ļoti ilgotā harmonija sasniedza augstāko punktu tādā veidā, kādā to vismazāk varēja sagaidīt — kādās svinīgās vakariņās, kur pasniedza ļoti gardu ēdienu, kura sastāvu Fermīna Dāsa nespēja noteikt. Viņa jau bija apēdusi pamatīgu porciju, taču ēdiens šķita tik garšīgs, ka viņa notiesāja vēl vienu tikpat lielu un nožēloja, ka pieklājības likumi liedz piekraut šķīvi trešoreiz, kad piepeši aptvēra, ka tikko ar negaidītu baudu izēdusi divus līdz malām pilnus šķīvjus baklažānu biezeņa. Zaudējumu viņa pieņēma visnotaļ braši: kopš tā brīža Lamangas namā baklažānus visos iespējamos pagatavošanas veidos sāka pasniegt gandrīz tikpat bieži kā de Kasalduero pilī, un visiem tie tik ļoti garšoja, ka doktors 1 luvenāls Urbīno vecumdienās mēdza līksmināt brīvos brīžus, sakot, ka būtu gribējis vēl vienu meitu, lai varētu dot tai visiecienītāko vārdu šajā namā: Baklažāne Urbīno.

Fermīna Dāsa tolaik jau apzinājās, ka privātā dzīve pretstatā sabiedrībā vadītajai ir svārstīga un neprognozējama. Viņai nebija viegli noteikt patiesās atšķirības starp bērniem un pieaugušajiem, taču viņas pēdējie apsvērumi bija par labu bērniem, jo to uzskati bija daudz noturīgāki. Tikko pārkāpusi brieduma gadu slieksnim un beidzot tikusi vaļā no jebkādām ilūzijām, viņa sāka jaust sevī nožēlu par to, ka nekad nav kļuvusi tāda, kādu bija sevi lolojusi jaunības sapņos Evaņģēliju parkā, tā vietā topot par ko tādu, ko viņa pat sev neuzdrīkstējās nosaukt vārdā: par vissmalkāko kalponi. Sabiedrības priekšā Fermīna bija sieviete, kuru visvairāk mīl, vismaigāk aprūpē un no kuras tāpēc arī visvairāk bīstas, taču pret sevi viņa nekur nebija tik prasīga un tik maz piedodoša kā pārvaldot saimniecību. Fermīnai vienmēr šķita, ka viņa dzīvo vīra aizdotu dzīvi: viņa bija absolūta valdniece milzīgā laimes impērijā, ko bija uzbūvējis viņš un uzbūvējis tikai sev vien. Viņa zināja, ka vīrs viņu mīl vairāk par jebko, vairāk par ikvienu citu visā pasaulē, taču mīl viņu tikai sev, kā būdamu viņa paša svētajā kalpībā.

Ja Fermīnu kaut kas kaitināja, tad tā bija nebeidzamā ikdienas maltīšu ķēde. Ar to bija par maz, ka ēdiens tiek laikus pasniegts: tam bija jābūt perfektam un, vīram nevaicājot, bija jāpagatavo tieši tas, ko viņš vēlējās baudīt. Ja viņa to palaikam pajautāja, izpildot vienu no daudzajām bezjēdzīgajām ceremonijām abu mājas dzīves rituālā, viņš, pat nepacēlis acis no avīzes, attrauca: “Man pilnīgi vienalga.” Savā laipnībā viņš patiešām teica patiesību, jo mazāk despotisks dzīvesbiedrs nemaz nebija iedomājams. Taču, kad pienāca ēdienreize, tas nevarēja būt vienalga kas — tam bija jābūt tieši tam, ko viņš vēlējās, turklāt bez visniecīgākās vainas: gaļa nedrīkstēja garšot pēc gaļas, zivs nedrīkstēja garšot pēc zivs, cūkgaļa nedrīkstēja garšot pēc kašķa un vista nedrīkstēja garšot pēc spalvām. Pat tad, kad nebija sparģeļu sezona, tie bija jāsameklē par katru cenu, lai viņš pēc tam varētu gūt baudu no sava urīna smaržīgajiem tvaikiem. Fermīna par to nevainoja vīru: viņa vainoja dzīvi. Taču vīrs šajā dzīvē bija nepielūdzams galvenais varonis. Pietika rasties kaut tikai šaubu ēnai, lai viņš atbīdītu šķīvi ar vārdiem: “Šis ēdiens ir pagatavots bez mīlestības.” Šajā ziņā viņš spēja sasniegt fantastiskus iedvesmas augstumus. Reiz, tikai mazliet pagaršojis kumelīšu tēju, viņš atdeva to atpakaļ, izmetot vienu vienīgu frāzi: “Šī dzira garšo pēc loga rāmja.” Gan Fermīna, gan kalpones jutās stipri pārsteigtas, jo neviena nepazina cilvēku, kas jebkad būtu dzēris vārītu loga rāmi, taču, pagaršojušas tēju, lai mēģinātu saprast, viņas patiešām saprata: tā garšoja pēc loga rāmja.

Doktors bija perfekts vīrs: viņš nekad neko nepacēla no grīdas, nekad neizslēdza gaismu, nekad neaizvēra nevienas durvis. Rīta pustumsā, ja viņa drēbēm bija iztrūkusi kāda poga, Fermīna dzirdēja viņu noburkšķam: “Cilvēkam būtu vajadzīgas divas sievas: viena, ko mīlēt, un otra, kas piešuj pogas.” Dienu no dienas, iedzēris pirmo kafijas malku vai nobaudījis pirmo karoti kūpošas zupas, viņš izgrūda žēlabainu brēcienu, kas nevienu vairs nesatrauca, un tūdaļ ņēmās atvieglot sirdi: “Ja es šo māju reiz pametīšu uz visiem laikiem, tad ziniet: tas notiks tāpēc, ka man būs apnicis mūždien staigāt ar izplaucētu muti.” Viņš mēdza sūdzēties, ka nekad netiek gatavoti tik gardi un sevišķi ēdieni kā tajās dienās, kad viņš nedrīkstēja tos baudīt, jo bija iedzēris caurejas zāles, un bija tik pārliecināts par sievas tīšo ļaunprātību, ka pēdīgi atsacījās veikt zarnu attīrīšanas procedūru, ja sieva nepiekrita darīt to reizē ar viņu.

Vira nesapratnes izmocīta, Fermīna palūdza sev neparastu dāvanu dzimšanas dienā: lai viņš uz vienu dienu uzņemas visas mājas rūpes. Doktors uzjautrināts piekrita un patiešām jau no agra rīta ķērās pie mājas darbiem. Viņš pasniedza lieliskas brokastis, tikai bija piemirsis, ka sievai nepavisam negaršo ceptas olas un ka viņa nedzer kafiju ar pienu. Pēc tam viņš uzdeva pagatavot dzimšanas dienas maltīti astoņiem viesiem un lika pamatīgi sakopt māju, un tik ļoti centās pārraudzīt visu labāk par sievu, ka jau pirms pusdienlaika bija spiests kapitulēt, gan neizrādot par to nekādu kaunu. Jau kopš pirmā brīža doktors saprata, ka viņam nav ne mazākās jausmas, kur kas atrodas, jo sevišķi virtuvē, un kalpones viņam ļāva, meklējot vajadzīgās lietas, apgriezt visu kājām gaisā, jo arī viņas piedalījās šai spēlē. Pulksten desmitos vēl nebija pieņemts lēmums, ko gatavot pusdienām, jo vēl nebija pabeigti nedz tīrīšanas darbi, nedz sakārtota guļamistaba; vannas istaba bija palikusi neizmazgāta un bija aizmirsts gan nolikt tualetes papīru, gan nomainīt palagus, gan aizsūtīt kučieri pārvest mājās bērnus, turklāt viņš sajauca kalpoņu pienākumus: virējai lika saklāt gultas, bet istabenēm uzdeva gatavot pusdienas. Vienpadsmitos, kad nupat jau vajadzēja ierasties pirmajiem viesiem, mājā valdīja tāds haoss, ka Fermīna Dāsa, vai ģībdama no smiekliem, atkal pārņēma vadību savās rokās, taču neizjuta kāroto triumfa tīksmi — tās vietā viņu saviļņoja līdzjūtība pret mājas darbiem pagalam nederīgo vīru. Viņš uzpūta savai brūcei ar ierasto sakāmo: “Vismaz tik slikti man neklājās, kā iznāktu tev, ja tu raudzītu dziedināt slimos.” Taču mācībstunda izrādījās noderīga — un ne tikai vīram vien. Gadiem ritot, abi pa dažādiem ceļiem nonāca pie viedā secinājuma, ka dzīvot kopā citādi nav iespējams un arī mīlēt citādi nav iespējams: nekas šai pasaulē nav sarežģītāks par mīlestību.

Savā jaunajā un spraigajā dzīvē Fermīna Dāsa sastapa Florentīno Arisu dažādos saviesīgos pasākumos — jo viņš pakāpās augstākā amatā, jo tas gadījās aizvien biežāk —, taču viņa iemācījās skatīties uz viņu tik dabiski, ka nereti izklaidības pēc aizmirsa pat pasveicināt. Fermīna bieži dzirdēja pieminam viņu, jo darījumu pasaulē Florentīno Arisas piesardzīgā, bet neapturamā virzība uz augšu K. U. K. S. hierarhijā bija pastāvīga sarunu tēma. Viņa redzēja, kā viņš pilnveido savas manieres, viņa biklums tagad tika uzteikts kā nedaudz mīklaina atturība, viņam labi piestāvēja gan neliela pieņemšanās svarā, gan gadu piešķirtais lēnīgums, un viņš bija apguvis prasmi cienīgi pasniegt savu absolūto plikgalvību. Vienīgā joma, kur viņš līdz galam turpināja pretoties laikam un modei, bija paša sērīgais ietērps — anahroniskais vadmalas frencis, unikālā cepure, dzejiskie pušķi no mātes veikaliņa kaklasaites vietā, draudīgais lietussargs. Fermīna Dāsa pamazām pierada skatīties uz Florentīno citām acīm, un pēdīgi viņš tai vairs nesaistījās ar vārgulīgo pusaudzi, kurš izdvesa nopūtas viņas dēļ, sēžot uz soliņa Evaņģēliju parka dzelteno lapu virpulī. Lai būtu kā būdams, Fermīna uz viņu nekad nenoraudzījās vienaldzīgi un vienmēr jutās iepriecināta, dzirdot par viņu labas vēstis, jo tās palēnām darīja vieglāku viņas vainu.

Un tomēr, kad viņai jau šķita, ka ir to pavisam izdzēsusi no atmiņas, viņš no jauna parādījās tur, kur vismazāk varēja gaidīt, pārvērties par vīziju viņas nostalģijas klejojumos. Fermīnu jau bija skārušas pirmās novecošanas vēsmas, kad, pirms lietus izdzirdot pērkona rībienus, ik reizes sāka uzmākties sajūta, ka viņas dzīvē noticis kas nelabojams. Tas bija palicis kā neārstējama brūce — vientuļais, akmenscietais, allaž tik precīzais pērkona grāviens, kas tieši trijos bija nodārdējis Viļjanuevas kalnos katru oktobra dienu un, gadiem ritot, viņas atmiņās bija pienācis aizvien tuvāk. Kamēr jaunāki notikumi domās saplūda cits ar citu jau pēc dažām dienām, atmiņas par leģendāro ceļojumu pa māsīcas Flildebrandes provinci bija kļuvušas tik spilgtas, ka šķita — viss noticis tikai vakar, un nostalģija tām piešķīra perversu dzidrumu. Viņa atcerējās Manauri, ciematu kalnos, tā vienīgo ielu, taisnu un zaļojošu, tā putnus, kas bija laba zīme, un spoku apsēsto namu, kur viņa pamodās caurcaurēm slapjā kreklā, ko bija samērcējušas Petras Moraiesas neizsīkstošās asaras — tā bija nomirusi no mīlestības jau pirms daudziem gadiem tajā pašā gultā, kur tonakt pārgulēja Fermīna. Viņa atcerējās, kā tolaik garšoja gvajabas augļi, kas pēc tam vairs nekad nebija bijuši tik gardi, atcerējās attālo pērkona ducināšanu, kas bija tik blīva, ka tās skaņu varēja sajaukt ar lietus šalkoņu, atcerējās topāzkrāsas pēcpusdienas Sanhuana del Sēzara miestiņā, kad, māsīcu kņadas ielenkta, devās pastaigāties un, tuvojoties telegrāfa namam, cieši sakoda zobus, lai sirds neizkāptu pa muti. Viņa pārdeva pirmajam pircējam tēva namu, jo nespēja panest pusaudzes gadu sāpes, nespēja izturēt skatu no balkona uz vientulīgo parku, gardēniju noslēpumaino smaržu siltās novakarēs, pašas izbīli, ieraugot vecās dāmas portretu tajā februāra vakarā, kad tika izšķirts viņas liktenis, un, lai kam viņa pievērstos, atceroties tos laikus, viņas atmiņa vienmēr uzdūrās Florentīno Arisam. Tomēr Fermīnai vienmēr pietika vēsa saprāta, lai apzinātos, ka tās nav nedz atmiņas par mīlestību, nedz nožēla, bet gan pagātnes sarūgtinājuma vīzija, kas atstāj asaru celiņus uz viņas vaigiem. Pašai to nenojaušot, viņu apdraudēja tās pašas līdzjūtības lamatas, kas bija pazudinājušas tik daudz neapdomīgu Florentīno Arisas upuru.

Fermīna meklēja drošu patvērumu pie vīra, un tas notika tieši tādā laikā, kad viņa tam bija vajadzīga vēl vairāk, jo doktors, būdams desmit nelaimīgus gadus priekšā, vienatnē taustījās vecumdienu miglā, turklāt vēl nelāgāk — viņš bija vīrietis un tāpēc vājāks. Galu galā viņi viens otru iepazina tik labi, ka vēl pirms trīsdesmitās kāzu gadskārtas jau bija kā viena vesela divas puses un jutās neērti, pārāk bieži nojaušot otra domas, kad to nemaz nevēlējās, vai tādā smieklīgā situācijā, kad citu klātbūtnē viens pateica tieši to, ko bija grasījies sacīt otrs. Kopīgiem spēkiem viņi bija pārvarējuši gan ikdienišķos pārpratumus, piepešos naida uzplaiksnījumus un abpusējās nekrietnības, gan pasakainos slavas zibšņus, ko bija dāvājusi laulāto saskanīgā spēle. Tas bija laiks, kad viņi mīlēja viens otru visprasmīgāk, bez steigas un pārmērības, un kad abi visskaidrāk apzinājās, ka guvuši neticamu uzvaru pār visām nedienām, un jutās par to pateicīgi. Protams, dzīve viņiem sagādās vēl citus gaužus pārbaudījumus, taču tas vairs nebija svarīgi: viņi jau bija otrā krastā.

## piektā nodaļa

Lai svinēru jaunā gadsimta atnākšanu, tika sagatavota neredzēta saviesīgu pasākumu programma, un par neizmirstamāko no tiem kļuva pirmais lidojums gaisa balonā, doktora Huvenāla Urbīno neizsīkstošās uzņēmības auglis. Puse pilsētas sapulcējās Arsenāla pludmalē, lai gavilēm sveiktu milzīgā, no tafta nacionālajās krāsās sašūtā balona pacelšanos — tas aizveda pirmo gaisa pasta sūtījumu uz Sanhuanu de la Sjenagu, taisnā līnijā aptuveni trīsdesmit jūdžu uz ziemeļaustrumiem. Doktors Huvenāls Urbīno un viņa laulātā draudzene, kas abi jau bija izbaudījuši lidojuma emocijas Vispasaules izstādē Parīzē, pirmie iekāpa pītajā grozā, un viņiem sekoja gaisa kuģa pilots ar sešiem goda viesiem. Viņi veda sev līdzi provinces gubernatora vēstuli Sanhuanas de la Sjenagas municipalitātei, un tajā bija uz laiku laikiem apliecināts, ka šis ir pirmais pasta sūtījums, kas piegādāts pa gaisu. Kāds reportieris no El Diario del Comercio Huvenālam Urbīno vaicāja, kādi būtu viņa pēdējie vārdi, ja viņš šai piedzīvojumā ietu bojā, un doktors, daudz nedomājot, sniedza atbildi, kas vēlāk viņam sagādās tik daudz pārmetumu:

Manuprāt, deviņpadsmitais gadsimts noslēdzas visai pasaulei, vienīgi mums ne.

Iejucis vienkāršo ļaužu pūlī, kas, balonam uzņemot augstumu, dziedāja valsts himnu, Florentīno Arisa klusībā piekrita

vārdiem, ko izdzirda drūzmā kādu izmetam: šitādas dēkas sievietei nepiedien — un kur nu vēl Fermlnas Dāsas vecumā. Taču dēka galu galā nemaz nebija tik bīstama, vismaz ne tik bīstama, cik izskatījās. Pēc mierīga lidojuma neticami zilās debesīs balons bez starpgadījumiem sasniedza galapunktu. Rāma un labvēlīga vēja nesti, viņi lidoja līgani un ļoti zemu, vispirms gar sniegotajām kalnu korēm un pēc tam pār Lielā purvāja diženo klaidu.

No debesu augstumiem, tāpat kā to skatīja Dievs, viņi redzēja sensenās un ļoti varonīgās Kartahenas de Indias drupas: iedzīvotāji šo pasaules skaistāko pilsētu bija pametuši paniskās bailēs no holeras pēc tam, kad triju gadsimtu garumā bija stājušies pretī gan britu flotes aplenkumiem, gan dažnedažādai jūras laupītāju patvaļai. Viņi redzēja neskartās pilsētas sienas, brikšņiem aizaugušās ielas, lauku atraitnīšu audzēm pārklātos cietokšņu mūrus, marmora pilis un zelta altārus, zem kuriem savās bruņās dusēja sērgas saēstie vicekaraļu pīšļi.

Viņi lidoja pār Trojas de Katakas ezersalu namiņiem, kas bija izkrāsoti neprātīgos toņos — pie tiem iežogos pārtikai tika audzētas leguānas, bet peldošos dārzos plauka balzamīnes un astromēlijas. Laužu izsaucienu uzjundīti, simtiem kailu bērneļu metās ūdenī gan no logiem, gan no māju jumtiem, gan no laivelēm, ko paši stūrēja ar pārsteidzošu izmanību, un kā zivis nira dziļumā, lai izceltu drēbju saiņus, pretklepus sīrupa pudeles un labdarīgi dāļāto pārtiku, ko daiļā sieviete spalvām rotātajā cepurē svieda viņiem no gaisa balona groza.

Viņi lidoja pār banānu plantāciju krēslaino okeānu, kura klusums pacēlās līdz viņiem kā nāvējoši tvaiki, un Fermīna Dāsa atminējās, kā viņa pati triju, varbūt četru gadu vecumā bija gājusi caur ēnaino audzi pie rokas mātei, kas pati bija gandrīz vēl bērns, kopā ar citām sievietēm, tāpat kā viņa zem baltiem saulessargiem, muslīna kleitās un marles platmalēs. Balona pilots, kas aplūkoja pasauli caur tālskati, sacīja: “Viņi visi izskatās miruši.” Viņš pasniedza tālskati doktoram Huvenālam Urbīno, un tas ieraudzīja vēršu pajūgus starp sējumiem, robežjoslas gar dzelzceļa sliedēm, nekustīgu ūdeni irigācijas kanālos un visur, kur vien acis rādīja, gulošus cilvēku ķermeņus. Kāds zināja sacīt, ka Lielā purvāja ciematos plosoties holera. Doktors Urbīno, nepārtraucot raudzīties tālskatī, atteica:

-  Jādomā, ka tas ir kāds ļoti specifisks holeras paveids, jo katram mirušajam pakausī redzama žēlastības šāviena brūce.

Mirkli vēlāk viņi jau lidoja pār putās sakultu jūru un bez starpgadījumiem piezemējās platā un versmainā pludmalē, kuras svelošās un kā salpetris saplaisājušās smiltis dedzināja kā liesma. Tur viņus sagaidīja vietējie amata vīri, kurus no saules piesedza tikai visparastākie lietussargi, pamatskolu audzēkņi, kas līdzi himnas taktīm vicināja karodziņus, skaistuma karalienes ar karstumā novītušām puķēm un zelta krāsas kartona kroņiem, kā ari plaukstošās Lagvairas pilsētiņas pūtēju orķestris, kas tolaik bija pats labākais visā Kārību piekrastē. Fermīna Dāsa būtu gribējusi vien vēlreiz ieraudzīt savu dzimto ciemu, lai salīdzinātu to ar pašas vissenākajām atmiņām, taču tas nevienam netika ļauts holeras riska pēc. Doktors Huvenāls Urbīno pasniedza vietējai varai vēsturisko pasta sūtījumu, kas drīz vien nogrima visādu papīru jūrā un kuru neviens pēc tam vairs netika redzējis, bet visa delegācija gandrīz vai noslāpa miegaino runu plūdos. Pēdīgi viņus ar mūļu pajūgiem aizveda uz Pueblo Vjeho kuģu piestātni, kur purvājs sastopas ar jūru, jo pilotam nebija izdevies piedabūt balonu vēlreiz pacelties gaisā. Fermīna Dāsa bija pārliecināta, ka viņa pavisam mazos gados kopā ar māti šo ceļu jau ir braukusi vēršu pāra vilktā karietē. Jau paaugusies, viņa to vairākkārt bija stāstījusi tēvam, bet tas līdz pat mūža galam palika cieti pārliecināts, ka viņas atmiņas ir pilnīgi neiespējamas:

-  Es lieliski atceros to braucienu, un tieši tāds tas patiešām bija, viņš meitai sacīja, taču tas notika vismaz piecus gadus pirms tavas dzimšanas.

Nejauki vētrainas nakts izmocīti, ekspedīcijas dalībnieki pēc trim dienām atgriezās gaisa balona izlidošanas vietā un tika sagaidīti kā varoņi. Protams, iejucis pūlī, klāt bija arī Florentīno Arisa, kas Fermīnas Dāsas vaigā samanīja šausmu pēdas. Tam par spīti viņš Fermīnu jau tās pašas dienas novakarē ieraudzīja divriteņu izstādē, kas arī tika rīkota pēc viņas vīra ierosmes, un viņā vairs nevarēja saskatīt ne mazākās noguruma pazīmes. Fermīna brauca ar neparastu velosipēdu, kas vairāk izskatījās pēc cirkus rīka: priekšējais ritenis bija milzīgi liels, un uz tā viņa sēdēja, bet aizmugurējais bija pavisam maziņš un diez ko nevarēja kalpot līdzsvaram. Viņa bija tērpusies platās biksēs ar spilgtām uzšuvēm sānos — bikses izraisīja skandālu vecāku kundžu aprindās un apjukumu kungu vidū, taču viņas izveicība nevienu neatstāja vienaldzīgu.

Gan šis gaistošais tēls, gan visi citi daudzu gadu garumā manītie mēdza piepeši uzzibsnīt Florentīno Arisas acu priekšā brīžos, kad viņš pameta domas likteņa varā, un tikpat spēji pazust, atstājot viņa sirdī taciņu ilgām. Taču šie tēli iezīmēja viņa dzīves taisni, jo laika cietsirdību viņš ne tik daudz sajuta savā miesā, cik tikko manāmajās pārmaiņās, kas bija jaušamas Fermīnā Dāsā ik reizes, kad viņš to atkal ieraudzīja.

Kādu vakaru viņš iegriezās Dona Sančo namā, smalkā koloniālā stila restorānā, un apsēdās vistālākajā stūrī, kā to mēdza darīt, kad vienatnē devās baudīt savas pieticīgās maltītes. Un tūlīt pat lielā spogulī zāles galā ieraudzīja Fermīnu Dāsu — viņa sēdēja pie galda blakus vīram un kopā ar vēl diviem pāriem, turklāt tādā leņķī, kas Florentīno ļāva viņu skatīt visā krāšņumā. Fermīna nejuta, ka viņu vēro, un sarunā viņas elegance un smiekli zibsnīja kā raķetes uguņošanā, bet viņas daiļums zem milzīgajām kristāla lustrām atmirdzēja vēl spožāk: Alīse bija vēlreiz izgājusi cauri spogulim.

Florentīno Arisa ar aizturētu elpu vēroja viņu no sirds patikas: viņš redzēja, kā viņa ēd, kā lūpām tik tikko pieskaras vīnam, kā pajoko ar donu Sančo, jau ceturto pēc kārtas restorāna īpašnieku dzimtā. No sava vientulīgā galdiņa viņš dzīvoja līdzi šiem mirkļiem viņas dzīvē un vairāk par stundu neviena nepamanīts pavadīja sev liegtajā Fermīnas tuvībā. Lai novilcinātu laiku, viņš izdzēra vēl četras tasītes kafijas, kamēr redzēja viņu aizejam pārējo vakariņotāju pulciņā. Tie pagāja viņam tik tuvu garām, ka Florentīno sazīmēja viņas aromu starp pārējo viesu uzvēdītajām smaržām.

Kopš tā vakara viņš gandrīz vesela gada garumā neatlaidīgi lenca restorāna īpašnieku, piedāvādams, ko vien tas vēlētos — naudu vai protekciju, vai jebko citu, pēc kā viņš savā dzīvē kārotu —, lai tikai tas viņam pārdotu spoguli. Tas nebija viegli, jo vecais dons Sančo ticēja leģendai, ka Vīnes galdniekmeistaru darinātais krāšņais spoguļa rāmis ir viens no tikai diviem vienādiem un otrais, kas kādreiz piederējis Marijai Antuanetei, jau esot pazudis bez pēdām: tie esot divi neatkārtojami dārgumi. Kad īpašnieks beidzot padevās, Florentīno Arisa piekāra spoguli savā viesistabā — nevis smalkā rāmja, bet gan tā iekšējās telpas dēļ, jo tajā divas stundas bija mitis viņa mīļotais tēls.

Gandrīz ik reizes, kad viņš sastapa Fermīnu Dāsu, tā turējās vīram pie elkoņa: abi pārvietojās perfektā saskanībā un diviem vien piederošā telpā — tā bija pārsteidzoša Siāmas dvīņu harmonija, kas izjuka vien rad, kad abi apstājās, lai pasveicinātu viņu. Doktors Fluvenāls Urbīno šādos gadījumos sirsnīgā vēlībā pasniedza roku un dažreiz pat atļāvās uzsist uz pleca. Viņa turpretī ieslodzīja Florentīno bezpersoniski formāla rituāla rāmjos un nekad neatļāvās pat visniecīgāko mājienu, kas ļautu viņam padomāt, ka viņa to atceras no tiem laikiem, kad vēl nebija precējusies. Viņi dzīvoja divās dažādās pasaulēs, taču, kamēr Florentīno pielika visas iespējamās pūles, lai distanci mazinātu, Fermīna ikkatru savu soli spēra tieši pretējā virzienā. Pagāja daudz laika, iekams viņš uzdrīkstējās iedomāties, ka šāda vienaldzība varētu nebūt nekas cits kā viņas bruņas pret bailēm. Tas viņam ienāca prātā ļoti pēkšņi, toreiz, kad tika nolaists ūdenī pirmais vierējos dokos uzbūvētais upju kuģis, un tā bija ari pirmā reize, kad Florentīno Arisa pārstāvēja tēvoci Leonu XII kā K. U. K. S. pirmais viceprezidents. Šī sakritība piešķīra ceremonijai sevišķu svinīgumu, un tajā piedalījās visi, kam vien bija kāds svars pilsētas dzīvē.

Florentīno Arisa izklaidēja viesus kuģa galvenajā salonā, kas vēl smaržoja pēc svaigas krāsas un pakusušas darvas, kad uz mola atskanēja aplausu zalve un orķestris rāva vaļā triumfa maršu. Florentīno bija jāapspiež trīsas, kas bija gandrīz tikpat vecas kā viņš pats, ieraugot savu sapņu daiļavu visā pilnbrieda krāšņumā, kā senlaiku karalieni vīram pie elkoņa nākam gar goda sardzi parādes mundieros, visapkārt virmojot serpentīna strēlēm un puteņojot ziedlapām, kas tika bārstītas pār viņu no kuģa iluminatoriem. Abi atbildēja ovācijām ar rokas mājienu, taču viņa, no siksniņkurpēm ar augstiem papēžiem līdz lapsu astēm pār plecu un zvanveida cepurei viscaur tērpta impērijas zelta krāsās, izskatījās tik žilbinoša, ka šķita viena pati izslejamies pūļa vidū.

Dārdot mūzikai un uguņošanas raķetēm un trim dobjiem kuģa svilpes dūcieniem ietinot molu tvaika mākonī, Florentīno Arisa kopā ar provinces varasvīriem sagaidīja viņus uz komandtiltiņa. Huvenāls Urbīno apsveicinājās ar sagaidītāju rindu sev tik raksturīgajā dabiskumā, kas lika ikvienam domāt, ka viņam veltīta sevišķa labvēlība: vispirms ar kuģa kapteini parādes formastērpā, tad ar arhibīskapu, pēc tam ar gubernatoru un viņa sievu, ar pilsētas galvu un viņa laulāto draudzeni un pēdīgi ar garnizona komandieri, kas bija jaunienācējs no Andu provinces. Varas pārstāvju rindas galā, tumšajā frencī gandrīz nepamanāms starp tik daudzām ievērojamām personām, stāvēja Florentīno Arisa. Pasveicinājusi garnizona komandieri, Fermīna Dāsa šķita vilcināmies Florenrīno Arisas pastieptās rokas priekšā. Virsnieks, grasīdamies abus iepazīstināt, vaicāja

Fermīnai Dāsai, vai viņi viens otru nav iepriekš sastapuši. Viņa neteica jā un neteica arī nē, bet ar iestudētu smaidu pasniedza Florentīno Arisam roku. Tieši tāpat jau divreiz bija noticis un notiks vēl arī citkārt, un Florentīno allaž pieļāva, ka tā ir dabiska Fermīnas Dāsas rakstura izpausme. Taču todien viņš sev ar neizmērojamo spēju attīstīt ilūzijas vaicāja, vai tik nežēlīga vienaldzība nav vienkārši veikls paņēmiens, kā noslēpt mīlas mokas.

Šāda doma vien iekvēlināja viņa jūtas. Viņš atkal sāka mest lokus ap Fermīnas Dāsas namu ar tādu pašu kaismi, ar kādu pirms daudziem gadiem bija gaidījis viņu Evaņģēliju parkā, taču bez aprēķina panākt, lai Fermīna viņu pamanītu — nē, tikai tādēļ, lai, ieraudzījis viņu, pats pārliecinātos, ka viņa joprojām pastāv šai pasaulē. Vienīgi tagad viņam bija grūti palikt nepamanītam. Lamangas kvartāls atradās uz pustuksnesim līdzīgas salas, ko no pilsētas senatnīgās daļas nošķīra kanāls ar zaļganu ūdeni; sala bija apaugusi ar ikako krūmāju, kas kolonijas laikos bija kalpojis par patvērumu svētdienīgiem mīlētājiem. Pirms dažiem gadiem bija nojaukts vecais, spāņu būvētais akmens tilts un uzmūrēts jauns, ar laternām, lai varētu droši braukt pāri mūļu vilktie tramvaji. Iesākumā Lamangas iemītniekiem bija jāpacieš projektā neparedzētas mocības, proti, jācenšas iemigt pavisam tuvu pilsētas pirmajai elektrostacijai, kuras vibrācija neatšķīrās no nemitīgas zemestrīces. Pat doktoram Huvenālam Urbīno ar visu viņa ietekmi nebija izdevies panākt, lai staciju pārceltu uz citu vietu, kur tā nevienu netraucētu, līdz viņam palīgos nāca sen pierādītā tuvība dievišķajai providencei. Kādu nakti ar drausmīgu troksni uzsprāga elektrostacijas tvaika katls — tas aizšāvās pāri jaunceltajiem namiem, pārlidoja pusi pilsētas un sagrāva centrālo galeriju senajā Svētā Juliāna Viesmīlīgā klosterī. Iemītnieki vecā klostera pussabrukušo ēku bija pametuši jau tā gada sākumā, tomēr tvaika katls nogalināja četrus arestantus, kas, naktij iestājoties, bija izbēguši no vietējā cietuma un noslēpušies kapelā.

Pārtapusi par smalku dzīvojamo rajonu, šī klusā priekšpilsēta par spīti jaukajām mīlas tradīcijām vairs nebija tik ērta vieta neatļautas mīlestības priekiem. Ielas vasarā bija kļuvušas putekļu pilnas, ziemā tās pārvērtās dubļu jūrā, bet visu cauru gadu bija tukšas kā izslaucītas; nedaudzie nami slēpās aiz dārzu lapotnes, kādreizējo pārkaru balkonu vietā bija stājušās mozaīkas plāksnēm izklātas terases, kā radītas, lai atbaidītu tramīgus mīlētājus. Tāpat šajā laikā bija nācis modē novakarēs izbraukt īrētās Viktorijas stila karietēs, kas bija pārbūvētas par vienzirga kulbām, un pastaiga parasti noslēdzās uzkalnā, no kura oktobra vēju saplosītos saulrietus bija iespējams aplūkot vēl labāk nekā no bākas — varēja redzēt, kā iepretim semināristu pludmalei met lokus glūnīgas haizivis, kā ceturtdienās pienāk milzīgs un balts transatlantiskais laineris, kam varēja gandrīz vai pieskarties ar roku, kad tas slīdēja cauri ostas kanālam. Pēc grūtas darba dienas Florentīno Arisa arī mēdza noīrēt kulbu, taču nenolaida jumtu, kā to tveicīgajos mēnešos bija pieņemts darīt, bet gan ierāvās tālāk sēdeklī, ēnā kļūdams pavisam neredzams; viņš vienmēr izbrauca viens pats un izvēlējās negaidītus maršrutus, lai nerosītu kučierī nelāgas domas. Patiesībā visa brauciena laikā viņu interesēja tikai un vienīgi rožaina marmora partenons, kas bija pa pusei noslēpies aiz banānu audzes un platlapainiem mango kokiem un izskatījās pēc I.uiziānas kokvilnas plantāciju idillisko muižiņu neveiksmīga atdarinājuma. Fermīnas Dāsas bērni atgriezās mājās īsi pirms pieciem. Florentīno Arisa redzēja tos piebraucam dzimtas karietē un pēc tam noskatījās, kā doktors Huvenāls Urbīno dodas savās ikdienas mājas vizītēs, taču, gandrīz gadu tā riņķojot, savu ilgu objektu viņam ne reizes neizdevās ieraudzīt pat īsi nozibam.

Kādu pēcpusdienu, kad viņš bija licis kučierim doties vientulīgajā izbraucienā par spīti jūnija pirmajam stiprajam lietus gāzienam, zirgs paslīdēja dubļos un nostiepās uz ielas. Florentīno

Arisa šausmās aptvēra, ka viņi atrodas tieši Fermīnas Dāsas nama priekšā, un sāka lūgties kučieri, pat nepadomājot, ka šāds apjukums varētu viņu nodot.

-  Lūdzu, tikai ne te, viņš uzsauca. Vienalga, kur, tikai ne te.

Apmulsis no tādas prasības, kučieris mēģināja piesliet zirgu kājās, neatbrīvojis to no iejūga, un tad pārlūza karietes ass. Lietum gāžot, Florentīno Arisa kā nu mācēdams izrausās un, apspiedis kaunu, gaidīja, līdz kāds cits braucējs piedāvās aizvest viņu mājās. Kāda no Urbīno nama kalponēm, ieraudzījusi viņu stāvam izmirkušās drēbēs un līdz ceļiem dubļos, iznesa lietussargu un aicināja patverties terasē Tāds laimes gadījums Florentīno Arisam nebija rādījies pat visneprātīgākajos sapņos, taču todien viņš labprātāk būtu nomiris nekā ļāvis Fermīnai Dāsai viņu ieraudzīt tādā stāvoklī.

Mitinoties vecajā pilsētas daļā, Huvenāls Urbīno kopā ar ģimeni svētdienās pulksten astoņos no sava nama kājām devās uz katedrāli piedalīties misē, kas vairāk bija sabiedrisks nekā reliģisks pasākums. Vēlāk, pārcēlušies uz jaunu dzīvesvietu, viņi vairākus gadus turpināja braukt uz turieni karietē un reizēm kopā ar draugiem pēc mises pakavējās parkā, palmu pavēnī, taču, kad Lamangā uzbūvēja teoloģiskā semināra templi, tā teritorijā iekārtojot privātu pludmali un kapsētu, viņi pārstāja doties uz katedrāli, ja neskaita sevišķi svinīgus gadījumus. Nezinādams par šādām pārmaiņām, Florentīno Arisa vairākas svētdienas izgaidījās draudzes kafejnīcas terasē, vērodams baznīcēnus izejam no trim misēm pēc kārtas. Tad viņš aptvēra savu kļūdu un devās uz jauno baznīcu, kas turpināja būt modē līdz pat nesenam laikam, un tur četras svētdienas pēc kārtas redzēja doktoru Fluvenālu Urbīno ar bērniem ierasti precīzajā laikā, pulksten astoņos, taču Fermīnas Dāsas kopā ar viņiem nebija. Kādā no minētajām svētdienām viņš iegriezās jaunajā kapsētā turpat blakus, kur Lamangas iemītnieki bija sākuši būvēt sev greznus panteonus, un viņa sirds krūtīs salēcās, diženo seibas koku pavēnī ieraugot pašu greznāko no visiem, jau pabeigtu, ar gotiskām vitrāžām, marmora eņģe|iem un apzeltītām kapa plāksnēm visiem ģimenes locekļiem. Starp tām, protams, viena bija domāta doņjai Fermīnai Dāsai Urbīno de la Kaļje; turpat tālāk atradās laulātā drauga plāksne, un pār abām varēja lasīt kopīgu epitāfiju: Blakus viens otram ari Dieva mierā.

Visu atlikušo gadu Fermīna Dāsa nepiedalījās nevienā pilsoniskā vai saviesīgā pasākumā, pat Ziemassvētku svinībās nē, kaut tur viņi abi ar vīru vienmēr bija spoži spēlējuši galvenās lomas. Taču visvairāk viņas klātbūtnes trūkums krita acīs operas sezonas atklāšanas izrādēs. Kādā starpbrīdī Florentīno Arisa nejauši uzdūrās ļaužu pulciņam, kas, vārdu nenosaucot, neapšaubāmi runāja par Fermīnu. Kāds bilda, ka pagājušajā jūnijā viņa manīta pusnaktī uzkāpjam uz Kunāra firmas lainera, kas devies uz Panamu — seja bijusi zem tumša plīvura, lai noslēptu apkaunojošo slimību, kas viņu dzenot kapā. Kāds cits vaicāja, kas tā varētu būt par briesmīgu slimību, kura uzdrīkstētos ķerties klāt ar tādu varu apveltītai sievietei, un atbilde, ko tas saņēma, bija pilna ar melnu žulti:

-  Tik cienījama dāma nevar slimot ne ar ko citu kā vien ar diloni.

Florentīno Arisa zināja, ka viņa zemē bagātie nemēdz sirgt ar pārejošām kaitēm. Tie vai nu nomira pēkšņā nāvē — un tas gandrīz vienmēr atgadījās īsi pirms kādiem lielākiem svētkiem, ko tad sēru dēļ neizdevās nosvinēt —, vai izdzisa no lēni ritošām, pretīgām slimībām, kuru visintīmākās detaļas galu galā tapa zināmas visiem. Vientulīga ārstēšanās Panamā bija kļuvusi turpat vai par neizbēgamu sodu bagāto dzīvē Viņi uzticēja sevi Dieva gribai adventistu slimnīcā, milzīgā, baltām barakām līdzīgā celtnē, kuras esība šķita pazudusi Darjenas provinces aizvēsturiskajās lietavās un kur slimnieki zaudēja apjēgu par to mazumiņu dzīves, kas tiem vēl bija palicis; tās vientulīgajās cellēs ar maisaudeklu aizklātiem logiem neviens nespēja nemaldīgi noteikt, par ko vēsta karbola smaka — par veselību vai par nāvi. Tie, kas izveseļojās, pārradās mājās, apkrāvušies brīnišķīgām dāvanām, ko izdāļāja pa labi un pa kreisi, jo iekšējais nemiers lika viņiem lūgt piedošanu par savu nepieklājību — par to, ka palikuši dzīvi. Dažiem atgriežoties vēderu krustu šķērsu klāja rupjas vīles, it kā griezumus būtu aizšuvis kurpnieks ar kaņepāju auklu; tie vilka uz augšu kreklus, izrādot šuves ciemiņiem, un salīdzināja savas vīles ar citām, kuru īpašnieki bija miruši, nosmokot no pārliekas laimības, un līdz pat mūža galam nemitās vēl un vēl aprakstīt debešķīgās vīzijas, ko bija redzējuši hloroforma iespaidā. Toties neviens nekad neuzzināja, kādas vīzijas redzējuši tie, kas neatgriezās, tostarp paši visbēdīgākie: tie, kas nomira kā trimdinieki tuberkulozes paviljonā drīzāk no lietavu nestajām skumjām, nevis no slimības saasinājuma.

Florentīno Arisa nezināja, kādam Fermīnas Dāsas liktenim viņš dotu priekšroku, ja viņam būtu jāizvēlas. Taču vairāk par visu viņš būtu gribējis uzzināt patiesību, kaut vai tā būtu nepanesama, bet, lai cik viņš to meklēja, tā nedevās rokās. Viņam šķita pilnīgi neaptverami, ka neviens nespēja dot pat niecīgāko norādi, kas apstiprinātu dzirdēto versiju. Upju kuģošanas pasaulē, kurā dzīvoja viņš, nebija tādu noslēpumu, ko varētu izdoties saglabāt, nedz arī solījuma klusēt, ko būtu iespējams izpildīt. Bet tik un tā neviens neko nebija dzirdējis par sievieti melnajā plīvurā. Neviens nezināja neko, un tas notika pilsētā, kur bija zināms viss, turklāt daudz kas kļuva zināms, vēl pirms bija noticis, vispirms jau tas, kas attiecās uz bagātajiem. Tomēr Fermīnas Dāsas nozušanu izskaidrot nespēja neviens. Florentīno Arisa turpināja mest lokus ap l.amangas namu, turpināja bez dievbijības klausīties mises semināra bazilikā, piedalīties sabiedriskos pasākumos, kas citādā dvēseles stāvoklī viņu ne druskas neinteresētu, taču laika ritējums tikai vairoja noklausītās versijas ticamību. Urbīno namā viss šķita ejam savu gaitu — trūka vienīgi mātes.

Turpinot izmeklēšanu, viņa ausīs nonāca citi jaunumi, kurus viņš nebija zinājis vai nebija centies izdibināt, starp tiem arī ziņa par Lorenso Dāsas nāvi viņa dzimtajā Kantabrijas ciematiņā. Florentīno atminējās redzējis viņu daudzu gadu garumā izkarojam trokšņainas šaha batālijas draudzes kafejnīcā — viņa balss no pārliekas runāšanas bija aizsmakusi, un pats viņš bija kļuvis aizvien resnāks un robustāks, soli pa solim stigdams nelāgas novecošanas plūstošajās smiltīs. Viņi nebija pārmijuši ne vārda kopš nelaimīgajām brokastīm ar anīsa šņabi pagājušajā gadsimtā, un Florentīno Arisa bija pārliecināts, ka Lorenso Dāsa patur viņu atmiņā ar tādu pašu naidu, kāds mājo viņējā, pat vēl pēc tam, kad viņam bija izdevies sagādāt meitai izdevīgas laulības, kas tagad bija kļuvušas par vienīgo iemeslu, kāpēc viņš vēl turējās pie dzīves. Taču Florentīno Arisas apņemšanās iegūt nesagrozītu informāciju par Fermīnas Dāsas veselības stāvokli bija tik cieša, ka viņš atgriezās draudzes kafejnīcā, lai to izdabūtu no viņas tēva, un tas iegadījās akurāt tajā laikā, kad tur notika vēsturiskās sacensības, kurās Žeremija de Sentamūrs viens spēlēja pret četrdesmit diviem pretiniekiem. Tieši tad viņš uzzināja, ka Lorenso Dāsa ir miris, un jutās iepriecināts līdz sirds dziļumiem, kaut arī saprata, ka šā prieka cena, iespējams, būs visa turpmākā dzīve bez patiesības izdibināšanas. Beigu beigās viņš pieņēma par patiesu savulaik dzirdēto par slimnīcu neārstējamiem sirdzējiem, un par viņa vienīgo mierinājumu kļuva sena paruna — “Slima sieviete dzīvo mūžīgi.” Dienās, kad uzmācās drūmas domas, viņš padevās pieļāvumam, ka vēsts par Fermīnas Dāsas nāvi, ja nāve kādudien kļūs par īstenību, sasniegs viņu jebkurā gadījumā, pašam to nemeklējot.

Taču tāda vēsts viņu nekad nesasniedza, jo Fermīna Dāsa sveika un vesela uzturējās muižā, kur visas pasaules aizmirsta mita viņas māsīca Flildebrande Sančesa, pusjūdzi no Flores de Maria ciemata. Viņa bija aizbraukusi bez skandāla, pēc abpusējas vienošanās ar vīru, kad abi kā pusaudži bija sapinušies vienīgajā nopietnajā krīzē pēc divdesmit pieciem stabilas laulības gadiem. Tā viņus bija pārsteigusi rāmos brieduma gados, kad abiem šķita, ka jebkuras viltīgas lamatas jau palikušas aiz muguras; bērni jau bija lieli un godam izaudzināti un priekšā nākotne, kas iemācīs aizvadīt vecumdienas bez rūgtuma garšas. Krīze abiem pienāca tik negaidīti, ka viņi to nevēlējās atrisināt ar kliegšanu, asarām un starpniekiem, kas būtu dabiskā metode Kārību zemēs, bet gan ar Eiropas tautu prātīgumu, taču, nekādi nespējot visu salikt pa plauktiņiem, sapiņķējās bērnišķīgā situācijā, kad vairs netikt ne uz vienu, ne uz otru pusi. Beigu beigās viņa bija izlēmusi doties prom, īsti nezinot nedz iemeslu, nedz mērķi, vien spēju dusmu vadīta, un vīrs nebija spējis pārliecināt viņu palikt, jo traucēja viņa vainas apziņa.

Fermīna Dāsa patiešām bija iekāpusi kuģī nakts melnumā, vislielākajā slepenībā un sēru plīvuru aizklātu seju, taču nevis Kunāra līnijas lainerī, kas devās uz Panamu, bet gan visparastākajā tvaikonītī uz Sanhuanu de la Sjenagu, pilsētiņu, kur viņa bija dzimusi un dzīvojusi līdz pusaudzes gadiem un pēc kuras viņas nostalģija ar gadiem k|uva arvien nepanesamāka. Pretēji vīra gribai un sava laikmeta ierašām, viņu ceļojumā pavadīja tikai piecpadsmitgadīgā krustmeita, kas bija uzaudzināta mājas kalpotāju galā, taču par viņas braucienu bija dota ziņa gan kuģu kapteiņiem, gan katras ostas varasvīriem. Pieņēmusi acumirklīgo lēmumu, viņa pavēstīja bērniem, ka dodas mainīt klimatu un pavadīs trīs mēnešus pie krustmātes Hildebrandes, kaut viņas nodoms bija tur palikt uz visiem laikiem. Doktors Huvenāls Urbīno lieliski pazina sievas rakstura stingrību, turklāt jutās tik nomākts, ka pazemīgi pieņēma viņas lēmumu kā Dieva sodu par paša smagajiem grēkiem. Tomēr kuģa ugunis vēl nebija nozudušas skatienam, kad abus jau sāka mākt nožēla par izrādīto vājumu.

Lai arī tika uzturēta formāla sarakste par to, kā klājas bērniem, un par citām ģimenes lietām, nākamo gandrīz divu gadu laikā neviens no abiem nespēja atrast tādu ce|u atpakaļ, kurā nebūtu jāuzduras lepnuma mīnām. Otrajā gadā bērni atbrauca pavadīt Flores de Maria ciematā skolas brīvlaiku, un Fermīna Dāsa paveica neiespējamo, lai izskatītos apmierināta ar savu jauno dzīvi. Vismaz tādu secinājumu izdarīja Fluvenāls Urbīno, izlasījis dēla vēstules. Tajās dienās ciematā ieradās arī Rioačas bīskaps, kas, palijā tērpies, veica sev padoto draudžu apgaitu uz slavenā baltā mūļa ar zeltā rotātiem sedliem. Aiz viņa nāca svētceļnieki no attāliem novadiem, akordeonisti un ceļojošie tirgotāji ar visādu ēdmaņu un amuletiem, un muižu uz trim dienām pārplūdināja gaudeņi un izmisušie, kas patiesībā nebija ieradušies viedu sprediķu vai kolektīvas grēku atlaišanas dēļ, bet gan cerot uz mūļa žēlastību, jo tika teikts, ka tas paslepus no saimnieka veicot brīnumus. Bīskaps bija tuvs paziņa Urbīno de la Kaļjes dzimtai jau no tiem laikiem, kad vēl bija vienkāršs mācītājs, un kādu dienu viņš aizlavījās no svētku burzmas, lai pusdienotu Hildebrandes muižā. Pēc maltītes, kuras laikā tika runāts tikai par pasaulīgām lietām, viņš palūdza Fermīnu Dāsu sāņus un vēlējās uzklausīt viņas grēksūdzi. Viņa pieklājīgi, taču stingri atteicās, skaidri pasakot, ka viņai nav nekā ko izsūdzēt. Lai arī tas nebija viņas nodoms, vismaz ne apzināts nodoms, Fermīna bija pārliecināta, ka viņas teiktais nonāks tur, kur tam jānonāk.

Doktors Urbīno vēlāk mēdza sacīt — ne bez cinisma piedevas —, ka par šiem diviem rūgtuma pilnajiem dzīves gadiem vainojams nevis viņš, bet gan sievas nelāgais ieradums apostīt gan ģimenes locekļu, gan pašas novilktās drēbes, lai deguns pateiktu, vai kaut kas nav jāliek izmazgāt, pat ja pirmajā brīdī tās izskatītos tīras. Viņa to bija darījusi jau no bērna kājas un nekad nebija domājusi, ka tas kādam varētu krist acīs, līdz viņas vīrs to ievēroja jau kāzu naktī. Viņš bija manījis arī to, ka viņa vismaz trīsreiz dienā, ieslēgusies vannas istabā, smēķē, taču nepievērsa tam sevišķu uzmanību, jo viņas aprindu sievietes mēdza pulciņos aiz slēgtām durvīm gan papļāpāt par vīriešiem, gan uzsmēķēt un reizēm pat iztukšoja pāris pudeļu degvīna, kamēr palika guļam uz grīdas pilnīgā mūrnieka skurbulī. Taču ieradums apošņāt katru drēbju gabalu, kas vien gadījās pa ceļam, viņam šķita ne vien nepiedienīgs, bet arī kaitīgs veselībai. Viņa to uztvēra kā joku — tāpat kā visu citu, par ko negribēja strīdēties — un atteica, ka rosīgo vālodzes snīpi Dievs ielicis viņas sejā ne tikai dekorācijai vien. Kādu rītu, kamēr viņa bija devusies iepirkties, kalpotāji, izmeklējušies viņas trīsgadīgo dēlu un nespējuši to uziet nevienā varbūtējā slēptuvē pašā namā, sacēla kājās visus kaimiņus. Viņa ieradās, visapkārt valdot panikai, kā dzinējsuns apmeta divus trīs lokus un atrada dēlu guļam veļas skapī, vietā, kas nevienam nebija ienākusi prātā. Kad pārsteigtais vīrs vaicāja, kā viņai izdevies bērnu atrast, viņa atbildēja:

-  Es saodu kakas.

Patiesībā oža viņai kalpoja ne rikai par līdzekli veļas mazgāšanai vai pazudušu bērnu atrašanai: tieši šī sajūta ļāva viņai orientēties visās dzīves situācijās un vispirms jau sabiedriskajā dzīvē. Huvenāls Urbīno to bija novērojis visā viņu laulības laikā un jo sevišķi pašā tā sākumā, kad viņa kā iznirele ienāca tādās aprindās, kas trīssimt gadu kā mūris bija stāvējušas pret viņai līdzīgiem, un tomēr prata izlīkumot starp asiem kā nazis koraļļu rifiem, ne ar vienu nesaduroties un ar tādu varu pār pasauli, ko varēja piešķirt vienīgi pārdabisks instinkts. Šī biedējošā spēja, kuras izcelsme tikpat labi varēja slēpties tūkstošgadu gudrībā, cik akmens sirdī, sagaidīja savu nelaimes stundu kādā nelāgā svētdienā pirms mises, kad Fermīna Dāsa ieraduma pēc apošņāja drēbes, ko vīrs bija valkājis iepriekšējā vakarā, un viņu pārņēma mulsinoša sajūta, ka viņa naktī gulējusi blakus citam vīrietim.

Izvelkot pulksteņa ķēdi no pogcauruma un izņemot no kabatām zīmuļu futlāri, naudas maku un saujiņu monētu, viņa vispirms apostīja svārkus un vesti, tad salika visu uz tualetes galdiņa un apostīja batista kreklu, vienlaikus noliekot pie malas kaklasaites adatu, topāza aproču pogas un noņemamās apkaklītes zelta pogu; pēc tam viņa apošņāja bikses, pie viena izceļot no kabatām atslēgu maku ar vienpadsmit atslēgām un spalvu nazīti ar perlamutra rokturi, bet pašās beigās apostīja apakšbikses, zeķes un linauduma kabatlakatu ar izšūto monogrammu. Nebija pilnīgi nekādu šaubu: katrā no šiem priekšmetiem bija aizķērusies smarža, kādas tur nebija bijis visos viņu garās kopdzīves gados, nenosakāma smarža, jo tas nebija nedz ziedu, nedz mākslīgu smaržvielu aromāts, bet gan kaut kas tāds, kas piemira cilvēka dabai. Viņa neko neteica, un arī smarža gluži katru nākamo dienu nebija jūtama, taču tagad viņa vīra drānas vairs neapostīja, vienkārši vēloties uzzināt, vai tās nav mazgājamas, bet gan nepanesama nemiera vadīta — tas urdēja viņas dvēseles pašās dzīlēs.

Fermīna Dāsa nespēja saprast, kur šai smaržai vīra ierastajā dienas kārtībā būtu atrodama vieta. To nevarēja ievietot starp rīta lekciju un pusdienām, jo viņai šķita, ka neviena sieviete, kam piemistu veselais saprāts, nepiekristu steigā mīlēties šādā dienas stundā, turklāt vēl ar viesi, jo šajā laikā viņai vēl jāuzkopj māja, jāsaklāj gultas, jādodas iepirkties, jāvāra pusdienas un vienlaikus jāuztraucas, vai vienu no bērniem neatsitīs mājās no skolas agrāk, jo kāds tam būs iesviedis ar akmeni un savainojis galvu, un tad viņš vienpadsmitos no rīta atradīs māti kailu neuzkoptā istabā un, visam par kalngalu, vēl ar doktoru virsū. No otras puses, viņa zināja, ka doktors Huvenāls Urbīno mīlējās tikai vēlu vakarā, vēl jo labāk pilnīgā tumsā, un ja nu vēl vienīgi pirms brokastlaika, pašu agrāko putnu meldiju pavadībā. Vēlāk par šo stundu, kā viņš mēdza teikt, gaiļa skubā gūtais apmierinājums neatsvēra tās pūles, kas bija jāpieliek, lai vispirms izģērbtos un pēc tam atkal saģērbtos. Tāpēc viņa drānas varēja būt aplipinātas ar svešo smaržu vai nu vienīgi ārsta vizītes gaitā, vai arī kādā laika sprīdī, kas vakaros manīgi nozagts šaha spēlēm vai kino apmeklējumiem. Pēdējo bija grūti pierādīt, jo pretēji daudzām savām draudzenēm Ferrnīna Dāsa bija pārāk lepna, lai ņemtos izspiegot vīru vai palūgtu kādu citu izdarīt to viņas vietā. Viņa mājas vizīšu grafiks, kas šķita vairāk piemērots neuzticības so|iem, vienlaikus bija arī vieglāk uzraugāms, jo doktors Huvenāls Urbīno sīki pierakstīja visu par katru no saviem pacientiem, ieskaitot saņemtos honorārus, no tā brīža, kad pirmoreiz viņus apmeklēja, līdz dienai, kad aizvadīja tos uz citu pasauli, iezīmējot šo notikumu ar krustu pierakstu beigās un piebilstot kādus vārdus viņu dvēseles labklājībai.

Nākamajās trīs nedēļās Fermīna Dāsa ilgāku laiku nebija manījusi svešo smaržu, bet tad piepeši atkal to saoda brīdī, kad vismazāk gaidīja, un pēc tam tā vairākas dienas pēc kārtas bija jūtama spēcīgāk nekā jebkad, kaut viena no šīm dienām bija svētdiena, turklāt ģimenes svētki, kuru laikā viņi abi nebija šķīrušies ne uz mirkli. Pretstatā ierastajai kārtībai un pat pretēji pašas vēlmēm viņa kādu pēcpusdienu atjēdzās vīra kabinetā un, it kā tā nebūtu viņa, bet kāda cita, kas darīja to, ko viņa nedarītu nekad, ar smalku Bengālijas lupu mēģināja atšifrēt vīra ķeburainos pierakstus par pēdējo mēnešu mājas vizītēm. Viņa pirmo reizi bija viena ienākusi šai telpā, kur gaiss bija piesātināts ar kreozota tvaikiem un plaukti piekrauti ar grāmatām nezināmu dzīvnieku ādas vākos, visapkārt bija redzami miglaini fotoattēli no mācību dienām, pergamenta atzinības raksti, astrolābi un gadiem krāta grezni rotātu dunču kolekcija. Tā bija slepena svētnīca, ko Fermīna allaž bija uzskatījusi par vienīgo vīra privātās dzīves daļu, kur viņai ieeja liegta, jo tā nebija piederīga mīlai, tāpēc tās nedaudzās reizes, kad viņa te bija ienākusi, tas bija noticis kopā ar vīru un vienmēr tikai uz pavisam īsu mirkli. Viņa nejutās tiesīga atrasties šajā telpā viena pati — un kur nu vēl tādēļ, lai veiktu izpēti, kas viņai šķita nepiedienīga. Taču te viņa bija. Viņa gribēja atrast patiesību, un viņas nepacietība, to meklējot, bija gandrīz tikpat spēcīga kā briesmīgās bailes patiesību uziet, un viņu dzina uz priekšu nepārvarams viesulis, stiprāks pat par iedzimto lepnumu, stiprāks par viņas pašcieņu: tās bija apžilbinošas mocības.

Viņai neko neizdevās noskaidrot, jo vīra pacienti, ja neskaita abu kopīgos draugus, arī bija viņa privātās telpas daļa: tie bija cilvēki bez identitātes, kuri kļuva pazīstami nevis pēc sejas, bet pēc viņu sāpēm, nevis pēc acu krāsas vai sirds līkločiem, bet pēc aknu izmēriem, pēc mēles aplikuma, pēc duļķēm urīnā vai pēc viņu drudža murgiem naktīs. Tie bija ļaudis, kas ticēja viņas vīram, ticēja, ka ir dzīvi, pateicoties viņam, kaut patiesībā tie dzīvoja viņam, un viņu esība beidzās ar vienu teikumu, ko doktors ar paša roku ierakstīja slimības vēstures noslēgumā: Esi mierīgs, Dievs tevi gaida pie durvim. Pēc divām neauglīgām stundām Fermīna Dāsa atmeta pētījumiem ar roku, turklāt viņai radās izjūta, ka viņa ļāvusi sevi iekārdināt piedauzīgai tieksmei.

Fantāzijas urdīta, viņa sāka saskatīt vīrā pārmaiņas. Šķita, ka viņš kļuvis izvairīgs, zaudējis apetīti gan pie galda, gan gultā, pasācis ātri iekaist dusmās un bārstīt ironiskas piezīmes — mājās viņš vairs nebija tas pats nosvērtais vīrietis, kas agrāk, bet gan krātiņā ieslodzīts lauva. Pirmo reizi abu laulības dzīvē viņa sāka pievērst uzmanību gadījumiem, kad vīrs pārradās mājās novēloti, un uzskaitīja tos minūti pa minūtei; viņa ņēmās pati melot, lai izvilinātu patiesību, taču drīz vien sāka izjust pretrunas kā dziļu brūci. Kādu nakti Fermīna, vīzijas izbiedēta, uztrūkās no miega — viņai bija šķitis, ka vīrs tumsā noraugās viņā naida pilnām acīm. Līdzīgu izbīli viņa bija piedzīvojusi jaunības plaukumā, kad ieraudzīja gultas kājgalī Florentīno Arisu, taču tajā reizē sapņu parādība staroja mīlestībā, nevis naidā. Turklāt šoreiz tā nemaz nebija parādība: viņas vīrs pulksten divos naktī bija nomodā un, pieslējies gultā sēdus, vēroja Fermīnu guļam, bet, kad viņa vaicāja, kādēļ viņš to dara, vīrs liedzās, ka būtu uz viņu skatījies. Atkal atlaidis galvu uz spilvena, viņš noteica:

-  Tu to būsi nosapņojusi.

Pēc šīs nakts un pēc citiem līdzīgiem atgadījumiem tajās dienās, kad Fermīna Dāsa nespēja droši pateikt, kur beidzas īstenība un kur sākas sapnis, viņu piepeši piemeklēja apstulbinoša atklāsme: viņa sāk jukt prātā. Visbeidzot viņa aptvēra, ka vīrs nav gājis pie dievgalda nedz Kristus Debesbraukšanas dienā, nedz kādā no pēdējo nedēļu svētdienām un šajā gadā vēl nav atradis laiku garīgām pārdomām veltāmajām nošķirtības dienām. Kad Fermīna jautāja, kādi cēloņi izraisījuši tik neparastas pārmaiņas viņa garīgās veselības jomā, viņa saņēma izvairīgu atbildi. Tā bija izšķirīgā atslēga, jo kopš sava paša pirmā dievgalda astoņu gadu vecumā viņš ne reizes nebija izlaidis iespēju baudīt komūniju tik nozīmīgā dienā. Tas viņai ļāva saprast ne vien to, ka vīrs kritis nāves grēkā, bet arī to, ka ir izlēmis nodoties tam arī turpmāk, jo nevēršas pie sava biktstēva pēc palīdzības. Fermīna nekad nebija varējusi iedomāties, ka ir iespējams tik ļoti ciest kaut kā tāda dēļ, kas šķita esam tiešs mīlestības pretmets, taču ciešanas bija nežēlīgas, un viņa izlēma, ka nenomirt spēs vienīgi tad, ja ar uguni izdedzinās odžu ligzdu, kas šļāca indi viņas sirdī. Ta viņa arī darīja. Kādu pēcpusdienu viņa terasē sāka lāpīt zeķēm papēžus, kamēr vīrs turpat kā allaž pēc diendusas lasīja grāmatu. Pēc brīža viņa nolika pie malas darbu, pabīdīja brilles uz pieres un bez mazākās bardzības pieskaņas uzrunāja vīru:

-  Doktor!

Viņš bija iegrimis L'оle des pingouins lappusēs — šo romānu tajās dienās lasīja visa pasaule — un, neiznācis no tām, atsaucās: Oui. Viņa neatlaidās:

-  Paskaties man acīs.

Viņš paklausīja un pavērās sievā, lasīšanai domāto briļļu miglā viņu neredzot, taču viņam tās nemaz nevajadzēja noņemt, lai sajustu dedzinošās ogles viņas skatienā.

-   Kas noticis? viņš noprasīja.

-  Tev tas zināms labāk nekā man, viņa atbildēja.

Vairāk viņa nesacīja neko, atkal uzbīdīja acenes uz deguna

un turpināja lāpīt zeķes. Tajā brīdī doktors Huvenāls Urbīno saprata, ka garās iekšējā nemiera stundas ir galā. Pretēji tam, kā viņš šo mirkli bija iztēlojies, tas nebija zemestrīces grūdiens viņa sirdī, bet gan piepešam triecienam līdzīgs miers. Viņš juta milzu atvieglojumu, jo drīzāk agri nekā vēlu bija noticis tas, kam agri vai vēlu bija jānotiek: Barbaras Linčas jaunkundzes rēgs beidzot bija ienācis viņu namā.

Doktors Huvenāls Urbīno viņu bija sastapis pirms četriem mēnešiem gaidām savu kārtu Žēlsirdības slimnīcas poliklīnikā un acumirklī bija sapratis, ka viņa likteņceļā tikko atgadījies kas nelabojams. Viņa bija slaida un eleganta mulate ar platiem kauliem un maigu, melases krāsas ādu; torīt viņa bija tērpusies sarkanā kleitā ar baltiem punktiņiem un tāda paša auduma cepurē ar ļoti platām malām, kas meta ēnu līdz pašiem plakstiem. Šķita, ka seksualitāte viņā izpaužas daudz izteiksmīgāk nekā pārējos cilvēkos. Doktors Lluvenāls Urbīno neaprūpēja ambulatoros pacientus, taču ik reizes, kad gāja garām un kad atlika laika, iegriezās poliklīnikā, lai atgādinātu saviem vecāko kursu studentiem, ka nav labāku zāļu par precīzu diagnozi. Tā viņš rada iespēju būt klāt neparedzēti sastaptās mulates izmeklēšanā, piesargādamies, lai audzēkņi neievērotu viņā nevienu neierastu kustību, un pacientei gandrīz vai neuzmezdams skatienu, taču teicami ielāgoja visu informāciju, ko tā sniedza par sevi. Tajā pašā pēcpusdienā, pabeidzis pēdējo mājas vizīti, viņš lika kučierim doties uz adresi, ko sieviete bija nosaukusi poliklīnikā, un tur viņu patiešām ieraudzīja uz terases baudām marta vēso gaisu.

Tā bija tipiska Antiļu stila māja — nokrāsota viscaur dzeltena līdz pašam cinkotā skārda jumtam, ar buraudekla aizsegu pār logiem, ar neļķēm podos un vārtos iekārtiem vīteņaugiem tā stāvēja uz koka pāļiem Skopas Ražas sālspurva malā. No-

sj-

jumē piekārtā sprostā dziedāja trupiāls . Ielas pretējā pusē atradās pamatskola, un no tās izskrēja vesels pulks bērnu, liekot kučierim stingri saturēt zirgu grožos, lai tas neizbītos. Tas bija laimīgs gadījums, jo Barbaras Linčas jaunkundzei pietika laika sazīmēt doktoru. Viņa to pasveicināja kā vecu paziņu un ielūdza iedzert tasīti kafijas, kamēr bērnu burzma noplok; doktors aplaimots dzēra kafiju, kaut parasti nemēdza to darīt, un klausījās, kā viņa stāsta par sevi — tā bija vienīgā tēma, kas doktoru kopš šā rīta interesēja, un vienīgais, kam, nezūdot ne uz mirkli, būs veltīta viņa interese turpmākajos mēnešos. īsi pēc kāzām kāds draugs paša sievas klātbūtnē doktoram reiz bija apgalvojis, ka agri vai vēlu viņam nāksies sastapties ar neprātīgu kaislību, kas varētu apdraudēt viņa laulības stabilitāti. Domādams sevi pazīstam un zinot savu morāles sakņu stiprumu, viņš bija pasmējies par šādu pareģojumu. Bet, lūk — tagad tas bija noticis.

Barbara Linčas jaunkundze, teoloģijas doktore, bija reverenda Džonatana B. Linča, kalsna un melnādaina protestantu mācītāja, vienīgā meita. Viņas tēvs mūļa mugurā apceļoja trūcīgos tīreļa ciematiņus, sludinādams dieva vārdu — tas bija viens no tiem dieviem, kurus doktors Huvenāls Urbīno rakstīja ar mazo burtu, lai atšķirtu no savējā. Viņa runāja labā spāņu valodā, kaut ar sīkiem klupšanas akmentiņiem sintaksē, bet neretās izteiksmes neveiklības tikai darīja viņu vēl pievilcīgāku. Decembrī viņai paliks divdesmit astoņi gadi, pirms neilga laika viņa bija šķīrusies no cita mācītāja, sava tēva skolnieka, ar kuru divus gadus nodzīvojusi neveiksmīgā laulībā, un viņai nebija nekādas vēlmes šādu kļūdu atkārtot vēlreiz. “Citas mīlestības man nav — vienīgi mans trupiāls,” viņa sacīja, taču doktors

Trupiāls (Sturneūa militaris) — krāšņs dziedātājputns, sastopams Centrālās un Dienvidamerikas tropu joslā.

bija pārāk nopietns, lai saskatītu viņas teiktajā kādu nodomu. Gluži pretēji — viņš sev apmulsis vaicāja, vai tik daudzas laimīgas izdevības vienkopus nav Dieva izlikts slazds, par kuru viņam vēlāk būs dārgi jāsamaksā, tomēr tūlīt pat atvairīja šādu domu kā teoloģisku aplamību, ko izrosījis paša apjukums.

Jau atvadoties viņš izmeta ikdienišķu piezīmi par tā rīta vizīti poliklīnikā, labi ziņot, ka sirdzējam nav nekā tīkamāka par iespēju apspriest savas vainas, un viņa savējās aprakstīja tik krāšņi, ka doktors apsolīja atgriezties tieši četros nākamajā dienā, lai izmeklētu viņu rūpīgāk. Viņa satrūkās, labi zinādama, ka šāda līmeņa mediķa pakalpojumu cena stipri pārsniedz viņas iespējas, taču doktors viņu nomierināja: “Šajā profesijā mēs cenšamies panākt, lai par nabagajiem samaksātu bagātie.” Pēc tam viņš ierakstīja piezīmju grāmatiņā: Barbara Linčas jaunkundze, Skopās Ražas sālspurvs, sestdien, pīkst. 4:00. Pāris mēnešu vēlāk Fermīna Dāsa izlasīs šo ierakstu, jau papildinātu ar diagnozes un ārstēšanas detaļām un ar slimības gaitas aprakstu. Vārds piesaistīja viņas uzmanību, un viņai piepeši ienāca prātā, ka tā varētu būt viena no paklīdušajām brīvmāksliniecēm no Ņūorleānas kuģiem, kas pārvadāja augļu kravas, taču adrese lika domāt, ka drīzāk tā ir no Jamaikas, melnādainā, protams, un viņa bez liekas prātošanas atmeta šo sievieti kā vīra gaumei neatbilstīgu.

Sestdienas vizītē doktors Huvenāls Urbīno ieradās desmit minūtes pirms laika, un Linčas jaunkundze vēl nebija saģērbusies viņa uzņemšanai. Līdzīgu saspringumu viņš nebija jutis kopš tiem laikiem Parīzē, kad bija vajadzējis kārtot mutvārdu eksāmenu. Plānā zīda kombinē atlaidusies uz linauduma palaga, Linčas jaunkundze izskatījās bezgala daiļa. Viss viņā šķita prāvs un pamatīgs: sirēnas gurni, āda kā lēna uguns, izbiedētās krūtis, gandrīz caurspīdīgās smaganas ar nevainojamiem zobiem, un viss viņas ķermenis izstaroja lieliskas veselības dvesmu — tieši šo cilvēcisko aromu Fermīna Dāsa bija uzgājusi vīra drānās.

Linčas jaunkundze bija devusies uz poliklīniku, jo viņu mocīja, kā viņa pati jauki izteicās, škībeniskas graizes, un doktors Urbīno uzskatīja, ka šādu simptomu nedrīkst atstāt bez uzmanības. Tāpēc viņš izpalpēja viņas iekšējos orgānus, drīzāk cerīgi nekā vērīgi, un, aizmirsis visas savas mediķa zinības, pārsteigts atklāja, ka šī brīnumainā būtne ir tikpat daiļa no iekšpuses kā no ārpuses — tas lika viņam atdoties pieskāriena baudai, vairs ne kā pašam zinīgākajam ārstam visā Kārību piekrastē, bet kā apjukušai Dieva radībai, kam uzmācas vesels instinktu jūklis. Tikai vienreiz visā skarbajā ārsta dzīvē ar viņu bija atgadījies kas līdzīgs, un tā bija kļuvusi par viņa visapkaunojošāko dienu, jo paciente bija sašutumā atbīdījusi viņa roku, pieslējusies gultā sēdus un sacījusi: “Tas, ko jūs gribat, var notikt, bet ne jau tādā ceļā.” Linčas jaunkundze turpretī ļāvās viņa rokām un, kad viņai nebija palicis nekādu šaubu, ka doktors vairs nedomā par savām zinībām, ieteicās:

-   Ls biju domājusi, ka jūsu ētika neko tādu nepieļauj.

Nosvīdis tik slapjš, it kā ar visām drēbēm būtu izkāpis no

dīķa, doktors nosusināja rokas un seju dvielī un atbildēja:

-   Mūsu ētikai šķiet, ka mēs, ārsti, esam no koka.

Linčas jaunkundze pastiepa viņam pretī pateicīgu roku:

-  Ja es tā biju domājusi, tas nenozīmē, ka to nedrīkstētu darīt. Iedomājies, ko tas liek izjust tādai nabaga melnādainajai kā es — ka viņai pievērš uzmanību tik slavens vīrs.

-   Ls par jums nebiju pārstājis domāt ne mirkli, doktors sacīja.

Tā bija tik nevarīga atzīšanās, ka būtu varējusi izraisīt žēlumu, taču viņa paglāba doktoru no visām likstām ar smiekliem, kas padarīja gaišu visu istabu:

-  To es, doktor, zinu, kopš tevi ieraudzīju slimnīcā. Kaut arī melna, taču dumja es neesmu.

Viegli viņam neklājās. Linčas jaunkundze vēlējās saglabāt tīru savu godu un gribēja saņemt drošību un mīlestību — tieši šādā secībā —, uzskatot, ka viņa to ir pelnījusi. Viņa deva doktoram Urbīno iespēju sevi pavedināt, tomēr neļāva iekļūt savā medus avotā pat tad, ja mājās bija viena, un padevās tikai tik tālu, ka neliedza doktoram atkārtot palpācijas un auskultācijas procedūru ar visiem ētikas normu pārkāpumiem, kādi vien viņam bija prātā, taču neļāva novilkt sev veļu. Savukārt viņš nespēja atlaist ēsmu, ja jau reiz tajā bija iekodies, un turpat vai ik dienas neatlaidīgi turpināja aplenkšanu. Visai praktisku iemeslu pēc uzturēt ilgstošas attiecības ar Linčas jaunkundzi doktoram bija gandrīz neiespējamai, taču viņš bija pārāk vājš, lai tās laikus pārtrauktu, tāpat kā vēlāk izrādīsies par vāju, lai spertu soli tālāk. Tās bija viņa robežas.

Reverenda Linča dzīve neritēja pēc skaidra plāna: viņš ik brīdi varēja doties ceļā uz sava mūļa, sedlu vienā pusē uzkrāvis bībeles un evaņģēliskās propagandas brošūras, bet otrā pusē pārtikas saiņus, un mēdza atgriezties, kad tas tika vismazāk gaidīts. Cita neērtība bija skola ielas otrā pusē, jo bērni skaļi deklamēja mācību vielu, raugoties pa logiem uz ielu, un vislabāk tiem bija redzams pretējais nams, kam logi un durvis stāvēja plaši vaļā no sešiem rītā; viņi redzēja Linčas jaunkundzi piekaram nojumē sprostu, lai trupiāls arī apgūtu mācībstundās deklamēto, un redzēja arī to, kā viņa pati, košā turbānā apdarot mājas darbus, deklamē viņiem līdzi savā skanīgajā Kārību salinieces balsī; vēlāk tie viņu redzēja sēžam uz lieveņa un vienatnē angliski skaitām pēcpusdienas psalmus.

Viņiem vajadzēja atrast laiku, kad bērnu skolā nebija, un pastāvēja tikai divas iespējas: pusdienlaikā, starp divpadsmitiem un diviem, bet tajās stundās arī doktors pusdienoja, vai vēlā pēcpusdienā, kad bērni bija devušies mājās. Otrais variants vienmēr bija labāks, taču doktors tai laikā jau bija pabeidzis mājas vizītes un viņam atlika tikai pāris minūšu, pirms doties vakariņot ģimenes lokā. Trešā un reizē vissāpīgākā problēma bija viņa paša statuss. Viņš nevarēja doties turp bez karietes,

kas bija visiem labi pazīstama un kam vienmēr bija jāgaida pie durvīm. Doktors būtu varējis pārvērst kučieri par savu līdzzinātāju, kā to mēdza darīt gandrīz visi viņa draugi no Pilsoņu kluba, taču tas nepavisam neatbilda viņa paradumiem. Aizgāja tiktāl, ka reiz, kad vizītes pie Linčas jaunkundzes jau bija kļuvušas pārāk uzkrītošas, ģimenes livrejotais kučieris pats uzdrošinājās pavaicāt, vai nebūtu labāk, ja viņš piebrauktu paņemt doktoru pēc kāda laiciņa, lai kariete tik ilgi nestāvētu pie durvīm. Doktors Urbīno savām manierēm pavisam neatbilstīgā tonī viņu asi aprāva:

Kopš es tevi pazīstu, šī ir pirmā reize, kad tu pateici ko tādu, ko nevajadzēja teikt. Bet labi, uzskatīšu, ka tu to neesi teicis.

Nekāda atrisinājuma nebija. Tādā pilsētā kā šī nebija iespējams noslēpt slimību, ja pie durvīm stāvēja ārsta kariete. Ja tas nebija pārāk tālu, ārsts lāgiem pats izvēlējās doties vizītē kājām vai piebrauca īrētā karietē, lai nedotu pamatu ļaunprātīgiem vai priekšlaicīgiem pieļāvumiem. Tomēr šādas viltības daudz nelīdzēja, jo aptiekām nodotās receptes ļāva atšifrēt patiesību, un doktors Urbīno pat bija pasācis izrakstīt viltus receptes reizē ar īstajām, lai pasargātu sirdzēju svētās tiesības nomirt mierīgi, savas slimības noslēpumu paņemot līdzi kapā. Viņš varētu arī dažādiem godīgiem līdzekļiem izskaidrot savas karietes atrašanos pie Linčas jaunkundzes durvīm, taču to nebūtu iespējams darīt ilgi, kur nu vēl tik ilgi, kā doktors pats būtu vēlējies: visu dzīvi.

Pasaule viņam pārvērtās ellē. Kad pirmā neprātīgā kaisle bija apmierināta, abi sāka apzināties risku, un doktors Huvenāls Urbīno tā arī nekad neizlēma stāties pretī skandālam. Kaisles trakumā viņš apsolīja visu, bet, kad gandarījums bija saņemts, viss atkal tika atlikts uz vēlāku laiku. No otras puses, pieaugot vēlmei būt kopā ar viņu, auga arī bailes viņu pazaudēt, tāpēc viņu tikšanās ar katru reizi kļuva steidzīgākas un komplicētākas. Doktors vairs nedomāja ne par ko citu. Viņš

gaidīja pēcpusdienas ar neciešamu satraukumu, aizmirsa citas norunas, aizmirsa visu, izņemot viņu, taču, karietei tuvojoties Skopās Ražas sālspurvam, lūdza Dievu, lai kāds šķērslis pēdējā brīdī piespiestu viņu pabraukt mērķim garām. Viņš brauca pie Linčas jaunkundzes ar tādu trauksmi sirdī, ka reizēm nopriecājās, ieraudzījis reverenda Linča balto kā kokvilnas pogaļa galvu — tēvs terasē lasīja, kamēr meita, skaļi deklamējot evaņģēliju, viesistabā skoloja kvartāla bērnus katķismā. Tad viņš vieglu sirdi brauca mājup, juzdamies laimīgs, ka šoreiz nevajadzēs izaicināt likteni, taču pēc tam vai juka prātā no nemiera, jo visu dienu nepārtraukti šķita, ka ir pulksten pieci, tie paši pieci pēcpusdienā, kas viņu gaidīja ik dienas.

Līdzko kariete pie durvīm sāka pārāk krist acīs, viņu mīlestība kļuva neiespējama, un pēc trim mēnešiem tā bija pārvērtusies par galīgo izsmieklu. Linčas jaunkundze steidzās uz guļamistabu, tiklīdz ieraudzīja ienākam tramīgo mīļāko, un viņai nebija laika bilst kaut vārdu. Dienās, kad bija gaidāms doktors, viņa jau laikus apvilka platus svārkus, apburošus Jamaikas svārkus ar sarkanām puķēm rotātiem volāniem, bet bez apakšveļas, pilnīgi bez nekā, cerot, ka vieglā pieejamība palīdzēs viņam tikt vaļā no bailēm, taču viņš izniekoja visu, ko viņa bija sarūpējusi, lai darītu doktoru laimīgu. Elsdams un pūzdams, viss vienos sviedros, viņš tai sekoja uz guļamistabu, pa ceļam nosvieda uz grīdas spieķi, ārsta somu, platmali un tad panikā nodevās mīlas aktam, bikses nolaidis līdz ceļiem, žaketi sapogājis, lai tā pārlieku netraucētu, ar zelta pulksteņķēdi pāri vestei, ar kurpēm kājās, ar visu, kā bija ienācis, un vairāk domādams par to, kā ātrāk tikt prom, nekā par gūstamo baudu. Viņa palika salkdama, vēl tikai pie sava vientulības tuneļa vārtiem, kad viņš jau spēku izsīkumā atkal pogājās ciet, it kā tikko būru nodevies absolūtajai mīlai uz robežas starp dzīvību un nāvi, kaut tikvien bija no viņa varoņdarba kā mīlas akta fiziskā daļa. Taču viņš bija spējis iekļauties laikā: tieši tādā laikā, kāds vajadzīgs, lai veiktu intravenozo injekciju, pavisam ikdienišķu procedūru. Pēc tam viņš atgriezās mājās, kaunēdamies par savu vājumu, vēlēdamies nomirt, lādēdams sevi par to, ka trūka drosmes palūgt Fermīnai Dāsai, lai tā viņam novelk bikses un ar pliku dibenu uzsēdina uz ogļu pannas.

Vakariņas viņš neēda, lūgsnas skaitīja bez pārliecības un gultā izlikās turpinām lasīt dienvidū iesākto grāmatu, kamēr sieva, pirms doties pie miera, staigāja šurpu turpu pa māju, visur līdz pēdējam sīkumam ieviešot kārtību. Klanīdams galvu pār grāmatu, viņš palēnām iegrima nenovēršamajā Linčas jaunkundzes mangrovju slīkšņā, viņas aromā kā dusošas pļavas tvanā, viņas gultā, kurā vai nomirt, un tad vairs nespēja domāt ne par ko citu kā par rītdienu bez piecām minūtēm piecos, kad viņa to gaidīs gultā ar savu tumši apaugušo uzkalniņu zem vājprātīgas jamaikietes svārkiem: tas bija elles loks.

Jau pirms pāris gadiem viņš bija sācis izjust sava ķermeņa nastu. Šos simptomus doktors pazina. Par tiem viņš bija lasījis traktātos un bija redzējis tos apstiprināmies reālajā dzīvē, vecākos pacientos bez nopietnām slimībā pūrā, kuri piepeši sāka aprakstīt kā no medicīnas mācību grāmatām ņemtus, perfektus simptomus, kas tomēr izrādījās vien iedomu augļi. Viņa bērnu slimību profesors Salpetriere hospitālī kā visgodīgāko specializāciju bija ieteicis pediatriju, jo bērni saslimst tikai tad, kad patiešām saslimst, un tie nespēj sazināties ar ārstu, lietojot nosacītus apzīmējumus, bet tikai nosaucot reālu slimību konkrētus simptomus. Turpretī pieaugušajiem noteiktā vecumā vai nu parādījās neesošu slimību simptomi, vai — kas vēl ļaunāk — smagas kaites uzrādīja citu, visai nekaitīgu slimību ārējās pazīmes. Pēdējā gadījumā viņš mēdza novērst slimnieku uzmanību ar paliatīviem līdzekļiem, dodot laikam pietiekami ilgu vaļu, līdz sirdzēji iemācījās vairs nejust vainas un sadzīvot ar tām savu vecumgadu mēslu kaudzē. Doktoram Fluvenālam Urbīno tomēr nekad nebija ienācis prātā, ka viņa vecumā ārsts, kuram šķira, ka jau redzējis visu, varētu būt nespējīgs apspiest nemierpilno sajūtu, ka ir saslimis, kaut patiesībā nebija slims. Vai vēl jaunāk: tīri zinātnisku aizspriedumu pēc neticēt, ka ir slims, kad, iespējams, patiešām bija slims. Jau četrdesmit gadu vecumā viņš kādā lekcijā pa pusei nopietni, puspajokam bija teicis: “Dzīvē man ir vajadzīgs tikai viens: kāds, kas mani izprastu.” Bet tagad, apmaldījies Linčas jaunkundzes labirintā, viņš to vairs nedomāja pa jokam.

Visi viņa vecākā gadu gājuma pacientu izdomātie vai patiesie simptomi šķita sakrājušies paša ķermenī. Doktors izjuta savu aknu apveidu tik precīzi, ka spēja noteikt to izmērus pat neiztaustot. Viņš dzirdēja snaudoša kaķa murrāšanu paša nierēs, redzēja vizuļojošu spīdumu savā pūslī, manīja artērijās sanam asinis. Lāgiem viņš rītausmā pamodās, kā zivs plātīdams muti pēc gaisa. Viņam šķita, ka sirdī plūst ūdens: likās, tā uz mirkli pazaudē ritmu, tad kā skolas militārajās parādēs atpaliek vienu pulsa soli, otru, līdz pēdīgi atkal to sajuta atgūstamies — jo Dievs ir dižens. Bet tā vietā, lai ķertos pie tādiem pašiem apmāna līdzekļiem, kādus pats mēdza izrakstīt slimniekiem, doktors padevās melnām šausmām. Kļuva skaidrs: pat tagad, piecdesmit astoņos gados, viņam dzīvē vajadzīgs tikai viens — kāds, kas viņu izprastu. Tāpēc viņš vērsās pie Fermīnas Dāsas, pie būtnes, kas viņu mīlēja visvairāk un kuru viņš pats šai pasaulē mīlēja vairāk par visu, un kuras priekšā viņš tikko bija atvieglinājis savu sirdsapziņu.

Tas notika pēc tam, kad Fermīna bija iztraucējusi viņu pēcpusdienā lasot un lūgusi paskatīties acīs — doktors saņēma pirmo norādi uz to, ka viņa elles aplis ir atklāts. Viņš tomēr nesaprata, kādā ceļā, jo nebija varējis iedomāties, ka Fermīna Dāsa ar ožu vien spējusi izdibināt patiesību. Lai būtu kā būdams, šī pilsēta nebija piemērota viera noslēpumu glabāšanai, turklāt jau labu laiku. īsi pēc tam, kad dažās mājās tika ierīkoti pirmie privātie tālruņi, anonīmu mēlnešu zvani bija izjaukuši vairākas šķietami stabilas laulības, un daudzas sabiedētas ģimenes bija vai nu atcēlušas jau pasūtināto pakalpojumu, vai atteikušās no tālruņa ievilkšanas uz daudziem gadiem. Doktors Urbīno zināja, ka sievai piemīt pietiekami daudz pašcieņas, lai viņa nepieļautu pat mēģinājumu anonīmi uzsākt nodevīgu telefonsarunu, un nespēja iedomāties nevienu, kas to uzdrīkstētos darīt ar savu īsto vārdu. Drīzāk viņš baidījās no sena paņēmiena: nezināmas rokas zem durvīm ieslidinātai papīra strēmelei varēja būt gaidītais rezultāts — ne vien tāpēc, ka tā garantēja anonimitāti abiem, gan sūtītājam, gan saņēmējam, bet arī tāpēc, ka šā paņēmiena leģendu apdvestā vēsture ļāva tajā saskatīt tādu kā metafizisku saikni ar dievišķās providences nodomiem.

Greizsirdību viņu namā nepazina: vairāk nekā trīsdesmit laulības miera gados doktors Urbīno daudzkārt bija publiski dižojies — un līdz šim brīdim tas bija atbildis patiesībai —, ka viņš esot līdzīgs zviedru sērkociņiem, kas aizdegoties tikai no pašu kārbiņas zēveles. Tomēr viņam nebija ne jausmas, kā tik lepna, sevi cienoša un raksturā stipra sieviete kā viņa sieva varētu atbildēt uz skaidri pierādītu neuzticību. Tāpēc, paskatījies Fermīnai acīs, kā viņa to bija lūgusi, viņš neizdomāja neko citu kā atkal nolaist skatienu, lai noslēptu apjukumu, un turpināt izlikties maldāmies saldajos Alkas salas labirintos, līdz ienāks prātā, ko tagad iesākt. Arī Fermīna Dāsa vairs neko neteica. Beigusi lāpīt zeķes, viņa visu nekārtībā sameta šuvekļa grozā, virtuvē deva rīkojumu vārīt vakariņas un iegāja guļamistabā.

Pēc brīža doktora apņemšanās jau bija kļuvusi tik stipra, ka piecos pēcpusdienā viņš uz Linčas jaunkundzes mājām nedevās. Mūžīgas mīlestības solījumi, sapnis par nomaļu namiņu viņai vienai, kur viņš to varētu apmeklēt bez bailēm no piepešas iztraucēšanas, nesteidzīga laimes izbaudīšana līdz pat nāvei, viss, ko viņš bija solījis, degot mīlas liesmās, tika atcelts uz visiem laikiem. Pēdējais, ko Linčas jaunkundze no viņa saņēma, bija smaragdiem rotāta diadēma, ko kučieris tai pasniedza, nebilstot ne vārda, bez jebkādas pavadvēstules, pat bez zīmītes — rota bija ielikta kārbiņā, ko slēpa aptiekas ietinamais papīrs, lai pats kučieris nodomātu, ka tās ir kādas steidzami nepieciešamas zāles. Linčas jaunkundzi viņš vairs ne reizes neieraudzīja visu atlikušo mūžu, un tikai Dievs zina, cik sāpju viņam maksāja šis varonīgais lēmums un cik rūgtu asaru viņam bija jāizlej aiz aizkrampētām tualetes durvīm, lai pārciestu savu intīmo katastrofu. Pulksten piecos, tā vietā, lai dotos pie viņas, doktors dziļi un patiesi izsūdzēja grēkus savam biktstēvam un nākamajā svētdienā ar salauztu sirdi, bet mierīgu dvēseli stājās pie dievgalda.

Tai pašā atsacīšanās dienas vakarā, izģērbjoties pirms gulētiešanas, viņš kā rūgtu litāniju uzskaitīja Fermīnai Dāsai gan bezmiega agros rītus, gan piepešās dzeļošās sāpes, gan vēlmi raudāt vakarpusē — visus šifrētos slepenas mīlas simptomus, ko viņš tai pasniedza kā vecuma kaites. Viņam tas kādam bija jāizklāsta, lai nenomirtu, lai nebūtu jāizstāsta patiesība, un gūto atvieglojumu beigu beigās svētīja ģimeniskās mīlas rituāls. Fermīna klausījās uzmanīgi, taču uz viņu neskatoties, nebilstot ne vārda un reizē paņemot rokās katru apģērba gabalu, ko viņš bija novilcis. Pat vissīkākajā žestā neļaujot izpausties dusmām, viņa tos visus apostīja, nevērīgi salocīja un iemeta netīrās veļas grozā. Svešo smaržu viņa nesaoda, taču tam nebija nozīmes: rīt būs atkal jauna diena. Pirms nomesties ceļos vakara lūgšanai guļamistabas altārīša priekšā, viņš pabeidza savu vainu uzskaitījumu ar skumju, turklāt patiesu nopūtu: “Man šķiet, ka es nomiršu.” Viņa, pat acis nepamirkšķinājusi, atteica:

-   Tas būtu vislabāk. Tad mums abiem būtu vairāk miera.

Pirms vairākiem gadiem bīstamas slimības krīzes laikā viņš jau bija pieminējis iespēju, ka varētu nomirt, un viņa bija atbildējusi ar tādiem pašiem brutāliem vārdiem. Doktors Urbīno tos pierakstīja sieviešu dzimuma bezsirdībai kā tādai, kam jāpateicas par to, ka Zeme vispār turpina riņķot ap Sauli, jo tobrīd vēl nezināja, ka viņa vienmēr uzceļ dusmu valni, lai aiz tā nebūtu pamanāmas pašas bailes. Arī tajā gadījumā, visbriesmīgākajā no visiem, kad sievu bija pārņēmušas bailes palikt bez viņa.

Turpretī šajā naktī viņa tam bija novēlējusi nāvi no visas sirds, un šāda noteiktība viņu satrauca. Pēc tam viņš izdzirda, ka viņa tumsā šņukst, iekodusies spilvenā, lai viņš nesadzirdētu. Tas doktoru sāka izbrīnīt, jo viņš zināja, ka sievu tik viegli nespēj saraudināt nedz miesas, nedz dvēseles sāpes. Viņa mēdza raudāt tikai no pārmēra dusmām, it sevišķi tad, ja tās bija tā vai citādi izraisījušas bailes no pašas vainīguma, un rad, jo vairāk viņa raudāja, jo dusmas kļuva lielākas, tāpēc ka viņa nespēja sev piedot tādu vājuma izpausmi kā raudāšana. Doktors neuzdrīkstējās sievu mierināt, jo zināja, ka tas būtu tas pats, kas mierināt šķēpa caururbtu tīģerieni, un viņam arī pietrūka drosmes pateikt, ka viņas asaru iemesls šopēcpusdien beidzis pastāvēt, ka tas ticis izrauts ar visām saknēm un uz mūžīgiem laikiem pat no viņa atmiņas.

Pēc dažām minūtēm doktoru uzveica nogurums. Kad viņš pamodās, Fermīna bija iedegusi blāvo naktslampu savā pusē un gulēja atvērtām acīm, bet neraudot. Viņam guļot, sievu bija skārušas neatgriezeniskas pārmaiņas: greizsirdības mokas bija uzvandījušas ilgajā dzīvē uzkrātās gadu nogulas, un tagad tās peldēja virspusē, vienā mirklī padarot Fermīnu vecu. Doktoru iztrūcināja piepešās grumbas viņas sejā, viņas apdzisušās lūpas, pelnu strēles matos, un viņš uzņēmās risku sacīt, lai viņa papūlas iemigt: jau bija pāri diviem. Fermīna atbildēja, nepievēršot viņam skatienu, taču jau bez niknuma pieskaņas balsī un gandrīz vai lēnīgi:

-   Man ir tiesības uzzināt, kas viņa ir.

Tad viņš visu izstāstīja, juzdamies, kā nometot no pleciem visas pasaules smagumu, jo bija pārliecināts, ka viņa to jau zina un vēlas vien salikt vietās deta|as. Bet tā tas, protams, nebija, tāpēc, viņam runājot, Fermīna atkal sāka raudāt, turklāt nevis kā iepriekš, klusi šņukstot, bet gan veselām sāļu asaru straumēm, kas tecēja viņai pār seju, svilināja viņas naktskreklu un piekūra uguni visai viņas dzīvei, jo viņš netika rīkojies tā, kā viņa drebošu sirdi bija cerējusi — ka viņš visu noliegs līdz pēdējam elpas vilcienam, ka iedegsies sašutumā par neģēlīgajiem apmelojumiem, ka rupjākajiem vārdiem aizgūtnēm lādēs šo sabiedrību, kuņas bērnus, kas, ne aci nepamirkšķinot, gatavi sabradāt svešu godu, un ka nepiekāpīgi noraidīs visus, pat pilnīgi graujošus paša neuzticības pierādījumus: proti, ka viņš izturēsies kā vīrietis. Pēc tam kad viņš pateica, ka pēcpusdienā gājis pie biktstēva, Fermīnai šķita, ka viņa no dusmām zaudēs acu gaismu. Kopš skolas laikiem viņā mājoja pārliecība, ka baznīckungiem un mūķenēm Dievs nav iedvesis ne kripatas tikuma. Viņu ģimenes saskaņā tā bija nozīmīga disharmonija, taču abi tai bija tikuši pāri bez klupšanas. Bet ka viņas vīrs bija ļāvis biktstēvam piekļūt tik dziļi intīmam noslēpumam, kas nepiederēja vīram vien, bet arī viņai — tas jau pārkāpa jebkuras robežas.

-   Tikpat labi tu to būtu varējis izstāstīt čūsku dīdītājam tirgus laukumā, Fermīna sacīja.

Viņai tas bija pēdējais trieciens. Fermīna nešaubījās, ka ziņa par viņas negodu tiks vazāta no mutes mutē, vēl pirms vīrs būs ticis galā ar grēku izpirkšanu, un šīs pārliecības izraisītais pazemojums bija vēl daudz mazāk izturams par apkaunojumu, dusmām un netaisnības izjūtu paša neuzticības fakta pēc. Un ļaunāk par visu — pie velna! — ar nēģerieti. “Ar mulati,” viņš pielaboja, taču precizitātei vairs nebija nekādas jēgas: viņa bija visu pateikusi.

-   Nav nekādas atšķirības, viņa atcirta un tikai tad aptvēra: tā bija bijusi melnādainās smaka.

Viss minētais notika pirmdienā. Piektdienas vakarā pulksten septiņos Fermīna Dāsa, krustmeitas pavadīta, ar vienu vien ceļasomu iekāpa reisa kuģītī uz Sanhuanu de la Sjenagu; lai izvairītos no jautājumiem un lai tādus neviens neuzdotu vīram, viņas seju sedza plīvurs. Doktora Huvenāla Urbīno piestātnē nebija, kā to noteica abpusēja vienošanās pēc trīs dienu garas, nogurdinošas sarunas, kurā tika izlemts, ka viņa dosies uz māsīcas Hildebrandes Sančesas muižu Flores de Maria ciematā, kur atvēlēs pietiekami ilgu laiku pārdomām, pirms pieņemt galīgo lēmumu. Nezinot īsto iemeslu, bērni to uztvēra kā daudzkārt atlikto ceļojumu, ko mātei paši jau sen bija ieteikuši. Doktors Urbīno visu izkārtoja tā, lai neviens viņa nodevīgajā pasaulītē nevarētu izteikt ļaunprātīgus pieņēmumus, un rezultāts bija tik spožs, ka Florentīno Arisam neizdevās uziet nevienu taciņu vedam uz Fermīnas Dāsas nozušanas skaidrojumu tieši tāpēc, ka tādu vispār nebija, un nevis tāpēc, ka viņam pietrūktu līdzekļu pamatīgai izpētei. Laulātais draugs nešaubījās, ka sieva atgriezīsies mājās, tiklīdz būs aprimušas dusmas, taču Fermīnai pašai nebija šaubu par to, ka dusmas viņai nepāries nekad.

Tomēr drīz viņai taps skaidrs, ka pārlieku apņēmīgo lēmumu drīzāk bija izraisījusi nostalģija, nevis niknums. Pēc kāzu ceļojuma viņa bija vairākkārt atgriezusies Eiropā par spīti desmit dienām, kas bija jāpārcieš uz jūras, un vienmēr tika tur uzturējusies atlikām ilgi, lai izbaudītu laimes izjūtu. Viņa pazina pasauli, bija iemācījusies dzīvot un domāt pa jaunam, taču pēc izjukušā ceļojuma gaisa balonā ne reizes nebija atgriezusies Sanhuanā de la Sjenagā. Došanās uz māsīcas Hildebrandes provinci viņai šķita tāda kā vainas izpirkšana, kaut arī novēlota. Tam viņas prātā nebija nekāda sakara ar laulības dzīves katastrofu: šī iecere bija radusies daudz agrāk, tāpēc jau pati doma vien par atgriešanos pusaudzes gadu iemīļotajās vietās sniedza mierinājumu viņas nelaimē.

Kopā ar krustmeitu izkāpusi Sanhuanā de la Sjenagā, viņa lika lietā savas varenās enerģijas rezerves un spēja atsaukt atmiņā pilsētu par spīti visiem šķēršļiem. Militārais un civilais komandants, kam viņas ierašanās bija pieteikta, ielūdza viņu izbraukt oficiālajā karietē, līdz aties vilciens uz Sanpedro Alehandrino, kurp viņa vēlējās doties, lai pārliecinātos par dzirdēto, ka gulta, kurā bija nomiris Atbrīvotājs, esot tik maza kā bērnu gultiņa. Tad Fermīna Dāsa atkal ieraudzīja savu pilsētu agras pēcpusdienas apātijas stundā. Viņa atkal redzēja ielas, kas vairāk izskatījās pēc pludmalēm ar aļģu pārklātām peļķēm, atkal skatīja portugāļu savrupmājas ar vārtos iegravētiem ģerboņiem un bronzas žalūzijām logos, un ēnainajās viesistabās tur bez žēlastības atkal tika plinkšķināti tie paši neveiklie un skumjie klavieru vingrinājumi, ko viņas māte, nesen izgājusi pie vīra, bija mācījusi bagāto ģimeņu meitām. Viņa redzēja tukšo laukumu bez neviena koka izdegušajā, kaļķainajā augsnē, divriču rindu ar jumtiņiem sērīgās krāsās un stāvus iemigušiem zirgiem, dzelteno Sanpedro Alehandrino vilcienu, bet uz stūra pie galvenās baznīcas ieraudzīja vislielāko, visskaistāko namu ar dziļi izbūvētu arkādes eju no zaļgana akmens un milzīgām kā klosterim durvīm un guļamistabas logu, aiz. kura pēc daudziem gadiem, kad viņai vairs nepietiks atmiņas, lai to atcerētos, piedzims Alvaro. Viņa iedomājās par krustmāti Fskolastiku, kuru bezcerīgi turpināja meklēt gan debesīs, gan uz zemes, un, domājot par viņu, atģidās domājam par Florentīno Arisu viņa rakstnieka ietērpā un dzejoļgrāmatu klēpī zem parka mandeļkokiem, kāds viņai tas retu reizi atausa prātā, atceroties netīkamos skolas gadus. Pēc atkārtotiem lokiem pa pilsētu viņa tomēr nespēja sazīmēt savu veco dzimtas māju — tur, kur viņa to domājās esam, bija redzama tikai cūku kūts, bet aiz stūra stiepās bordeļu iela, kur no visas pasaules sabraukušas ielasmeitas snauda diendusu namu portālos, cerot, ka varbūt piebrauks pastnieks ar kādu vēsti. Tā nebija viņas pilsētiņa.

Kopš brauciena paša sākuma Fermīna Dāsa bija piesegusi seju ar mantiļu: nevis aiz bailēm, ka viņu kāds varētu sapazīt te, kur viņu neviens nevarēja pazīt, bet gan līķu dēļ — svelmē uzpūtušies, tie gulēja visās malās, no dzelzceļa stacijas līdz pat kapsētai. “Tā ir holera,” militārais un civilais komandants paskaidroja. Viņa to zināja pati, jo bija ievērojusi baltos kunkuļus saules apsvilināto līķu mutēs, taču viņa bija pamanījusi, ka nevienam no tiem nebija žēlastības šāviena pēdu pakausī, kā tas savulaik bija redzēts no gaisa balona.

-   Tā ir tiesa, varas pārstāvis apstiprināja. Arī Dievs pilnveido savas metodes.

No Sanhuanas de la Sjenagas līdz senajai Sanpedro Alehandrino cukurniedru plantācijai bija tikai deviņas jūdzes, taču dzeltenajam vilcienam tās prasīja visu dienu, jo mašīnists bija draugos ar regulārajiem pasažieriem un tie ik pa brīdim lūdza apturēt vilcienu, lai varētu izlocīt kājas, pastaigājot pa banānu kompānijas golfa laukumiem; vīrieši kaili peldējās upēs ar dzidru un saltu ūdeni, kas brāzās lejup no kalniem, bet, kad uzmācās izsalkums, braucēji kāpa ārā un paslauca pļavās klīstošās govis. Fermīna Dāsa nonāca galapunktā jau vienās šausmās, un viņai tik tikko pietika laika apbrīnot homēriskos tamarindus, pie kuriem Atbrīvotājs pirms nāves bija kāris guļamtīklu, un pārliecināties, ka gulta, kurā viņš bija nomiris, atbilda sacītajam — tā bija pārlieku maza ne vien tik dižam vīram, bet pat septiņu mēnešu zīdainim. Tomēr kāds cits apmeklētājs, kas šķita zinām visu, viņai pavēstīja, ka gulta esot viltus relikvija, jo patiesībā Nācijas Tēvu esot pametuši nomirt uz plikas grīdas. Fermīnu Dāsu tik ļoti nomāca viss redzētais un dzirdētais pēc došanās prom no mājām, ka atlikušajā brauciena daļā viņa vairs nespēja rast iepriecinājumu atmiņās par iepriekšējo ceļojumu, kā tik stipri bija cerējusi, un turpmāk izvairījās braukt caur nostalģijas apdvestajiem ciematiem. Tādējādi viņa tos paglāba neskartus un arī pati sevi izpestīja no vilšanās. Braucot pa sānceļiem, kas ļāva izbēgt no ilūziju sabrukuma, viņa dzirdēja akordeonu melodijas, dzirdēja izsaucienus no gaiļu cīņām un šāvienu troksni, kas tikpat labi varēja būt gan karš, gan svētku uguņošana, bet tais reizēs, kad nebraukt caur miestiņu nebija iespējams, viņa aizsedza seju ar mantiļu, lai saglabātu šo vietu atmiņā tādu, kāda tā bijusi agrāk.

Pēc tik ilgas izvairīšanās no pagātnes viņa kādu vakaru ieradās māsīcas Hildebrandes muižā un, ieraudzījusi to gaidām durvīs, gandrīz paģība: Fermīnai šķita, ka viņa patiesības spogulī ieraudzījusi pati sevi. Hildebrande izskatījās resna un apvītusi, nomocījusies ar palaidnīgiem bērniem, kuru tēvs nebija vīrietis, ko tā vēl aizvien bezcerīgi mīlēja, bet gan cienīgas pensijas uzturēts bijušais karavīrs, ko viņa bija apprecējusi aiz spīta un kurš neprātīgi mīlēja viņu. Taču aiz gruvešos pārvērstā ķermeņa čaulas viņa joprojām bija tāda pati. Fermīna Dāsa atguvās no pirmā iespaida jau pēc dažām lauku vidē un patīkamās atmiņās pavadītām dienām, taču no muižas ārā nekur negāja, izņemot svētdienas misi, kurp devās reizē ar senlaiku sazvērniecisko draudzeņu mazbērniem, jaunskungiem brašos zirgos un daiļām, labi ģērbtām meičām, tādām pašām kā mātes toreiz viņu gados, kas vēršu pajūgos, kājās stāvot un korī dziedādamas, brauca līdz pat misionāru baznīcai ielejas tālākajā galā. Fermīna iegriezās vienīgi Flores de Maria ciematā, ko nebija redzējusi iepriekšējā ceļojumā, jo toreiz bija licies, ka tas viņai nevarētu patikt, taču, to ieraudzījusi, jutās gluži vai apburta. Viņas nelaime — vai varbūt ciematiņa nelaime — bija tā, ka vēlāk viņa to nekad vairs nespēja atsaukt atmiņā tādu, kāds tas bija, bet gan tikai tādu, kādu bija to iztēlojusies iepriekš.

Doktors Huvenāls Urbīno izlēma braukt viņai pakaļ pēc tam, kad bija saņēmis Rioačas bīskapa vēstuli. Svētais tēvs bija secinājis, ka viņa laulātā draudzene tik ilgi ir prom nevis tāpēc, ka negribētu atgriezties, bet gan tāpēc, ka neatrod ceļu, kā pārvarēt savu lepnumu. Tālab, apmainījies dažām vēstulēm ar Hildebrandi, no kurām kļuva skaidrs, ka Fermīnas nostalģija pavērsusies pretējā virzienā un viņa domā vienīgi par mājām, viņš devās ceļā, sievai neko nepaziņojis. Fermīna Dāsa vienpadsmitos

no rīta atradās virtuvē, gatavojot pildītus baklažānus, kad izdzirda laukstrādnieku saucienus, zirgu zviegšanu, šāvienus gaisā, pēc tam stingrus soļus pagalmā un vīrieša balsi sakām:

Labāk ierasties laikā nekā pēc ielūguma.

Fermīnai šķita, ka viņa no prieka nomirs. Neko apdomāt nebija laika, un viņa šā tā nomazgāja rokas, reizē murminot: “Paldies tev, mans Dievs, paldies, tu esi tik labs,” — pie viena iedomājoties, ka vēl nav paspējusi nomazgāties to nolādēto baklažānu pēc, ko Hildebrande bija lūgusi pagatavot, nesakot, kas ieradīsies pusdienās, un iedomājoties, ka pati izskatās tik veca un neglīta un ka seja aplupusi saulē — viņš taču nožēlos, ka ieradies, ieraudzījis viņu tādā paskatā, nolādēts! Kā varēdama viņa noslaucīja rokas priekšautā, kā prazdama pielaboja izskatu un, lai nomierinātu trakojošo sirdi, ņēma palīgos visu lepnumu, ko māte, viņu laižot pasaulē, bija dāvājusi, un tad devās pretī vīrietim savā maigajā stirnas gaitā, ar paceltu galvu, ar mirdzošām acīm, ar kaujai izslietu degunu un pateikdamās liktenim par milzīgo atvieglojumu: viņa atgriezīsies mājās, kaut, saprotams, ne tik padevīgi, kā viņš iedomājies — viņa laimīga dosies viņam līdzi, jā, protams, taču stingrā apņēmībā ar savu klusēšanu likt viņam samaksāt par rūgtajām ciešanām, kas bija darījušas galu viņas dzīvei.

Turpat divus gadus pēc Fermīnas Dāsas nozušanas atgadījās viena no tām neticamajām nejaušībām, ko Transito Arisa būtu nosaukusi par Dieva jociņu. Florentīno Arisa nebija ļāvis sevi pārāk iespaidot kino izgudrošanai, tomēr Leona Kassiani viņu bez sevišķas pretošanās bija aizvilkusi noskatīties krāšņu pirmizrādi, Kabīriju, kuras slava balstījās uz dzejnieka Gabriēles d’Anuncio sarakstītajiem dialogiem. Dona Galileo Dakontes milzīgais pagalms zem klajām debesīm, kur dažu labu nakti vairāk uzmanības piesaistīja zvaigžņu mirdzums nekā mīlētāju mēmās ciešanas uz ekrāna, bija stāvgrūdām pilns ar izmeklētu publiku. Leona Kassiani drebošu sirdi sekoja sižeta līkločiem,

turpretī Florentīno Arisa drāmas pārlieku nomācošā satura pēc klanījās snaudā. Aiz viņu mugurām sievietes balss šķita nolasām viņa domas:

-  Ak, mans Dievs, tā tak velkas vēl garāk par sērām!

Vairāk viņa neko neteica, acīmredzot apmulsusi no pašas balss skanīguma puskrēslā, jo tajās dienās līdz mums vēl nebija nonākusi ieraša pavadīt mēmās filmas ar klavierspēli un patumšajā pagalmā tikai klusi kā lietus čabināja projektors. Florentīno Arisa par Dievu atcerējās ja nu vien pašos visgrūtākajos mirkļos, taču šoreiz viņš tam pateicās no visas sirds un dvēseles, jo pat divdesmit asis zem zemes būtu acumirklī sazīmējis šo samtaini metālisko balsi, ko nesāja sirdī kopš tās pēcpusdienas, kad dzelteno lapu vērpetēs vientulīgajā parkā bija dzirdējis vārdus: “Tagad ejiet un nenāciet atpakaļ, iekams nebūšu devusi ziņu.” Florentīno aptvēra, ka viņa sēž tieši viņam aiz muguras, blakus nenovēršamajam vīram; viņš juta Fermīnas silto, vienmērīgo elpu, un pats ar mīlestību ieelpoja viņas veselīgās dvašas attīrīto gaisu. Viņas tēls vairs nebija nāves kāpuru izvagots, kā viņš to pēdējo mēnešu grūtsirdībā mēdza iztēloties — tagad viņš to atkal atsauca atmiņā starojošu un laimīgu kā tolaik, kad tā nesa pirmā bērna dīgļa noapaļotu vēderiņu zem Minervas tunikas. Pilnīgi aizmirsis vēstures katastrofas, kas aumaļām brāzās pār ekrānu, viņš to redzēja acu priekšā, nemaz nevajadzēja atskatīties. Viņš izbaudīja apkārt virmojošo mandeļu aromu, kas atkal bija atgriezies no paša dvēseles dzīlēm, un būtu vēlējies uzzināt, kā, viņasprāt, būtu jāiemīlas sievietēm kinofilmās, lai to mīlestība neizraisītu tikpat daudz sāpju kā tā, kas dzīvē. Mirkli pirms filmas beigām viņā kā prieka zibsnis uzplaiksnīja doma, ka viņš nekad nav tik ilgi atradies tik tuvu nevienai būtnei, ko tik ļoti mīlējis.

Kad iedegās gaismas, viņš pagaidīja, kamēr pieceļas citi. Pēc tam nesteidzīgi piecēlās pats un, aizdarīdams vesti, kas izrāžu laikā vienmēr mēdza atpogāties, izklaidīgi pagriezās atpakaļ: visi četri tagad sastapās tik tuvu, ka būtu jāsasveicinās jebkurā gadījumā — pat tad, ja kāds no viņiem to nevēlētos darīt. Huvenāls Urbīno pirmais pasveicināja Leonu Kassiani, kuru labi pazina, un pēc tam ar ierasto eleganci pastiepa plaukstu Florentīno Arisam. Fermīna Dāsa abiem veltīja pieklājīgu smaidu, tikvien kā pieklājīgu, taču tas pilnīgi noteikti bija tāda cilvēka smaids, kas viņus abus vairākkārt sastapis, zina, kas abi ir, un tāpēc viņu nav nepieciešams ar tiem iepazīstināt. Leona Kassiani viņai atbildēja ar mulates cēlo iznesību, turpretī Florentīno Arisa jutās kā zaudējis valodu, jo Fermīnas izskats viņu pārsteidza.

Viņa bija kļuvusi cita. Viņas sejā nebija nekādu modīgās slimības pēdu, nedz arī jebkādas citas kaites pēdu un augums vēl aizvien bija saglabājis savu labāko laiku apjomu un staltumu, taču bija acīm redzams, ka divi pēdējie gadi viņai bijuši tik skarbs pārbaudījums kā citkārt desmit nelāgi nodzīvoti. īsie mati ar spārnam līdzīgu cirtu uz katra vaiga viņai labi piestāvēja, taču tie vairs nebija medus, bet gan alumīnija krāsā, un skaistās, mazliet ieslīpās acis aiz vecmāmiņas laiku brillēm šķita zaudējušas pusi no sava mirdzuma. Florentīno Arisa redzēja viņu atlaižam vīra roku pūlī, kas devās ārā no kinoteātra, un pārsteigts pamanīja, ka viņa iznākusi ļaudīs trūcīgas sievietes mantiļā un mājas iešļūcenēs. Taču visvairāk viņu aizkustināja tas, ka vīram vajadzēja paņemt viņu aiz elkoņa, lai norādītu ceļu uz izeju, bet pat tad viņa nepareizi novērtēja augstumu un gandrīz paklupa uz pakāpiena pie durvīm.

Florentīno Arisa ļoti jūtīgi uztvēra šādas vecuma pazīmes. Vēl jaunības gados viņš parkā mēdza atraut acis no dzejoļu grāmatas, lai pavērotu vecīšu pārus, kas palīdzēja viens otram tikt pāri ielai, un šīs dzīves mācībstundas bija lieti noderējušas, lai ieraudzītu likumības, kas pašu sagaidīs vecumdienās. Doktora Huvenāla Urbīno vecumā, kāds tas tovakar bija kinoteātrī, vīrieši uzziedēja tādā kā rudenīgā jaunībā, pirmais sirmums darīja viņu izskatu cienīgāku, tie kļuva atjautīgi un pavedinoši, vispirmām kārtām jaunāku sieviešu acīs, kamēr viņu apvītušajām sievām vajadzēja atbalstīties uz vīra elkoņa, lai nepaklupru pat uz savas ēnas. Tomēr jau pēc dažiem gadiem vīri ar visu dvēseli un miesu piepeši iegāzās pazemojošā vecuma bezdibenī, un tagad viņu sīkstajām sievām tie bija jāņem aiz rokas kā akli nespējnieki un klusu jāčukst ausī, lai neaizvainotu viņu vīrišķo lepnumu, ka tagad jāuzmanās, ka priekšā ir trīs, nevis divi pakāpieni, ka ielas vidū ir peļķe, ka tā lupatu kaudze uz ietves ir beigts ubags, un ar grūtībām jālīdz viņiem tikt pāri ielai, it kā tā būtu vienīgais brasls viņu dzīves pēdējā upē. Florentīno Arisa tik bieži bija skatījis sevi šādā spogulī, ka viņu ne mirkli tā nebaidīja nāve, kā biedēja apkaunojošā vecuma atnākšana, kad vajadzēs ļauties, lai sieviete ved viņu aiz rokas. Viņš saprata, ka tajā dienā — un tikai tajā! — viņam būs jāatmet cerības iegūt Fermīnu Dāsu.

Šī sastapšanās aizdzina viņa miegu. Tā vietā, lai aizvestu Leonu Kassiani karietē, viņš to kājām pavadīja cauri visai vecpilsētai, kur abu soļi uz bruģakmeņiem atbalsojās kā kavalērijas pakavu šķinda. Pa brīžam no atvērtajiem balkoniem bija dzirdamas tramīgu balsu atlūzas, guļamistabās uzticēti noslēpumi, mīlas elsas, ko pastiprināja spokainā akustika un versmainā jasmīnu smarža aizmigušajās ieliņās. Florentīno Arisam vēlreiz bija jāsakopo visi spēki, lai neizpaustu Leonai Kassiani savu apspiesto mīlestību pret Fermīnu Dāsu. Viņi gāja blakus, nomērītiem soļiem, nesteidzīgi mīlot viens otru kā seni mīlnieki, viņa — atceroties Kabīrijas laimes brīžus, viņš — domājot par savu paša nelaimi. Muitas laukumā kāds vīrietis uz balkona dziedāja, un atbalsis kā pa ķēdes posmiem atkārtoja viņa dziesmu visā kvartālā: Kad kuģoju es jūras milzu viļņos… Akmens Svēto ielā, kur viņam būtu bijis jāatvadās pie Leonas namdurvīm, Florentīno Arisa palūdza, lai viņa to ieaicina uz glāzīti brendija. Šī bija otrā reize, kad viņš līdzīgos apstākļos izteica šādu lūgumu. Pirmoreiz, pirms desmit gadiem, viņa bija atbildējusi: “Ja tu šādā stundā ienāksi, tev būs jāpaliek uz visu mūžu.” Viņš nebija gājis. Taču tagad viņš dotos iekšā, lai tur vai kas, pat ja pēc tam nāktos neturēt doto vārdu, tomēr Leona Kassiani viņu aicināja līdzi, neprasot neko solīt.

Tā viņš, kad to vismazāk bija gaidījis, nokļuva mīlas svētnīcā — tādas mīlas, kas bija noslāpēta vēl pirms dzimšanas, l.eonas vecāki bija miruši, vienīgais brālis bija ticis pie bagātības Kurasao, un viņa viena mitinājās senajā dzimtas namā. l’irms vairākiem gadiem, vēl neatteicies no nodoma padarīt viņu par savu mīļāko, Florentīno Arisa ar viņas vecāku atļauju svētdienās apmeklēja Leonu un lāgiem palika tur līdz vēlai naktij, tik ļoti iedzīvojoties mājas kārtībā, ka sāka to uzskatīt gluži vai par savējo. Tomēr tonakt pēc kinoseansa Florentīno radās izjūta, ka viesistaba ir iztīrīta no atmiņām par viņu. Mēbeles tagad bija izkārtotas citādi, pie sienām karājās citas reprodukcijas, un viņam ienāca prātā, ka tik daudz bezsirdīgu pārmaiņu veikts ar nolūku, lai nostiprinātu pārliecību, ka viņa šai pasaulē nekad nav bijis. Kaķis viņu nepazina. Nežēlīgās aizmirstības izjūtas izbiedēts, viņš ieteicās: “Kaķis mani vairs neatceras,” — bet viņa, lejot glāzītēs brendiju, pār plecu attrauca — ja tas viņu dara bažīgu, lai tad nomierinās, jo kaķi neatceras nevienu.

Atzvēlušies uz dīvāna viens otram cieši blakus, viņi runāja par sevi, par to, kas viņi bijuši, iekams iepazinās mūļu tramvajā tajā pēcpusdienā Dievs zina pirms cik gadiem. Viņu dzīve aizritēja blakus kabinetos, bet līdz pat šim vakaram viņi nekad nebija runājuši ne par ko citu kā tikai par ikdienas darbu. Sarunai virzoties uz priekšu, Florentīno Arisa uzlika roku uz viņas gurna un sāka to glāstīt maigiem rūdīta pavedēja pieskārieniem; viņa ļāva to darīt, taču neatsaucās pat ar vieglu trīsu pieklājības pēc. Tikai tad, kad viņš mēģināja iet tālāk, Leona satvēra klimstošo roku savējā un uzspieda skūpstu uz viņa plaukstas, sakot:

-  Uzvedies pieklājīgi. Es jau ļoti sen aptvēru, ka tu neesi tas vīrietis, kuru es meklēju.

Agrā jaunībā kāds stiprs un izveicīgs vīrs, kura seju viņa tā arī neieraudzīja, bija nogāzis viņu zemē pie mola akmeņu krāvumiem, norāvis drēbes un neprātīgā steigā izmīlējis. Guļot uz akmeņiem visu ķermeni vienās brūcēs, viņa bija vēlējusies, lai šis vīrietis tur paliek visu mūžu, lai viņa varētu nomirt no mīlas viņa skavās. Viņa nebija redzējusi tā seju, nebija dzirdējusi viņa balsi, taču droši zināja, ka spētu sazīmēt viņu starp tūkstošiem citu pēc viņa aprisēm, pēc auguma, pēc tā, kā viņš mīlējās. Kopš šā atgadījuma viņa visiem, kas to vēlējās dzirdēt, mēdza sacīt: “Ja tu reiz padzirdi par kādu lielu un spēcīgu tēvaini, kas pie Slīkoņu mola kāda gada piecpadsmitajā oktobrī tā ap pusdivpadsmitiem naktī izvarojis nabaga nēģerieti, pasaki man, kur es viņu varu atrast.” To viņa sacīja tīrā ieraduma pēc un jau bija pateikusi tik daudziem, ka vairs neloloja nekādas cerības. Florentīno Arisa bija dzirdējis viņu atkārtojam šo stāstu tikpat bieži kā svilpes signālu, kuģiem vakarā izbraucot no ostas. Divos no rīta viņi jau katrs bija izdzēruši pa trim glāzītēm brendija, un Florentīno tagad patiešām zināja, ka viņš nav tas vīrietis, kuru viņa gaida, un jutās par to iepriecināts.

-   Bravo, lauvene, viņš promejot sacīja. Šo tīģeri mēs esam piebeiguši.

Tas nebija vienīgais, kam tonakt pienāca gals. Ļaunās tenkas par diloņslimnieku baraku bija sagandējušas viņa naktsmieru, iedvešot neaptveramo domu, ka Fermīna Dāsa varētu izrādīties mirstīga un tāpēc varētu nomirt agrāk par vīru. Taču, ieraudzījis viņu paklūpam pie kinoteātra izejas, viņš spēra soli tuvāk bezdibenim, piepeši uzplaiksnot atklāsmei, ka viņš pats varētu nomirt vēl pirms viņas. Tā bija priekšnojauta, turklāt no pašām baisākajām, jo pamatojās uz dzīves īstenību. Aiz muguras bija palikuši gan bezdarbīgas gaidīšanas, gan rožainu cerību gadi, bet aiz apvāršņa nevīdēja nekas cits kā bezgalīgu iedomāto slimību jūra, pa pilītei izspiesta urīna tērcīte agrīnos bezmiega rītos, dienu no dienas tā pati nāve krēslas stundās. Florentīno ienāca prātā, ka ikviens un visi mirkļi viņa dienas ritumā, kas agrāk bija bijuši vairāk nekā līdzdalībnieki, pat viņa zvērināti sabiedrotie, tagad ir sākuši vīt intrigas pret viņu. Pirms dažiem gadiem viņš bija devies uz bīstamu tikšanos, sirdij izbailēs drebot par to, kas varētu atgadīties, bija nonācis pie neaizslēgtām durvīm ar tikko ieeļļotām eņģēm, lai viņš varētu ienākt bez trokšņa, bet pēdējā mirklī atkāpies, jo bija baidījies nodarīt nelabojamu ļaunumu nepazīstamai un pretimnākošai sievietei, nomirstot viņas gultā. Tāpēc bija saprātīgi pieļaut, ka viņa viskarstāk mīlētajai sievietei visā pasaulē, tai, kuru viņš bez jel vienas vilšanās nopūtas bija gaidījis no viena gadsimta līdz otram, varētu arī nerasties iespēja vest viņu aiz rokas pāri ielai ar mēness apspīdētām kapu kopiņām un vēja izpluinītām magoņu dobēm, lai palīdzētu sveikam un veselam nonākt nāves viņā pusē.

Patiesībā, vērtējot pēc tā laika kritērijiem, Florentīno Arisa jau sen bija pārkāpis vecumdienu robežai. Viņam bija apritējuši gluži skaisti piecdesmit seši gadi, un viņš pats uzskatīja, ka tie ir nodzīvoti lieliski, jo bijuši pilni mīlestības. Tomēr neviens tolaiku vīrietis nebūtu uzdrīkstējies kļūt par apsmieklu, savos gados izskatīdamies jauns, pat ja tāds izskatītos vai domātu sevi izskatāmies, un nevienam nebūtu drosmes nekaunoties atzīt, ka viņš vēl aizvien klusībā raud par iepriekšējā gadsimta nepievilcīgo gaisotni, ļauniem cilvēkiem tas bija nelāgs laiks: katram vecumam pastāvēja sava ģērbšanās maniere, taču jau tūlīt pēc pusaudža gadiem pienācās tērpties kā vecumdienās un tā bija jāturpina līdz pat kapa malai. Apģērbs vairāk bija sabiedriskā stāvokļa, nevis gadu skaita apliecinājums. Jauni cilvēki ģērbās tāpat kā viņu vectēvi, priekšlaicīga briļļu nēsāšana tiem piešķīra respektablumu, bet spieķis pēc trīsdesmit gadiem jau tika uzlūkots ar cieņu. Sievietēm pastāvēja tikai divas vecuma joslas: vecums, kurā jāiziet pie vīra — un tas nesniedzās pāri divdesmit diviem gadiem —, un vecums, kurā tās kļuva par mūžīgajām vecmeitām, par pārpalikušajām. Pārējās — precētās sievas, mātes, atraitnes, vecmāmiņas — piederēja pavisam citai sugai, un viņu vecumam nebija nekāda sakara ar nodzīvoto gadu skaitu, bet gan ar to laiku, kas tām vēl atlicis līdz nāvei.

Florentīno Arisa turpretī devās pretī vecuma slazdiem ar niknu sparu, pat zinot, ka viņam kritis dīvainais liktenis izskatīties vecišķam jau no bērnu dienām. Iesākumā tas bija nabadzības pēc. Transito Arisa vispirms izārdīja un pēc tam sašuva pēc viņa mēra drēbes, ko viņa tēvs bija nodomājis mest ārā, tāpēc uz sākumskolu viņš devās garā frencī, kas sēžot vazājās pa grīdu, un ministra cienīgā platmalē, kas viņam šļuka pār ausīm, kaut arī tai bija iešūts kokvilnas pildījums, lai samazinātu izmēru. Tā kā viņš kopš piecu gadu vecuma vēl arī nēsāja brilles pret tuvredzību un viņam bija tādi paši indiāņa mati kā mātei, nepaklausīgi izslējušies un biezi kā kumeļa krēpes, viņa īstais izskats nebija skaidri nosakāms. Par laimi, pēc ilgajiem juku laikiem valdībā, ko bija izraisījuši cits citam sekojošie pilsoņu kari, skolēnu atlase vairs nebija tik izvēlīga kā agrāk, un valsts skolās raibā juceklī saplūda audzēkņi ar dažādu izcelsmi un sabiedrisko stāvokli. Pusaugu bērni ieradās klasēs no barikādēm, vēl ožot pēc šaujampulvera un tērpušies nemiernieku vadoņu mundieros ar visām zīmotnēm, kas bija kūpošiem stobriem iegūti nezināmās kaujās, un pie jostas viņiem bija labi redzami reglamentam atbilstīgie ieroči. Starpbrīžos jebkuras ķildas tika atrisinātas ar šāvieniem, viņi piedraudēja skolotājiem, ja eksāmenos nesaņēma labas atzīmes, bet viens no tiem, Lasāla ģimnāzijas trešās klases audzēknis un reizē atvaļināts partizānu pulkvedis, ar vienu šāvienu nonāvēja brāli Huanu Eremītu, pilsētas prefektu, jo katķisma stundā tas bija apgalvojis, ka Dievs ir konservatīvās partijas īstenais biedrs.

No otras puses, slavenu, bet izputējušu dzimtu bērni ieradās skolā, saģērbti kā senlaiku prinči, toties citi, pavisam nabadzīgie, staigāja basām kājām. Starp tik daudziem dīvaiņiem, kas bija uzradušies no visām malām, Florentīno Arisa tik un tā bija viens no ērmīgākajiem tēliem, taču ne tik ļoti ērmīgs, lai pārāk piesaistītu uzmanību. Viscietsirdīgākie vārdi, ko viņam kāds reiz uz ielas uzsauca, bija: “Nabags un pēc ķēma — ko tam pasvieda, to ņēma.” Lai būtu kā būdams, šis trūkuma uzspiestais apģērbs kopš tā laika un pēc tam visu mūžu izrādījās pats atbilstīgākais viņa noslēpumainajai dabai un grūtsirža raksturam. Iecelts savā pirmajā svarīgajā amatā K. U. K. S., viņš pasūtināja pēc mēra šūtas drānas, tieši tādas pašas, kādas bija valkājis viņa tēvs, ko viņš atcerējās kā vecu vīru, kas bija nomiris godājamā Kristus vecumā: trīsdesmit trīs gados. Tāpēc Florentīno Arisa vienmēr izskatījās daudz vecāks, nekā bija īstenībā, pat tiktāl, ka mutīgā Brigida Suleta, kāda īslaicīga mīļākā, kas nekad mēli aiz zobiem neturēja, jau pirmajā tikšanās reizē paziņoja, ka viņš tai labāk patīkot bez drēbēm, jo pliks izskatoties divdesmit gadus jaunāks. Tomēr Florentīno nekad neizdomāja, kā to varētu labot: pirmkārt, tāpēc, ka viņa paša gaume neļāva ģērbties citādi, un, otrkārt, tāpēc, ka jau divdesmit gadu vecumā neviens nezināja, ko varētu uzvilkt, lai izskatītos jaunāks — ja nu vienīgi atkal izcelt no skapja īsbikses un matroža cepurīti. No otras puses, viņš pats nespēja izvairīties no sava laika izpratnes par vecuma gadiem, tāpēc bija pavisam dabiski, ka, ieraugot Fermīnu Dāsu paklūpam pie kinoteātra izejas, viņu kā zibens šautra caururba paniska atskārsme: uzvaru viņa niknajā cīņā par mīlestību nenovēršami svinēs nāve — kuņa tāda!

Līdz tam laikam savu dižāko kauju, kurā viņš bija meties ar visu sparu un cietis kaunpilnu sakāvi, Florentīno bija izcīnījis ar plikgalvību. Pirmo reizi ieraudzījis sukā ieķērušos matus, viņš aptvēra, ka ir lemts elles mocībām, ko nespēj iztēloties neviens, kas tās nav pārcietis pats. Viņš pretojās gadiem ilgi. Nebija nedz tādas pomādes vai losjona, ko viņš nebūtu izmēģinājis, nedz ticējuma, kam nebūtu noticējis, nedz tāda upura, ko viņš nebūtu nesis, lai pasargātu katru collu sava galvvidus no alkatīgi postošās varas. Viņš iemācījās no galvas Bristoles Lauksaimniecības almanaha padomus, jo bija dzirdējis kādu sakām, ka matu augšanai esot tiešs sakars ar ražas cikliem. Viņš atteicās no sava ilggadējā friziera pakalpojumiem — tas bija pilnīgs plikgalvis — un pārmetās pie nesen atbraukuša ārzemnieka, kas grieza matus tikai tad, kad mēness iegāja augošā fāzē. Jaunais frizieris tikko bija sācis pierādīt, ka viņam patiešām ir auglīga roka, kad tika atklāts, ka viņš ir vairāku Antiļu salu policijas meklētais jaunu meiteņu izvarotājs, un viņu aizveda prom, ķēdēm žvadzot.

Ap to laiku Florentino Arisa bija izgriezis katru plikgalvjiem domātu sludinājumu no visiem Kārību reģiona laikrakstiem — tos, kur blakus bija viena cilvēka divas fotogrāfijas, viena ar gludu kā melone galvu un otra ar krāšņākiem matiem nekā lauvas krēpes: pirms un pēc absolūti iedarbīgā līdzekļa lietošanas. Pēc sešiem gadiem viņš bija izmēģinājies simt septiņdesmit divus šādus dziedēkļus, neskaitot uz flakoniņu etiķetēm aprakstītās papildu metodes, taču viņa vienīgais ieguvums izrādījās niezoša un nelāgi smakojoša galvas ādas ekzēma, ko Martinikas brīnumdakteri dēvēja par rītausmas kraupi, jo tumsā tā izstaroja fosforescējošu spīdumu. Kā pie pēdējā salmiņa viņš ķērās pie simts un vienas zālītes, ko indiāņi pilnā rīklē slavēja tirgus placī, un neskaitāmajām Rakstvežu pasāžā tirgotajām maģiskajām dzirām un Austrumu uzlievēm, bet, kad aptvēra, ka tas viss ir krāpšana, viņam jau bija izveidojusies tonzūra kā svētajam. Gadsimta pirmajā gadā, kad valsts asiņoja Tūkstošdienu pilsoņu karā, pilsētā caurbraucot ieradās itālietis, kas pēc mēra izgatavoja parūkas no dabīgiem matiem. Tās maksāja veselu bagātību, un ražotājs nedeva nekādas garantijas pēc trīs mēnešu valkāšanas, bet tikai rets no maksātspējīgiem plikpauriem spēja pretoties kārdinājumam. Florentino Arisa padevās viens no pirmajiem. Viņa pielaikotā parūka tik ļoti izskatījās pēc paša īstajiem matiem, ka viņš izbijās — frizūra varētu sacelties stāvus atbilstīgi garastāvokļa izmaiņām, tomēr nespēja aprast ar domu, ka nēsās uz galvas miruša cilvēka matus. Atlika tikai viens mierinājums — strauji triumfējošā plikgalvība viņam neatvēlēja laiku ieraudzīt sevi nosirmojam. Kādu dienu, Florentīno Arisam iznākot no kantora ēkas, viens no upju piestātnes pārlaimīgajiem dzērājvīriņiem apskāva viņu vēl priecīgāk nekā parasti, tad nocēla viņam no galvas platmali un, krāvēju zvaigāšanas pavadīts, uzspieda skanīgu buču uz plikā galvvidus un iesaucās:

-  Kāds brīnišķi pliks paurītis!

Tajā pašā vakarā četrdesmit astoņu gadu vecumā viņš lika nogriezt retās šķipsnas, kas vēl bija palikušas uz deniņiem un pakauša, un ar sirdi un dvēseli pieņēma savu apaļā plikgalvja likteni. Pieņēma tik dziļi, ka ik rītus pirms mazgāšanās pārklāja putām ne vien zodu, bet arī tās vietas uz galvas, kur sāka spraukties matu rugāji, un ar bārdas nazi visu padarīja tik gludu kā maza bērna dupsītis. Līdz tam viņš nebija ņēmis nost cepuri pat savā kabinetā, jo plikais galvvidus viņā bija raisījis nepiedienīga kailuma izjūtu. Bet, pieņēmis plikgalvību sirdī, viņš tai pierakstīja iespaidu uz vīrišķo spēku, par kādu bija dzirdējis runājam un ko iepriekš bija nonievājis kā pašu plikpauru sagudrotus māņus. Vēlāk viņš pieķērās jaunam ieradumam pārsukāt garas šķipsnas no labajiem deniņiem pāri visam galvvidum un no tā vairs nekad neatteicās, bet pat tad allaž lika galvā cepuri, vienmēr tā paša bēru paskata platmali, arī vēl pēc tam, kad modē bija nākusi tortenīca, kā vietējie iedēvēja salmu platmales.

Toties zobus viņam nelika vis zaudēt dabiskas likstas, bet gan ceļojoša zobu daktera nejēdzīgā iedoma ar visām saknēm iznīdēt vienkāršu infekciju. Par spīti pastāvīgajai smeldzoņai, bailes no kājminamajām urbjmašīnām Florentīno Arisam nebija ļāvušas apmeklēt zobārstu, līdz sāpes kļuva pilnīgi neciešamas. Visu nakti klausoties nerimtīgos kunkstus blakus istabā, māte izbijās, jo viņas atmiņas miglā tie šķita esam tie paši, gandrīz jau izdzisušie vaidi no senākiem laikiem, bet, piespiedusi Florentīno atvērt muti, lai paskatītos, kur šoreiz sāp mīlestība, viņa atklāja, ka dēlu pievārējuši sastrutojumi.

Tēvocis Leons XII aizsūtīja viņu pie doktora Frensisa Adoneja, melnādaina milzeņa getrās un žokeja biksēs, kas braukāja upju tvaikoņos ar veselu zobārstniecības instrumentu komplektu prāvā meistara somā — šķita, ka upmalas ciematos viņu drīzāk uzskatīja par ceļojošu šausmu tirgotāju. Vienreiz vien ieskatījies Florentīno Arisam mutē, viņš izlēma, ka jāizrauj visi, pat pilnīgi veselie zobi, lai ar reizi izārstētu viņu arī no visām nākotnes nedienām. Pretēji plikgalvībai šī gauži primitīvā recepte Florentīno it nemaz nesatrauca, ja neskaita dabiskās bailes no slepkavnieciskā pasākuma bez anestēzijas. Arī doma par liekajiem zobiem viņam nelikās derdzīga, pirmām kārtām tāpēc, ka vēl no bērnības bija saglabājušās nostalģiskas atmiņas par burvju mākslinieku kādos svētkos, kurš bija izņēmis no mutes gan augšzobus, gan apakšzobus un atstājis tos uz galda vienus pašus sarunājamies, un, otrkārt, tāpēc, ka tie darīs galu sāpēm, kas viņu bija mocījušas jau kopš bērnības gandrīz tikpat daudz un tikpat nežēlīgi kā mīlas sāpes. Liekie zobi viņam nešķita tāds pats viltīgs vecuma trieciens kā plikgalvība, jo viņš bija pārliecināts, ka par spīti sīvajai vulkanizētā kaučuka elpai ortopēdiskais smaids viņa seju rādīs vien tīrāku. Tāpēc viņš nepretodamies pakļāvās doktora Adoneja sarkani nokaitētajām stangām un pēc tam pārcieta atveseļošanās mocības ar nastu nesēja ēzeļa stoieismu.

Tēvocis Leons XII dzīvoja līdzi operācijas detaļām, it kā tiktu griezta viņa paša miesa. Sevišķo interesi par liekajiem zobiem viņš bija ieguvis vienā no saviem pirmajiem braucieniem pa Magdalēnas upi, un pie vainas bija viņa maniakālā kaislība uz belkanto. Kādā pilnmēness naktī iepretim Gamarras ostai viņš bija saderējis ar vācu mērnieku, ka spēs uzcelt no miega selvas radības, uz kapteiņa tiltiņa dziedot neapoliešu romanci. Derības viņš teju, teju zaudēja. Upes krēslotnē jau bija sadzirdams, kā gārņi vēcina spārnus purvainajā krastmalā, kā ūdeni šķeļ kaimanu astes, kā izbiedēti tarpūnu’' bari pūlas izmesties uz cietzemes, taču meldijas augstākajā punktā, kad bija jāsāk bīties, vai dziedonim no balss spēka nepārplīsīs artērijas, viņa liekie zobi līdz ar pēdējo ieelpu izkrita no mutes un nogrima dzelmē.

Tvaikonim nācās trīs dienas aizkavēties Tenerifes ostā, kamēr viņam steidzamā kārtā izgatavoja jaunu protēzi. Tā derēja kā uzlieta. Taču atpakaļceļā, pūloties izskaidrot kapteinim, kā tika pazaudēti iepriekšējie zobi, tēvocis Leons XII aizgūtnēm ievilka plaušās versmaino selvas gaisu un izdziedāja visaugstāko noti, uz kādu bija spējīgs — viņš to noturēja līdz pilnīgam elpas zudumam, cenšoties izbiedēt piesaulē sagūlušos kaimanus, kas nemirkšķinādami vēroja garāmbraucošo kuģi, un arī jauniegūtie zobi pazuda upes straumē. Kopš tās reizes viņš glabāja pa protēzes eksemplāram visur kur: gan dažādās vietās savā namā, gan rakstāmgalda atvilktnē kabinetā, gan pa vienam uz katra no trim kompānijas kuģiem. Vēl bez tā, ja gadījās ieturēt maltīti ārpus mājām, viņam vienmēr bija līdzi lieks eksemplārs žaketes kabatā, pretklepus ledeņu kārbiņā, jo reiz viņš vienu protēzi bija salauzis brīvdabas pusdienās, pūlēdamies sakošļāt grībiņas. Baidoties, ka brāļadēls varētu kļūt par līdzīga negadījuma upuri, tēvocis Leons XII lika doktoram Adonejam izgatavot uzreiz divas protēzes: vienu no lētiem materiāliem ikdienas lietošanai kantorī, bet otru svētdienām un svētku dienām ar zelta skaidiņu acu zobā, kas vēl pastiprinās īstuma

Atlantijas tarpūna (megalops atlanticus) — Atlantijas okeānā un tā piekrastes upju grīvā sastopama zivs.

iespaidu. Beidzot tieši palmu svētdienā, svētku zvaniem dunot, Florentīno Arisa atgriezās pilsētas ielās, ieguvis jaunu identitāti, kuras nevainojamais smaids viņam pašam radīja sajūtu, it kā viņa vietu pasaulē būtu aizņēmusi pavisam cita persona.

Tas viss notika tolaik, kad nomira māte un Florentīno Arisa savā namā palika viens. Paša mājvieta šķita piemērots stūrītis viņa ierastajām mīlas nodarbēm, jo nekas šajā ielā nepiesaistīja uzmanību — par spīti daudzajiem logiem, no kuriem bija cēlies tās nosaukums un kas vedināja domāt par pārlieku daudzām acīm aizkaru otrā pusē. Taču nams bija izbūvēts, lai tajā laimi gūtu Fermīna Dāsa, un tā tam bija jāpaliek, tāpēc Florentīno Arisa pašos spēka gados labprātāk palaida garām neskaitāmas izdevības, nekā aptraipīja savu namu ar citām mīlestībām. Laimīgā kārtā katrs jauns pakāpiens augšup K. U. K. S. hierarhijā sagādāja viņam jaunas, pirmām kārtām, slepenas privilēģijas, un viena no visnoderīgākajām izrādījās iespēja klusā saziņā ar apsargiem izmantot darba telpas gan vakaros, gan svētdienās un svētku dienās. Reiz, jau būdams pirmais viceprezidents, viņš nodevās steigšus sagrābātiem mīlas priekiem ar vienu no svētdienā dežurējošām meičiņām: viņš — sēdus krēslā pie rakstāmgalda, viņa — jāteniski klēpī, kad piepeši pavērās durvis. Tēvocis Leons XII pabāza galvu, it kā būtu nejauši sajaucis kabinetus, pāri briļļu malai brīdi nolūkojās uz šausmās sastingušo brāļadēlu un tad bez vismazākā izbrīna balsī konstatēja: “Va vellos! Tāds pats palaidnis kā tētiņš.” Iekams atkal aizvērt durvis, viņš tukšumā vērstu skatienu piebilda:

-   Bet jūs, jaunkundz, turpiniet droši. Zvēru pie sava goda, ka jūsu seju es neredzēju.

Šo gadījumu viņš vairs nekad nepieminēja, taču visu nākamo nedēļu Florentīno Arisas kabinetā nebija iespējams strādāt. Pirmdien iebrāzās vesels bars elektriķu, lai pie kailajiem griestiem ierīkotu rotējošu ventilatoru. Bez brīdinājuma ieradās atslēgu meistari un ar karadarbības cienīgu troksni iekala durvīs slēdzeni, lai tās būtu aizslēdzamas no iekšpuses. Galdnieki, nesakot, kāpēc, noņēma visādus mērus, mēbeļu pārvilcēji sanesa audumu paraugus un izmēģinājās tos pieskaņot sienu krāsai, bet nākamajā nedēļā caur logu, jo durvis izrādījās pārāk šauras, kabinetā tika iedabūta milzīga, ar jutekliski puķainu rakstu greznota laulības gulta. Darbi tika veikti visdīvainākajās stundās un ar tādu nekaunību, kas nebūt nešķita netīša, bet jebkuriem protestiem sekoja viena un tā pati atbilde: “Tāds ir ģenerāldirekcijas rīkojums.” Florentīno Arisa nespēja saprast, vai šāda iejaukšanās uztverama kā tēvoča labvēlība, viņam pašam sērojot par nesastaptajām mīlestībām, vai varbūt tā viņš ļoti savdabīgi liek manīt, ka brāļadēla uzvedība bijusi nepiedienīga. Patiesība viņam pat neienāca prātā: tēvocis Leons XII viņu akurāt mudināja, jo arī līdz viņam bija nonākušas baumas, ka brāļadēlam piemītot vairumam vīriešu neraksturīgi paradumi, un viņš bija stipri noraizējies par šādu šķērsli, kas neļautu padarīt Florentīno par savu pēcteci amatā.

Atšķirībā no brāļa, Leons XII bija sešdesmit gadus nodzīvojis stabilā laulībā un lepojās ar to, ka nekad nav strādājis svētdienās. Viņš bija izaudzinājis četrus dēlus un vienu meitu un visus bija gribējis sagatavot par savas impērijas mantiniekiem, taču dzīve viņam sagādāja tik nelaimīgu sakritību virkni, kāda bija bieži atrodama tā laika romānos, bet kuru neviens nespēja iedomāties atgadāmies pa īstam: viņa četri dēli, kāpjot augšup pa hierarhijas kāpnēm, cits pēc cita bija miruši, bet meitai upju kuģošanas lietas nerūpēja ne tik, cik melns aiz naga, un viņa labāk izvēlējās nomirt, vērojot liellaivas Hudzonas upē no sava loga piecdesmit metru virs zemes. Iznākumā netrūka pat to, kas noticēja nevalodām, ka Florentīno Arisa ar savu drūmo izskatu un vampīra cienīgo lietussargu ir pielicis roku, lai sagadītos tik daudz nelaimju vienkop.

Kad tēvocis pret paša gribu, bet pēc mediķu norādījumiem atstāja amatu, Florentīno Arisa labprātīgi upurēja daļu no saviem svētdienas mīlas priekiem un pavadīja viņu uz lauku mītni vienā no pirmajiem pilsētā redzētajiem automobiļiem, kura startera kloķis šāvās atpakaļ ar tādu spēku, ka mašīnas pirmais šoferis izmežģīja plecu. Senajā vergu laiku muižā, no kuras alstromēlijām apaugušajām terasēm novakarēs bija redzamas sniegotas kalnu kores, viņi runājās stundām ilgi — vecais vīrs mēdza atlaisties guļamtīklā ar zīda diegiem izšūtu paša vārdu, tālu prom no visa, ar muguru pret jūras krastu. Florentīno Arisam un viņa tēvocim allaž bija nācies grūti uzturēt sarunu par jebko, kas nesaistītos ar upju kuģošanu, un tā tas turpinājās arī šajās rimtajās pēcpusdienās, kad kā neredzams, bet ielūgts viesis blakus vienmēr sēdēja nāve. Vienas no tēvoča Leona XII pastāvīgajām bažām bija par to, lai upju kuģniecība nenonāktu iekšzemes uzņēmēju rokās, jo tie esot saistīti ar Eiropas konsorcijiem. “Tas vienādi ir bijis piekrastes iznireļu rūpals,” viņš sacīja. “Ja to sagrābs smalkie iekšzemes kundziņi, tad kā likts uzdāvinās atpakaļ vāciešiem.” Tēvoča bažas izrietēja no politiskās pārliecības, ko viņam tikās klāstīt arī pilnīgi nevietā.

-   Man drīz būs simts gadu, un esmu redzējis, kā mainās viss, ieskaitot zvaigžņu stāvokli Visumā, taču vēl nekad neesmu redzējis, ka jebkas mainītos šai valstī, viņš mēdza sacīt. Te sacer jaunas konstitūcijas, pieņem jaunus likumus, ik pa trīs mēnešiem sarīko jaunus karus, taču mēs vēl aizvien dzīvojam kolonijas laikos.

Paša brāļiem brīvmūrniekiem, kas piedēvēja visas nelaimes federālisma sakāvei, viņš allaž atbildēja: “Tūkstošdienu karš tika zaudēts jau divdesmit trīs gadus pirms tā sākšanās, septiņdesmit sestā gada karā.” Florentīno Arisa, kura vienaldzība politikas lietās bija sasniegusi turpat vai absolūto pakāpi, klausījās šai arvien biežākajā un garlaicīgākajā spriedelēšanā tā, kā mēdz klausīties jūras šalkoņā, taču, kad runas pievērsās uzņēmuma politikai, kļuva par nopietnu oponentu. Pretēji tēvoča pārliecībai viņš uzskatīja, ka atpalicības problēmas upju kuģniecībā, kas pastāvīgi šķita tuvu sabrukumam, iespējams atrisināt, tikai brīvprātīgi atsakoties no tvaikoņu fraktēšanas monopola, ko Nacionālais kongress uz deviņdesmit deviņiem gadiem un vienu dienu bija piešķīris Kārību Upju Kuģošanas Sabiedrībai. Tēvocis protestēja: “Šitenās idejas tev sabāzusi galvā mana vārdamāsa Leona ar saviem jaunmodīgajiem anarhistes punktieriem.” Tā tomēr bija taisnība tikai pa pusei. Florentīno Arisa balstīja savu viedokli uz vācu komandora Huana B. Llbersa pieredzes, kura dižo talantu bija sagandējušas paša pārmērīgās ambīcijas. Tēvocis turpretī uzskatīja, ka Elbersa krahu nebija vis izraisījušas viņam piešķirtās privilēģijas, bet gan neizpildāmie solījumi vienlaikus paveikt tik daudz darbu, ka tos varēja salīdzināt ar pilnas atbildības uzņemšanos par valsts ģeogrāfiju: viņš bija apņēmies uzturēt kārtībā gan upes kuģojamību, gan ostu aprīkojumu, gan piebraukšanas ceļus, gan pašus transporta līdzekļus. Turklāt, tēvoča vārdiem sakot, prezidenta Simona Bolivara niknā pretestība Elbersa plāniem nepavisam nebija smiekla lieta.

Vairums viņu partneru uztvēra šos strīdus gluži kā laulības dzīves ķīviņus, kuros taisnība ir abām pusēm. Vecā vīra ietiepība tiem šķita dabiska — gan nevis tāpēc, ka gadu nasta būtu mazinājusi viņam allaž piemitušo tālredzību, kā tas dažkārt tika pārāk vieglprātīgi secināts, bet gan tāpēc, ka atteikšanās no monopoltiesībām viņam nozīmētu izmest mēslainē trofejas, ko viņš un viņa brāļi bija ieguvuši vēsturiskā kaujā, varonības apdvestos laikos vieni cīnoties pret vareniem pretiniekiem no visas pasaules. Tāpēc neviens nestrīdējās pretī, ja viņš savas tiesības nostiprināja ar tādu aprēķinu, lai neviens tām nespētu ne pirksta piedurt līdz pat likumiski noteiktā termiņa beigām. Bet piepeši, kad Florentīno Arisa muižas pēcpusdienu meditācijas iespaidā jau bija nolicis ieročus, tēvocis Leons XII deva piekrišanu atteikties no simtgadīgajām privilēģijām ar vienu vienīgu godpilnu nosacījumu: tas nedrīkstēja notikt pirms viņa nāves.

Tas bija pēdējais viņa pieņemtais lēmums. Tēvocis vairs nekad neapsprieda kuģniecības lietas, pat neļāva nevienam vaicāt pēc padoma; neviena matu cirta nepazuda no viņa impēriski daiļās galvas un ne kriksītis neatņēmās no prāta skaidrības, taču viņš darīja visu iespējamo, lai nesastaptos ne ar vienu, kas viņam varētu izteikt līdzjūtību. Viņa dienas pagāja, no terases vērojot mūžīgos sniegus un lēnītēm šūpojoties Vīnes šūpuļkrēslā blakus nelielam galdiņam ar kafijas kannu, kuru kalpones pastāvīgi uzturēja karstu, un gāzēta ūdens glāzi ar divām zobu protēzēm, ko viņš vairs lika mutē, tikai uzņemot viesus. Viņš pieņēma pavisam nedaudzus draugus un runāja vienīgi par tik tālu pagātni, kas beidzās daudz senāk par kuģošanas laikiem. Tomēr viņam bija palikusi arī viena jaunāka tēma: vēlme, lai Florentīno Arisa apprecētos. To viņš brāļadēlam pauda daudzas reizes — un allaž vieniem un tiem pašiem vārdiem.

-Ja man būtu piecdesmit gadu mazāk, es apprecētu vārdamāsu Leonu. Nespēju iedomāties nevienu, kas būtu labāka sieva.

Florentīno Arisa drebēja šausmās, pieļaujot, ka viņa daudzu gadu darbs pēdējā brīdī izkūpēs gaisā šā neparedzētā nosacījuma pēc. Drīzāk nekā pazaudēt Fermīnu Dāsu viņš būtu bijis gatavs atteikties no jebkā, visu izmest pār bortu, nomirt. Par laimi, tēvocis Leons XII līdz galam neuzstāja. Deviņdesmit divu gadu vecumā viņš pasludināja brāļadēlu par vienīgo mantinieku un atstāja savu posteni uzņēmumā.

Vēl pēc sešiem mēnešiem ar partneru vienbalsīgu lēmumu Florentīno Arisa tika iecelts par Sabiedrības direktoru padomes priekšsēdētāju un ģenerāldirektoru. Dienā, kad viņš stājās amatā, vecišķais pensionētais lauva, atvainojies par to, ka runās, nepieceļoties no šūpuļkrēsla, improvizēja īsu vēstījumu, kas vairāk līdzinājās elēģijai. Tēvocis darīja zināmu, ka viņa dzīves sākumu un tagad noslēgumu iezīmē divi likteņa svētīti notikumi. Visupirms tas, ka Turbako ciematā viņu bija paņēmis klēpī Atbrīvotājs, kas tobrīd jau bija devies kļūmīgajā ceļojumā pretim nāvei. Otrkārt, tas, ka viņam bija izdevies atrast — par spīti visiem likteņa liktajiem šķēršļiem — sava uzņēmuma cienīgu mantotāju. Cenšoties mīkstināt drāmas dramatismu, viņš nobeidza sakāmo, piebilstot:

-  Vienīgā neizdošanās, ko paņemšu līdzi no šīs dzīves, ir tā, ka būšu dziedājis tik daudzās bērēs, bet ne savējās.

Lai pieliktu punkru ceremonijai, viņš, protams, nodziedāja āriju no Toskas — “Ardievu, dzīve!” Viņš to dziedāja a capella, kā pašam vislabāk patika, un viņa balss vēl aizvien netrīcēja. Florentīno Arisa jutās aizkustināts, bet ļāva to manīt, tikai balsij viegli nodrebot, kad pienācās teikt pateicības vārdus. Tāpat kā viņš bija darījis un iecerējis visu pārējo, ko bija darījis un iecerējis savā dzīvē, viņš bija sasniedzis virsotni tikai nežēlīgas apņēmības vārdā: būt dzīvam un pie labas veselības brīdī, kad piepildīs savu likteni Fermīnas Dāsas pavēnī.

Un tomēr uz svinībām, ko viņam par godu bija sarīkojusi Leona Kassiani, Florentīno tovakar nepavadīja tikai atmiņas par Fermīnu vien. Viņam bija līdzi atmiņas par viņām visām: gan par tām, kas atdusējās kapsētās zem viņa stādītās rožu biežņas un turpināja domāt par viņu, gan par tām, kas vēl aizvien guldīja galvu uz tā paša spilvena, uz kura, mēnessgaismā zeltaini laistoties ragiem, dusēja laulātais draugs. Nespējis iegūt vienu, viņš vēlējās būt kopā ar visām vienlaikus — kā vienmēr, kad viņu māca bailes. Jo pat savos visgrūtākajos laikos un pašos smagākajos brīžos viņš bija uzturējis saikni, kaut vai pavisam trauslu, ar neskaitāmajām tik daudzos gados iegūtajām mīļākajām: viņš vienmēr paturēja acīs viņu dzīves pavedienu.

Tāpēc šajā vakarā viņš atcerējās Rosalbu, pašu pirmo no visām, kas bija kā trofeju paņēmusi līdzi viņa nevainību un kuras tēls atmiņās vēl aizvien smeldza kā tajā pirmajā dienā. Pietika aizvērt acis, lai viņš to atkal ieraudzītu uz tvaikoņa klāja, tērpušos muslīna kleitā un cepurē ar garām zīda lentēm un šūpojam sprostā apguldīto zīdaini. Sava mūža daudzajos gados viņš bija vairākkārt sagatavojies ceļam, lai dotos viņu meklēt, nezinādams nedz to, kur viņa varētu būt, nedz viņas uzvārdu, nedz to, vai tā tiešām bijusi viņa, ko viņš meklē, taču būdams pārliecināts, ka atradīs viņu kaut kur starp orhideju audzēm. Ik reizes vai nu kāda īsta pēdējā brīža negadījuma pēc, vai nelaikā uznākuša gribas vājuma ietekmē ceļojums tika atlikts jau tad, kad tūlīt bija jāpaceļ kuģa traps, taču iemeslam vienmēr bija kāda saistība ar Fermīnu Dāsu.

Viņš atcerējās Nācaretes atraitni, vienīgo, ar kuru bija aptraipījis mātes namu Logu ielā, lai arī nevis viņš pats, bet Transito Arisa bija to ieaicinājusi. Pret viņu Florentīno izturējās ar lielāku sapratni nekā pret visām pārējām, jo viņa, pat būdama tik neaptēsta gultā, vienīgā bija izstarojusi pietiekami daudz maiguma, lai spētu aizstāt Fermīnu Dāsu. Taču viņai piemitušās paklīdušas kaķes tieksmes, kas izrādījās vēl pārvarīgākas par pašas maiguma spēku, abiem lēma izciest neuzticības sodu. Un tomēr viņi spēja palikt mīļākie turpat trīsdesmit gadu bez pārtraukuma, pateicoties abu devīzei kā musketieriem: Esam neuzticīgi, taču lojāli. Viņa bija arī vienīgā, par kuru Florentīno Arisa uzņēmās jebkādu atbildību: uzzinājis, ka viņa ir mirusi un tikšot apbedīta nabagu kapā, viņš to apglabāja uz sava rēķina un bija vienīgais sērotājs bērēs.

Viņš atcerējās arī citas atraitnes, ko bija mīlējis. Prudensiju Pitri, visvecāko no vēl dzīvajām, kas bija iesaukta par divvīru atraitni, jo bija par tādu kļuvusi divreiz. Un vēl citu Prudensiju, atraitni, uzvārdā Areļjano, kas bija tik samīlējusies, ka nošķērēja Florentīno drēbēm pogas, lai tam būtu jāuzkavējas viņas namā, kamēr viņa tās atkal piešūs. Arī Hosefu Suņjigu, no mīlas galīgi aptrakušu atraitni, kas, Florentīno guļot miegā, gandrīz jau bija izlēmusi ar dārza dzirklēm nogriezt viņa mantiņas, lai tās netiktu nevienai citai, pat ja netiktu vairs arī pašai. Viņš atcerējās Anhelesu Alfaro, vistrauslāko un visvairāk mīļoto no visām, kas bija atbraukusi uz sešiem mēnešiem pasniegt stīgu instrumentu spēli Mūzikas skolā un kopā ar viņu pavadīja mēness pielietas naktis uz sava nama jumta terases, kaila kā no mātes miesām nākusi spēlējot visbrīnišķīgākās svītas, kādas vien mūzika spējusi radīt, un čella skaņa viņas zeltainajā kājstarpē kļuva par cilvēka balsi. Jau pirmajā pilnmēness naktī abu sirdis salūza nepieredzējušu mīlētāju trakajā kaislē. Taču Anhelesa Alfaro ar savu maigo vāverīti un grēcinieces čellu devās prom kā nākusi transatlantiskā lainerī ar aizmirstības karogu mastā, un no viņas tēla uz mēnessgaismas pielietajiem jumtiem palika vien ar baltu mutautiņu pamātās atvadas, kas atgādināja dūju aizlidojam tālumā, vientuļu un skumju kā Poēzijas svētku dzejoļos. Kopā ar viņu Florentīno Arisa atklāja to, ko jau vairākkārt, pats neaptverot, bija pārdzīvojis: ir iespējams mīlēt vairākas personas vienlaikus, turklāt pret visām jūtot vienādu žēlumu, bet reizē nevienu nenododot. Vientuļš stāvot ļaužu pūlī uz mola, viņš sev dusmu uzplūdā sacīja: “Sirdī ir vairāk kambaru nekā mauku mājā.” Atvadu sāpēs viņu bija pārplūdinājušas asaras, taču kuģis vēl nebija pilnīgi nozudis aiz apvāršņa līnijas, kad atmiņas par Fermīnu Dāsu jau atkal bija pārņēmušas visu viņa būti.

Viņš atcerējās Andreu Varoņu, gar kuras māju bija gājis garām iepriekšējā nedēļā, taču oranžā gaisma vannas istabas logā bija brīdinājusi, ka iekšā iet nedrīkst: kāds bija pasteidzies pirms viņa. Kāds — vīrietis vai sieviete, jo Andrea Varoņa mīlas lietās tādiem sīkumiem nepievērsa uzmanību. Florentīno sarakstā Andrea bija vienīgā, kas pelnīja iztiku ar pašas ķermeni, taču viņa to darīja savas patikas pēc, un neviens viņas rūpalu nepārraudzīja. Savās labākajās dienās viņa bija izveidojusi leģendāru slepenas mīlnieces karjeru, kas pilnīgi attaisnoja viņas iesauku — “Svētā Jaunava visiem un katram”. Viņas dēļ juka prātā gubernatori un admirāļi, uz viņas pleca bija lējuši asaras vairāki kauju varoņi un literatūras grandi, kas nebija tik diži, kā paši iedomājās, un pat daži, kas patiešām bija diženi. Toties tā bija taisnība, ka prezidents Rafaels Reijess, steigā pavadījis pusstundu pie viņas starp diviem citiem pasākumiem pilsētā, bija piešķīris viņai mūža pensiju par izcilu kalpošanu Finanšu ministrijā, kur viņa nekad nebija strādājusi ne minūti. Andrea dāļāja savas baudpilnās dāvanas visapkārt, cik tālu vien ķermenis spēja aizsniegties, un, lai gan par viņas nepiedienīgo uzvedību zināja visa pasaule, neviens nebija spējis likt galdā skaidrus pierādījumus, jo viņas slavenie līdzzinātāji sargāja viņu kā savu dzīvību, apzinoties, ka skandāla gadījumā viņiem pašiem būtu daudz vairāk ko zaudēt nekā viņai. Florentīno Arisa viņas dēļ bija pārkāpis savu svēto principu nekad nemaksāt, bet viņa bija pārkāpusi savējo — nekad nedarīt to par velti, pat ne ar pašas vīru. Abi bija vienojušies par simbolisku cenu, vienu peso par katru reizi, taču viņa naudu neņēma un Florentīno viņai to rokā nespieda: nauda tika mesta cūciņākrājkasītē, līdz pietika, lai Rakstvežu pasāžā nopirktu kādu aizjūras brīnumu. Tieši viņa piešķīra īpašu jutekliskumu klizmām, ko viņš izmantoja, ja mocīja aizcietējums — viņa pārliecināja Florentīno dalīties šai pasākumā ar viņu, un trakajās pēcpusdienās viņi abi tās taisīja kopā, pūloties abu jau esošajā mīlestībā izgudrot vēl vairāk mīlas.

Florentīno uzskatīja, ka viņam ir laimējies, jo tik daudzu dēkainu sakaru jūklī vienīgo rūgto pilienu viņam bija likusi nobaudīt nenosvērtā Sāra Norjega, kas noslēdza savas dienas Dievišķās Ganes trakonamā, deklamējot senilas, bet tik neiedomājami neķītras dzejas, ka viņu bija vajadzējis izolēt, lai nesatracinātu citas trakās. Tomēr, kad Florentīno pārņēma visu atbildību par K. U. K. S., viņam vairs nepietika nedz laika, nedz spara, lai mēģinātu aizstāt Fermīnu Dāsu ar kādu citu: viņš zināja, ka viņa nav aizstājama. Soli pa solītim viņš bija padevies rutīnai un apmeklēja jau esošās mīlestības, gulēja ar viņām, kamēr tās viņam sniedza baudu, kamēr vēl bija iespējams, kamēr rās vēl bija dzīvas. Tajā Vasarsvētku svētdienā, kad nomira doktors Huvenāls Urbīno, viņam vairs bija atlikusi tikai viena — viena vienīga, tikko četrpadsmit gadu veca, un viņai piemita viss, kas līdz tam nebija piemitis nevienai citai, lai viņš vai juktu prātā no mīlestības.

Meitenes vārds bija Amerika Vikuņja. Viņa bija ieradusies pirms diviem gadiem no piejūras ciematiņa ar nosaukumu Puertopadre, un viņas ģimene bija nodevusi viņu Florentīno Arisas gādībā, jo starp abiem pastāvēja visu atzīta asinsradniecība. Viņa bija atsūtīta ar valdības stipendiju apgūt zinības vidusskolā un ieradās ar gultasveļas sainīti un skārda čemodāniņu, tik sīciņu kā no leļļu komplekta, un tajā mirklī, kad meitēns baltajos zābaciņos, zeltainajai bizei šūpojoties, nokāpa no kuģa, Florentīno pārņēma šausmīga priekšnojauta, ka diendusu abi daudzas svētdienas pavadīs kopā. Viņa vēl bija bērns visās šā vārda nozīmēs, ar stīpiņām uz zobiem un pamatskolas skrambām uz celīšiem, bet viņš acumirklī aptvēra, par kādu sievieti viņa pavisam drīz kļūs, un veselu gadu bez steigas audzināja viņu sev, sestdienās vezdams uz cirku, svētdienās uz parku mieloties ar saldējumu, atvēlēdams viņai bērnišķīgu prieku pilnas novakares, kurās iemantoja viņas uzticību un pieķeršanos, un ar labsirdīga vectētiņa pieglaudīgo viltu vilkdams viņu aiz rociņas uz savu nomaskēto kautuvi. Viņai tas viss nāca tik pēkšņi: bija atvērušies vārti uz debesīm. Viņa spēji uzplauka līdzīgi ziedam, un tas viņai lika peldēt laimes skurbumā, reizē sniedzot iedarbīgu stimulu mācībām, lai viņa vienmēr būtu pirmā skolniece klasē un nezaudētu atļauju nedēļas nogales pavadīt ārpus skolas. Viņam tas bija pats slēptākais stūrītis vecumdienu miera ostā. Pēc tik daudziem smalki aprēķinātu mīlestību gadiem neparedzamā nevainības garša solīja atjauninošas perversijas burvību.

Abu vēlmes sakrita. Viņas izturēšanās atbilda tam, kāda viņa bija: meitēns, kas vēlējās pavērt durvis uz dzīvi godājama vīrieša vadībā, vīrieša, kuru pašu nekas nespēja pārsteigt, bet viņš apzināti izvēlējās sev tēlu, kas viņu visu mūžu bija biedējis visvairāk: vecišķs mīlētājs. Florentīno viņā nekad nesaskatīja Fermīnu Dāsu tajos pašos gados, lai gan līdzība bija uzkrītoša — tā jautās gan abu vecumā, gan skolnieču formastērpos, bizēs, mazliet lempīgajā gaitā un pat lepnajā un neparedzamajā raksturā. Vēl jo vairāk: doma par aizstāšanu, kas reiz bija tik lielisks stimuls, lai diedelētu pēc mīlas, bija pilnīgi un galīgi izdzisusi no viņa prāta. Viņam patika Amerika Vikuņja pati par sevi, un slepenu baudu drudzī viņš meiteni iemīlēja tieši tādu, kāda viņa bija. Ar viņu vienīgo viņš spēra visstingrākos piesardzības soļus, lai nepieļautu nejaušu grūtniecību. Pēc pirmajām piecām sešām reizēm abi vairs nesapņoja ne par ko citu kā par svētdienas launaglaiku.

Tā kā viņam vienīgajam bija atļauts izvest Ameriku no internāta, Florentīno devās pēc viņas K. U. K. S. piederošajā Hudzona markas sešcilindru automobilī; reizēm, kad nebija saules, viņi nolaida jumtu, lai pabraukātos pa pludmali: viņš savā nožēlojama paskata platmalē, bet viņa, vai ģībdama no smiekliem un abām rokām pieturēdama skolas formai piederīgo matroža cepuri, lai to neizrautu vējš. Kāds bija meiteni brīdinājis, lai viņa neuzturoties aizbildņa sabiedrībā vairāk, nekā galīgi nepieciešams, lai neēdot neko no tā, ko viņš iepriekš nogaršojis, un lai vairoties no viņa dvašas, jo vecums esot lipīgs. Taču viņa to neņēma galvā. Nevienam no abiem nerūpēja, ko par viņiem varētu nodomāt, jo viņu radniecība bija visiem zināma, turklāt milzīgā gadu starpība lika izslēgt jebkādas aizdomas.

Vasarsvētku svētdienā viņi tikko bija beiguši mīlēties, kad četros pēcpusdienā sāka dunēt zvani. Florentīno Arisam bija jānomierina pārlieku stipri salēkusies sirds: viņa jaunībā zvanu dimdināšana bija iekļauta apbedīšanas cenā, un svinīgās skaņas tika liegtas vien galīgiem nabagiem. Taču pēc mūsu pēdējā kara konservatīvais režīms abu gadsimtu mijā nostiprināja koloniālo laiku tradīcijas, un apbedīšanas rituāli kļuva tik dārgi, ka par tiem samaksāt spēja tikai paši visbagātākie. Kad nomira arhibīskaps F.rkole de Luna, zvani visā provincē bez apstājas dunēja deviņas dienas un deviņas naktis, un visi tik šausmīgi nomocījās, ka viņa pēcgājējs atcēla prasību dimdināt zvanus katrās bērēs, pietaupot šo rituālu tikai lielākajām slavenībām. Izdzirdot katedrāles zvanus Vasarsvētku svētdienā pulksten četros, Florentīno Arisam tāpēc šķita, ka viņu apmeklējis zudušo jaunības dienu rēgs. Viņam ne mirkli neienāca prātā, ka tie ir zvani, kurus viņš bija tik ļoti alcis izdzirdēt ilgus un ilgus gadus kopš tās svētdienas, kad ieraudzīja Fermīnu Dāsu sestajā gaidību mēnesī iznākam no galvenās mises.

-  Pie velna, viņš puskrēslā norūca, tam nu gan jābūt maktenam dižkungam, ja jau apzvana katedrālē.

Amerika Vikuņja, pavisam kaila, tikko bija atvērusi acis:

-   Droši vien aizzvana Vasarsvētkus, viņa sacīja.

Florentīno Arisa nudien nebija nekāds zinātājs baznīcas

tradīcijās un nebija apmeklējis misi kopš tā laika, kad spēlēja vijoli kopā ar vācieti, kas viņu bija apmācījis arī telegrāfista prasmēs un par kura tālāko likteni viņš nekad nebija saņēmis skaidras ziņas. Tomēr viņš nešaubīgi zināja, ka zvani nedimd Vasarsvētku dēļ. Pilsētā tika sērots, pilnīgi skaidrs, to viņš jau zināja. No rīta viņa mājās bija ieradusies Kārību bēgļu delegācija, lai pavēstītu, ka Žeremija de Sentamūrs rītausmā atrasts miris savā fotodarbnīcā. Lai gan Florentīno Arisa nepiederēja viņa tuvākajiem draugiem, viņam bija labas attiecības ar daudziem citiem bēgļiem, kas viņu allaž aicināja uz saviem sabiedriskajiem pasākumiem, visupirms jau uz bērēm. Taču viņš bija pārliecināts, ka zvani neskan Žeremijam de Sentamūram, kas bija karojošs bezdievis un iesīkstējis anarhists, rurklāt pats bija atņēmis sev dzīvību.

-  Nē, viņš sacīja, tāda dimdināšana varētu būt vienīgi gubernatoram vai kādam vēl augstāk.

Krītot caur nevērīgi aizdarītajām žalūzijām, gaisma pārklāja Amerikas Vikuņjas balsno ķermeni tīģerēna svītrām, un viņa bija pārāk jauna, lai domātu par nāvi. Pēc pusdienām viņi bija mīlējušies, un diendusas atvilnī abi kaili gulēja blakus zem griestu ventilatora, kura dūkoņa nespēja pārmākt krusai līdzīgo skaņu, ko radīja maitasputni, klimstot pa nokaitušo cinkotā skārda jumtu. Florentīno Arisa viņu mīlēja tāpat, kā bija mīlējis visas daudzās savā garajā mūžā pagadījušās sievietes, taču šī mīlestība viņā raisīja vairāk skumju nekā jebkura iepriekšējā, jo viņš bija pārliecināts, ka pats būs miris no vecuma, iekams viņa pabeigs vidusskolu.

Istabiņa stipri atgādināja kuģa kajīti, un tās koka līstēm apšūtās sienas bija daudzkārt pārkrāsotas, klājot jaunu kārtu pāri iepriekšējam slānim tāpat kā kuģos, taču četros pēcpusdienā pat ar visu elektrisko ventilatoru virs gultas karstums šķita vēl spiedīgāks nekā upju tvaikoņu kajītēs, jo to izstaroja metāla jumts. Tā nebija īsta guļamistaba — tikai neliela kajīte uz cietzemes, ko Florentīno Arisa bija licis ierīkot blakus savam kabinetam K. U. K. S. namā, neminot nekādus citus iemeslus vai aizbildinājumus: tādēļ vien, lai taptu jauks kaktiņš veca vīra mīlas priekiem. Darba dienās tur bija grūti gulēt, jo apkārt skanēja krāvēju kliedzieni, varēja dzirdēt upju ostas ceļamkrānu troksni un molam pietauvoto kuģu neganto baurošanu, tomēr meitenei tā kļuva par svētdienas paradīzi.

Vasarsvētku dienā abi bija nodomājuši palikt kopā, līdz viņai bija jāatgriežas internātā — piecas minūtes pirms Angelus lūgšanas, taču zvanu duna Florentīno Arisam lika atcerēties paša solījumu piedalīties Žeremijas de Sentamūra bērēs, un viņš apģērbās steidzīgāk nekā ierasti. Pirms tam viņš kā allaž sapina meitenes vienīgo bizi, ko pats pirms mīlēšanās mēdza atraisīt, un apsēdināja viņu uz galda, lai sasietu formastērpam piederīgo kurpju auklas, jo pati viņa to vienmēr izdarīja pavirši. Viņš palīdzēja bez izsmējības, un viņa savukārt palīdzēja viņam, palīdzot justies kā veicam pienākumu: kopš pirmajām tikšanās reizēm abi bija pazaudējuši sava vecuma apjautu un izturējās kā divi uzticami laulātie, kas savā dzīvē viens no otra noslēpuši jau tik daudz, ka nav atlicis gandrīz nekas, ko otram sacīt.

Kā jau svētku dienā, visi kabineti bija aizslēgti un tumši, bet pie tuksnesīgās piestātnes bija redzams viens pats kuģis ar noslāpētām tvaika mašīnām. Spiedīgā tveice liecināja, ka tuvojas lietavas, pirmās šajā gadā, bet dzidrais gaiss un ostas svētdienīgais klusums šķita piederam citam, vēlīgākam mēnesim. No šīs vietas pasaule rādījās skarbāka nekā krēslainajā kajītē, un zvanu dimda šķita sāpīgāka, pat nezinot, kam tā skan. Florentīno Arisa kopā ar meiteni nokāpa salpetra placī, kas spāņiem bija kalpojis par nēģeru ostu un kur vēl aizvien mētājās atsvaru atlūzas un citi sarūsējuši dzelzs gabali no vergu tirgus laikiem. Automobilis viņus gaidīja ēnā pie noliktavām, bet viņi nemodināja šoferi, kas bija iemidzis ar galvu uz stūres, iekams paši nebija iekārtojušies sēdeklī. Mašīna apgriezās pie stiepju režģa nožogotajām noliktavām, šķērsoja seno Dvēseļu līča tirgus laukumu, kur gandrīz kaili pieaugušie dzenāja bumbu, un nokaitētā putekļu mākonī izbrauca no upju ostas. Florentīno Arisa bija pārliecināts, ka sēru zvani negodina Žeremiju de Sentamūru, taču nerimtīgā duna sāka raisīt viņā šaubas. Viņš uzlika roku šoferim uz pleca un, iekliedzot ausī, pajautāja, kam šie zvani tiek dimdināti.

-  Tic ir par to dakteri, nu, to ar kazbārdiņu, kā viņu tur sauca… šoferis atbildēja.

Florentīno Arisam nebija ilgi jādomā, lai aptvertu, par kuru viņš runā, taču, kad šoferis izstāstīja, kā tieši doktors nomiris, viņa acumirklīgā cerība pagaisa, jo dzirdētais šķita pilnīgi neticams. Nekas nav tik ļoti atbilstīgs cilvēka personībai kā tas, kā viņš nomirst, un nekāda citāda nāve kā tikai aprakstītā nevarēja būt mazāk atbilstīga cilvēkam, kas bija viņa prātā. Un tomēr tas bija tieši viņš, lai gan izklausījās pēc absurda: pilsētas vecākais un visaugstāk kvalificētais ārsts, viens no tās izcilākajiem vīriem ar daudziem un dažādiem nopelniem, bija nomiris ar pārlauztu mugurkaulu, astoņdesmit viena gada vecumā pūloties notvert papagaili un nokrītot no mango koka zara.

Visu, ko Florentīno Arisa bija darījis kopš Fermīnas Dāsas kāzām, bija balstījusi cerība, ka šāda vēsts reiz pienāks. Bet, kad šī stunda bija situsi, viņš nejuta saviļņojoša triumfa trīsas, ko tik bieži bija iztēlojies bezmiega naktīs — tā vietā viņš šausmās nodrebinājās, fantastiskā skaidrībā aptverot, ka tikpat labi viņš pats varēja būt tas, kura dēļ dimd nāves zvani. Sēžot viņam blakus automobilī, kas palēkdamies ripoja pa bruģētajām ielām, Amerika Vikuņja pamanīja viņa bālumu, izbijās un vaicāja, kas ar viņu notiek. Florentīno Arisa satvēra viņas roku savā vēsajā plaukstā un nopūtās:

-   Ak, mans bērns, man vajadzētu vēl piecdesmit gadu, lai tev to izstāstītu.

Viņš aizmirsa Žeremijas de Sentamūra bēres. Atstājis meiteni pie internāta durvīm un steigā nosolījies atbraukt pakaļ nākamajā sestdienā, Florentīno lika šoferim aizvest viņu uz doktora Huvenāla Urbīno mājām. Tām tuvējās ielās viņi uzdūrās automašīnu un īrētu kariešu jūklim, bet iepretim namam veselam ziņkārīgo pūlim. Tikko bija ieradies liels pulks doktora Lāsidesa Oliveļjas viesu, ko ļaunā vēsts bija pārsteigusi svinību apogejā. Pašā namā burzma traucēja tikt uz priekšu, tomēr Florentīno Arisam izdevās izlauzt ceļu līdz saimnieku guļamistabai: viņš paslējās uz pirkstgaliem aiz ļaužu bariņa, kas aizsprostoja durvis, un ieraudzīja doktoru Huvenālu Urbīno laulības gultā tādā paskatā, kādā bija alcis redzēt, kopš pirmoreiz izdzirda viņa vārdu — vārtāmies kaunpilnas nāves dubļos. Galdnieks bija tikko noņēmis mēru viņa zārkam. Blakus nelaiķim vēl aizvien tajā pašā svinībām apvilktajā jaunlaulātas vecmāmiņas kleitā sevī iegrimusi un skumja sēdēja Fermīna L)āsa.

Florentīno Arisa bija iztēlojies šo mirkli līdz pašām vissīkākajām detaļām jau kopš jaunības dienām, kad ar visu sirdi un dvēseli bija atdevies savai neprātīgajai mīlestībai. Viņas dēļ viņš bija izkarojis vārdu un bagātību, pārlieku neuztraucoties par cīņas līdzekļiem; viņas dēļ viņš bija apņēmīgi rūpējies par savu veselību un izskatu, kaut citiem kungiem tais laikos tā nešķita vīrieša cienīga nodarbe, un bija gaidījis šo dienu tā, kā neviens cits visā pasaulē nebūtu varējis gaidīt neko un nevienu: ne uz brīdi nezaudējot dūšu. Acīm redzamais pierādījums, ka nāve beidzot iestājusies viņam par labu, iedvesa Florentīno nepieciešamo drosmi, lai Fermīnas Dāsas pirmajā atraitnības naktī vēlreiz atkārtotu viņai savu bezgalīgās uzticības un mūžīgās mīlestības zvērestu.

Paša sirdsapziņai viņš nenoliedza, ka bija rīkojies neapdomīgi, pilnīgi neapjēdzot, kādā laikā un kādā vietā viņš šos vārdus saka, un viņu steidzinājušas bailes, ka šāda izdevība varētu vairs nekad neatkārtoties. Viņš to būtu gribējis pateikt — un pat vairākkārt bija iztēlojies, kā viņš to pasaka, — ne tuvu ne tik brutālā veidā, taču liktenis nebija devis iespēju izvēlēties. Florentīno bija izgājis no sēru nama, sirdij sāpot par to, ka atstājis Fermīnu tāda paša satricinājuma varā, kādu izbaudīja viņš pats, taču viņš to nekādi nebūtu varējis novērst, jo viņam šķita, ka šī cietsirdības pilnā nakts kopš aizlaikiem bijusi ierakstīta abu liktenī.

Nākamajās divās nedēļās Florentīno nespēja mierīgi nogulēt pat vienu vienīgu nakti. Viņš izmisis sev taujāja, kur varētu būt Fermīna Dāsa, kad viņš nebija blakus, par ko viņa varētu domāt, ko viņa atlikušajos mūža gados iesāks ar biedīgo nastu, ko pats bija ielicis viņas rokās. Viņš dabūja ciest no smaga aizcietējuma, kas uzpūta vēderu kā bungas un lika ķerties pie daudz nejaukākiem līdzekļiem nekā klizmas. Vecuma kaites, ko viņš spēja panest labāk par saviem vienaudžiem, jo pazina tās jau kopš jaunības, tagad uzbruka visas vienlaikus.

Trešdienā viņš pēc nedēļu ilgas prombūtnes ieradās darbā, un Leona Kassiani izbijās, ieraudzījusi viņu tik bālu un panīkušu. Florentīno viņu nomierināja: atkal tas bezmiegs, tāpat kā vienmēr, un vēlreiz iekoda sev mēlē, lai caur daudzajām sulojošajām sirds brūcēm neizlauztos patiesība. Lietavas neatvēlēja viņam nevienu saulainu mirkli pārdomām. Aizritēja vēl viena nesakarīga nedēļa — viņš nespēja sakopot domas, slikti ēda un vēl sliktāk gulēja, mēģinot atrast kādas slepenas zīmes, kas norādītu ceļu pretim glābiņam. Taču piektdien viņu pārņēma nepamatots miers, ko viņš uztvēra kā vēsti, ka nekas jauns vairs nenotiks, ka viss viņa mūžā padarītais izrādījies veltīgs un nekas vairs nesekos: pienākušas beigas. Tomēr pirmdien, pārnācis mājās, viņš sava Logu ielas nama vārtos satecējušā peļķē atrada peldam vēstuli un acumirklī sazīmēja uz aploksnes valdonīgo rokrakstu, ko visas daudzās pārmaiņas viņas dzīvē nebija spējušas pārgrozīt — Florentīno pat šķita, ka viņš mana apvītušu gardēniju naksnīgo smaržu, jo pēc pirmā izbīļa sirds viņam bija pateikusi visu: tā ir vēstule, ko viņš, nerazdams ne mirkli miera, gaidījis ilgāk nekā pusgadsimtu.

## sestā nodaļa

Fermīnai Dāsai nemūžam nebūtu varējis ienākt prātā, ka šo vēstuli, ko viņa bija rakstījusi aklu dusmu uzplūdā, Florentīno Arisa spētu iztulkot kā mīlestības vēsti. Viņa tajā bija ielikusi visu niknumu, kādu vien spēja sevī atrast, savus visnežēlīgākos vārdus, visaizskarošākos apvainojumus, turklāt vēl nepamatotus, bet kas viņai vēl aizvien šķita par sīku tik milzīga pāridarījuma atsvēršanai. Vēstule bija pēdējais piliens viņas rūgtajās divu nedēļu pašmocībās, caur kurām viņa pūlējās rast ceļu, kā samierināties ar savu jauno stāvokli. Viņa gribēja atkal kļūt par sevi pašu, atgūt visu, no kā bija vajadzējis atteikties pusgadsimtu ilgušajā kalpībā, kas viņu bija darījusi laimīgu — jā, protams, taču pēc vīra nāves tā viņai nebija atstājusi pat mazākās identitātes paliekas. Viņa tagad bija spoks svešā namā, kas vienā dienā bija kļuvis pārlieku liels un tuksnesīgs un kur viņa klimta kā apmāta, izbīlī sev vaicājot, kurš ir vairāk miris: tas, kurš ir nomiris, vai tā, kura palikusi dzīvojam.

Fermīna nespēja atvairīt sirds dziļumos mītošās dusmas pret vīru par to, ka viņš pametis viņu vienu draudīgas jūras vidū. Viss, kas bija piederējis viņam, izraisīja asaras: viņa pidžama zem spilvena, viņa čības, kas tai allaž bija atgādinājušas slimnieka iešļūcenes, atmiņas par spogulī redzamo attēlu, kurš izģērbās, kamēr viņa pirms gulētiešanas sukāja matus, vīra ādas smarža, kas vēl ilgu laiku pēc viņa nāves būs samanāma

uz viņas ādas. Darot vienalga ko, viņa negaidot apstājās un iesita sev pa pieri, jo piepeši bija atcerējusies ko tādu, ko nebija attapusi viņam pateikt. Katru bridi viņai iešāvās prātā simtiem ikdienišķu jautājumu, uz kuriem tikai viņš varētu atbildēt. Reiz viņš Fermīnai bija aprakstījis situāciju, ko viņa nebija spējusi aptvert: to, ka cilvēks, kam amputēta kāja, vairs neesošajā loceklī jūt sāpes, krampjus vai kutēšanu. Tieši tā tagad jutās viņa pati bez vīra, sajūtot laulāto atrodamies tur, kur viņa vairs nebija.

Pirmajā rītā pamodusies kā atraitne, Fermīna vēl aizvērtām acīm pagrozījās gultā, cenšoties atrast ērtāku pozu gulēšanai, un tieši tajā mirklī vīrs viņai nomira, jo tikai tad viņa aptvēra, ka viņš pirmoreiz pavadījis nakti prom no mājām. Līdzīga atskārsme viņu sagaidīja pie galda: nevis tāpēc, ka viņa justos viena, kā tas patiesībā bija, bet aiz dīvainās pārliecības, ka viņa ēd kopā ar kādu, kura vairs nav. Viņa sagaidīja no Ņūorleānas ierodamies meitu Ofēliju ar vīru un trim mazmeitām un tikai tad apsēdās pie galda nākamo reizi, taču ne pie tā, ierastā, bet pie kaut kur atrasta mazāka, ko bija likusi novietot gaitenī. Līdz tam brīdim viņa netika baudījusi nevienu regulāru maltīti. Jebkurā stundā, kad uzmācās izsalkums, viņa iegriezās virtuvē, ar dakšiņu pazvejoja burkās un ieēda pa druskai no visa, neko neliekot uz šķīvja, un, stāvot kājās pie plīts, parunājās ar kalponēm, vienīgajām, kuru sabiedrībā viņa jutās labi un ar kurām viņai bija visvieglāk saprasties. Lai kā viņa censtos, Fermīnai tomēr neizdevās izvairīties no mirušā vīra klātbūtnes: visviens, kurp viņa devās, vienalga, kam pagāja garām vai ko ņēmās darīt, viņa uzdūrās kaut kam tādam, kas bija piederējis viņam un atgādināja par viņu. Kaut arī just sāpes viņai šķita godīgi un taisnīgi, Fermīna reizē vēlējās darīt visu iespējamo, lai nesāktu par tām tīksmināties, tāpēc pieņēma radikālu lēmumu iztīrīt māju no visa, kas viņai varētu atgādināt par mirušo vīru, jo viņai šķita, ka vienīgi tā spēs turpināt dzīvot bez viņa.

Tā bija izdeldēšanas ceremonija. Dēls piekrita paņemt sev bibliotēku, lai Fermīna varētu vīra kabinetā iekārtot šūšanas istabu, kādas viņai pēc kāzām nekad nebija bijis. Meita savukārt savāca šādas tādas mēbeles un daudz citu mantu, kas viņai šķira gana piemērotas pārdošanai Ņūorleānas senlietu izsolēs. Tas viss Fermīnai sniedza atvieglojumu, kaut nebija nemaz tik jauki uzzināt, ka pašas kāzu ceļojumā iegādātās lietas jau kļuvušas par antikvāru cienīgiem objektiem. Par spīti apstulbinātajām kalponēm un kaimiņiem, un izbrīnītajām draudzenēm, kas šajās dienās nāca sniegt viņai atbalstu, viņa vēlēja klajumā aiz mājas sakurt ugunskuru un sadedzināja tajā visu, kas atsauca atmiņā vīru: pašas dārgākās un elegantākās drēbes, kādas vien kopš pagājušā gadsimta pilsētā bija redzētas, vissmalkākās kurpes, cepures, kurās jautās vairāk līdzības vīram nekā viņa portretos, diendusai paredzēto šūpuļkrēslu, no kura viņš bija pēdējoreiz piecēlies, lai nomirtu, un neskaitāmas citas lietas, kas bija tik cieši saistītas ar viņa dzīvi, ka jau bija kļuvušas par viņa personas daļu. To viņa izdarīja bez mazākās šaubu ēnas, būdama pilnīgi pārliecināta, ka vīrs būtu atbalstījis šādu rīcību un ne jau tikai aiz higiēnas apsvērumiem: viņš ne reizi vien bija paudis vēlmi, lai pēc nāves tiktu kremēts, nevis ieslodzīts tumšā ciedra koka kastē bez nevienas spraudziņas. Protams, viņa ticība neļāva to darīt: viņš bija uzdrīkstējies — ja nu tomēr! — izzināt arhibīskapa viedokli, un tas viņam bija teicis: nē un nekad. Tā bija bijusi pilnīgi velta cerība, jo baznīca nepieļāva krematorijas krāšņu ierīkošanu mūsu kapsētās, pat lai tādas izmantotu citas ticības, nevis katoļi, un nevienam, izņemot pašu Huvenālu Urbīno, pat prātā nebūtu varējis ienākt, kādas ērtības tās varētu sniegt. Fermīna Dāsa nebija aizmirsusi vīra šausmas un pat pirmo stundu apjukumā atcerējās pateikt galdniekam, lai tas zārka vākā nelaiķa mierinājumam atstāj šauru spraudziņu gaismai.

Un tomēr šis holokausts izrādījās veltīgs. Fermīna Dāsa pavisam drīz saprata, ka atmiņas par vīru ir tikpat uguns izturīgas,

cik tās šķita nepakļaujamies dienu ritumam. Vēl ļaunāk: pēc drēbju sadedzināšanas viņai sāk pietrūkt ne vien daudz no tā, ko viņa bija vīrā mīlējusi, bet arī — turklāt vairāk par visu — tā, kas viņu bija visvairāk kaitinājis: tā trokšņa, ko viņš bija mēdzis izraisīt, celdamies no gultas. Šīs atmiņas palīdzēja viņai izkļūt no sāpju purva. Spītējot visam, viņa pieņēma stingru lēmumu turpināt dzīvot, atceroties vīru, it kā tas nemaz nebūtu miris. Viņa zināja, ka ik rītu pamosties joprojām būs grūti, taču ar katru dienu mazāk grūti.

Trešās nedēļas beigās viņa patiešām sāka saskatīt pirmās gaismiņas. Taču, tām kļūstot lielākām un spožākām, Fermīna pamazām atskārta, ka viņas dzīvē pastāv kāds nelabs rēgs, kas nedod ne mirkli miera. Tas nebija žēlumu izraisošais rēgs, kas sekoja viņai no Evaņģēliju parka un kuru viņa uz vecumdienu sliekšņa mēdza atsaukt atmiņā ar maiguma pieskaņu, bet gan pretīgais spoks bendes frencī un krūtīm piespiestajā cepurē, kura muļķīgā nekaunība viņu bija tik pārlieku satraukusi, ka viņa to vairs nespēja izmest no domām. Kopš brīža, kad viņa to astoņpadsmit gadu vecumā bija atraidījusi, Fermīna vienmēr bija pārliecināta, ka atstājusi viņā naida sēklu, ko laiks spējis vien briedināt lielāku. Viņa to vienmēr bija paturējusi prātā, vienmēr bija to jutusi — kad rēgs bija kaut kur tuvumā, tā veidols vien viņā viesa nemieru un uztrauca tiktāl, ka viņa pret to nekad nespēja izturēties dabiski. Tajā naktī, kad viņš vēlreiz atzinās viņai mīlestībā, kamēr mirušajam vīram nestās puķes vēl nebija beigušas piesmaržināt namu, viņa nespēja iedomāties, ka šāds izlēciens varētu nebūt pirmais solis, īstenojot sazin vien kādu neģēlīgu atriebības plānu.

Nepārejošā atcerēšanās vairoja Fermīnas dusmas. Kad nākamajā dienā pēc bērēm viņa uzmodās ar domām par šo cilvēku, viņai izdevās aizvairīt šādas atmiņas ar gribasspēku vien. Taču dusmas aizvien atgriezās, un viņa pavisam drīz aptvēra, ka vēlme aizmirst kļūst par spēcīgāko pamudinājumu viņu atcerēties. Tad, nostalģijas pieveikta, viņa pirmoreiz uzdrīkstējās izsaukt atmiņā toreizējos tik iluzoros šķietamās mīlestības laikus. Fermīna mēģināja precīzi atcerēties, kāds tolaik izskatījās parciņš un iztrupējušie mandeļkoki, kāds bija soliņš, uz kura viņš bija meiteni mīlējis, jo nekas no tā vairs nebija palicis kā senāk. Viss bija pārveidots: koki ar savu dzelteno lapu paklāju bija prom, un bezgalvainā varoņa piemineklis bija aizstāts ar citu statuju pilnā parādes formā — bez vārda, bez datumiem, bez jebkāda pamatojuma tā stāvēja uz krāšņa pjedestāla, kam iekšpusē bija iemontēts visa kvartāla elektrības kontroles panelis. Viņas nams, ko pirms daudziem gadiem tomēr bija izdevies pārdot, tagad provinces valdības rokās izskatījās gandrīz sabrucis. Viņai nebija viegli iztēloties Florentīno Arisu tādu kā tolaik, un vēl grūtāk bija aptvert, ka melanholiskais jauneklis, kas, lietum līstot, šķita tik bezpalīdzīgs, ir tas pats kožu saēstais večuks, kas bija nostājies viņas priekšā un, pilnīgi neņemot vērā viņas stāvokli un absolūti nerespektējot atraitnes bēdas, apsvilinājis viņas dvēseli ar kvēlošu apvainojumu, kas viņai vēl tagad lika cīnīties pēc elpas.

Drīz pēc tam, kad Fermīna bija atgriezusies no Flores de Maria muižas, kur bija mēģinājusi atgūties no nelaimes ar Linčas jaunkundzi, māsīca Hildebrande Sančesa bija ieradusies viņu apciemot. Hildebrande, novecojusi, resna un laimīga, bija atbraukusi sava vecākā dēla pavadībā — tas tāpat kā viņa tēvs bija bijis armijas pulkvedis, taču tēvs no viņa bija atteicies pēc dēla necienīgās izturēšanās Sanhuanas de la Sjenagas banānu plantāciju strādnieku apšaušanas gadījumā. Māsīcas tikās bieži un vienmēr pavadīja ilgas stundas skumīgās atmiņās par tiem laikiem, kad bija iepazinušās. Pēdējā ciemošanās reizē Hildebrande bija šķitusi vairāk nostalģijas pārņemta nekā jebkad, un, likās, gadu nasta viņu nospiež pārlieku smagi. Lai padarītu atmiņas vēl smeldzīgākas, viņa bija paņēmusi līdzi attēlu ar viņām abām senlaiku dāmu tērpos, ko bija uzņēmis beļģu fotogrāfs todien, kad jauniņais Huvenāls Urbīno stūrgalvīgajai Fermīnai Dāsai dāvāja žēlastības dūrienu. Attēla otra kopija bija nozaudēta, un Flildebrandes fotogrāfija bija gandrīz izdzisusi, taču cauri vilšanās miglai abas spēja sevi sazīmēt: tik jaunas un daiļas, kādas viņas nebūs vairs nekad.

Hildebrandei likās neiespējami nerunāt par Florentīno Arisu, jo viņa vienmēr identificēja tā likteni ar savējo. Viņa to atcerējās no tās dienas, kad bija devusies nosūtīt pirmo telegrammu, un tā arī nekad nespēja izdzēst no sirds atmiņas par skumjo, aizmirstībai lemto putnēnu. Fermīna savukārt bija viņu daudzreiz satikusi, kaut, protams, abi nekad nebija sarunājušies, un nespēja aptvert, ka viņš bijis viņas pirmā mīlestība. Viņai allaž gadījās kaut ko padzirdēt par viņu, tāpat kā agri vai vēlu uzradās ziņas par ikvienu, kam šai pilsētā bija kāds svars. Runāja, ka precējies viņš neesot savu dīvaino gaumju pēc, bet Fermīna arī tam nepiegrieza vērību — ne vien tāpēc, ka nekad neņēma galvā tenkas, bet arī tāpēc, ka līdzīgu baumu netrūka arīdzan par citiem vīriešiem, kas stāvēja pāri jebkādām aizdomām. Toties viņai šķita savādi, ka viņš turpina ģērbties savos mistiskajos paltrakos un lietot dīvainos losjonus un vēl aizvien palicis tikpat neizdibināms par spīti tam, ka izkarojis vietu dzīvē tik pamācošā un pat slavējamā ceļā. Viņa nespēja noticēt, ka tas ir tas pats vīrietis, un vienmēr jutās pārsteigta, izdzirdot Hildebrandi nopūšamies: “Nabaga cilvēks, cik daudz gan viņam bijis jāizcieš,” — jo Fermīna viņu jau ilgu laiku bija uzlūkojusi bez sāpēm: kā izdzisušu ēnu.

Un tomēr tai vakarā, kad īsi pēc atgriešanās no Flores de Maria viņa to satika kinoteātrī, ar viņas sirdi atgadījās kas dīvains. Fermīna nejutās pārsteigta, ieraudzījusi Florentīno kopā ar sievieti, turklāt melnādainu. Viņu pārsteidza tas, ka viņš bija tik labi saglabājies un ka izturējās pavisam brīvi, un viņai pat neienāca prātā, ka, iespējams, nevis viņš, bet gan viņa pati ir mainījusies pēc Linčas jaunkundzes netīkamās iejaukšanās viņas privātajā dzīvē. Kopš tās reizes Fermīna vairāk nekā divdesmit turpmākos gadus uzlūkoja viņu jau ar līdzcietīgāku skatienu. Viņa klātbūtne vīra apstāvēšanas naktī viņai ne vien likās saprotama, bet pat šķita nozīmējam naidīguma dabisko galu: piedošanas un aizmiršanas rituālu. Tāpēc viņai bija tik negaidīts dramatiski atkārtotais mīlas zvērests — mīlas, kas viņai nekad nebija eksistējusi, un tādos gados, kad nedz Florentīno Arisam, nedz viņai pašai no dzīves vairs nekas nav sagaidāms.

Pirmā šoka izraisītās negantās dusmas arī pēc vīra simboliskās kremēšanas palika tikpat stipras kā bijušas un turpināja augt augumā un sazaroties, viņai aizvien mazāk spējot tās savaldīt. Vēl jo ļaunāk: viņas domu telpu, kurā viņai bija izdevies apslāpēt atmiņas par nelaiķa vīru, soli pa solim, taču neapstādināmi pārņēma savā varā magoņu druva, kur bija apbedītas atmiņas par Florentīno Arisu. Tāpēc viņa, pašai negribot, domāja par viņu, un, jo vairāk domāja, jo dusmas auga spēkā, un, jo dusmas auga spēkā, jo vairāk viņa par viņu domāja, kamēr tas viss kļuva tik neciešami, ka prāts to vairs nespēja saturēt. Tad viņa apsēdās pie mirušā vīra rakstāmgalda un uzrakstīja Florentīno Arisam vēstuli, trīs iracionālas, aizskarošiem vārdiem un neģēlīgiem apvainojumiem tik piesātinātas lappuses, ka tās viņai sniedza atvieglojumu, jo viņa bija apzināti veikusi viszemiskāko darbību visā savā garajā dzīvē.

Arī Florentīno Arisam šīs trīs nedēļas bija pagājušas kā agonijā. Pēc atkārtotā mīlestības zvēresta Fermīnai Dāsai viņš bija tumsā bezmērķīgi klīdis pa pēcpusdienas lietusgāzes saārdītajām ielām, šausmās sev vaicājot, ko viņš iesāks ar tikko nomedītā tīģera ādu — tīģera, no kura grābiena bija izvairījies vairāk nekā piecdesmit gadu. Postošā lietus pēc pilsētā bija izsludināts ārkārtas stāvoklis. Dažās mājās puskaili vīrieši un sievietes pūlējās paglābt no plūdiem visu, ko vien Dievs atvēlēs, un Florentīno Arisam radās iespaids, ka visu kopīgajai nelaimei ir kāda saistība ar viņa likstu. Taču debesis bija rāmas un

Kārību zvaigznes mierīgi mirdzēja savās vietās. Pieklustot citām balsīm, Florentīno piepeši izdzirda dziedam vīrieti, kura dziesmu abi ar Leonu Kassiani bija dzirdējuši pirms daudziem gadiem tieši tai pašā stundā un uz tā paša ielas stūra: No tilta es atpakaļ nācu, asaras liedams gauži. Dziesmu, kurā šai naktī un tikai viņam vien nez kāpēc jautās kaut kāda saikne ar nāvi.

Nekad viņam nebija tik ļoti pietrūcis Transito Arisas, viņas viedo vārdu, viņas papīra puķēm apvītās ākstu ķēniņienes galvas. No tā nevarēja izbēgt: tiklīdz viņš nonāca katastrofas priekšā, viņam bija vajadzīgs sievietes atbalsts. Tāpēc viņš nogāja gar ģimnāziju, meklēdams, vai nekrustosies ce|š ar kādu viņam sasniedzamu, un ieraudzīja degam gaismu vienā no Amerikas Vikuņjas garās guļamtelpas daudzajiem logiem. Viņam vajadzēja dzelžaini saņemt sevi rokās, lai nepadotos trakumam divos naktī kā vectēvam aizvest meitēnu sev līdzi, vēl siltā pusmiegā tīstāmies naktskreklā un izplatām ap sevi šūpuļa smaržu.

Pilsētas otrā malā bija Leona Kassiani, viena un brīva, un viņa, bez šaubām, bija gatava gan divos naktī, gan trijos no rīta un jebkurā laikā un jebkādos apstākļos dāvāt viņam tik nepieciešamo līdzcietību. Tā nebūtu bijusi pirmā reize, kad viņš no sava bezmiega tuksneša klauvētu pie viņas durvīm, taču Florentīno zināja, ka viņa ir pārāk gudra un ka abi viens otru pārāk mīl, lai viņš mestos raudāt Leonas klēpī, neizpaudis asaru iemeslu. Bez miega klīstot pa tuksnesīgo pilsētu, viņam pēc ilgām pārdomām ienāca prātā, ka ne pie vienas citas nebūtu tik labi kā pie Prudensijas Pitres, divviru atraitnes, kas bija gadus desmit jaunāka par viņu pašu. Viņi bija iepazinušies iepriekšējā gadsimtā un bija beiguši satikties tāpēc, ka viņa bija apņēmusies neļaut nevienam ieraudzīt sevi tādu, kāda viņa bija kļuvusi — pa pusei akla un uz vecuma nevarības sliekšņa. Atcerējies Prudensiju, Florentīno Arisa tūlīt atgriezās Logu ielā, ielika iepirkumu somā divas pudeles portvīna un marinētu dārzeņu burciņu un devās pie viņas viesos, pat nezinot, vai viņa vēl dzīvo savā vecajā mājvietā, vai viņa ir viena un vai viņa vispār vēl ir dzīva.

Prudensija Pitre nebija aizmirsusi viņa nagu skrapstus pie durvīm — signālu, ar kādu viņš bija licis sevi pazīt, kad abi vēl domājās esam jauni, kaut tādi vairs nebija — un atvēra durvis, neko nejautājusi. Iela bija tumša, un viņš savā melnajā svārkā, katliņcepurē un ar lietussargu kā sikspārni uz elkoņa bija tik tikko saskatāms, turklāt Prudensijas acis bija pārāk vārgas, lai Florentīno pazītu, ja nu vienīgi dienas gaismā, taču viņa to sazīmēja pēc laternas atspīduma uz briļļu metāla ietvara. Viņš izskatījās pēc slepkavnieka ar vēl asiņainām rokām.

-  Patvērumu nabaga bārenītim, Florentīno sacīja.

Tas bija vienīgais, kas viņam iešāvās prātā, lai vispār kaut ko pateiktu. Florentīno jutās pārsteigts, cik ļoti viņa novecojusi, kopš viņš to pēdējoreiz bija redzējis, un apzinājās, ka Prudensija tādām pašām acīm raugās uz viņu, taču viņu mierināja doma, ka jau pēc brīža, atguvušies no pirmā trieciena, viņi viens otrā arvien mazāk saskatīs dzīves cirstās brūces un atkal ieraudzīs sevi tikpat jaunus, kādi abi bija, satiekoties pirmo reizi — pirms četrdesmit gadiem.

-Tu izskaties taisni kā uz bērēm, viņa konstatēja.

Tā patiešām bija. Arī viņa jau no vienpadsmitiem bija sēdējusi pie loga tāpat kā teju visa pilsēta, vērojot pašu daudzskaitlīgāko un krāšņāko bēru gājienu, kāds bija redzēts kopš arhibīskapa de Lunas nāves. Viņu bija izcēlušas no diendusas artilērijas zalves, kas lika nodrebēt zemei, militāro orķestru savstarp karojošie marši un sēru himnu juceklīgā nesaskaņa ar visu baznīcu zvaniem, kas jau kopš vakardienas dunēja bez apstājas. No balkona viņa bija redzējusi kavalēristus parādes formās, baznīcu draudzes un veselas skolas, neredzamo varas pārstāvju garos, melnos limuzīnus, greznu karieti, ko vilka spalvu pušķiem un zeltītām segām rotāti zirgi, dzelteno, ar karogu pārsegto zārku uz vēsturiska lielgabala lafetes un pašās beigās veselu rindu veco divriču nolaistiem jumtiem, kas vēl tika turēti pie dzīvības vienīgi bēru vainagu vešanai. īsi pēc pusdienlaika, tiklīdz visi bija pagājuši garām Prudensijas Pitres balkonam, ar reizi bija klāt briesmīgais lietus un procesija izšķīda, katram bēgot, kur acis rāda.

-  Ir nu gan gaužām aplami tā nomirt, viņa sacīja.

-  Nāvei trūkst saprašanas par smieklīgo, viņš atteica. Un tad ar rūgtumu balsī piebilda: Jo sevišķi mūsu vecumā.

Viņi sēdēja uz terases skatieniem pret jūras klaidu, noraudzījās uz mēnesi ar blāvojošu apmali, kas aizņēma pusi debess juma, vēroja daudzkrāsainās kuģu uguntiņas pie apvāršņa, izbaudīja maigo, smaržīgo vējiņu pēc negaisa un malkoja portvīnu, piekozdami marinētos dārzeņus ar lauku maizes šķēlēm, ko Prudensija Pitre virtuvē bija nogriezusi no liela klaipa. Kopš viņa trīsdesmit piecos gados bija kļuvusi par bezbērnu atraitni, abi tā bija pavadījuši daudzas naktis. Florentīno Arisa viņu bija saticis tādā laikā, kad Prudensija būtu pieņēmusi jebkuru vīrieti, kas vēlētos pabūt kopā ar viņu, kaut vai tas būtu jāalgo uz stundām, un abiem izdevās uzturēt ilgākas un nopietnākas attiecības, nekā šķita iespējams.

Kaut viņa par to nekad neieminējās ne pušplēsta vārda, Prudensija būtu velnam dvēseli atdevusi, lai izietu pie vīra otrreiz, apprecoties ar Florentīno. Viņa apzinājās, ka nebūtu viegli pakļauties viņa sīkmanībai un pāragrā vecišķuma neldzībām, viņa maniakālajai tieksmei pēc kārtības, viņa kārei prasīt visu un nesniegt pretī nenieka, bet kopdzīvei labāka vīrieša par viņu tik un tā nebija, jo visā pasaulē nevarēja būt neviena cita, kas tā alktu pēc mīlestības. Taču nebija arī neviena cita, kas tik ļoti slīdētu ārā no rokām, tāpēc abu mīlestība nekad nesniedzās pāri viņa allaž nospraustajai robežai: tikai tiktāl, lai neapdraudētu viņa apņemšanos saglabāt sevi brīvu Fermīnai Dāsai. Un tomēr tā pastāvēja daudzus gadus, pat vēl pēc tam, kad viņš bija izkārtojis Prudensijas Pitres precības ar tirdzniecības aģentu, kas ik trīs mēnešus palika mājās, bet trīs nākamos ceļoja, un kuram viņa dzemdēja meitu un četrus dēlus — viens no tiem, kā viņa apzvērēja, bija Florentīno Arisas dēls.

Viņi runājās, neraizējoties par vēlo stundu, jo bija raduši dalīties savā bezmiegā jau pirmajos gados un vecuma bezmiegā abiem bija atlicis vēl daudz mazāk ko zaudēt. Lai gan Florentīno Arisa gandrīz nekad nedzēra vairāk par divām glāzītēm, šoreiz viņš teju pazaudēja elpu pēc trešās. Sviedri viņam lija straumēm, un divviru atraitne piedāvāja, lai viņš velk nost žaketi, lai novelk vesti, bikses, visu, ko vien vēlas — pie velna, viņi galu galā labāk pazīst viens otra kailumu nekā apģērbu. Florentīno pavēstīja, ka jā, viņš izģērbsies, bet tikai tad, ja viņa arī, taču Prudensija atteicās: pirms kāda laika viņa bija palūkojusies uz sevi drēbju skapja spogulī un sapratusi, ka viņai vairs nekad nebūs drosmes atļaut kādam — viņam vai jebkuram citam — skatīt sevi kailu.

Kaistot uzbudinājumā, ko nebija spējušas apslāpēt četras glāzītes portvīna, Florentīno Arisa turpināja runāt par pagātni, par jaukajām sendienu atmiņām, kas jau labu laiku bija viņa vienīgā sarunu tēma, jo pagājībā viņš alkaini meklēja paslēpto ceļu, kas ļautu rast atvieglojumu. Tieši tas viņam bija vajadzīgs: likt dvēselei pārkāpt pār lūpām. Samanījis pie apvāršņa pirmo rīta svīdumu, viņš pamēģināja iesākt aplinkus un šķietami ikdienišķā tonī vaicāja: “Ko tu darītu, ja tev kāds tādai, kāda esi — atraitnei un šajā vecumā —, piedāvātu precēties?” Viņa iesmējās, vecas sievietes krunciņām izvagojot seju, un atbildēja ar pretjautājumu:

-  Vai tu to prasi Urbīno atraitnes dēļ?

Florentīno Arisa vienmēr visnepiemērotākajos brīžos piemirsa, ka sievietes — un Prudensija Pirre pirmā no visām — biežāk gudro par jautājumu slēpto nozīmi nekā par pašiem jautājumiem. Viņas šausminoši precīzais trāpījums uzdzina baiļu drebuļus, un Florentīno mēģināja aizbēgt pa nepareizajām durvīm: “Es to par tevi prasu.” Viņa iesmējās vēlreiz: “Tā tu ar savu palaistuvi māmiņu vari jokus dzīt, lai miers viņas pīš|iem,” — un sāka mudināt Florentīno, lai tas klāj vaļā visu, ko vēlas, jo labi zināja, ka nedz viņš, nedz jebkurš cits vīrietis nebūtu modinājis viņu trijos no rīta, turklāt pēc tik ilgiem neredzēšanās gadiem, tikai tādēļ, lai iedzertu portvīnu, piekožot lauku maizi ar marinētiem dārzeņiem. “To dara tikai tad, kad meklē kādu, uz kura pleca izraudāties,” viņa secināja. Florentīno Arisa notaurēja atkāpšanās signālu:

-  Vismaz šoreiz tu kļūdies. Šonakt mani nolūki vairāk saistīti ar dziedāšanu.

-   Nu tad padziedāsim, viņa ierosināja un ļoti skaistā balsī aizsāka tolaik populāro melodiju Ramona, bez tevis dzīvot vairs nevaru.

Ar to šī nakts beidzās, jo Florentīno neuzdrīkstējās spēlēt aizliegtās spēlītes ar sievieti, kas pārāk bieži bija pierādījusi, ka pazīst mēness tumšo pusi. Izgājis no nama, viņš nonāca atšķirīgā pilsētā, kur gaisu dzidrināja jūnija pēdējās dālijas, un nokļuva jaunības dienu ielā, pa kuru mijkrēšļa atraitnes cita pēc citas atgriezās no agrīnās mises. Taču tagad viņš, nevis viņas pārgāja ielas pretējā pusē, lai netiktu pamanītas asaras, ko vairs nebija iespējams aizturēt — nevis tās, kopš pusnakts krātās, kā viņš pats domāja, bet gan pavisam citas: tās, kuras viņš bija rijis piecdesmit vienu gadu, deviņus mēnešus un četras dienas.

Florentīno bija pazaudējis jebkādu laika izjūtu, kad pamodās ar skatu uz lielu, spilgtas gaismas pielietu logu, pats nesaprazdams, kur atrodas. īstenībā viņam lika atgriezties Amerikas Vikuņjas izsaucieni, dārzā ar kalponītēm spēlējot bumbu: viņš gulēja mātes gultā. Mātes istabu Florentīno bija atstājis neskartu un tur mēdza pārnakšņot, vēlēdamies justies mazāk vientuļš tajās retajās reizēs, kad vientulība viņam šķita traucējoša. Iepretim gultai atradās lielais spogulis no Dona Sančo nama, un pamostoties viņam pietika to ieraudzīt, lai stikla dzīlē saskatītu

Fermīnas Dāsas atspulgu. Viņš zināja, ka ir sestdiena, jo šajā nedēļas dienā šoferis izņēma no internāta Ameriku Vikuņju un atveda uz viņa mājām. Florentīno aptvēra, ka ir gulējis, pats to neapjēdzot un sapņojot, ka nespēj aizmigt, un šo sapni viņam bija iztraucējusi Fermīnas Dāsas dusmās pārvērstā seja. Viņš nomazgājās, reizē apdomājot, kādam jābūt viņa nākamajam solim, ātri apvilka vislabākās drānas, iesmaržinājās, iezieda sirmās ūsas ar savirpinātajiem galiem un, izgājis no guļamistabas, no otrā stāva gaiteņa ieraudzīja daiļo būtni skolas formā graciozi satveram lidojošu bumbu — tik daudzas sestdienas tas bija licis viņa sirdij nodrebēt, taču šorīt neizraisīja pat ne mazākās trīsas. Viņš paaicināja meitēnu sev līdzi un, pirms iekāpt automobilī, bez jebkādas vajadzības sacīja: “Šodien mēs tās savas lietiņas nedarīsim.” Florentīno aizveda viņu uz amerikāņu saldējuma kafejnīcu: tā šai stundā bija stāvgrūdām pilna ar vecākiem, kas kopā ar bērniem baudīja saldējumu, pie griestiem dūcot milzīgām ventilatoru lāpstiņām. Amerika Vikuņja pasūtināja gigantisku kausu ar saldējumu vairākās kārtās, katru savā krāsā — tas bija viņas mīļākais gardums un arī visvairāk pārdotais, jo no tā izgaroja maģisks dūmu mākonītis. Florentīno Arisa dzēra melnu kafiju un klusēdams noskatījās meitenē, kamēr tā mielojās ar saldējumu, liekot lietā karoti ar ļoti garu kātu, lai varētu sasniegt trauka pašu dibenu. Nenovērsdams skatienu, Florentīno piepeši sacīja:

-  Es precēšos.

Karotei apstājoties gaisā, meitēns neticīgu izteiksmi pavērās viņam acīs, taču tūdaļ atguvās, pasmaidīja un tad atteica:

-  Tu mānies. Večuki nemaz neprecas.

Tajā pēcpusdienā, lietum gāžot straumēm, viņš pieveda viņu pie skolas akurāt uz lūgšanas laiku. Pirms tam abi bija parkā noskatījušies marionešu teātri, uz mola ieturējuši pusdienas cepto zivju stendā, aplūkojuši zvērus tikko atbraukušā cirka krātiņos, sapirkuši pasāžās dažnedažādus saldumus, ko paņemt līdzi uz internātu un automobilī ar nolaistu jumtu vairākkārt izbraukājuši pilsētu, lai viņa aprastu ar domu, ka Florentīno tagad ir aizbildnis un vairs nav viņas mīlnieks. Svētdienā viņš aizsūtīja uz internātu automašīnu — gadījumam, ja Amerika gribētu kur izbraukt kopā ar draudzenēm, bet pats nevēlējās viņu satikt, jo kopš iepriekšējās nedēļas bija sācis skaidri apzināties abu gadu skaitu. Tonakt viņš pieņēma lēmumu uzrakstīt Fermīnai Dāsai atvainošanās vēstuli, kaut vai tādēļ vien, lai parādītu, ka nepadodas, taču atlika šo darbu uz nākamo dienu. Pirmdien, tieši pēc trim ciešanu pilnām nedēļām, viņš, lietū izmircis, iegāja savā namā un priekšā atrada viņas vēst