# Stāstu krājumi

Džeks Londons

Džeks Londons . Stāstu krājumi

Apkaunotais: Ceļš: Dienvidjūras stāsti: Dzīvotgriba: Kad dievi smejas: Lepnības nams: Naktī dzimusī:  Publicistika: Sala bērni: Saules dēls: Uz Makaloa paklāja: Vilka dēls: Viņa tēvu dievs: Džeks Londons - īss dzīves apraksts ; STĀSTI:

Džeks Londons. Apkaunotais:

1.Apkaunotais 2.Uzticība 3.Plankumainais 4.Ugunskurs 5.Zelta ausma 6.Markusa o'Braiena pazušana 7.Porportuka joks


Džeks Londons. Ceļš:

Atzīšanās.. Turies! …Raibas ainas. … «Noknābts». … Cietums. … Klaidoņi, kas satiekas naktī. Jaunie pasaules braucēji un zaļknābji. Divtūkstoš klimstu. … «Kruķi»


Džeks Londons. Dienvidjūras stāsti:

1.Mapuhi māja 2.Vaļa zobs 3.Mauki 4.Ek jūs! ek jūs! ek jūs! 5.Pagāns 6.Nevaldāmais baltais cilvēks 7.Makoja pēcnācējs


Džeks Londons. Dzīvotgriba:

Dzīvotgriba. Brūnis vilks. Vienas dienas patvērums. Baltā cilvēka ceļš. Stāsts par Kišu. Negaidītais. Pa viltus sauļu taku.


Džeks Londons. Kad dievi smejas:

Kad dievi smejas . Atkritējs . Samaitāta sieviete . Tikai gaļa . Viņš tos radīja . Ķinīzeris . Turi kursu uz rietumiem . Deguns imperatoram . «Frensiss Speits» . Interesants fragments . Gabals gaļas


Džeks Londons. Lepnības nams:

1.Aloha Oe 2.Ardievu, Džek! 3.Čun A Čuns 4.Konas šerifs 5.Kulaus-Spitaligais 6.Lepnības nams


Džeks Londons. Naktī dzimusī:

Nakti dzimusī. Džona Harneda trakums. Kad šī pasaule bija jauna. Šaubas par labu apsūdzētajam. Spārnotā šantāža. Dūres. Karš. Zem klāja nojumes. Nogalināt cilvēku. Meksikānis.


Džeks Londons. Publicistika:

1.Foma Gordejevs 2.Zeltainas magones 3.Ko man nozīme dzīve 4.Revolucija

Džeks Londons. Sala bērni:

1.Ziemeļzemes mežu dzīles 2.Dzīves likums 3.Namboks-melis 4.Dižais burvis 5.Sauleszemes iemītnieki 6.Vientuļā virsaiša slimība 7.Kišs Kiša dēls 8.Liguna nāve 9.Li Vana ar gaišo ādu 10.Veco vīru sazvērestība


Džeks Londons. Saules dēls:

Aloīzija Penkbērna lepnība . Jaunās Gibonas jokdari . Nakts Goboto . Neliels rēķins Svizinam Holam . Parleja perles. Saules dēls . Saules Spalvas . Velni Fuatino salā


Džeks Londons. Uz Makaloa paklāja:

Džons Miežagrauds. . Uz makaloa paklāja. . Uz makaloa paklāja. . Kahekili kauli. . Kā Alise grēkus sūdzēja. . Stilba kauli . Ūdens puisēns. . A Kima asaras. . Kanaku bangotne. . Sakramento krastos. . Stāsta beigas.


Džeks Londons. Vilka dēls:

1.Baltais klusums 2.Vilka dēls 3.Četrdesmitās jūdzes vīri 4.tālā novadā 5.Priestera Tiesbas 6.Sniega ceļa gudrība 7.Karaļa sieve 8.Ziemeļu Odiseja


Džeks Londons. Viņa tēvu dievs:

1.viņa tēvu dievs 2.Lielā neizpratne 3.Ko nevar neaizmirst 4.Sivašiete 5.Cilvēks ar rētu 6.Stūrgalvīgais Jans 7.Sievietes spēks 8.Kur ceļi šķiras 9.Kāvu meita 10.Kur beidzas varavīksne 11.Sievietes nicinājums


Džeks Londons. STĀSTI:

Stāsts par Kišu, Baltā cilvēka ceļš, Sniega ceļa gudriba, Sievietes spēks, Baismīgās Zālamana salas; «Ek jūs! Ek jūs! Ek jūs; Velni Fuatīno salā; Neliels rēķins Svizinam Holam; Saules Spalvas; Lepnības nams; Kanaku bangotne; Uz makaloa paklāja; Kahekili kauli; Kā Alise grēkus sūdzēja; Kad dievi smejas; Gabals gaļas; Kruķi; Noknābts; Stipro spēks; Dīvains starpgadījums; semper idem


R.Samarins. Džeks Londons - īss dzīves apraksts

sastādījusi Tamara Zālīte

noskanējis grāmatas un fb2 failus izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

No angļu valodas tulkojusi Anna Bauga, Ilga Melnbārde Un Ojārs Sarma Mākslinieks Ādolfs Lielais

Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1975

Džeks Londons . Stāstu krājumi

Apkaunotais Stāstu krājums

«Apkaunotais Stāstu krājums»: Liesma; 1975

Apkaunotais

Džeks Londons

Kopoti raksti 5.sējums

Stāstu krājums:

sastādījusi Tamara Zālīte

No angļu valodas tulkojusi Anna Bauga, Ilga Melnbarde Un Ojārs Sarma Mākslinieks Ādolfs Lielais

Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1975

## APKAUNOTAIS

Tās bija beigas. Subjenkovs bija nostaigājis garu ciešanu un šausmu ceļu, līdzīgi gājputnam traukdamies mā- up uz Eiropas galvaspilsētām, un te, tālāk nekā jebkad, trievu Amerikā, viņa ceļš aprāvās. Viņš sēdēja sniegā uz muguras sasietām rokām un gaidīja spīdzināšanu. Viņš ziņkāri skatījās uz milzīgo kazaku, kas gulēja viņa priekšā, izstiepies visā garumā sniegā, un vaidēja no sāpēm. Vīriešiem bija apnicis noņemties ar šo milzoni, un viņi to bija nodevuši sieviešu ziņā. Upura kliedzieni liecināja, ka viņas pārspējušas vīriešus velnišķīgā cietsirdībā.

Subjenkovs vēroja to un drebēja. Viņš nebaidījās no nāves. Pārāk bieži viņš bija riskējis ar savu dzīvību nogurdinošajā ceļā no Varšavas līdz Nulato, lai drebētu bailēs no nāves. Bet viņš bija pret spīdzināšanu. Tā viņu aizvainoja. Ne tāpēc, ka viņu gaidīja ciešanas, bet tāpēc, ka šajās mokās viņš izskatīsies nožēlojams. Viņš pazemosies, lūgs žēlastību un diedelēsies gluži tāpat kā Lielais Ivans un citi pirms viņa. Tas būtu pretīgi. Sagaidīt nāvi drosmīgi, neapkaunojot sevi, smaidot un jokojot — lūk, kā vajadzētu. Bet zaudēt savaldību, kad garu nomā- kušas fiziskās sāpes, spiegt un buldurēt kā pērtiķim, kļūt par īstu zvēru — lūk, kas bija briesmīgi.

Izglābties nebija ne mazāko izredžu. Jau pašā sākumā Iededzies kvēlā sapnī par Polijas neatkarību, viņš bija kļuvis par rotaļlietu likteņa rokās. Jau pašā sākumā — Varšavā, Sanktpēterburgā, Sibīrijas raktuvēs, Kamčatkā, zvērādu zagļu nedrošajās laivelēs — liktenis bija vedis viņu pretī šīm beigām. Skaidrs, ka jau pasaules radīšanas pirmajā dienā viņam bija paredzēts tāds gals, viņam, tik izsmalcinātam un jūtīgam cilvēkam, kura nervi uztvēra katru visniecīgāko kairinājumu, viņam — sapņotājam, dzejniekam un māksliniekam! Viņš vēl nebija piedzimis, kad jau bija nolemts, ka šis nervu kamols, kas viņu veidoja, dzīvos starp rupjiem, kaucošiem mežoņiem un mirs šajā tālajā nakts zemē, šajā drūmajā nostūrī pašā pasaules malā.

Subjenkovs nopūtās. Vai tiešām viņa priekšā gulēja Lielais Ivans — milzis, cilvēks bez nerviem, dzelzs vīrs, kazaks, kas bija kļuvis par jūras laupītāju, radījums, kas bija flegmātisks kā vērsis, ar tik primitīvu nervu sistēmu, ka tad, kad normālam cilvēkam sāpēja, viņam labi ja kutēja? Un tomēr šiem Nulato indiāņiem izdevās atrast Lielā Ivana nervus un iztaustīt tos līdz pašām drebošās dvēseles saknēm. Viņi panāca savu. Likās neticami, ka cilvēks var pārciest tādas mocības un tomēr palikt dzīvs. Lielais Ivans dārgi samaksāja par savu primitīvi būvēto nervu sistēmu. Viņš bija izturējis divtik ilgi kā visi pārējie.

Subjenkovs juta, ka vairs nespēj paciest kazaka mocīšanu. Kāpēc Ivans nemirst? Subjenkovam šķita, ka viņš zaudēs prātu, ja nemitēsies šie sirdi plosošie kliedzieni. Bet tad, kad tie mitēsies, būs viņa kārta. Smīnēdams tīk- smā priekšnojautā, Jaka-ga gaidīt gaidīja šo brīdi, Jakaga, kuru viņš pirms kādas nedēļas bija padzinis no forta un kuram viņš bij^ iesitis pa seju ar pletni, Jakaga parūpēsies par viņu. Jakaga, bez šaubām, būs pietaupījis viņam daudz izsmalcinātākus-spīdzināšanas paņēmienus, daudz izmeklētākas mocības. Acīmredzot jaunais paņēmiens bija sevišķi iedarbīgs, spriežot pēc tā, kā ieaurojās Ivans. Indiānietes, kas bija noliekušās pār viņu, smiedamās un plaukstas sizdamas, pakāpās atpakaļ. Subjenkovs ieraudzīja, kādu briesmīgu darbu viņi pastrādājuši, un sāka histēriski smieties. Indiāņi skatījās uz viņu izbrīnījušies, ka viņš spēj smieties. Taču Subjenkovs nevarēja savaldīties.

Nē, to nedrīkstēja darīt. Viņš saņēmās, un spazmatiskie krampji pamazām norima. Viņš piespieda sevi domāt par kaut ko citu un atcerējās aizvadīto dzīvi. Viņš atcerējās māti un tēvu, mazo, ābolaino poniju un franču privātsko- lotāju, kurš bija mācījis viņu dejot un paslepeni atnesis vecu apdriskātu Voltēra sējumu. Viņš domās atkal atgriezās Parīzē, drūmajā Londonā, jautrajā Vīnē un Romā. Viņš atkal redzēja pārgalvīgo jauniešu sabiedrību, kas, tāpat kā viņš, sapņoja par brīvu Poliju ar karali tronī Varšavā. Tāds bija garā ceļa sākums. Tā, viņš nu bija palicis pēdējais no visiem. Subjenkovs citu pēc cita atcerējās šajā ceļā bojā gājušos drosminiekus, sākot ar tiem diviem, kuriem tika izpildīts nāves sods Sanktpēterburgā. Vienu līdz nāvei sadauzīja cietuma uzraugs, otrs, konvoja kazaku sasists, saļima kaut kur uz asinīm slacītā trimdinieku ceļa, pa kuru viņi vilkās bezgalgarus mēnešus. Un mūždien cilvēki iepazina cietsirdību, mežonīgu, zvērisku cietsirdību. Viņiem nāvi nesa drudzis, raktuves, pātagas. Pēdējie divi aizgāja bojā pēc izbēgšanas sadursmē ar kazakiem, un viņš vienīgais bija aizkļuvis līdz Kamčatkai, nozadzis dokumentus un naudu kādam ceļiniekam, kuru atstāja guļam sniegā.

Subjenkovs redzēja tikai cietsirdību. Visus šos gadus, kamēr atmiņas vadāja viņu pa mākslinieku darbnīcām, teātriem un pieņemšanām, ap viņu bija cietsirdība. Viņš bija pircis savu brīvību par asins cenu. Nogalināja visi. Viņš nogalināja fcrceļinieku dokumentu dēļ. Viņš atklāja, uz ko ir spējīgs, izaicinādams uz divkauju vienā dienā divus krievu virsniekus. Viņam vajadzēja parādīt sevi, lai ieņemtu vietu zvērādu zagļu vidū. Viņam vajadzēja izcīnīt šo vietu. Aiz muguras bija palicis tūkstoš gadu garš ceļš cauri visai Sibīrijai un Krievijai. Pa šo ceļu bēgt nebija iespējams. Atlika vienīgi iet uz priekšu — pāri drūmajai, lediem klātajai Beringa jūrai un Aļasku. Šis ceļš veda 110 mežonības uz vēl drausmīgāku mežonību. Skorbuta mocīti, bez pārtikas un ūdens palikuši, nemierīgās jūras bezgalīgo vētru svaidīti, ļaudis uz zvērādu zagļu kuģe- ļiem kļuva par dzīvniekiem. Trīs reizes viņš brauca uz austrumiem no Kamčatkas. Un trīs reizes pēc neticamām grūtībām un ciešanām dzī«vi palikušie atgriezās Kamčatkā. Subjenkovam nebija kur bēgt, bet iet atpakaļ pa to ceļu, pa kuru bija atnācis, viņš nevarēja, jo tur gaidīja raktuves un pātaga.

Beidzot, ceturto un pēdējo reizi, viņš devās uz austrumiem. Viņš brauca kopā ar tiem, kuri pirmie bija atklājuši leģendārās Kotiku salas, bet neatgriezās kopā ar viņiem, lai saņemtu savu guvuma tiesu un piedalītos nepratīgajas orģijās Kamčatkā. Viņš nozvērēja nekad vairs_ tur neatgriezties. Viņš zināja: lai sasniegtu sirdij dārgās Eiropas galvaspilsētas, viņam ir jāiet uz priekšu. Tāpēc viņš pārgāja uz citiem kuģiem un palika šajā nepazīstamajā pusnakts zemē. Viņa ceļa biedri bija slāvu mednieki un krievu piedzīvojumu meklētāji, mongoļi, tatāri un Sibīrijas pirmiedzīvotāji; viņi ar asinīm lauza ceļu cauri šiem jaunas pasaules mežoņiem. Viņi apkāva veselus ciemus par to, ka vietējie atteicās maksāt nodevas ādās, bet viņus savukārt apkāva citu kuģu komandas. Subjenkovs kopā ar kādu somu vienīgie palika dzīvi no visas bandas. Viņi badodamies pārlaida ziemu uz kādas vientuļas Aleutu salas, bet pavasarī viņiem uzsmaidīja necerēta laime — viņus uzņēma kāds zvērādu zagļu kuģis.

Bet vienmēr viņiem apkārt bija šaušalīga mežonība. Pāriedams no viena kuģa uz otru un neparko nevēlēdamies atgriezties, viņš nokļuva uz kuģa, kas devās uz dienvidiem. Gar visu Aļaskas piekrasti viņi sastapa tikai mežoņu barus. Ikreiz, kad viņi izmeta enkuru pie stāvajiem salu krastiem vai drūmajām cietzemes klintīm, viņus sagaidīja kauja vai vētra. Vai nu, draudēdams iznīcināt, viņiem virsū brāzās auris, vai parādījās kara kanoe, pārpildīta ar kaucošiem iedzimtajiem, kas, izgreznojuši sejas ar kara krāsām, īrās šurp, lai iepazītu jūras laupītāju asiņainos ieročus. Tā gar krastu vien viņi virzījās uz dienvidiem, tikai uz dienvidiem, uz pasakaino zemi Kaliforniju. Stāstīja, ka tur apgrozoties spāņu piedzīvojumu meklētāji, kas izlauzuši sev ceļu uz turieni no Meksikas. Viņš lika cerības uz šiem spāņiem. Kaut tikai izdotos aizlavīties līdz viņiem, vēlāk jau būtu vieglāk: pēc viena vai diviem gadiem — agrāk vai vēlāk, tas nebūtu no svara — viņš nokļūs Meksikā, pēc tam — kuģis, un viņš ir Eiropā. Taču viņi nesatika spāņus. Viņi atkal atdūrās pret to pašu nepieejamo mežonības sienu. Sie pasaules nostūru iedzīvotāji, izkrāsojušies karam, dzina viņus prom no krasta. Beidzot, kad viena laiva bija sagrābta un visa apkalpe apkauta, kapteinis atmeta ar roku meklēšanai un griezās atpakaļ uz ziemeļiem.

Gadi ritēja. Subjenkovs strādāja Tebenkova vadībā, kad tika būvēta Mihaila redute. Divus gadus viņš pavadīja pie Kuskokvimas. Divas reizes vasarā, jūnijā, viņam izdevās pabūt Kocebu jūras līča grīvā, šajā laikā te ciltis pulcējās, lai nodarbotos ar maiņas tirdzniecību. Te varēja atrast plankumaino briežu ādas no Sibīrijas, kaulu no Diomidu salām, valzivju ādas no Ziemeļu Ledus okeāna krastiem, dīvainus akmens gaismekļus, kas ceļoja no cilts uz cilti, kaut gan neviens nezināja, no kurienes tie nākuši; reiz gadījās pat angļu mednieku nazis. Subjenkovs zināja, ka te ir tā skola, kur var mācīties ģeogrāfiju, jo te viņš sastapa eskimosus no Nortona līča, no Kinga salas un Svētā Laurencija salām, no Velsas Prinča zemesraga un Barrova zemesraga. Te šīs vietas sauca citādi un attālumus līdz tām mērīja ar ceļā pavadītajām dienām.

Iedzimtie brauca šurp tirgoties no milzīgas teritorijas, bet viņu akmens gaismekļi un šis tērauda nazis, pārejot no rokas rokā, nāca no vēl attālākiem apgabaliem. Subjenkovs iebiedēja, glaimoja, uzpirka. Katru no tālienes vai no nezināmas cilts atbraukušo veda pie viņa. Sie ļaudis stāstīja viņam par neskaitāmām un neticamām briesmām, par plēsīgiem zvēriem, naidīgām ciltīm, necaurejamiem mežiem un augstām kalnu grēdām, bet vienmēr šajos stāstos figurēja baltie cilvēki ar zilām acīm un gaišu ādu, kuri cīnījās kā velni un mūždien meklēja zvērādas. Viņi dzīvoja austrumos, tālu, tālu austrumos. Neviens viņus nebija redzējis. Tās bija tikai baumas, kas gāja no mutes mutē.

Tā bija barga skola. Nav iespējams pamatīgi apgūt ģeogrāfiju ar nesaprotamu dialektu starpniecību no ļaudīm, kuru tumšajos prātos fakti jaucas ar izdomu, no ļaudīm, kuri attālumus mēra ar «miegiem», kas mainās atkarībā no tā, cik grūts ir pārgājiens. Bet tad paklīda valodas, kas iedvesa Subjenkovam drosmi. Austrumos esot liela upe, pie kuras dzīvojot šie zilacainie cilvēki. So upi saucot Jukona. Dienvidos no Mihaila redutes jūrā iete- kot liela upe, ko krievi pazīstot ar nosaukumu Kvikpaka. Klīda valodas, ka tā esot viena un tā pati upe.

Subjenkovs atgriezās Mihaila redutē. Kādu gadu viņš skubināja rīkot ekspedīciju uz Kvikpaku. Toreiz izcēlās puskrievs Malahovs, kas vadīja vispārgalvīgāko un viscietsirdīgāko avantūristu nodaļu, kāda jebkad pārcēlusies uz šejieni no Kamčatkas. Subjenkovs kļuva par viņa palīgu. Viņi izspraucās caur Kvikpakas platās deltas labirintiem, pagāja garām pirmajiem zemajiem ziemeļu krasta uzkalniem un ar ādu apvilktās kanoe, kas līdz lūpai bija piekrautas ar precēm un munīciju, piecsimt jūdzes īras pret stipru, piecas jūdzes ātru straumi pa upi, kuras platums svārstījās no divām līdz desmit jūdzēm, bet dziļums bija nezin cik asu. Malahovs nolēma uzcelt pie Nulato fortu. Subjenkovs sākumā skubināja braukt tālāk, bet tad samierinājās ar Nulato. Tuvojās gara. ziema. Labāk bija pagaidīt. Līdzko pienāks vasara un ledus bus izkusis, viņš dosies uz augšu pa Kvikpaku un mēģinās nokļūt līdz'Hudzona līča sabiedrības faktorijām. Malahovu nekad nebija sasniegušas valodas, ka Kvikpaka ir tā pati Jukona, un Subjenkovs viņam to arī nestāstīja.

Sākās lorta būvdarbi. Viņi piespieda strādāt vietējos iedzīvotājus. Guļbaļķu sienas pūzdami un stenēdami cēla Nulato indiāņi. Pa viņu mugurām dejoja pātaga, un šo pātagu turēja jūras laupītāju dzelžainā roka. Daži indiāņi aizbēga, bet noķertus viņus atveda atpakaļ un izlika forta priekšā, kur viņi kopā ar saviem ciltsbrāļiem dabūja izjust, kā pievelk pātaga. Divi pēršanas laikā aizgāja pie dieva, citi palika kropļi uz visu mūžu, bet pārējie iegaumēja mācību un vairs nemēģināja bēgt. Forts vēl nebija pabeigts, kad uzsniga sniegs; vajadzēja sākt kažokādu sagādi. Ciltij uzlika smagu nodevu. Indiāņus joprojām sita un pātagoja, bet, lai nodevas tiktu nokārtotas, sievietes un bērnus paņēma par ķīlniekiem un pret viņiem izturējās ar tādu nežēlību, kādu pazīst vienīgi zvērādu zagļi.

Tā bija asiņaina sēja, bet tad pienāca pļaujas laiks. Forts tika nodedzināts. Ugunsgrēka gaismā puse zvērādu zagļu tika nogalināti. Pārējos spīdzināja. Bija palicis tikai Subjenkovs, pareizāk sakot, Subjenkovs un Lielais Ivans, ja šo sniegā smilkstošo un kunkstošo būtni varēja saukt par Lielo Ivanu. Subjenkovs pamanīja, ka Jakaga, ņirdzīgi smīnēdams, skatās uz viņu. Viņam nebija ko teikt indiānim. Jakagas sejā vēl aizvien bija redzama pletnes atstātā švīka. Galu galā Subjenkovs nevarēja nosodīt indiāni, taču viņam derdzās doma par to, ko Jakaga darīs ar viņu. Viņam jau ienāca prātā, vai nelūgt cilts virsaiti Makamuku, bet veselais saprāts pateica priekšā, ka lūgt būtu veltīgi. Tad viņš nolēma saraut valgus un iet bojā cīņā. Tā būtu ātra nāve. Taču viņš nejaudāja saraut valgus. Aļņādas siksnas bija stiprākas par viņu. Viņš lauzīja galvu, kamēr izdomāja vēl kaut ko. Viņš deva zīmi Makamukam, lai atved tulku, kas prot piekrastes iedzīvotāju dialektu.

—  O, Makamuk, — Subjenkovs teica, — es nedomāju mirt. Es esmu liels cilvēks, un būtu muļķīgi, ja es mirtu. Un nemaz arī nemiršu. Es neesmu tāds kā visi šie maitas.

Viņš paskatījās uz vaidošo radījumu, kas kādreiz bija bijis Lielais Ivans, un nicinoši paspēra viņu ar kāju.

—   Esmu pārāk gudrs, lai mirtu. Redzi, es zinu labas zāles. Es vienīgais zinu šīs zāles. Tā kā es negatavojos mirt, tad došu tev pretī šīs zāles.

—   Kas tās ir par zālēm? — jautāja Makamuks.

—  Tās ir īpašas zāles.

Subjenkovs brīdi it kā šaubījās, vai ir vērts uzticēt savu noslēpumu.

—       Es tev pateikšu. Ja ar šo zāļu šņaucienu apziež ādu, tā kļūst cieta kā klints, kā dzelzs un nav pārcērtama ne ar kādu ieroci. Visspēcīgākais cirtiens tai neko nevar padarīt. Kaula nazis pret to ir kā dubļu pika, un no tas atlēks pat tērauda naži, kurus mēs jums izdalījam. Ko tu man dosi par šo zāļu noslēpumu?

—       Es dāvāšu tev dzīvību, — ar tulka starpniecību atbildēja Makamuks.

Subjenkovs nievīgi iesmējās.

—   Un tu līdz nāvei būsi vergs manā mājā.

Polis iesmējās vēl nievīgāk.

—       Atraisi man rokas un kājas, un tad mēs runāsim, — viņš sacīja.

Virsaitis deva zīmi, un, kad Subjenkovam bija atbrīvotas -rokas, viņš uztina smēķi un aizdedzināja to.

_— Tie ir muļķīgi vārdi, — teica Makamuks. — Tādu zāļu nav. Nevar būt. Asmenis ir stiprāks par visām zālēm.

Virsaitis neticēja un tomēr šaubījās. Pārāk bieži viņš bija pieredzējis, kādas velnišķības pastrādā zvērādu zagļi. Viņš nevarēja būt pārliecināts ne par ko.

—       Es dāvāšu tev dzīvību, bet tu nebūsi vergs, — viņš paziņoja.

—  Ar to nepietiek.

Subjenkovs tēloja savu lomu aukstasinīgi, it kā kaulētos par lapsas ādu.

—       Tās ir ļoti labas zāles. Tās daudzreiz izglābušas man dzīvību. Es gribu nartas, suņus un sešus no taviem medniekiem, kas pavadītu mani lejup pa upi līdz pēdējai nakšņošanas vietai pirms Mihaila redutes.

—       Tev jādzīvo tepat un jāiemāca mums visas tavas velnišķības, — bija atbilde.

Subjenkovs paraustīja plecus un neko neteica. Viņš pūta dūmus aukstajā gaisā un ziņkāri aplūkoja to, kas bija palicis pāri no milzīgā kazaka.

—       Bet šī rēta? — Makamuks pēkšņi ievaicājās, rādīdams uz poļa kaklu, kur bija redzama zilganmelna rēta, ko Kamčatkā kādas ķildas laikā tur bija atstājis naža dūriens. — Tavas zāles nav labas. Asmenis ir bijis stiprāks par tavām zālēm.

—   Dūrējs bija spēcīgs vīrs. — Subjenkovs vērtējoši paskatījās uz Makamuku. — Spēcīgāks par tevi, par tavu spēcīgāko mednieku, spēcīgāks par viņu.

Subjenkovs ar mokasīna purngalu atkal iebuksnīja samaņu zaudējušajam kazakam. Skats bija šausminošs, un tomēr šajā sāpju izmocītajā ķermenī vēl negribēja un negribēja dzist dzīvība.

—   Turklāt zāles bija vājas. Tajā apvidū nebija man vajadzīgo ogu, kuru šeit ir, cik uziet. Šeit zāles būs stipras.

—   Es ļaušu tev braukt lejup pa upi, — teica Makamuks, — un tu dabūsi arī nartas, suņus un sešus medniekus, lai būtu drošāk.

—   Tu pārāk ilgi vilcinies, — skanēja salta atbilde. — Tu esi apvainojis manas zāles, uzreiz nepieņemdams manus noteikumus. Paklau, tagad es prasu vairāk. Es gribu simts bebrādu. — Makamuks pavīpsnāja. — Es gribu simts mārciņu kaltētu zivju. — Makamuks pamāja ar galvu, jo zivju bija papilnam un tās bija lētas. — Es gribu divas nartas — vienas man, otras manām ādām un zivīm. Turklāt man jādabū atpakaļ šautene. Ja tevi neapmierina mana cena, drīz vien tā sakāps vēl augstāk.

Jakaga kaut ko pačukstēja virsaitim.

—   Bet kā lai es zinu, ka tavas zāles ir īstas zāles? — Makamuks jautāja.

—  Tas ir ļoti viegli. Vispirms es ieiešu mežā …

Jakaga atkal sāka čukstēt ausī Makamukam, kurš šaubīdamies pašūpoja galvu.

—   Vari sūtīt man līdzi divdesmit medniekus, — Subjenkovs turpināja. — Redzi, man taču ir jāsavāc ogas un saknes, no kurām taisīt zāles. Pēc tam kad tu būsi sagatavojis nartas, sakrāvis tajās zivis, bebrādas un šauteni un norīkojis sešus medniekus, kuri mani pavadīs, es ieziedīšu ar zālēm kaklu un nolikšu galvu, lūk, uz šā celma. Un tad tavs spēcīgākais mednieks lai ņem cirvi un trīs reizes cērt man pa kaklu. Tu pats vari cirst trīs reizes.

Makamuks stāvēja ar atplestu muti, zvērādu zagļu pēdējā un visneparastākā brīnuma pārsteigts.

—   Bet ņem vērā, — polis steidza piebilst, — pirms katra cirtiena man no jauna jāieziež kakls ar zālēm. Cirvis ir smags un ass, un es negribu, lai notiktu kļūda.

—  Tu dabūsi visu, ko prasi! — ātri izkliedza Makamuks. — Ej un gatavo savas zāles!

Subjenkovs apslēpa savu prieku. Viņš bija uzsācis izmisīgu spēli un tagad kļūdīties nedrīkstēja. Viņš augstprātīgi sacīja:

—  Tu pārāk vilcinājies. Manas zāles ir apvainotas. Lai izpirktu šo apvainojumu, tev jāatdod man sava meita.

Viņš norādīja uz meiteni, slimīgu būtni ar vienu greizu aci un atvieztiem vilka zobiem. Makamuks bija sadusmots, bet polis aukstasinīgi uztina un aizkūpināja jaunu smēķi.

—   Pasteidzies, — viņš draudīgi teica. — Ja tu vilcināsies, es prasīšu vēl vairāk.

Klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, Subjenkova acu priekšā izgaisa drūmā ziemeļzemes ainava un viņš skatīja savu dzimteni un Franciju un, palūkojies uz meiteni ar vilka zobiem, atcerējās citu meiteni, dziedātāju un dejotāju, kuru bija pazinis, jaunības gados pirmo reizi nonācis Parīzē.

—   Kam tev meita? — jautāja Makamuks.

—   Lai brauktu man līdzi lejup pa upi. — Subjenkovs kritiski aplūkoja meiteni. — No viņas iznāks laba sieva, un gods apprecēt meiteni, kuras dzīslās rit tavas asinis, ir pietiekama samaksa par manām zālēm.

Viņš atkal atcerējās dziedātāju un dejotāju un sāka skaļi dungot dziesmu, ko viņa bija tam iemācījusi. Viņš pārdzīvoja savu agrāko dzīvi, taču raudzījās uz atmiņu ainām no malas,, bezpersoniski, it kā tie būtu attēli no grāmatas par kāda cita cilvēka dzīvi. Klusumu negaidot iztraucēja virsaiša balss, un Subjenkovs satrūkās.

—  Viss tiks izdarīts, — Makamuks teica. — Meitene dosies tev līdzi lejup pa upi. Bet ņem vērā, ka es pats trīs reizes cirtīšu tev pa kaklu.

—   Bet es katru reizi no jauna ieziedīšos ar zālēm, — Subjenkovs atbildēja, tēlodams slikti slēptu nemieru.

—   Tu ieziedīsies ar zālēm pirms katra cirtiena. Rau, šie mednieki pieskatīs, lai tu neaizbēgtu. Ej uz mežu un lasi savas zāles!

Par zāļu vērtību Makamuku pārliecināja poļa alkatība. Protams, tikai vislabākās zāles varēja piešķirt nāves priekšā stāvošam cilvēkam spēku nezaudēt drosmi un tielēties kā vecai sievai.

—       Turklāt, — čukstēja Jakaga, kad polis kopā ar apsardzi bija nozudis eglājā, — līdzko tu būsi iepazinies ar šīm zālēm, tu viegli varēsi viņu nonāvēt.

—   Kā tad es varēšu viņu nonāvēt? — jautāja Makamuks. — Zāles neļaus man nonāvēt.

—   Gan būs tāda vieta, kuru viņš nebūs ieziedis ar savām zālēm, — atbildēja Jakaga. — Cērtot pa to, mēs viņu nonāvēsim. Tās var būt ausis. Ļoti labi: mēs iedursim šķēpu vienā ausī, bet pa otru tas iznāks laukā. Tās var būt arī acis. Zāles droši vien būs par stiprām, lai viņš ar tām ieziestu acis.

Virsaitis pamāja ar galvu.

—   Tu esi gudrs, Jakaga. Ja vien viņam nepiemīt vēl kāda velnišķīga spēja, mēs viņu nonāvēsim.

Subjenkovs netērēja laiku, vācot sastāvdaļas savām zālēm. Viņš uzlasīja visu, kas gadījās pa rokai, — egļu skujas, vītolu mizu, tāss sloksni un milzum daudz dzērveņu, kuras viņš lika medniekiem izkašņāt no sniega. Vēl papildinājis savu krājumu ar dažām sasalušām saknēm, viņš devās atpakaļ uz nometni.

Makamuks un Jakaga neatkāpās no Subjenkova, vērodami, cik daudz un kādas sastāvdaļas viņš iemet podā ar verdošu ūdeni.

—   Iegaumējiet, ka dzērvenes jāliek iekšā vispirms, — viņš skaidroja. — Ak, jā, un vēl viena lieta — cilvēka pirksts. Ļauj, Jakaga, nogriezt tev pirkstu.

Taču Jakaga aizlika rokas aiz muguras un drūmi paraudzījās uz viņu.

—   Tikai mazo pirkstiņu, — Subjenkovs lūdza.

—   Jakaga, dod viņam savu pirkstu, — pavēlēja Makamuks.

—   Visapkārt ir daudz pirkstu, — atrūca Jakaga, norādīdams uz sniegā guļošajiem līdz nāvei nomocīto cilvēku līķiem.

—   Tam jābūt dzīva cilvēka pirkstam, — iebilda polis.

—   Tad tu dabūsi dzīva cilvēka pirkstu. — Jakaga noliecās pār kazaku un nogrieza viņam pirkstu. — Viņš vēl nav miris, — indiānis paskaidroja, nosviezdams savu asiņaino trofeju sniegā polim pie kājām. — Un vispār tas ir labs pirksts, tāpēc ka tas ir liels.

Subjenkovs iemeta pirkstu ugunī zem poda un sāka dziedāt. Tā bija franču mīlas dziesma, un, vārīdams viru, Subjenkovs dziedāja ārkārtīgi svinīgi.

—       Bez šiem vārdiem zāles nekur neder, — viņš paskaidroja. — Šie vārdi piešķir tām galveno spēku. Tā, gatavas ir.

—  Atkārto lēnām vārdus, lai es varētu tos iegaumēt, — pavēlēja Makamuks.

—  Tikai pēc pārbaudes. Tikai tad, kad cirvis būs trīs reizes atlēcis no mana kakla, es tev atklāšu šo vārdu noslēpumu.

—   Bet ja nu zāles būs sliktas? — satraukts ievaicājās Makamuks.

Subjenkovs sašutis pagriezās pret viņu.

—   Manas zāles vienmēr ir labas. Bet, ja tās būs sliktas, tad dariet ar mani to pašu, ko jūs darījāt ar citiem. Sagrieziet mani gabalos, tāpat kā sagriezāt viņu. — Subjenkovs pameta ar roku uz kazaka pusi. — Zāles jau atdzisušas. Tā, es ieziežu ar tām sev kaklu, izrunādams buršanas vārdus.

Cik nopietni varēdams, viņš lēni nodziedāja vienu rindiņu no Marseljēzas, tai pašā laikā ieziezdams sev kaklu ar riebīgo brūvējumu.

Viņa izrādi pārtrauca kliedziens. Milzīgais kazaks, kurā pēdējo reizi bija uzliesmojusi pārcilvēcīgā dzīvotspēja, bija paslējies uz ceļiem. Nulato indiāņi smējās, pārsteigti klaigāja un sita plaukstas, kad Lielais Ivans, drausmīgu krampju raustīts, sāka vāļāties pa sniegu.

Subjenkovam sametās nelabi no šā skata, bet viņš apspieda nelabumu un izlikās saniknots.

—  Tā nekas neiznāks, — viņš teica. — Nobeidziet viņu, un tad sāksim pārbaudi. Jakaga, gādā, lai šis troksnis mitētos!

Kad tas bija izdarīts, Subjenkovs pagriezās pret Makamuku.

—   Un neaizmirsti, ka tev jācērt no visa spēka! Tā nav bērna nodarbošanās. Ņem cirvi un zvel pa baļķi, lai es redzu, ka tu dari to kā vīrietis.

Makamuks paklausīja un divas reizes spēcīgi iezvēla pa baļķi, atšķeļot pamatīgu šķilu.

—   Labi. — Subjenkovs pārlaida skatienu aplī sastājušos iedzimto sejām, kuras it kā simbolizēja barbarisma sienu, kas bija pacēlusies ap viņu jau tad, kad cara policija pirmo reizi apcietināja viņu Varšavā. — Ņem cirvi, Makamuk, un stājies te! Es nogulšos. Kad es pacelšu roku, cērt un cērt no visa spēka! Un pielūko, lai neviens nestāvētu tev aiz muguras! Zāles ir labas, cirvis var atlēkt no mana kakla un izšļukt tev no rokām.

Viņš paskatījās uz diviem suņu iejūgiem ar nartām, kas bija piekrautas ar ādām un zivīm. Pie nartām stāvēja seši mednieki, kuriem vajadzēja būt par viņa sargiem.

—   Kur ir meitene? — jautāja polis. — Pirms sākam pārbaudi, atved viņu šurp!

Kad arī tas bija izdarīts, Subjenkovs nogūlās sniegā un nolika galvu uz baļķa kā noguris bērns, kas gatavojas iemigt. Viņš bija pavadījis zemes virsū tik daudzus grūtus gadus, ka patiesi jutās noguris.

—   Es smejos par tevi un tavu spēku, o, Makamuk, — viņš teica, — cērt, cērt no visa spēka!

Subjenkovs pacēla roku. Makamuks atvēzēja cirvi, milzīgu cirvi, ar kuru aptēš baļķus. Spožais tērauda asmens pazibēja saltajā gaisā, uz netverami īsu mirkli sastinga Makamukam virs galvas un tad krita uz Subjenkova kailā kakla. Tas pāršķēla muskuļus un skriemeļus un iecirtās dziļi baļķī. Pārsteigtie mežoņi ieraudzīja, ka galva aizveļas kādu jardu no asiņojošā rumpja.

Visi bija bezgala apjukuši un klusēja, kamēr pamazām sāka atskārst, ka nekādu zāļu nav bijis. Zvērādu zaglis bija apvedis viņus ap stūri. Viņš vienīgais no visiem gūstekņiem bija izbēdzis mocībām. Šīs likmes dēļ viņš bija spēlējis. Un tad nograndēja smiekli. Makamuks apkaunots nodūra galvu. Zvērādu zaglis bija viņu piemuļķojis. Makamuks bija pazemots visu savu ciltsbrāļu acīs. Viņi joprojām smējās kā negudri. Makamuks pagriezās un, galvu nokāris, vilkās prom. Viņš zināja, ka no šā brīža viņu vairs nesauks par Makamuku. Viņš būs Apkaunotais, viņam neizdosies nomazgāt kauna traipu līdz mūža galam, un, vienalga kad sapulcēsies ciltis — pavasarī, lai ķertu lašus, vai vasarā, lai tirgotos, — pie visiem ugunskuriem atkal un atkal tiks pārstāstīts, kā mierīgi no viena paša cirtiena no Apkaunotā rokas nomira zvērādu zaglis.

Viņš it kā aizlaikus dzirdēja kādu zaļknābi jautājam:

«Bet kas tas Apkaunotais tāds bija?»

«Ā, Apkaunotais?» viņam atbildēs. «Tolaik, kad viņš nebija nocirtis zvērādu zaglim galvu, viņu sauca Makamuks.»

## UZTICĪBA

Ievilka galus, un «Seattle Nr. 4» lēni atgāja no krasta. Kuģa klāji bija stāvbāzām pilni ar kravu un bagāžu, uz tiem raibu raibā pūlī ņudzinājās indiāņi, suņi, suņu dzinēji, tirgotāji un zelta meklētāji, kas atgriezās mājup. Laba daļa Dausonas iedzīvotāju bija nostājušies rindā krastā, lai pavadītu aizbraucējus. Kad kāpnes bija ievilktas un tvaikonis iegriezts kuģu ceļā, no atvadu saucieniem sāka krist ciet ausis. Pēdējā brīdī visi atcerējās, ka nav pateikuši kaut ko svarīgu, un sāka kliegt, lai viņus varētu sadzirdēt otrpus ūdens joslas, kas kļuva platāka un platāka. Lūiss Bondels, ar vienu roku virpinā- dams savas rudās ūsas, bet ar otru gļēvi mādams krastā palikušajiem draugiem, pēkšņi atcerējās kaut ko un metās pie treliņiem.

—   Ē, Fred! — viņš ieaurojās. — E, Fred!

Par Fredu nosauktais ar pleciem izlauzās cauri pūlim un mēģināja saklausīt, ko grib pavēstīt Lūiss Bondels. Tas no kliegšanas jau kļuva sarkans, taču vārdi tik un tā nebija sadzirdami. Ūdens josla starp tvaikoni un krastu pa to laiku pletās arviert platāka.

—   Ei, kapteini Skot! — Bondels sauca, pagriezies pret stūres māju. — Apturiet kuģi!

Noskanēja zvans, lielais dzenrats kuģa pakaļgalā pagriezās uz pretējo pusi un apstājās. Visi, kas atradās uz tvaikoņa un krastā, izmantoja šo aizķeršanos, lai izkliegtu cits citam jaunus, pēdējos, nu jau galīgos vēlējumus. Veltīgi Lūiss Bondels lūkoja pārkliegt pūli. Zaudējis ātrumu, «Seattle Nr. 4» sāka peldēt pa straumi; kapteinis Skots bija spiests iet uz priekšu un apstādināt mašīnas otrreiz. Kapteiņa galva nozuda stūres mājā, un pēc brīža viņš atkal parādījās ar lielu megafonu.

Tagad kapteiņa Skota balss skanēja vareni, un «Ap- klustiet!», ko viņš uzkliedza pūlim uz klāja un krastā, droši vien varēja dzirdēt Aļņu kalna virsotnē un pat

Klondaikas ielās. Šis oficiālais aicinājums no stūres mājas apslāpēja troksni.

—   Nu, ko jūs gribat teikt? — kapteinis Skots jautāja.

—   Pasakiet Fredam Cērčilam … viņš ir tur krastā … pasakiet, lai aiziet pie Makdonalda. Viņam glabāšanā nodota mana mazā ceļa somiņa. Pasakiet, lai viņš paņem to un atved man.

Kapteiņa Skota megafons klusumā norēca:

—   Ei, Fred Cērčil, aizejiet pie Makdonalda… Viņam nodota glabāšanā maza ceļa somiņa… Pieder Lūisam Bondelam… Tas ir svarīgi! Kad braucat, paņemiet līdzi! Sapratāt?

Cērčils pamāja ar roku par zīmi, ka ir sapratis. Ja Makdonalds, kas dzīvoja pusjūdzi no šejienes, būtu atvēris logu, viņš arī būtu sapratis. No jauna sacēlās atvadu troksnis, noskanēja zvans, un «Seattle Nr. 4» sāka slīdēt uz priekšu, iegriezās straumē un devās lejup pa Jukonu. Bondels un Cērčils līdz pēdējam brīdim māja viens otram, izrādīdami abpusējas simpātijas.

Tas notika pašā vasaras vidū. Rudenī augšup pa Jukonu devās tvaikonis «W. H. Willis», un uz tā klāja bija divsimt ceļinieku, kas brauca uz mājām. Viņu vidū bija arī Cērčils. Viņa kajītē drēbju maisā atradās Lūisa Bondela ceļa soma. Tas bija neliels, izturīgs ādas čemodāniņš, kas lika Cērčilam pastāvīgi nervozēt, līdzko viņš pagāja tālāk nost no tā. Pasažieris blakuskajītē veda līdzi milzumu zelta smilšu, kas arī bija paslēptas drēbju maisā, un galu galā viņi abi norunāja stāvēt sardzē pēc kārtas. Kamēr viens nogāja lejā paēst, otrs nenolaida acis no abu kajīšu durvīm. Kad Cērčilam gribējās paspēlēt vistu, viņa kaimiņš palika sargpostenī, bet, kad tam gribējās izkratīt sirdi, Cērčils sēdēja uz nolaižamā krēsla starp abām durvīm un lasīja četrus mēnešus vecas avīzes.

Pazīmes liecināja, ka gaidāma agra ziema, un pasažieri no rīta līdz vakaram un vēl ilgi pēc pusnakts sprieda, vai viņi paspēs tikt prom, iekams upe nav aizsalusi, vai arī būs spiesti pamest tvaikoni un iet tālāk pa ledu. Gadījās kaitinošas aizkavēšanās. Divas reizes salūza mašīna, un to vajadzēja salabot, un abas reizes uznāca sniegputenis, kas brīdināja, ka neatturami tuvojas ziema. Deviņas reizes «W. H. Willis» mēģināja ar savu salāpīto mašīnu pārvarēt Piecu Pirkstu krāces, bet, kad tas izdevās, izrādījās, ka kuģelis ir aizkavējies par četrām die- nāra salīdzinājumā ar diezgan aptuveno sarakstu. Tad pacēlās jautājums, vai tvaikonis «Flora» gaidīs viņus augšpus Kastes aizas. Upes posms starp Kastes aizu un Baltā Zirga krācēm nebija kuģojams, un pasažieri šeit apgāja krāces, lai pārsēstos no viena tvaikoņa otrā. Telefona šajā apgabalā nebija, tādējādi nebija arī iespējams brīdināt «Floru», ka «Willis» pienāks četras dienas vēlāk, nekā bija domāts.

Kad «W. H. Wīllis» sasniedza Baltā Zirga krāces, kļuva zināms, ka «Flora» gaidījusi trīs dienas ilgāk par norunāto laiku un aizgājusi tikai pirms dažām stundām. Tāpat kļuva zināms, ka tā stāvēs pie Tegišas posteņa līdz svētdienai pulksten deviņiem 110 rīta. Patlaban bija sestdiena un pulkstenis rādīja četri. Visi pasažieri salasījās kopā. Uz klāja atradās liela kanādiešu kanoe, kas bija domāta policijas postenim pie ietekas Beneta ezerā. Pasažieri bija ar mieru uzņemties atbildību par kanoe un nogādāt to, kur vajag. Pēc tam sāka uzaicināt brīvprātīgos. Lai panāktu «Floru», nolēma izvēlēties divus. Tūlīt pieteicās pārdesmit gribētāju. Viņu vidū bija arī Cērčils: tāds nu reiz bija šā cilvēka raksturs, ka viņš pieteicās brīvprātīgajos, iepriekš nepadomājis par Bondela ceļa somu. To atminējies, Cērčils cerēja, ka viņu neiznaudzī- sies, taču cilvēks, kas bija kļuvis slavens kā koledžas fut- bolkomandas kapteinis, atlētu kluba prezidents un Jukonas suņu dzinējs un skolotājs un turklāt lepojās ar tādiem pleciem kā viņam, nevarēja cerēt, ka izvairīsies no goda tikt izraudzītam. Uzdevumu veikt uzticēja viņam un milzīgajam vācietim Nikam Antonsenam.

Kamēr pasažieru pūlis ar skubu stiepa uz saviem pleciem kanoe, Cērčils ieskrēja kajītē. Viņš izgāza visu, kas bija maisā, uz grīdas un paķēra ceļa somu, gribēdams iedot to kaimiņam, lai uzglabā. Tad Cērčils atskārtās, ka tā nav viņa ceļa soma un ka viņam nav tiesību izlaist to no rokām. Tāpēc viņš ar visu somu metās skriet pa krastu, pārlikdams to no vienas rokas otrā un prātodams, vai tikai īstenībā nesamais nesver vairāk par četrdesmit mārciņām.

Puspiecos pēc pusdienas abi vīri devās ceļā. Trīsdesmit jūdžu upes straume bija tik spēcīga, ka tikai retumis viņiem vajadzēja ķerties pie airiem. Viņi gāja gar malu ar virvi uz pleca, klupdami uz akmeņiem, lauzdamies cauri pamežam, šad tad paslīdēdami un ieveldamies upē, nereti brizdami līdz ceļiem un jostas vietai pa ūdeni, bet, kad priekšā pagadījās kāda nepārvarama krauja, viņi sēdās kanoe, tvēra airus un sparīgi īrās uz pretējo krastu, kamēr straume aiznesa sāņus, un tad atkal vajadzēja jūgties virvē. Tas bija nogurdinošs darbs. Antonsens pūlējās, kā jau milzim piedien, bez kurnēšanas un neatlaidīgi, bet ar varenu augumu un nelokāmu gribu apveltītais Cērčils viņu galīgi nokausēja. Viņi ne reizi neapstājās, lai atvilktu elpu. Viņi gāja un gāja uz priekšu un tikai uz priekšu. Pretī pūta dzeļošs vējš, sala rokas, un laiku pa laikam viņiem vajadzēja tās dauzīt vienu pret otru, lai sastingušajos pirkstos atkal sāktu ritēt asinis.

Kad iestājās nakts, viņiem vajadzēja paļauties uz laimīgu gadījumu. Viņi vairākkārt bija spiesti piestāt krastā, kur cilvēks nebija spēris kāju, un līst pa neredzamiem brikšņiem, saplēšot drēbes lupatu lēveros. Abi bija sa- skrāpējušies un asiņaini. Reizes desmit irdamies no viena krasta uz otru, viņi uzskrēja virsū siekstām un apgāzās. Kad tas notika pirmo reizi, Cērčils ienira un trīs pēdu dziļumā mēģināja sameklēt ceļa somu. Pagāja pusstunda, līdz izdevās to atrast, un pēc tam Cērčils piesēja somu pie kanoe. Kamēr kanoe turējās uz ūdens, ceļa soma bija drošībā. Antonsens ņirgājās par somu, bet uz rīta pusi sāka to lādēt, taču Cērčils nepagodināja viņu ar paskaidrojumiem.

Kavēkļu un neveiksmju bija bez sava gala. Kādā upes likumā, lair mutuļoja varenas krāces, viņi zaudēja divas stundas, atkal un atkal mēģinādami pārvarēt straumi, un laiva divas reizes apgāzās. Sajā vietā abos krastos no dzelmes laukā slējās stāvas klintis, un tām garām tikt viņi nevarēja, nedz velkot kanoe, nedz stumjoties ar kārti, bet stāties pretī straumei ar airiem te nekādi nebija iespējams. Viņi likās airos ar tādu spēku, ka šķita — sirds izlēks no krūtīm aiz piepūles, un tomēr upe viņus pieveica un nesa atpakaļ. Galu galā viņiem palīdzēja nejaušība. Vietā, kur upe bija visstraujākā, viņi cieta kārtējo neveiksmi, untumainie ūdeņi izrāva Cērčilam no rokām airi un trieca kanoe pret klinti. Cērčils uz labu laimi lēca un ielēca aizā. Ar vienu roku pieķēries pie klints, viņš ar .otru turēja grimstošo kanoe, kamēr Antonsens izķepurojās no ūdens. Pēc tam viņi izvilka laivu malā un atpūtās. No šīs ārkārtīgi bīstamās vietas dodamies ceļā ar svaigiem spēkiem, viņi pārvarēja krāces. Viņi piestāja krastā mazliet augstak, nekavējoties izkapa malā un, vilkdami kanoe virvē, lauzās cauri krūmiem.

Kad atausa diena, viņi vēl bija tālu no Tegišas posteņa. Svētdien deviņos no rīta viņi izdzirdēja «Floras» atvadu sirēnu. Bet, kad pulksten desmitos sasniedza posteni, viņi tālu dienvidos ieraudzīja tikai aizejošā tvaikoņa dūmus. Kapteinis Džonss no jātnieku policijas nekad nebija uzņēmis un mielojis tik nomocījušos skrandaiņus, un vēlāk viņš apgalvoja, ka savu mūžu neesot redzējis cilvēkus, kuri ēduši ar tik briesmīgu apetīti. Paēduši viņi nolikās turpat pie plīts un aizmiga, nenovilkuši slapjās skar- balas. Pēc divām stundām Cērčils piecēlās, aiznesa uz kanoe Bondela ceļa somu, kas bija noderējusi viņam par spilvenu, uzbukņīja augšā Antonsenu — un viņi turpināja dzīties pakaļ «Florai».

— Diezin kas var atgadīties — var salūzt mašīna vai vēl kas, — Cērčils atbildēja kapteinim Džonsam, kad tas mēģināja viņu atrunāt. — Man jānoķer tvaikonis un jāaizsūta atpakaļ pēc puišiem.

Tegišas ezeru bija sakūlis baltās putās rudenīgi stiprs pretvējš. Laivai virsū triecās augsti viļņi, tā ka viens no braucējiem bija spiests smelt laukā ūdeni, bet otrs rīkojās ar airiem. Tikt uz priekšu nebija iespējams. Seklākā vietā viņi pieīrās pie krasta, izkāpa no kanoe, viens ķērās pie virves, bet otrs stūma laivu… Viņi cīnījās ar vēju, līdz viduklim, bieži pat līdz kaklam brizdami pa ledaino ūdeni; nereti lielie, krēpjainie viļņi aizvēlās pāri galvai. Viņi nepazina nedz atpūtu, nedz īsu atelpu šajā bezcerīgajā, nogurdinošajā cīņā. Sajā naktī pie iztekas no Tegišas ezera sniega vētrā viņi panāca «Floru». Antonsens nokrita uz klāja un turpat arī sāka krākt. Cērčils izskatījās briesmīgs. Apģērbs tikko turējās uz pleciem. Seja pēc divdesmit četru stundu ilgās piepūles bija apsaldēta un pietūkuši, bet rokas tā sapampušas, ka pirkstus nevarēja savilkt dūrēs. Kājas sāpēja, stāvēt bija gatavās mocības.

«Floras» kapteinis negribēja doties atpakaļ uz Balto Zirgu. Cērčils bija neatlaidīgs un uzstājīgs, bet kapteinis tiepās. Visbeidzot viņš paziņoja, ka ar to nekas nebūšot līdzēts, ja «Flora arī brauktu atpakaļ, tāpēc ka «Atēnietim» — vienīgajam okeāna tvaikonim Daijā esot jāatiet otrdien no rīta un «Flora» nepagūšot aizbraukt līdz

Baltajam Zirgam, uzņemt tur iestrēgušos ceļiniekus un atgriezties pirms tvaikoņa atiešanas.

—   Kad «Atēnietis» atiet? — Cērčils jautāja.

—   Otrdien septiņos no rīta.

—   Labi, — Cērčils teica, ar kāju bungodams krācošajam Antonsenam pa ribām, lai uzmodinātu viņu. — Brauciet atpakaļ uz Balto Zirgu! Mēs dosimies uz priekšu un aizturēsim «Atēnieti».

No miega apstulbušais Antonsens nebija vēl lāgā attapies, kad tika iegrūsts kanoe, un neaptvēra, kas noticis, kamēr viņu neapšļāca milzīgs ledains vilnis un Cērčils tumsā neuzbrēca:

—  Vai tad tu vairs neproti airēt? Gribi, lai mēs noejam dibenā?

Rītausmā viņi bija pie Aļņu pārejas, vējš sāka pierimt, bet Antonsens vairs nejaudāja cilāt airus. Kādā klusā vietā Cērčils izvilka kanoe krastā — un viņi nolikās pagulēt. Viņš salieca un pabāza zem galvas roku, lai ik pēc piecām minūtēm tā notirptu un sāpes viņu pamodinātu; tad viņš paskatījās pulkstenī un pabāza zem galvas otru roku. Pēc divām stundām Cērčils uzbuksnīja Anton- senu — un viņi devās tālāk. Trīsdesmit jūdžu garais Be- neta ezers bija rāms kā dzirnavu dīķis, bet pusceļā uz- brāza dienvidu vējš un sakūla ūdeni putās. Stundām ilgi viņi cīnījās tāpat kā uz Tegišas ezera, vilkdami un stumdami kanoe līdz jostas vietai un kaklam ledainajos viļņos, kas reizumis aizšņāca viņiem pār galvu, kamēr labsirdīgais milzis bija galīgi nokausēts. Cērčils dzina viņu bez žēlastības, bet, kad Antonsens pagāja uz priekšu un gandrīz vai noslīka trīs pēdas dziļā ūdenī, Cērčils ievilka viņu kanoe. Viņš turpināja cīņu viens un sasniedza policijas posteni pie ietekas Beneta ezerā ap pusdienas laiku. Viņš mēģināja izdabūt Antonsenu laukā no kanoe, taču no tā nekas neiznāca. Viņš ieklausījās pārgurušā biedra smagajā elpā un apskauda viņu, iedomājoties, cik daudz viņam pašam vēl būs jāpārcieš. Antonsens varēja gulēt un atpūsties, bet viņam, lai nenokavētu, vajadzēja uzkāpt augstajā Cilkutā un noiet lejā līdz jūrai. īstās grūtības vēl bija priekšā, un Cērčils gandrīz vai nožēloja, ka viņa ķermenī ir tik daudz spēka, tāpēc ka šā spēka dēj viņa ķermenim bija sagaidāmas mocības.

Cērčils izvilka kanoe krastā, paķēra Bondela ceļa somu un klibodams sīkā riksī steidzās uz policijas posteni.

— Tur lejā ir kanoe no Dausonas, tā domāta jums, — viņš nobēra virsniekam, kas bija atvēris viņam durvis. — Un kanoe guļ pusdzīvs cilvēks. Nekā bīstama nav, vienkārši zaudējis spēkus. Parūpējieties par viņu! Man jāsteidzas. Uz redzēšanos! Gribu noķert «Atēnieti».

Beneta ezeru no Lindermana ezera šķir jūdzi plata zemes strēle, un pēdējos vārdus Cērčils izmeta pār plecu, jau skriedams tālāk. Skriešana sagādāja sāpes, bet viņš sakoda zobus un traucās uz priekšu, gandrīz aizmirsis sāpes, tik ļoti viņš ienīda ceļa somu. Tā bija nepatīkams traucēklis. Cērčils pārlika somu no vienas rokas otrā. Viņš bāza to padusē. Viņš pārmeta roku ar ceļa somu pār pretējo plecu, un nešļava ik uz soļa palēcās un iebelza viņam pa muguru. Bija grūti noturēt to apdauzītajos un satūkušajos pirkstos, un Cērčils vairākkārt izlaida somu no rokām. Reiz, kad viņš pārlika somu no vienas rokas otrā, tā izslīdēja un nokrita, bet Cērčils paklupa un arī smagi nozvēlās zemē.

Aizkļuvis līdz zemes strēles galam, Cērčils par dolāru nopirka vecas siksnas un uzsēja somu sev mugurā. Turpat viņš noīrēja barkasu, kas četros pēc pusdienas nogādāja viņu līdz sešas jūdzes attālajam Lindermana ezera augšējam galam. «Atēnietim» bija jāiziet no Daijas nākamajā dienā septiņos no rīta. Līdz Daijai bija divdesmit septiņas jūdzes, un viņa priekšā slējās Čilkuts. Cērčils apsēdās, lai sakārtotu apavus pirms garā kāpiena, un pamodās. Viņš aizmiga, līdzko bija apsēdies, kaut gan nogulēja ne ilgāk par trīsdesmit sekundēm. Viņš_ baidījās, ka nākamreiz var nogulēt ilgāk, tāpēc beidza kārtot apavus, jau stāvot kājās. Un pat tad viņš sajuta nepārvaramu vājumu. Uz īsu brīdi Cērčils zaudēja samaņu; sapratis to tad, kad slābais ķermenis jau ļima, viņš saņēmās, ar krampjainu kustību sasprindzināja muskuļus un noturējās kājās. Pēc straujās atgriešanās no nemaņas Cērčilu pārņēma nelabums un drebuļi. Viņš velēja ar dūri sev pa galvu, lai iedzītu nogurušajās smadzenēs mundrumu.

Džeka Bērnsa nastu nesēju karavāna tukšā nāca atpakaļ uz Krātera ezeru — un Cērčilam piedāvāja jāt ar mūli. Bērnss gribēja ceļa somu uzlikt mugurā citam dzīvniekam, bet Cērčils paturēja somu pie sevis un atbalstīja to uz seglu loka. Tomēr viņam mācās virsū snaudiens, un soma ietiepīgi slīdēja vai nu uz vienu, vai otru pusi, un Cērčils katru reizi satraukts pamodās. Kad bija sācis krēslot, mūlis uzgrūdās kādam zaram — un Cērčilam pārplēsa vaigu. Lai mērs būtu pilns, mūlis pazaudēja ceļu un paklupa, nosviezdams Jātnieku un somu uz akmeņiem. Tālāk Cērčils gāja, pareizāk sakot, vilkās pa taku, kas nebija pelnījusi šo vārdu, vezdams līdzi mūli. Šķebīgā smirdoņa, kas nāca no ceļmalām, liecināja, cik daudz zirgu cilvēks nobendējis, dzīdamies pēc zelta. Bet Cērčils neko nejuta. Viņam pārlieku gribējās gulēt. Tomēr ap to laiku, kad bija sasniegts Garais ezers, Cērčils bija aiz- gaiņājis miegainību; pie Dziļā ezera viņš nodeva ceļa somu Bērnsam. No šā brīža viņš zvaigžņu blāvajā gaismā neizlaida Bērnsu no acīm. Ar šo nesamo nekas nedrīkstēja notikt.

Pie Krātera ezera karavāna iegriezās nometnē, bet Cērčils, uzsviedis ceļa somu mugurā, sāka pa piegāzi kāpt augšup uz pāreju. Uz šīs kraujās nokalnes viņš pirmo reizi sajuta, cik noguris ir. Viņš līda četrrāpus kā krabis, tikko spēdams kustināt smagos locekļus. Katru reizi, kad vajadzēja pacelt kāju, viņam bija mokoši jāsasprindzina griba. Cērčilam sāka rādīties, ka viņam kājās ir smagi svina zābaki kā ūdenslīdējam, un viņš tik tikko apspieda vēlēšanos pieliekties un aptaustīt svinu. Kas attiecas uz Bondela somu, tad likās neizprotami, kā četrdesmit mārciņas var svērt tik daudz. Ceļa soma lieca viņu pie zemes kā kalns, un Cērčils nespēja aptvert, kā tas varēja būt, ka pirms gada viņš bija veicis šo pašu pāreju ar simt piecdesmit mārciņu smagu nesamo uz muguras. Ja toreiz viņš bija stiepis simt piecdesmit mārciņas, tad Bondela ceļa soma droši vien sver piecsimt mārciņas.

Sākot kāpienu aiz Krātera ezera, vajadzēja iet pāri nelielam ledājam. Taka te bija labi saredzama. Bet augstāk, aiz ledāja, kas bija arī mežu joslas robeža, nebija nekā cita kā vienīgi kailu klinšu un milzīgu akmeņu haoss. Tumsā taka nebija saskatāma, un Cērčils taustījās uz priekšu, nopūlēdamies trīsreiz vairāk nekā parasti. Sniega vētrai gaudojot, viņš sasniedza pāreju un laimīgā kārtā uzskrēja virsū mazai pamestai teltij, kurā tūlīt ielīda. Tur viņš atrada un rīšus aprija dažus vecus, sažuvušus kartupeļus un sešas jēlas olas.

Kad sniegs un vējš pierima, Cērčils sāka gandrīz ne- iespejamu kāpienu lejup. Takas te nebija, un viņš nedroši kluburoja uz priekšu, nereti pašā pēdējā brīdī attapda- mies, ka atrodas pie kādas stāvas nogāzes vai aizas, kuras dzijumu viņš nevarēja ne apjaust. Drīz zvaļgznēin atkal aizgāja priekšā mākoņi, un tumsā, kas pēc tam iestājās, viņš paslīdēja un kādas simt pēdas vēlās lejup, līdz apdauzījies un saskrambājies apstājās lielas bedres dibenā. Nāsīs spiedās trūdošu zirgu smaka. Bedre atradās netālu no takas, un dzinēji mēdza gāzt tajā savainotos un mirstošos dzīvniekus. Cērčilam kļuva nelabi no šīs smirdoņas, un viņš kā murgā rāpās laukā no bedres. Pusceļā viņš atcerējās Bondela somu. Tā bija ievēlusies bedrē līdz ar viņu; siksnas acīmredzot bija satrūkušas, un Cērčils bija pavisam aizmirsis somu. Vajadzēja līst atpakaļ dvakojošajā kapā un pusstundu tupus rāpus taustoties meklēt ceļa somu. Pirms Cērčils atrada to, viņš saskaitīja septiņpadsmit nosprāgušus zirgus (vēl viens bija dzīvs, to viņš nošāva ar revolveri). Atskatoties pagātnē, kur viņš daudzkārt bija parādījis drosmi un guvis panākumus, Cērčils nešaubīgi paziņoja sev, ka šī atgriešanās pēc ceļa somas bijusi visvaronīgākā rīcība viņa mūžā. Tik varonīga, ka pirms izrāpšanās no bedres viņš divas reizes gandrīz vai zaudēja samaņu.

Kad beidzot viņš bija sasniedzis pakāpienus un atstājis aiz muguras stāvo Cilkuta nogāzi, ceļš kļuva vieglāks. Nevar teikt, ka sevišķi viegls pat labākajos posmos, tomēr tā bija gluži ciešama taka, pa kuru viņš būtu varējis iet raitā solī, ja nebūtu pagalam noguris, ja viņam būtu laterna, ar ko apgaismot ceļu, un ja nebūtu Bondela somas. Cērčila pašreizējā nožēlojamā stāvoklī tā bija, kā saka, pēdējais piliens. Viņam labi ja pietika spēka panest pašam sevi, un šis papildu svars gāza viņu zemē gandrīz katru reizi, kad viņš paslīdēja vai paklupa. Bet, kad izdevās noturēties kājās, kaut kur no tumsas pastiepās zari, ieķērās uz muguras uzmestajā somā un rāva Cēr- čilu atpakaļ.

Pamazām Cērčilam radās pārliecība, ka vainīga būs tieši šī soma, ja viņš aizlaidīs prom «Atēnieti». īstenībā viņa apziņā palika tikai divi priekšmeti — Bondela ceļa soma un tvaikonis. Viņš domāja tikai par šiem diviem priekšmetiem, un nezin kāpēc tie kļuva nešķirami no kaut kādas skarbas misijas, kuras dēļ viņš gadu simtiem bija ceļojis un lējis sviedrus. Viņš gāja un cīnījās kā sapnī. Sā sapņa daļa bija arī viņa ierašanās Aitu nometnē. Viņš iestreipuļoja bārā, atbrīvoja plecus no siksnām un lika somu zemē. Taču tā izšļuka viņam no pirkstiem un nokrita uz grīdas ar smagu būkšķi, ko ievēroja divi vīrieši, kuri gatavojās iet prom. Cērčils izdzēra glāzi viskija, piekodināja, lai bāra saimnieks pamodina viņu pēc desmit minūtēm, un apsēdās-, uzlicis kājas uz somas un nolaidis galvu uz ceļiem.

Cērčila izvārdzinātais ķermenis bija tā sastindzis, ka tad, kad viņu pamodināja, bija vajadzīgas vēl desmit minūtes un vēl viena glāze viskija, lai viņš spētu iztaisnot locekļus un izstaipīt muskuļus.

— Ei, uz kurieni tad tu? — bāra saimnieks uzsauca un, iznācis Cērčilam līdzi, tumsā uzveda viņu uz Kanjon- sitijas ceļa. Acumirklīgs nojautas uzliesmojums iedrošināja Cērčilu, ka virziens ir pareizs, un viņš joprojām kā sapnī klunčoja pa taku cauri aizai. Viņš nezināja, kas viņu brīdinājis, bet, nosoļojis, šķiet, vairākus gadsimtus, Cērčils nomanīja briesmas un izvilka revolveri. Aizvien vēl kā sapnī viņš ieraudzīja, ka uz takas iznāk divi vīrieši, un izdzirda, ka viņam liek apstāties. Viņa revolveris izšāva četras reizes, un viņš ieraudzīja svešinieku revolveru zibšņus un izdzirda to šāvienus. Turklāt viņš saprata, ka ir ievainots gurnā. Viņš redzēja vienu no vīriešiem pakrītam, un, kad otrs pieskrēja klāt, Cērčils iesita viņam ar smago revolveri tieši pa seju. Pēc tam viņš pagriezās un metās skriet. Drīz viņš atguvās no sava sapņa un atklāja, ka klibodams diebj pa taku. Vispirms viņam ienāca prātā ceļa soma. Tā vēl bija uz muguras. Cērčils domāja, ka tas viss viņam rādījies sapņos, kamēr sāka meklēt revolveri un pārliecinājās, ka ierocis ir pazudis. Pēc tam viņš sajuta asas sāpes gurnā un aptaustīja sevi: roka kļuva silta no asinīm. Ievainojums nebija bīstams, un tomēr tas bija ievainojums. Tad Cērčils atmodās pilnīgi un smagi skrēja uz Kanjonsitiju.

Tur viņš atrada cilvēku ar zirgiem un furgonu; šis cilvēks par divdesmit dolāriem izkāpa no gultas un iejūdza zirgus. Cērčils ierausās furgonā un aizmiga uz sola, nenoņēmis ceļa somu no muguras. Furgons rībēdams kratījās pa nolijušajiem akmeņiem lejup pa Daijas ieleju, bet Cērčils uztrūkās tikai tad, kad riteņi atsitās pret visaugstākajiem akmeņiem. Ja viņu pasvieda zemāk par pēdu virs sola, tas viņu netraucēja. Ceļa pēdējā jūdze bija gluda, un Cērčils gulēja kā nosists.

Kad viņi agri no rīta sasniedza ceļa mērķi, vedējs nežēlīgi sapurināja pasažieri un iekliedza viņam ausī, ka «Atēnietis» ir aizgājis. Cērčils truli blenza uz tukšo ostu.

—   Rau, pie Skagvejas redzami dūmi, — teica vedējs.

Cērčilam bija aiztūkušas acis, un viņš tik tālu nevarēja saredzēt, taču viņš sacīja:

—   Tas ir «Atēnietis». Sadabūjiet man laivu.

Vedējs bija izpalīdzīgs vīrs un sameklēja vieglu laiviņu un cilvēku, kas par desmit dolāriem — samaksāt vajadzēja iepriekš — bija ar mieru sēsties airos. Cērčils samaksāja, un viņam palīdzēja iekāpt laivā. Pats viņš to vairs nespēja izdarīt. Līdz Skagvejai bija sešas jūdzes, un viņam radās svētlaimīga doma visu šo ceļa gabalu nogulēt. Taču svešais neprata airēt, un Cērčils pats vēl vairākus gadsimtus cilāja airus. Nekad agrāk sešas jūdzes nebija likušās tik garas un mokošas. Neliels, bet spirgts vējiņš pūta pretī un dzina laiviņu atpakaļ. Cērčilam kuņģī sakāpa nelabums, viņš jutās gaudens un stīvs. Viņš pavēlēja, lai līdzbraucējs paņem trauku un iešļāc viņam sejā sāļo ūdeni.

Kad viņi piebrauca pie «Atēnieša», enkurs jau bija pacelts, bet Cērčils zaudējis pēdējās spēka paliekas.

—   Apturiet! Apturiet! — viņš aizsmakušā balsī kliedza.

—  Svarīgs ziņojums! Apturiet!

Un viņš nokāra galvu uz krūtīm un aizmiga. Kad seši vīri nesa viņu augšā pa kāpnēm, viņš pamodās, pasniedzās pēc ceļa somas un pieķērās pie tās kā slīcējs pie salmiņa.

Uz klāja visi skatījās uz Cērčilu ar šausmām un ziņkāri. No drēbēm, kurās ģērbies viņš bija izgājis no Baltā Zirga, bija palikušas pāri nožēlojamas skrandas, un arī viņš pats neizskatījās labāk. Viņš bija atradies ceļā piecdesmit piecas stundas, sasprindzinot spēkus līdz pēdējai iespējai. Sajā laikā viņš bija gulējis sešas stundas un zaudējis divdesmit mārciņas no sava svara. Seja, rokas un viss ķermenis bija vienās skrambās un zilumos," acis gandrīz neko neredzēja. Cērčils mēģināja piecelties, taču nejaudāja nostāvēt kājās, nogāzās uz klāja, neizlaizdams no rokām ceļa somu, un nodeva savu ziņojumu.

—   Bet tagad lieciet mani gulēt, — viņš nobeidza.

—  Ēdīšu, kad pamodīšos.

Cērčilam parādīja godu, tādu pašu skrandainu un netīru kopā ar Bondela somu novietojot jaunlaulāto kajītē, kas bija vislielākā un visgreznākā telpa uz kuģa. Viņš nogulēja divas diennaktis, nomazgājās vannā, noskuvās, paēda un, smēķēdams cigāru, stāvēja pie treliņiem, kad ieradās divsimt ceļinieku no Baltā Zirga.

Kad «Atēnietis» sasniedza Sietlu, Cērčils jau bija pilnīgi atspirdzis un nokāpa krastā ar Bondela ceļa somu rokā. Viņš lepojās ar šo somu. Viņam tā iemiesoja priekšstatu par varoņdarbu, godīgumu un uzticību. «Esmu nogādājis bagāžu, kur vajag,» — tādiem vārdiem viņš šos augstos jēdzienus izteica sev. Tuvojās vakars, un Cērčils devās taisnā ceļā uz Bondela māju. Lūiss Bondels priecīgi sagaidīja viesi, ar abām rokām paspieda viņam roku un vilka iekšā.

—   O, paldies, vecais, labi gan, ka tu to atvedi, — Bondels teica, saņemdams ceļa somu.

Viņš pa roku galam nometa to uz kušetes, un Cērčils ar savu saprotošo skatienu ievēroja, kā soma ar visu svaru palecas uz atsperēm. Bondels apbēra viņu ar jautājumiem:

—   Kā tev iet? Kā klājas puišiem? Kas noticis ar Billu Smitersu? Vai Dels Bišops vēl turas kopā ar Pjersu? Vai viņš pārdeva manus suņus? Vai Sēra strautā kaut ko atrada? Tu izskaties uz goda. Ar kuru tvaikoni tu atbrauci?

Pagāja pusstunda, iekams Cērčils atbildēja uz visiem jautājumiem un saruna sāka apsīkt.

—  Vai tu labāk neapskatītu to? — Cērčils ierosināja, pamezdams ar galvu uz ceļa somas pusi.

—   Ar to viss ir kārtībā, — Bondels atbildēja. — Vai Mičela lauks dod tik daudz, cik viņš cerēja?

—   Es domāju, ka tev tomēr vajadzētu apskatīt somu,— Cērčils neatlaidās. — Kad es otram kaut ko nododu, es gribu būt pārliecināts, ka viss ir kārtībā. Var taču gadīties, ka, man guļot, kāds ir ielīdis somā vai tamlīdzīgi.

—   Tur nav nekā svarīga, vecais, — Bondels iesmiedamies atteica.

—   Nekā svarīga, — tikko dzirdami atkārtoja Cērčils. Tad viņš apņēmīgi ierunājās: — Lūis, kas tajā somā ir? Es gribu zināt.

Lūiss izbrīnījies paskatījās uz viņu, izgāja no istabas un atgriezās ar atslēgu saišķi. Viņš iebāza roku ceļa somā un izvilka no tās četrdesmit ceturtā kalibra koltu. Pēc tam nāca dažas kastes ar revolvera patronām un vairākas kastes ar vinčestra patronām.

Cērčils paņēma ceļa somu un ieskatījās tajā. Tad viņš to apgrieza otrādi un mazliet pakratīja.

—       Revolveris ir sarūsējis, — sacīja Bondels. — Droši vien bijis lietū.

—       Jā, — Cērčils atbildēja. — 2ēl gan, ka slapjums ticis klāt. Es laikam esmu bijis neuzmanīgs.

Viņš piecēlās un izgāja ārā. Pēc desmit minūtēm arī Lūiss Bondels iznāca ārā. Atbalstījis zodu uz rokām, Cērčils sēdēja uz pakāpieniem un stīvi vērās tumsā.

## PLANKUMAINAIS

Es vairs neesmu sevišķi augstās domās par Stīvenu Makeju, lai gan kādreiz man viņa vārds bija svēts. Jā, savā laikā es mīlēju viņu vairāk nekā savu miesīgu brāli. Bet, ja Stīvens Makejs patrāpītos man tagadītēs, es nudien neatbildu par sevi. Tas ir ārpus manas saprašanas, ka cilvēks, ar kuru es dalīju ēdienu un segu, cilvēks, ar kuru kopā pieveicu Cilkuta pāreju, varēja izrīkoties tā kā viņš. Es vienmēr uzskatīju Stīvu par goda vīru, par labu biedru, kura dabā atriebīguma vai ļaunuma nav ne tik, cik melns aiz naga.

Tagad esmu uz visiem laikiem zaudējis ticību cilvēkiem. Kā nu ne! Es taču kopu Stīvu, kad viņš gulēja slims ar tīfu, mēs abi cietām badu pie Stjūartas iztekām, un viņš bija tas, kas izglāba man dzīvību uz Mazā Laša. Bet tagadīt, pēc tik daudziem kopā pavadītiem gadiem, es varu teikt par Stīvenu Makeju tikai vienu: savu mūžu neesmu redzējis otru tādu nelieti.

Mēs devāmies ceļā uz Klondaiku pašā zelta drudža karstumā, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit septītā gada rudenī, taču devāmies ceļā pārāk vēlu, lai tiktu pāri Čilku- tam pirms salnām. Stiepdami mantas uz muguras, mēs bijām nogājuši daļu ceļa, kad sāka snigt, un mums vajadzēja pirkt suņus, lai turpinātu ceļu nartās. Tā mēs tikām pie Plankumainā. Suņi bija cenā, un mēs samaksājām par viņu simt desmit dolārus. Pēc izskata suns bija tā vērts. Es saku pēc izskata, jo skaistāku suni man vēl nekad nebija gadījies redzēt. Viņš svēra sešdesmit mārciņas un bija kā radīts iejūgam. Mēs nevarējām tikt gudri, kas tā par sugu. Tas nebija ne eskimosu suns, ne mel- muts, ne kanādiešu medību suns. Viņā bija kaut kas no visām šīm sugām, turklāt viņš izskatījās pēc baltā cilvēka suņa, jo uz vieniem sāniem starp rūsgandzelteniem un netīri baltiem blaiskumiem tam varēja saredzēt pamatkrāsu — tur bija ogļmelns plankums spaiņa dibena lielumā. Tāpēc mēs arī iesaucām viņu par Plankumaino.

No pirmā acu uzmetiena suns izskatījās gods godam. Kad viņš bija pie veselības, muskuļi zem ādas kustējās kā dzīvas grīstes. Pēc izskata likās, ka otrs tik stiprs zvērs nebūs sameklējams visā Aļaskā. Un arī tik gudrs ne. Ja jūs uzlūkotu šo suni, jūs teiktu, ka viņš var pavilkt vairāk nekā trīs tikpat smagi suņi. Var jau būt, bet es gan netiku to redzējis. Uz to viņam nenesās prāts. Izošņāt visu ko un zagt — jā, to gan Plankumainais prata meistarīgi. Viņam piemita nudien neizskaidrojams instinkts: viņš nojauta, kad gaidāms darbs, un tūlīt aizlavījās prom. Viņa prasme nozust un atkal parādīties bija pārdabiska. Bet, kad vajadzēja ķerties pie darba, viss suņa prāts izčibēja un suņa vietā palika stulbs radījums, trīcošs receklis, tā ka sirds plīsa vai pušu, raugoties uz viņu.

Reizēm man šķiet, ka tas nebija vis stulbums. Varbūt, gluži tāpat kā daži mani paziņas, Plankumainais bija pārāk gudrs, lai strādātu. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu mūs āzējis. Varbūt viņš bija visu apsvēris un nospriedis, ka labāk šad un tad dabūt pa ādu un nestrādāt nekā visu laiku strādāt un iztikt bez'brāziena. Viņš bija pietiekami gudrs, lai to saprastu. Kad es jums saku, reizēm es sēdēju, skatījos šim sunim acīs — un man šermuļi sāka skriet pa kauliem un mati slieties stāvus, cik daudz saprāta bija šajās acīs. Es nemāku to izstāstīt. Tas nav vārdiem aprakstāms. Es to redzēju, tas ir viss. Dažbrīd likās, ka tu lūkojies nevis suņa acīs, bet cilvēka dvēselē, un tas, ko es tur redzēju, uzdzina man bailes un lika galvā sarosīties visādām domām — par dvēseļu iemiesošanos un citādām būšanām. Kad es jums saku, šā dzīvnieka acīs es nomanīju kaut ko nozīmīgu; tās man kaut ko vēstīja, bet es biju par sīku, lai to saprastu. Lai nu bija kā būdams (pats zinu, ka nostādu sevi muļķa lomā), lai nu bija kā būdams, bet tas man sajauca galvu. Man nav ne mazākās sajēgas, ko es redzēju šā dzīvnieka acīs. Ne tā bija īpaša gaisma, ne krāsa; kaut kas parādījās un nozuda, bet acis kā bija, tā palika nekustīgas. Taisnību sakot, es pat nemanīju, ka tajās kaut kas būtu sakustējies, — man tikai radās tāda sajūta, ka ir sakustējies. Sīs acis kaut ko pauda — jā, jā, tā tas bija, un tas iedarbojās uz mani. Nē, es to nemāku izteikt, tas bija kas vairāk. Nezinu, kas, bet es samanīju tādu kā radniecību ar suni. Ak nē, ne jau jūtu radniecību! Drīzāk tā bija vienlīdzības izjūta, šā suņa acis nekad nelūdzās kā, teiksim, brieža acis. Tajās dega izaicinājums. Nē, ne jau nicīgs izaicinājums. Nekas vairāk kā mierīgs vienlīdzības apliecinājums. Esmu pārliecināts, ka dzīvnieks pats to neapzinājās. Taču fakts paliek fakts — kaut kas suņa skatienā mirdzēja. Nē, nevis mirdzēja, bet parādījās. Es zinu, ka kladzinu blēņas, bet, ja jums būtu gadījies ielūkoties viņam acīs tā, kā gadījās man, tad jūs saprastu. Stīvs bija pārņemts tāpat kā es. Nu, reiz es mēģināju Plankumaino nogalināt — no viņa tak nebija nekāda labuma —, bet izgāšanās vien iznāca. Es vedu suni iekšā krūmos, šis negribīgi vilkās līdzi. Laikam jau zināja, kāds liktenis Šo sagaida. Apstājos piemērotā vietā, uzliku kāju uz auklas un izvilku savu lielo koltu. Bet Plankumainais aptupās un skatījās uz mani. Es jums saku, viņš nelūdzās, viņš tikai skatījās. Es redzēju kaut ko neizprotamu parādāmies — jā, tieši parādāmies — šā dzīvnieka acīs. īstenībā tajās nekas neparādījās, šķita, ka tajās kaut kas ir saredzams, jo, kā jau iepriekš sacīju, man bija tāda sajūta. Un teikšu jums bez aplinkiem: es to nevarēju apjēgt. Tas bija tikpat kā nogalināt cilvēkur drosmīgu cilvēku, kas apzinās savu likteni un rāmi lūkojas tev acīs, it kā gribētu teikt: «Nu, kuram no mums raustās?» Bez tam man likās, ka es tūlīt, tūlīt uztveršu, kas tad īsti ir viņa skatienā, tāpēc vilcinājos nospiest mēlīti. Rau, tur jau tas ir, akurāt manā priekšā, spīguļo suņa acīs! Bet pēc tam jau bija par vēlu. Es nobaidījos. Es trīcēju pie visām miesām, vēderā man kņudēja, un man kjuva nelāga dūša. Tad es apsēdos un skatījos uz suni — un viņš skatījās uz mani tomet, kamēr man sāka rādīties, ka es sajukšu prātā. Vai gribat zināt, ko es izdarīju? Aizsviedu revolveri un, traku baiļu pārņemts, laidu atpakaļ uz nometni. Stīvs pavilka mani uz zoba. Bet tad es ievēroju, ka nedēļu vēlāk Stīvs aizveda Plankumaino uz mežu tai pašā nolūkā un atnāca atpakaļ viens, bet pēc brīsniņa atvilkās arī Plankumainais.

Lai nu būtu kā būdams, bet Plankumainais negribēja strādāt. Mēs sagrābājām pēdējo naudiņu, samaksājām par suni simt desmit dolāru, bet šis ne akls pie darba. Pat streņģes negribēja savilkt. Kad pirmo reizi iejūdzām Plankumaino, Stīvs mēģināja viņu pierunāt, bet suns tikai notrīsēja, un tas arī bija viss. Ne par naga tiesu nesavilks streņģes. Stāv kā stabs un tricelējas kā receklis.

Stīvs uzšāva ar pātagu. Šis iekaucās — un nekust. Stīvs uzšāva vēlreiz mazunieciņ stiprāk, un Plankumainais sāka gaudot — ilgi, gari, uz mata kā vilks. Tad Stīvs pagalam satrakojās un savantēja šo pamatīgi, bet es izskrēju no telts.

Pateicu Stīvam, ka viņš apietas ar dzīvnieku nežēlīgi, un mēs drusku sarējāmies — pirmo reizi mūžā. Viņš nometa pātagu sniegā un aizgāja nikns pēc velna. Es uzņēmu pātagu un ķēros pie darba. Nebiju vēl lāgā pacēlis sitamo, kad Plankumainais jau sāka trīcēt un drebēt un pieplaka pie zemes. Kad es pirmo reizi uzbliezu sliņķim, šis iekaucās kā aizkauts. Tad viņš nogūlās sniegā. Paskubināju pārējos suņus, un viņi vilka Plankumaino sev lidzi, kamēr es turpināju viņu mietēt. Viņš apvēlās uz muguras un šļūca pa sniegu, tirinādams visas četras kājas un kaukdams tā, itin kā tiktu laists caur gaļas mašīnu. Stīvs atgriezās un ņēmās ņirgāties par mani, un man vajadzēja atvainoties par pirmiņ teikto.

Plankumainais neparko nebija pielaužams strādāt, toties es savu mūžu nebiju redzējis rijīgāku cūku suņa ādā. Un kronis bija tas, ka Plankumainais prata zagt kā neviens. Apšmaukt viņu nebija iespējams. Ne vienreiz vien mēs brokastīs palikām bez speķa šķēles, tāpēc ka Plankumainais bija paguvis ieturēties pirmais. Viņa dēļ mēs bezmaz nosprāgām badā Stjūartas augštecē. Viņš bija pamanījies piekļūt klāt mūsu gaļas krājumiem, un, ko nebija aprijis pats, to bija piekopuši pārējie suņi. Taču viņš bija bez aizspriedumiem — viņš zaga visiem. Tas bija nemierīgs suns, mūždien okšķerēja visur vai naski tecēja uz kaut kurieni. Piecu jūdžu tālā apkaimē nebija nevienas pašas nometnes, kurai viņš nebūtu uzklupis. Ļaunākais bija tas, ka mums mūždien pienāca rēķini par Plankumainā mielastiem, jo tāds bija šīs zemes likums. Tas mums pamatīgi iegrieza, it īpaši pirmajā ziemā Cii- kutā, kad mēs galīgi izputējām, maksādami par šķiņķiem un speķi, ko nekad nebijām likuši pie mutes. Uz kaušanos Plankumainajam arī bija ķēriens. Viņš prata visu ko, tikai ne strādāt. Savu mūžu viņš nebija savilcis streņģes, bet bija uzmeties par vadoni visiem suņiem. Jums vajadzēja redzēt, kā Plankumainais piespieda tos turēties godbijīgā atstatumā! Viņš prata iedzīt tiem bailes, un mūždien kāds no suņiem staigāja ar svaigām Plankumainā ilkņu atstātām zīmēm. Bet viņš bija vairāk nekā kauslis. Viņš nebaidījās neviena četrkājaina, un es redzēju, ka viņš viens pats bez jebkāda iemesla uzklupa svešam iejūgam un sadeva visiem suņiem tā, ka spalvas vien pajuka. Es jums laikam stāstīju, kas viņš bija par negausi? Reiz es viņu pieķēru rijam pātagu. Jā, tieši tā. Bija sācis no paša galiņa un, kad es šo pieķēru, ticis jau līdz kātam un turpināja to apstrādat.

Bet pēc izskata Plankumainais bija labs. Pirmās nedēļas beigās mēs viņu par septiņdesmit pieciem dolāriem pārdevām jātnieku policijai. Viņiem bija pieredzējuši suņu dzinēji, un mēs domājām, ka ap to laiku, kad Plankumainais būs veicis sešsimt jūdzes līdz Dausonai, no viņa būs iznācis labs nartu suns. Es saku domājām, jo mēs vēl nebijām lāgā paguvuši iepazīties ar Plankumaino. Maķenīt vēlāk mums pietrūka nekaunības «domāt» kaut ko tādu, kas attiecās uz šo suni. Apmēram pēc nedēļas mūs no rīta uzmodināja trakākā suņu plēšanās, kādu mēs jebkad bijām piedzīvojuši. Plankumainais bija atgriezies un ieviesa kārtību iejūgā. Brokastis mēs ieturējām nomāktā garastāvoklī, ticiet man, bet pēc divām stundām atguvām labo omu, pārdodami Plankumaino valdības kurjeram, kas devās uz Dausonu ar depešām. Šoreiz suns sabija prom tikai trīs dienas un, kā parasti, nosvinēja savu atgriešanos ar izvillošanos.

Nosūtījuši savas mantas pāri kalniem, mēs visu ziemu un pavasari palīdzējām citiem gribētājiem tikt pāri un nopelnījām pamatīgu žūksni. Naudiņu mums ienesa arī Plankumainais. Mēs viņu pārdevām nevis vienu vai divas, bet divdesmit reizes. Viņš mūždien atgriezās pie mums, un neviens pircējs neprasīja atpakaļ savu naudu. Mums tā nauda ari nebija vajadzīga. Mēs būtu bijuši ar mieru samaksāt katram, kas mūs uz visiem laikiem atpestītu no Plankumainā. Mums vajadzēja tikt no viņa vaļā, bet par velti atdot suni arī nevarēja, jo tas liktos aizdomīgi. Tak Plankumainais bija tāds skaistulis, ka pārdot viņu nebija grūti.

— Vel nav iebraukts, — mēs teicām, un mums maksāja bez kaulēšanās. Dažreiz mēs pārdevām viņu par divdesmit pieciem dolāriem, bet reiz dabūjām par viņu simt piecdesmit dolārus. Tas pats pircējs personiski ' atdeva mums suni atpakaļ un pat atteicās no savas naudas. Un kā viņš mūs gānīja — tas bija baigi! Viņš teica, ka neesot dārgi samaksāts par to prieku iesviest acīs visu, ko viņš par mums domājot. Mēs arī paši sapratām, ka svešajam taisnība, un nerunājām pretī. Bet, uzklausījis šo cilvēku, vēl šobaltdien neesmu atguvis savu kādreizejo

pašcieņu.

Kad ezeri un upes bija atbrīvojušies no ledus, mēs sakrāvām savas mantas laivā Beneta ezerā un laidām uz Dausonu. Mums bija labs iejūgs, un mēs, protams, arī to paņēmām laivā. Plankumainais arī brauca līdzi, atkratīties no viņa nebija iespējams. Jau pirmajā dienā viņš reizes desmit saplēsās ar citiem suņiem un citu pec cita pārgrūda tos pār malu. Laivā bija par šauru, un Plankumainajam nepatika, ka viņu spaida no visām pusēm.

— Šim sunim vajadzīgs plašums, — otrā dienā sacīja Stīvs. — Izsēdināsim viņu krastā!

Tā arī izdarījām: piestājām malā pie Briežu pārejas, lai Plankumainais izlēktu no laivas. Vēl divi suņi, labi suņi sekoja viņam, un mēs zaudējām divas dienas, meklēdami tos. Tā mēs šos suņus arī vairs nedabūjām redzēt, toties varējām atviegloti uzelpot un baudīt mieru un tāpat kā tas cilvēks, kas bija atteicies ņemt atpakaļ savus simt piecdesmit dolārus, spriedām, ka esam lēti atpirku- šies. Pirmo reizi pa šiem mēnešiem mēs ar Stīvu smējāmies, svilpojām un dziedājām. Mēs jutāmies laimīgi kā taurenīši. Melnās dienas bija palikušas aiz muguras. Murgs bija atstājies no mums. Plankumainais bija prom.

Trīs nedēļas vēlāk ņiēs ar Stīvu kādu rītu Dausonā stāvējām upmalā. Krastā piestāja neliela laiviņa, kas bija atīrusies no Beneta ezera. Pamanīju, ka Stīvs satrūkstas, un izdzirdēju, ka viņš pasaka kaut ko ne sevišķi pieklājīgu un nepavisam ne pusbalsī. Paskatījos uz laivu un ieraudzīju, ka tās priekšgalā, ausis saslējis, sēž Plankumainais. Mēs ar Stīvu bez kavēšanās lasījāmies prom kā iekaustīti kranči, kā jēradvēseles, kā noziedznieki, kas bēg no taisnīga soda. Laikam tieši tas ienāca prātā policijas leitnantam, kad viņš ieraudzīja mūs laižamies lapās. Viņš nodomāja, ka ar laivu ieradušies likuma pārstāvji un ka tie grib saņemt mūs ciet. Negribēdams zaudēt laiku, lai izskaidrotos, viņš dzinās mums pakaļ un M. salonā piespieda mūs pie sienas. Notika diezgan jautra saruna, tāpēc ka mēs atteicāmies iet atpakaļ pie laivas un tikties ar Plankumaino. Galu galā leitnants pielika mums klāt citu policistu, bet pats aizgāja pie laivas. Beidzot tikuši vaļā no policijas, mēs čāpojām uz savu būdu. Nonākuši pie tās, skatāmies — Plankumainais jau sēž uz lieveņa un gaida mūs. Nu kā viņš varēja zināt, ka mēs tur dzīvojam? Tovasar Dausonā bija četrdesmit tūkstošu iedzīvotāju. Kā viņš starp visām citām būdām varēja uzmeklēt tieši mūsējo? Un kā viņš vispār varēja zināt, ka mēs atrodamies Dausonā? To es atļauju izspriest jums pašiem. Tikai neaizmirstiet, ko es teicu par šī suņa saprātu un mirdzumu viņa acīs, it kā suns būtu apveltīts ar nemirstību.

Tagad bija zudusi pēdējā cerība atsvabināties no Plankumainā. Dausonā bija pārāk daudz cilvēku, kas bija pirkuši viņu Čilkutā, un valodas par suni gāja no mutes mutē. Reizes sešas mēs iesēdinājām viņu tvaikonī, kas brauca lejup pa Jukonu, bet viņš gluži vienkārši jau pirmajā piestātnē nokāpa krastā un gar upi dripināļa atpakaļ. Mēs nevarējām ne pārdot viņu, ne nogalinat (mēs abi ar Stīvu bijām mēģinājuši), neviens nespēja viņu nogalināt. Šis suns bija gluži kā apburts. Es reiz redzēju viņu uz galvenās ielas suņu muzgulī. Viņam bija saklu- puši virsū kādi piecdesmit satracināti suņi, bet, kad tie pajuka kur kurais, Plankumainais stāvēja uz visām četrām bez nevienas skrambiņas, bet divi suņi no lielās varzas gulēja zemē beigti.

Es redzēju, kā Plankumainais izčiepa no majora Din- vidija pagraba tik smagu brieža gaļas gabalu, ka knapi jaudāja lēkšot ar to soli pa priekšu mistera Dinvidija sarkanādainajai virējai, kas dzinās viņam pakaļ ar cirvi. Kad suns skrēja augšā pakalnā un skvo jau bija atmetusi ar roku vajāšanai, pats majors Dinvidijs iznāca laukā un izšāva no sava vinčestra uz ainavu. Viņš divreiz pielādēja ieroci, divreiz izšāva — un nevienu reizi netrāpīja Plankumainajam. Tad atskrēja policists un arestēja majoru par šaujamā ieroča lietošanu pašā pilsētā. Majors Dinvidijs samaksāja sodu, bet mēs ar Stīvu samaksājām viņam par brieža gaļu ar visiem kauliņiem vienu dolāru mārciņā. Viņš pats bija pircis gaļu par tādu cenu. Gaļa togad bija dārga.

Es stāstu tikai to, ko redzēju pats savām acīm. Bet tagadītēs es pastāstīšu jums vēl kaut ko. Es redzēju Plankumaino ieveļamies āliņģī. Ledus bija trīsarpus pēdu biezs, un straume aizrāva Plankumaino sev līdzi kā salmiņu. Trīssimt jardu zemāk bija otrs liels āliņģis, no kura ņēma ūdeni slimnīcai. Plankumainais izrāpās no šī slimnīcas āliņģa, nolaizīja no sevis ūdeni, izkoda starp nagiem iesalušo ledu, uzļekoja krastā un sadeva pa mizu lielam ņūfaundlendietim, kas piederēja zelta raktuvju komisāram.

Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit astotā gada rudenī pirms ūdens aizsalšanas Stīvs un es ar kārtīm stūmā- mies augšup pa Jukonu, dodamies uz Stjūartas upi. Mums bija līdzi suņi, visi, izņemot Plankumaino. Mēs saprātojām, ka gana esam viņu barojuši. Viņš mums bija prasījis daudz vairāk laika, rūpestu, naudas un ēdamā, it īpaši ēdamā, nekā mēs bijām ieguvuši, pārdodot šo suni Čil- kutā. Tā nu mēs ar Stīvu piesējām Plankumaino būdā, bet paši sakrāvām laivā mantas. Tajā naktī mēs apmetāmies Indiāņu upes grīvā un abi nopriecājāmies, ka beidzot izdevies atkratīties no Plankumainā. Stīvam bija nags uz visādiem stiķiem, bet es tikai sēdēju, ietinies segās, un smējos. Pēkšņi nometnei uzbruka viesulis. Mums mati saslējās stāvus, redzot, kā Plankumainais uzklūp un sadod suņiem. Nu kā viņš bija ticis vaļā? Mēģiniet uzminēt! Man nav ne jausmas. Un kā viņš ticis pāri Klon- daikai? Tā ir vēl viena mīkla. Un galvenais — kā suns varēja zināt, ka esam devušies augšup pa Jukonu? Mēs taču braucām pa ūdeni, un viņš nevarēja uzost mūsu pēdas. Mēs ar Stīvu šā suņa dēļ nudien kļuvām māņticīgi. Bez tam viņš krita mums uz nerviem — un, starp mums runājot, mēs maķenīt baidījāmies no viņa.

Kad sasniedzām Hendersona strautu, upes aizsala, un mēs pārdevām Plankumaino par diviem miltu maisiem kādai grupai, kas devās augšup pa Balto upi pēc vara. Un, rau, šī grupa pazuda. Izčibēja bez pēdām, neviens vairs neredzēja ne ļaudis, ne suņus, ne nartas — itin neko. Visi viņi bija kā zemē iekrituši. Tas kļuva par vienu no visnoslēpumainākajiem atgadījumiem šajā novadā. M.ēs ar Stīvu devāmies tālāk, augšup pa Stjūartu, bet pēc sešām nedēļām nometnē iestibīja Plankumainais. Suns atgādināja staigājošu skeletu, viņš tikko jaudāja pavilkt kājas, bet atkļuvis līdz šejienei bija. Bet tagad es gribētu zināt: kas viņam pateica, ka esam aizbraukuši augšup pa Stjūartu? Mēs varējām būt devušies uz tūkstošiem citu vietu. Kā viņš to bija dabūjis zināt? Nu, ko jūs par to teiksiet?

Nē, velti mēs cerējām tikt vaļā no Plankumainā. Meijo viņš sakāvās ar kādu indiāņu suni. Tā saimnieks metās Plankumainajam virsū ar cirvi, netrāpīja un nozūmēja pats savu suni. Runājiet vēl par visādām maģiskām būšanām un burvestiem, kas novērš sāņus lodes! Es spriežu, ka daudz grūtāk ir novērst sāņus cirvi, ja tā kātu rokā tur pieaudzis indiānis. Bet es redzēju, savām acīm redzēju, ka Plankumainais to izdarīja. Tas indiānis tak negribēja nogalēt pats savu suni, varat man ticēt!

Es sāku stāstīt jums, kā Plankumainais pietapa mūsu gaļas krājumiem. Tad gan mēs bezmaz vai dabūjām galu. Medības bija beigušās, un citas ēdmaņas mums nebija, tikai gaļa. Aļņi bija aizgājuši simtiem jūdžu tālu un indiāņi tiem līdzi. Kaut vai mirī nost. Tuvojās pavasaris, un mums atlika vienīgi gaidīt, kad upe nāks vaļā. Mēs pamatīgi nomērējām, iekams nolēmām apēst suņus, un vispirmāk nolēmām apēst Plankumaino. Vai zināt, ko tas suns izdarīja? Viņš aizšmauca. Nu kā viņš varēja zināt, ka esam nodomājuši šo apēst? Caurām naktīm sēdējām, vaktēdarni viņu, bet viņš nenāca atpakaļ, un mēs nosukājām pārējos suņus. Mēs apēdām visu iejūgu.

Bet tagadītēs klausieties, kas notika beigās. Jūs jau zināt, kā tas ir, kad liela upe nāk vaļā un miljoniem tonnu ledus nesas lejup pa straumi spiezdamies, malda- mies un berzēdamies. Un akurāt tad, kad Stjūarta dārdēdama un rēkdama lauza ledu, mēs pašā ledus blīvas vidū samanījām Plankumaino. Viņš, jādomā, bija mēģinājis kaut kur augstāk tikt pāri upei, un šajā brīdī ledus bija sakustējies. Mēs ar Stīvu kliegdami un aurodami skraidījām šurpu turpu gar malu un sviedām gaisā cepures. Ik pa brīdim mēs apstājāmies un apkampāmies, mēs trakojām aiz priekiem, ka nu reiz Plankumainajam ir beigas. Viņam nebija izredžu izkļūt laukā no turienes, ne niecīgāko izredžu. Kad ledus bija izgājis, mēs sēdāmies laiviņā un īrāmies lejup līdz Jukonai un lejup pa Jukonu līdz Dausonai, tikai uz kādu nedēļu apstādamies ciematā pie ITendersona strauta, lai kaut cik uzbarotos. Bet, kad mēs piestājām krastā Dausonā, gaidot mūs, ausis saspi- cējis, asti vicinādams un atiezis zobus smaidā, itin kā sirsnīgi sveicinot mūs, tur jau gaidīja Plankumainais. Nu, ka viņš bija izkūlies no ledus? Kā viņš zināja, ka mēs ieradīsimies Dausonā, lai akurāt tikos un tikos gaidītu mūs piestātnē?

Jo vairāk es domāju par šo Plankumaino, jo nāku pie ciešākas pārliecības, ka ir pasaulē lietas, kas nav zinātnei aptveramas. Neviena zinātne nespēj izskaidrot Plankumaino. Tā ir kaut kāda neikdienišķa fiziska parādība vai mistika, vai kaut kas uz to pusi, es domāju, pie tam ar krietnu teozofijas devu. Klondaika ir laba zeme. Es būtu varējis vēl šodien dzīvot tur un kļūt par miljonāru, ja nebūtu bijis tā Plankumainā. Viņš krita man uz nerviem. Es pacietu šo suni veselus divus gadus, bet tad sapratu, ka vairs nejaudāju. Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada vasarā es izstājos no spēles. Stīvam neko neteicu. Es vienkārši aizmuku. Uzrakstīju Stīvam zīmīti un atstāju to kopā ar paciņu «Nāve žurkām», paskaidrodams, kas ar to jādara. Plankumainā dēļ no manis bija palikuši pāri kauli un āda un es biju kļuvis tik nervozs, ka trūkos kājās un skatījos apkārt, kad tuvumā neredzēju ne dzīvas dvēseles. Un taisni brīnums, cik ātri es atguvos, līdzko biju ticis vaļā no šī suņa. Es pieņē- mos svarā par divdesmit mārciņām, pirms ierados Sanfrancisko, bet, kad kāpu uz prāmja, lai nokļūtu Oklendā, es jau biju tā atkopies, ka pat mana sieva veltīgi mēģināja saskatīt manī kaut kādas pārmaiņas.

Reiz es saņēmu vēstuli no Stīva, un man likās, ka rakstītājs ir aizkaitināts. Viņš bija ņēmis pie sirds, ka esmu atstājis viņu ar Plankumaino. Starp citu, Stīvs rakstīja, ka izlietojis «Nāvi žurkām» saskaņā ar norādījumiem, bet no tā nekas nav iznācis.

Pagāja gads..Es atkal strādāju kantorī — un man visādā ziņā klājās labi, es pat biju kļuvis resns. Un tad ieradās Stīvs. Viņš neatnāca apsveicināties ar mani. Es izlasīju viņa vārdu tvaikoņa pasažieru sarakstā un nobrīnījos, kāpēc viņš nerādās. Tak ilgi brīnīties man nebija lemts. Kādu rītu, izgājis no mājas, ieraudzīju, ka Plankumainais pieķēdēts pie vārtu stabiņa un nelaiž iekšā pieninieku. Tai pašā rītā es dabūju zināt, ka Stīvs aizbraucis uz ziemeļiem, uz Sietlu. Es vairs nepieņēmos svarā. Sieva piespieda mani nopirkt sunim kakla siksnu ar numuru, un nebija pagājusi ne stunda, kad Plankumainais izrādīja savu pateicību, nokozdams viņas mīļoto persiešu kaķi. Man nav nekādu cerību tikt vaļā no Plankumainā. Sis suns būs kopā ar mani līdz manai pēdējai stundiņai, jo viņš nenosprāgs. Kopš viņš ir ieradies, esmu zaudējis ēstgribu, un sieva apgalvo, ka es esot pagalam izdēdējis. Pagājušonakt Plankumainais ielauzās mistera Harveja vistu kūtī (Harvejs ir mans tuvākais kaimiņš) un nokoda viņam deviņpadsmit sugas cālēnus. Man būs jāsamaksā par tiem. Citi mūsu kaimiņi saecējās ar manu sievu un atstāja dzīvokli. Strīda iemesls bija Plankumainais. Rau, kāpēc esmu vīlies Stīvenā Makejā! Man nenāca ne prātā, ka viņš var būt tāds nelietis.

## UGUNSKURS

Bija ataususi auksta un pelēka, ļoti auksta un pelēka diena, kad cilvēks nogriezās no aizsalušās Jukonas, lai kāptu augstajā krastā, kur cauri biezam eglājam uz austrumiem veda tikko samanāma un retam gājējam pazīstama taciņa. Krasts bija stāvs, un, uzkļuvis augšā, cilvēks piestāja atvilkt elpu, bet, lai attaisnotu šo rīcību pats savās acīs, palūkojās pulkstenī. Tas rādīja deviņi. Nebija saules, nebija ne miņas no saules, kaut gan pie debesīm neredzēja neviena mākoņa. Diena bija skaidra, un tomēr viss likās pārvilkts ar netveramu šķidrautu, ar vieglu dūmaku, kas vērta dienu tumšāku. Taču tas cilvēku neuztrauca. Viņš bija pieradis, ka nav saules. Sen tā nebija redzēta, un viņš zināja, ka paies vēl vairākas dienas, iekams spožā saule, veldamās uz dienvidiem, paspīdēs virs apvāršņa un tūlīt pat nozudīs skatienam.

Cilvēks palūkojās atpakaļ uz to pusi, no kurienes bija nācis. Jūdzi platā Jukona gulēja sastingusi zem trīs pēdu biezas ledus kārtas. Ledu klāja tikpat bieza sniega sega. Tā bija neskarta, balta, viegli viļņota tur, kur apakšā slēpās ledus sablīvējumi. Už ziemeļiem un dienvidiem, cik talu vien sniedza skatiens, pletās vienlaidu baltums, vienīgi tumša, smalka līnija, kas iekļāva ar eglēm apaugušu salu, aizlocījās uz dienvidiem un tāpat aizlocījās uz ziemeļiem, kur nozuda aiz kādas citas ar eglēm apaugušas salas. Šī tumšā līnija bija uz Jukonas ledus iemītā taka, kas stiepās piecsimt jūdžu uz dienvidiem līdz Čilkuta pārejai, Daijai un Sāļajiem Ūdeņiem, septiņdesmit jūdžu uz ziemeļiem līdz Dausonai, vēl tūkstoš jūdžu uz ziemeļiem līdz Nulato un, visbeidzot, līdz pusotra tūkstoša jūdžu attālajai Sentmaiklai Beringa jūras krastā.

Bet tas viss — noslēpumainais, bezgalībā aizejošais takas pavediens, saules neapspīdētās debesis, sprēgājošais sals, nepazīstamā un savādā ainava — nebiedēja cilvēku. Ne tāpēc, ka viņš sen būtu pie tā pieradis. Viņš šajā zemē bija jaunatnācējs, chechaguo, un dzīvoja te pirmo ziemu. Šā cilvēka nelaime bija tā, ka viņam trūka iztēles. Viņš ātri saskatīja un uztvēra dzīves parādības, bet neuztvēra to jēgu. Piecdesmit grādu zem nulles nozīmēja vairāk nekā astoņdesmit grādu sala. No šā fakta viņš secināja, ka ceļā būs auksti un grūti un neko vairāk. Tas nevedināja apcerēt, cik viņš ir trausls kā būtne, kas piemērota dzīvei zināmā temperatūrā, un cik trausls vispār ir cilvēks, kas spēj dzīvot tikai noteiktās temperatūras robežās, un tālāk nodarboties ar minējumiem par varbūtējo nemirstību un cilvēka vietu visumā. Piecdesmit grādu zem nulles nozīmēja, ka gaidāms pamatīgs sals un pret to jānodrošinās ar dūraiņiem, uzauseņiem, siltiem mokasīniem un biezām zeķēm. Piecdesmit grādu zem nulles viņam nebija nekas vairāk kā piecdesmit grādu zem nulles. Viņš pat neiedomājās, ka tas varētu nozīmēt kaut ko vairāk.

Pagriezies, lai ietu tālāk, cilvēks domīgi nospļāvās. Atskanēja ass, spalgs sprakšķis, kas viņu pārsteidza. Viņš nospļāvās vēlreiz. Un atkal siekalas gaisā, vēl nenokritušas sniegā, nosprakšķēja. Cilvēks zināja, ka pie piecdesmit grādiem zem nulles siekalas sniegā nosprakšķ, bet šoreiz tās bija nosprakšķējušas gaisā. Tātad sals bija kļuvis stiprāks, bet, par cik, — to viņš nezināja. Taču nebija svarīgi, cik rāda termometrs. Viņa ceļa mērķis bija pazīstamais zemes gabals pie Hendersona strauta kreisā atzarojuma, kur biedri viņu jau gaidīja. Viņi bija atnākuši pār ūdensšķirtni no Indiāņu strauta, bet viņš bija gājis apkārt, lai paskatītos, vai ir iespējams pavasarī no salām pa Jukonu pludināt baļķus. Viņš sasniegs nometni ap sešiem. Tiesa, ap to laiku būs satumsis, taču biedri viņu jau gaidīs, ugunskurs sprēgās un karsta vakariņu zupa būs gatava. Bet brokastis bija te: viņš uzlika roku uz jakas, zem kuras bija izspiedies apaļums. Brokastis bija ietītas kabatas drānā un pabāztas zem krekla. Citādi plāceņi sasaltu. Viņš apmierināts pasmaidīja pie sevis, domādams par brokastīm: katrs taukos izmērcētais plācenis pārgriezts uz pusēm, un uz katra pa biezai žāvēta speķa šķēlei.

Cilvēks iegāja staltu egļu mežā. Taka bija tikko saredzama. Iepriekšējās pēdas klāja pabiezs sniegs, un viņš priecājās, ka nav paņēmis nartas un iet tukšā. īstenībā viņa vienīgais nesamais bija kabatas drānā ietītās brokastis. Tomēr viņš jutās pārsteigts, ka ir tik auksts. Ka liršām ir auksts, to viņš secināja, ar dūraini paberzējis nosalušo degunu un vaigus. Biezās ūsas un bārda sarīdīja vaigus un zodu, bet ne platos vaigu kaulus un degunu, kas izaicinoši slējās saltajā gaisā.

Cilvēkam nopakaļ tecēja liels, spēcīgs vietējās sugas suns ar pelēku spalvu, vilks kas vilks; ne pēc ārējā izskata, ne pēc izturēšanās tas neatšķīrās no sava brāļa savvaļas vilka. Bargais sals nomāca dzīvnieku. Suns zināja, ka tāds laiks nav piemērots ceļošanai. Tā instinkts bija nemaldīgāks par cilvēka saprātu. Bija taču ne tikai vairāk par piecdesmit grādiem zem nulles: bija vairāk par sešdesmit, vairāk par septiņdesmit grādiem. Termometrs rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Tā kā sasalšanas punkts ir trīsdesmit divi grādi virs nulles, las nozīmēja, ka sals ir simt septiņi grādi. Suns neko nezināja par termometriem. Iespējams, ka dzīvnieka smadzenēs nebija tā skaidrā priekšstata par bargo salu, kāds bija cilvēka smadzenēs. Toties dzīvniekam piemita instinkts. Suns izjuta nenoteiktas bailes un nomākts sekoja cilvēkam, uzmanīgi vērodams katru viņa kustību, it kā gaidītu, ka saimnieks atgriezīsies nometnē vai sameklēs kaut kur pajumti un sakurs uguni. Suns zināja, kas ir uguns, un ilgojās sasildīties pie ugunskura vai vismaz ierakties sniegā un saritināties kamolā, lai saglabātu savu siltumu.

Izelpotie garaiņi kā smalks sarmas pūderis klāja dzīvnieka spalvu: kristālos pārvērtusies dvaša sevišķi baltu padarīja purnu un skropstas. Cilvēka rudā bārda un ūsas arī bija sasalušas,'taču tās klāja nevis sarma, bet ledus garoza, kas kļuva biezāka pēc katras izelpas. Turklāt viņš zelēja tabaku, un ledus uzpurnis savilka viņa lūpas lik stingri, ka viņš nevarēja nospļauties un brūnā sula piesala pie zoda. Tādējādi ledus bārda, kas bija dzeltena un cieta kā dzintars, stiepās aizvien garāka. Ja cilvēks pakristu, bārda sašķīstu drumslās kā stikls. Taču viņš nelikās manām šo karekli. Tāda sodība šajā zemē pieinek- Irja visus tabakas zelētājus, bet viņš jau bija veicis divus pārgājienus stiprā salā. Tiesa, ne tik stiprā kā šodien, tomēr spirta termometrs pie Sešdesmitās Jūdzes bija rādījis piecdesmit un piecdesmit piecus grādus zem nulles.

Vairākas jūdzes viņš soļoja pa līdzenu apvidu cauri mežam, tad šķērsoja platu lauku, kas bija aizaudzis ar lumšiem krūmiem, un nokāpa pie nelielas aizsalušas upītes. Tas bija Hendersona strauts, un cilvēks zināja, ka līdz sazarojumam vēl atlikušas desmit jūdzes. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija desmit. Viņš nogāja četras jūdzes stundā, tāpēc sprieda, ka pie sazarojuma būs pusvienos. Viņš nolēma atzīmēt šo notikumu, paēdot tur brokastis.

Kad cilvēks sāka soļot pa aizsalušā strauta gultni, suns, gļēvi nolaidis asti, tuntuļoja viņam nopakaļ. Vecās nartu sliedes bija skaidri saredzamas, bet svaigākās slieču pēdas klāja savas desmit collas bieza sniega kārta. Veselu mēnesi neviens nebija gājis nedz uz augšu, nedz uz leju pa straumi. Cilvēks droši soļoja uz priekšu. Viņš nebija radis ļauties pārdomām, un šobrīd viņam galīgi nebija par ko domāt, ja nu vienīgi par to, ka pie_ sazarojuma viņš paēdīs brokastis un sešos būs nometnē, biedru vidū. Nebija ar ko parunāties, un, ja arī būtu, viņš nespētu pavērt muti, jo to sedza ledus uzpurnis. Tāpēc viņš zelēja savu zelējamo un ļāva dzintara bārdai augt aizvien garakai.

Laiku pa laikam cilvēkam uzzibsnīja doma, ka ir ļoti auksts un ka tādu aukstumu viņš vēl nav pieredzējis. Ejot viņš ar dūraini berzēja vaigus un degunu. To viņš darīja automātiski gan ar vienu, gan ar otru roku. Bet, līdzko viņš mitējās berzēt, vaigi kļuva nejūtīgi un pēc brītiņa arī deguns kļuva nejūtīgs. Cilvēks zināja, ka apsaldēs vaigus, un nožēloja, ka nebija nodrošinājies ar tādu deguna apsēju, kādu, dodamies ceļā, līdzi ņēma Beds. TЈds apsējs pasargāja no sala arī vaigus. Bet galu galā tas neķija svarīgi. Kas par to, ka apsaldē vaigus? Mazliet pasāp, un tas ir viss: nomiris neviens no tā vēl nebija.

Kaut gan cilvēks itin neko nedomāja, viņš acīgi vēroja ceļu, pamanīja katru gultnes pārvērtību, visus līkumus, pagriezienus, baļķu sastrēgumus, vienmēr rūpīgi izvēlējās vietu, kur likt kāju. Kādā pagriezienā viņš kā iztrūcināts zirgs sacirtās sāņus un, ar līkumu atgriezies uz takas, pagāja dažus soļus atpakaļ. Viņš zināja, ka strauts ir aizsalis līdz dibenam — neviens strauts nespēj pretoties arktiskajai ziemai —, taču zināja arī to, ka ir avoti, kas ūrdzuļo no kalnu nogāzēm un tek zem sniega pa virsu strauta ledum. Viņš zināja, ka šie avoti neaizsalst pat visbargākajā salā un ka tie slēpj sevī briesmas. Tie bija lamatas. Zem sniega sakrājās ezeriņi, un tie varēja būt gān trīs collas, gan trīs pēdas dziļi. Reizēm tos klāja puscollu bieza ledus kārtiņa, bet ledu savukārt klāja sniegs. Reizēm ūdens slāņi mijās ar ledus slāņiem, un, ja tad gājējs ielūza, viņš pamazām grima aizvien dziļāk im dažkārt kļuva slapjš līdz jostas vietai.

Lūk, kāpēc cilvēks tādā izbīlī sacirtās sāņus. Viņš manīja, ka baltais slānis zem kājām ieliecas, un izdzirda nobrīkšķam sniega nomaskēto ledus kārtiņu. Saslapināt kājas tādā aukstumā bija ir nepatīkami, ir bīstami. La- bakajā gadījumā viņš aizkavētos, jo būtu spiests apstāties un sakurt uguni, lai varētu noaut kājas un izžāvēt zeķes un mokasīnus. Viņš pastāvēja, aplūkoja strauta gultni un krastus un nosprieda, ka avots tek no labās puses. Berzēdams degunu un vaigus, viņš brīdi pārlika, iad pagriezās pa kreisi un piesardzīgi gāja uz priekšu, pirms katra soļa pārbaudīdams, vai var droši likt kāju. Ticis garām bīstamajai vietai, viņš iebāza mutē jaunu tabakas zelēkli un soļoja tālāk ar četru jūdžu ātrumu stundā.

Turpmākajās divās stundās cilvēks uzdūrās vairākām (ādām lamatām. Parasti sniegs virs nomaskētajiem ezeriņiem izskatījās irdens un it kā pārcukurojies, un tas viņam lika uzmanīties. Un tomēr viņš reiz bija par matu no ielūšanas, bet kādu citu reizi, nojauzdams briesmas, lika sunim iet pa priekšu. Suns negribēja iet. Tas kāpās atpakaļ, kamēr cilvēks paspēra to uz priekšu. Tad dzīvnieks metās skriet pa balto, neskarto sniegu. Pēkšņi tas ar priekškājām iestiga un ar pūlēm izķepurojās drošā vietā. Suns bija sāslapinajis kājas, un tās gandrīz acumirklīgi pārklājās ar ledu. Suns ar skubu mēģināja nolaizīt kājas, tad nogūlās sniegā un sāka kost starp nagiem iesalušo ledu. To darīt lika instinkts. Ja ledu atstatu starp nagiem, kājas sāpētu. Suns to nezināja, tas tikai paklausīja noslēpumainam mudinājumam, kas nāca no pašiem dzīvnieka būtības dziļumiem. Toties cilvēks, kurš par to sprieda pēc savas pieredzes, zināja un, novilcis labās rokas dūraini, palīdzēja sunim izlauzt ledus gabaliņus. Viņa pirksti palika neapsegti ne vairāk kā minūti, un viņš bija pārsteigts, cik ātri tie sastingst. Sala ne pa jokam. Cilvēks steigšus uzvilka dūraini un nikni /.velēja ar roku pa krūtīm.

Ap divpadsmitiem kļuva pavisam gaišs. Tomēr saule savā ziemas ceļojumā bija aizgājusi pārāk tālu uz dienvidiem un neparādījās virs apvāršņa. Starp cilvēku, kas, nemezdams ēnu, zem skaidrajām dienas vidus debesīm soļoja pa Hendersona strauta gultni, un sauli atradās zemeslodes izliekums. Pusvienos, tieši paredzētajā laikā, viņš sasniedza strauta sazarojumu. Viņš nopriecājās, ka tik naigi iet. Ja viņš ies tikpat ātri, ap sešiem noteikti var panākt biedrus. Viņš atpogāja jaku un kreklu un izņēma savas brokastis. Tas prasīja ne vairāk kā piecpadsmit sekundes, un tomēr pat šajā īsajā mirklī pirksti kļuva stingi. Neuzvilcis dūraini, viņš vairākas reizes ar roku stipri iesita pa kāju. Tad viņš apsēdās uz apsniguša baļķa pabrokastot. Sāpes pirkstos pārgāja tik ātri, ka cilvēks izbijās. Viņš nepielika plāceni pie mutes. Viņš atkal vairākas reizes ar roku uzsita pa kāju, iemauca roku dūrainī un novilka dūraini no otras rokas, lai sāktu ēst. Viņš mēģināja nokost kumosu, taču ledus uzpurnis neļāva. Cilvēks bija aizmirsis sakurt uguni un atkausēt bārdu. Viņš nosmējās par savu muļķību un tūlīt sajuta, ka stingums pārņem kailās rokas pirkstus. Un vēl viņš sajuta, ka vairs nesāp kāju pirksti, kuri pirmīt apsēžoties bija iesmelgušies. Viņš netika skaidrībā, vai kāju pirksti ir silti vai sastinguši. Viņš pakustināja pirkstus mokasīnos un nosprieda, ka tie ir sastinguši.

Cilvēks steigšus uzvilka dūraini un piecēlās. Viņš bija drusku nobijies. Piecirzdams kājas, viņš pastaigāja šurpu turpu, kamēr pirksti atkal sāka smelgt. Nu gan ir auksts, viņš nodomāja. Tas vīrs no Sēra strauta nebija melsis niekus, stāstīdams, cik auksts te mēdzot būt. Un viņš vēl smējās par to! Tas bija pierādījums, ka cilvēkam nevajag būt pārāk pašpārliecinātam. Nebija ne mazāko šaubu, ka patiešām ir auksts. Viņš gumbāja šurpu turpu, piesizdams kājas un būkādams rokas, līdz beidzot nomierinājās, juzdams, ka locekļos atgriežas siltums. Pēc tam viņš sameklēja sērkociņus un gatavojās kurināt uguni. Pamežā, kur pavasara pali bija sanesuši sausus zarus, malkas bija papilnam. Viņš tikmēr rūpīgi sargāja vārgu uguntiņu, kamēr iedegās rūcošs sārts, pie kura sildīdamies viņš atkausēja ledu no sejas un paēda brokastis. Uz kādu laiku sals bija pieveikts. Suns, priecādamies par uguni, izstiepās tādā attālumā no ugunskura, lai sasildītos, bet neapsvilinātos.

Paēdis cilvēks piebāza pīpi un lēni, ar baudu to izsmēķēja. Tad viņš uzvilka dūraiņus, cieši sasēja ausaines saites un gāja prom pa strauta kreiso atteku. Suns nebija apmierināts un ilgojās palikt pie ugunskura. Šis cilvēks nezināja, kas ir sals. Varbūt neviena viņa senču paaudze nebija zinājusi, kas ir īsts sals, simt septiņus grādus stiprs sals. Bet suns to zināja, visi tā senči bija zinājuši, un suns bija mantojis šo zināšanu. Un tas zināja, ka nav labi staigāt apkārt tik briesmīgā aukstumā. Tadā laikā ir jāieritinās alā zem sniega, jāguļ un jāgaida, kad izplatījums, no kura nāk sals, pārvilksies ar mākoņiem. Taču suni un cilvēku nesaistīja draudzība. Suns bija cilvēka kalps un vergs, un vienīgā laipnība, ko tas pazina, bija pātagas cirtieni un griezīgas, draudīgas skaņas, kas vēstīja sitienus. Tāpēc suns nemēģināja uzticēt savas bažas cilvēkam. Tas nerūpējās par cilvēka labklājību, pats sevis dēļ ilgojās palikt pie ugunskura.^ Bet cilvēks uzsvilpa un uzrunāja to balsī, kas lika atcerēties pātagu, un suns pagriezies tecēja cilvēkam nopakaļ.

Cilvēks iebāza mutē tabakas zelēkli un sāka audzēt jaunu dzintara bārdu. Viņa ūsas, uzacis un skropstas drīz vien apsarmoja no mitrās dvašas. ITendersona strauta kreisajā atzarojumā acīmredzot bija mazāk avotu, un kādu pusstundu viņš nemanīja pat nekādas avotu pazīmes. Bet tad notika nelaime. Kādā šķietami drošā vietā, kur zem mīkstā, nenopēdotā sniega it kā vajadzēja būt cietam pamatam, ceļinieks ielūza. Te nebija sevišķi dziļš. Viņš saslapināja kājas līdz pusikriem, kamēr izmūdījās uz cietās sērsnas.

Cilvēks bija saniknots un skaļi izlamājās. Viņš bija cerējis ap sešiem būt nometnē biedru vidū, bet tagad aizkavēsies par stundu, jo būs jākur uguns un jāžāvē apavi. Tādā aukstumā tas bija jādara gribot negribot — lai nu ko, bet to viņš zināja; viņš pagriezās pret krastu un uzrāpās tajā. Krūmos starp mazām eglītēm pali bija atstājuši labu labo kurināmo — galvenokārt žagarus un sprunguļus, kā arī daudz sausu zaru un izžuvušas pērnā gada zāles. To visu viņš salika apakšā, citādi, vēl īsti neiedegusies, uguns apdzistu zem tās izkusušajā sniegā. Viņš izņēma no kabatas bērza tāss plēksnīti un pielika tai sērkociņu. Plēksnīte aizdegās ātrāk par papīru. Nolicis to uz resnajiem zariem, viņš meta ugunī sausās zāles kušķus un sīkus, sausus zariņus.

Cilvēks strādāja lēni un rūpīgi, skaidri apzinādamies draudošās briesmas. Ugunskuram iedegoties, viņš maz pamazām meklēja aizvien resnākus zarus. Viņš tupēja sniegā, rāva zarus laukā no krūmiem un lika ugunī. Viņš zināja, ka tagad nedrīkst izlaist uguni. Ja termometrs rāda septiņdesmit piecus grādus zem nulles un cilvēkam ir slapjas kājas, tad viņam jāsakur uguns bez aizķeršanās. Ja kājas ir sausas un uguni sakurt neizdodas, viņš var noskriet pusjūdzi, un asinis atkal sāks ritēt. Turpretī, ja kājas ir slapjas un pārvēršas par ledus gabaliem, skrienot nav iespējams atjaunot asinsriti, kad termometrs rāda septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Lai cik ātri viņš skries, kājas sals vēl vairāk.

To visu cilvēks zināja. Večuks no Sēra strauta bija viņam to pastāstījis rudenī, un tagad viņš saprata, cik vērtīgs bijis šis padoms. Viņš vairs nemaz nejuta kājas. Lai sakurtu uguni, viņam bija vajadzējis novilkt dūraiņus, un pirksti uzreiz bija pārakmeņojušies. Ejot ar četru jūdžu ātrumu stundā, sirds piegādāja asinis gan viņa ādai, gan visiem locekļiem. Bet, līdzko viņš apstājās, asins piegāde izbeidzās. Aukstums metās virsū zemeslodes neaizsargātajai vietai, un cilvēks, atrazdamies šajā neaizsargātajā vietā, dabūja izjust visu šā trieciena spēku. Asinis viņa dzīslās atkāpās tā priekšā. Asinis bija dzīvas, tāpat kā suns, un, tāpat kā suns, tās gribēja kaut kur nobēgt un paslēpties no briesmīgā aukstuma. Kamēr cilvēks gāja ar četru jūdžu ātrumu stundā, viņš gribot negribot sūk- nēja asinis uz rokām un kājām, bet tagad tās plūda atpakaļ un ierāvās ķermeņa slēptuvēs. Locekļi pirmie manīja asiņu trūkumu. Slapjās kājas sala aizvien nežēlīgāk, kailas rokas stinga aizvien ātrāk, kaut gan tās vēl varēja pakustināt. Deguns un vaigi jau kļuva nejūtīgi, un visu ķermeni, ko vairs neapsildīja asinis, sāka kratīt drebuļi. '

Tomēr cilvēks jutās glābts. Kāju pirksti, deguns un vaigi būs tikai apsaluši, jo ugunskurs sāka spēcīgi degt. Viņš svieda tajā zarus pirksta resnumā. Pēc kāda brīža varēs pielikt klāt zarus apakšdelma resnumā, un tad viņš novilks slapjos apavus un, kamēr tie žūs, sildīs kailās kājas pie uguns, vispirms, protams, noberzējis tās ar sniegu. Ugunskurs dega labi. Cilvēks jutās drošs. Viņš atcerējās pie Sēra strauta dzīvojošā večuka padomu un pasmaidīja. Večuks pavisam nopietni bija apgalvojis, ka Klondaikā cilvēks nedrīkst doties ceļā viens, ja sals ir vairāk nekā piecdesmit grādu zem nulles. Un kas izrādījās? Viņš bija ielūzis, viņš bija viens un tomēr ticis cauri sveikā. «Daži no šiem večiem reizēm ir bailīgi kā sievišķi,» viņš nodomāja. «Nevajag tikai zaudēt galvu, un viss būs kārtībā. īsts vīrietis var ceļot arī viens pats.» Tomēr viņš brīnījās, cik ātri sāk salt vaigi un deguns. Un viņš nekad nebija iedomājies, ka rokas kļūst nedzīvas gluži nemanot. Rokas bija nedzīvas, jo cilvēks ar pūlēm varēja noturēt tajās zarus, un viņam šķita, ka tās ir kaut kur tālu no viņa un nepieder pie viņa ķermeņa. Kad viņš satvēra zaru, viņam bija jāpaskatās un jāpārliecinās, vai tas ir viņam rokā vai nav. Sakari starp viņu un viņa pirkstu galiem bija pārtraukti.

Taču tas viss neko nenozīmēja. Svirkstēdams un sprakšķēdams dega ugunskurs, un katra dejojošā liesmu mēlīte solīja dzīvību. Viņš sāka raisīt vaļā mokasīnus. Tos klāja ledus kārta, biezās vācu zeķes kā dzelzs maksts žņaudza ikrus, bet mokasīnu saites atgādināja ugunī savērpušos un samudžinājušos tērauda stienīšus. Paraustījis tos ar nejūtīgajiem pirkstiem, cilvēks atskārta, ka viņa pūles ir bezjēdzīgas, un izvilka nazi.

Taču nelaime notika ātrāk, nekā viņš paguva pārgriezt saites. Tā bija viņa vaina, pareizāk sakot, kļūda. Viņam nevajadzēja kurt uguni zem egles. To vajadzēja darīt atklātā vietā. Bet tā bija vieglāk raut žagarus laukā no krūmiem un mest taisni ugunī. Egle, zem kuras cilvēks bija sakūris uguni, izskatījās pēc baltas kaudzes. Vējš nebija pūtis nedēļām ilgi, un zari līka no sniega smaguma. Katru reizi, kad viņš izrāva žagaru no krūmiem, viņš satricināja koku — ppšam gandrīz nemanāmi, bet pietiekami stipri, lai notiktu nelaime. Viens no augstākajiem zariem nokratīja savu sniega nastu. Tā nokrita uz zemākajiem zariem, atbrīvojot no nastas arī tos. Tā tas turpinājās, kamēr viss koks bija nopurinājis sniegu. Sī lavīna negaidot uzgāzās virsū cilvēkam un ugunskuram, un uguns nodzisa. Tur, kur bija sprikšķējušas liesmas, tagad bija redzama tikko nobirusi sajaukta sniega kārta.

Cilvēks jutās satriekts. It kā viņš būtu noklausījies savu nāves spriedumu. Brīdi viņš sēdēja un blenza uz to vietu, kur bija dedzis ugunskurs. Tad viņš kļuva pavisam mierīgs. Varbūt večukam pie Sēra strauta patiešām bijusi taisnība. Ja būtu ceļa biedrs, viņam tagad nedraudētu briesmas. Ceļa biedrs sakurtu uguni. Neko darīt, būs vēlreiz pašam jāķeras pie darba, un šoreiz kļūdīties nedrīkstēs. Pat ja izdosies sakurt uguni, viņam droši vien būs jāzaudē daži kāju pirksti. Kājas, jādomā, ir krietni apsaldētas, un paies krietns laiks, kamēr sakurs jaunu ugunskuru.

Tā domāja cilvēks, taču viņš nesēdēja, rokas klēpi salicis, un neļāvās šīm domām. Visu laiku, kamēr tās jaucās viņam pa galvu, viņš cītīgi strādāja. Viņš lika jaunu pamatu ugunskuram — šoreiz atklātā vietā, kur neviens nodevīgs koks nevarēja to apdzēst. Pēc tam viņš vāca kopā palu sanesto kūlu un žagariņus. Viņš nespēja saliekt pirkstus, lai izrautu atsevišķus zariņus, tāpēc grāba tos riekšavām. Tā viņš savāca daudz praulu un zaļās sūnas kumšķu, kas ugunskuram nederēja, taču citas izejas nebija. Viņš strādāja secīgi un pārdomāti, pat salasīja veselu klēpi resnu zaru, lai būtu kurināmais vēlāk, kad uguns būs iedegusies. Suns visu laiku sēdēja un vēroja cilvēku, un tā skatienā jautās skumjas, jo dzīvnieks gaidīja, ka cilvēks dos tam uguni, bet uguns kā nebija, tā nebija.

Sagatavojis kurināmo, cilvēks iebāza roku kabatā, lai izņemtu otru bērza tāss plēksni. Viņš zināja, ka tāss ir kabatā, un, kaut gan nevarēja to sajust, dzirdēja tāsi čaukstam gar pirkstiem. Lai kā viņš pūlējās, tāsi satvert neizdevās. Un visu laiku,viņu mocīja doma, ka ar katru brīdi kājas kļūst stingākas. Sī doma dzina cilvēku izmisumā, taču viņš saņēmās un pārvarēja bailes. Viņš ar zobiem uzstīvēja dūraiņus un sāka vēzēt rokas, no visa spēka sizdams tās pret gurniem. To darīdams, viņš sākumā sēdēja, tad piecēlās kājās; suns pa to laiku sēdēja sniegā, ar savu vilka asti apvijis priekškājas, lai būtu siltāk, un, smailās vilka ausis saslējis, vēroja cilvēku. Un cilvēks, vicinādams rokas un slātēdams ar plaukstām pa gurniem, juta, ka viņā uzbango naids pret dzīvnieku, kas bija siltumā un drošībā savā dabas dotajā ietērpā.

Pēc kāda laika viņš manīja pirmās attālās pazīmes, kas liecināja, ka pirksti atgūst jutīgumu. Vājie kniebieni kļuva aizvien stiprāki, līdz izvērtās par svelošām, neciešamām sāpēm, kuras viņu tomēr iepriecināja. Viņš norāva labās rokas dūraini un tūlīt izvilka no kabatas tāsi. Kailie pirksti sāka ātri stingt. Tad viņš izvilka sērkociņu saišķi. Taču nāvējošais sals jau bija paguvis izdzīt dzīvību no viņa pirkstiem. Kamēr viņš pūlējās atdalīt vienu sērkociņu, viss saišķis nokrita sniegā. Viņš gribēja to pacelt, bet veltīgi. Pamirušie pirksti nevarēja sērkociņus nedz

G8 sataustīt, nedz satvert. Viņš centās nesteigties. Viņš piespieda sevi aizmirst nosaldētās kājas, degunu un vaigus un visu uzmanību pievērsa sērkociņiem. Taustes vietā izmantodams redzi, viņš ar acīm sekoja rokai un, ieraudzījis, ka pirksti aptvēruši saišķi, savilka tos, pareizāk sakot, gribēja savilkt, tāpēc ka sakari bija pārtrūkuši un pirksti vairs neklausīja. Viņš uzmauca labajā rokā dūraini un nikni sāka sist pa celi. Pēc tam viņš ar abām cimdotajām rokām sagrāba sērkociņus kopā ar sniegu un iebēra sev klēpī. Taču ar to maz bija līdzēts.

Pēc ilgas noņemšanās cilvēkam izdevās iespiest sērkociņus starp plaukstām un pielikt pie mutes. Ledus brikšķēdams lūza, kad viņš ar necilvēcisku piepūli vēra vaļā žokļus. Pievilcis zodu pie krūtīm, viņš pacēla augšlūpu un ar zobiem mēģināja atdalīt no saišķa sērkociņu. Beidzot tas izdevās — un viņam klēpī iekrita viens sērkociņš. Bet arī ar to vēl nepietika. Viņš nevarēja to pacelt. Tad viņš kaut ko izdomāja. Viņš satvēra sērkociņu zobos un pavilka gar bikšu staru. Reizes divdesmit pavilcis, viņš aizdedzināja sērkociņu. Kad uzplaiksnīja liesmiņa, cilvēks, turēdams sērkociņu zobos, tuvināja to bērza tāsij. Taču degošā sēra dūini iekļuva cilvēkam nāsīs un plaušās, un viņš sāka krampjaini kāsēt. Sērkociņš nokrita sniegā un nodzisa.

«Vecajam pie Sēra avota bija taisnība,» cilvēks nodomāja, apspiedis izmisumu. «Kad temperatūra ir piecdesmit grādu zem nulles, ceļā jādodas divatā.» Viņš atkal sāka dauzīt rokas, taču tās'kā bija, tā palika nedzīvas. Pēkšņi viņš ar zobiem norāva abus dūraiņus un ar plaukstām satvēra visu sērkociņu saišķi. Apakšdelma muskuļos vēl mājoja dzīvības siltums, tāpēc cilvēks varēja ar plaukstām cieši saspiest sērkociņus. Pēc tam viņš pavilka visu saišķi gar bikšu staru. Visi septiņdesmit sērkociņi spoži uzliesmoja kā viens! Vēja, kas varētu tos nopūst, nebija. Viņš palieca galvu sāņus, lai izvairītos no smacējošajiem dūmiem, un pielika kvēlojošo saišķi pie tāss. Pēkšņi viņš sajuta, ka pirksti atdzīvojas. Viņa miesa dega. Viņš saoda tās smaku. Kaut kur dziļi zem ādas sūrstēja. Drīz sūrstoņa pārvērtās asās sāpēs. Tomēr cilvēks cietās, ar sakostajiem zobiem neveikli spiezdams degošos sērkociņus pie tāss, kas tik lēti negribēja iekvēloties, tāpēc ka viņa paša sāpošās rokas aizsedza liesmu.

Beidzot, nespēdams vairs izturēt, viņš paplēta rokas.

Liesmojošais saišķis nočukstēja sniegā, taču tāss jau dega. Viņš sāka likt ugunij virsū sauso zāli un tievākos zariņus. Izvēlēties kurināmo nevarēja, jo tas bija jāpaceļ ar plaukstām. Žagari bija aplipuši ar trupēniem un sūnu, un tos viņš koda nost ar zobiem. Viņš saudzēja uguni kā vien prazdams. Uguns nozīmēja dzīvību, un to nedrīkstēja izlaist. Asinīm atplūstot no ķermeņa virsmas, cilvēku sāka kratīt drebuļi, un viņa kustības kļuva vēl neveiklākas. Liels zaļās sūnas pinkulis uzkrita tieši virsū mazajai uguntiņai. Viņš gribēja noraut pinkuli nost, taču trīcēja pie visām miesām, tāpēc, iegrūdis roku pārāk dziļi, sapostīja vāro uguns dīglīti, un svilstošie zariņi un zāļu stiebri pajuka kur kurais. Viņš mēģināja tos atkal salikt, bet, lai kā nopūlējās, nevarēja apspiest drebuļus, un ugunskurs izjuka galīgi. Žagariņš pēc žagariņa izlaida dūmu strūkliņu un apdzisa. Uguns gādātājs nebija veicis savu uzdevumu. Vienaldzīgi palūkojies apkārt, cilvēks ieraudzīja suni, kas tupēja viņam pretī sniegā otrpus apdeguļiem un, kūkumu uzmetis, nemierīgi trinās, paceldams te vienu, te otru priekškāju, šūpodamies turp un atpakaļ un skumjām, gaidpilnām acīm skatīdamies uz viņu.

Skatoties uz suni, viņam radās neprātīga doma. Viņš atcerējās stāstu par cilvēku, kas, sniegputeņa pārsteigts, nogalinājis vērsēnu un ielīdis tajā, tādējādi palikdams dzīvs. Viņš nogalinās suni un sasildīs rokas kūpošajā ķermenī, kamēr tās atgūs spēkus. Tad viņš sakurinās jaunu ugunskuru. Viņš sāka runāt ar suni, saukdams to klāt, taču viņa balsī varēja saklausīt neparastu baiļu pieskaņu, un tas dzīvnieku nobiedēja, jo līdz šim cilvēks nekad nebija ar viņu tā runājis. Kaut kas nebija tā, kā vajadzētu, un dzīvnieks instinktīvi noģida briesmas: suns nezināja, kas tās ir par briesmām, tomēr kaut kur dziļi tā apziņā pamodās neskaidras bailes no cilvēka. Suns gan nolaida ausis un sāka trīties un šūpoties vēl nemie- rīgāk, bet cilvēkam klāt negāja. Viņš nometās četrrāpus un līda klāt sunim. Arī šī neparastā poza likās aizdomīga, un dzīvnieks tramīgi pavirzījās sāņus.

Cilvēks apsēdās sniegā un centās atgūt mieru. Tad viņš ar zobiem novilka dūraiņus un piecēlās. Viņš palūkojās uz leju, lai vispirms pārliecinātos, ka tiešām stāv, tāpēc ka nedzīvas kājas nejuta zemi. Tā kā cilvēks atkal stāvēja, suņa aizdomas izgaisa, un, kad saimnieks ierunājās valdonīgā balsī, kas lika atcerēties pātagas cirtienus, suns, kā paradis, klausīgi tuvojās viņam. Kad suns bija izstieptas rokas attālumā no viņa, cilvēks zaudēja savaldību. Viņš gribēja suni saķert un bija neviltoti pārsteigts, atklājis, ka viņa rokas nav spējīgas satvert, ka pirksti nelokās un ir nejūtīgi. Viņš bija piemirsis, ka tie ir apsaldēti un kļūst ar katru mirkli nedzīvāki. Tas viss norisinājās ātri, un suns nepaguva aizbēgt, kad cilvēks bija sagrābis to savās rokās. Viņš apsēdās sniegā, spiezdams suni sev klāt, bet tas rūkdams un smilkstēdams rāvās laukā.

Bet tas arī bija viss, ko cilvēks varēja izdarīt — turēt suni savos apkampienos un sēdēt zemē. Viņš saprata, ka nevarēs nomaitāt dzīvnieku. Tas nebija iespējams. Ar savām bezspēcīgajām rokām viņš nejaudās nedz izvilkt un noturēt nazi, nedz nožņaugt suni. Viņš palaida dzīvnieku vaļā, un tas kā traks, asti starp kājām iemiedzis un vēl aizvien rūkdams, metās prom. Paskrēja pēdas četrdesmit, apstājās un, ausis saslējis, ziņkāri atskatījās uz saimnieku. Cilvēks ar acīm meklēja savas plaukstas un ieraudzīja tās karājamies pie apakšdelmiem. Viņam šķita dīvaini, ka jāpaļaujas uz redzi, lai atrastu savas rokas. Viņš kā negudrs sāka tās vicināt, sizdams ar plaukstām sev pa gurniem. Pēc piecām minūtēm asinis bija sasildījušas viņa miesu tiktāl, ka drebuļi mitējās. Taču plaukstas joprojām bija bez dzīvības. Viņam bija tāda sajūta, it kā tās karātos pie rokām līdzīgi svaru bumbām, bet veltīgi viņš mēģināja izprast, no kurienes tā radusies.

Vispirms cilvēkam uzmācās trulas, nospiedošas bailes no nāves. Drīz šīs bailes kļuva mokošas: galvenais vairs nebija tas, vai viņš nosaldēs roku un kāju pirkstus, vai zaudēs rokas un kājas, — galvenais tagad bija dzīvības un nāves jautājums, un viņam bija maz cerību izglābties. Viņu pārņēma panika, un viņš drāzās prom pa aizputināto taku. Suns sekoja viņam. Cilvēks skrēja kā prātu zaudējis, nedomādams, pārbijies tā kā vēl nekad savā mūžā. Kuldamies un ķepurodamies pa sniegu, viņš pamazām sāka izšķirt apkārtni — strauta krastus, vecus baļķu sastrēgumus, kailas apses un debesis. No skriešanas viņam kļuva labāk. Viņš vairs nedrebēja. Varbūt, ja viņš tā skries arī tālāk, kājas atsils un varbūt pat izdosies aizskriet līdz nometnei, kur gaidīja puiši. Daži roku un kāju pirksti, bez šaubām, būs zaudēti, seja apsaldēta, bet biedri parūpēsies par viņu un glābs, kas vēl glābjams. Tajā pašā laikā prātā ienāca doma, ka viņš nekad nesasniegs nometni un neredzēs savus biedrus, ka līdz nometnei ir pārāk tālu, ka viņa kājas jau ir pārāk nosaldētas un ka drīz viņš būs beigts un stings. Sai domai viņš neļāva ņemt virsroku, viņš atsacījās tai ticēt. Lāgu lāgiem tā izlauzās uz āru un pieprasīja, lai to uzklausa, bet cilvēks atgrūda to un centās domāt par kaut ko citu.

Viņš brīnījās, ka vispār var paskriet ar tādām nosalušām kājām, jo vairs nejuta, ka tās pieskaras zemei un nes viņa ķermeņa smagumu. Ķermenis it kā slīdēja pa sniegu, neskarot to. Savā laikā viņš bija redzējis spārnoto Merkuriju un tagad iedomājās, ka Merkurijam bija tāda pati sajūta, slīdot pār zemi.

Viņa plānam aizskriet līdz nometnei bija viens trūkums: viņam nepietika spēka. Vairākas reizes viņš paklupa, beidzot sagrīļojās un nogāzās zemē. Mēģināja piecelties, bet nevarēja. Viņš nosprieda, ka jāpasēž un jāatpūšas, bet pēc tam jāiet tālāk soļiem. Pasēdējis, atvilcis elpu, viņš juta, ka ir sasildījies. Viņš vairs nedrebēja, un likās pat, ka krūtīs ieplūst patīkams siltums. Bet, kad viņš aptaustīja vaigus vai degunu, tie bija nejūtīgi. Pat skrienot tie nebija atsiluši. Arī rokas un kājas nebija atsilu- šas. Tad viņš ieģidās, ka apsaldēto vietu uz viņa ķermeņa laikam kļūst aizvien vairāk. Viņš centās atgainīt šo domu, aizmirst to, domāt par kaut ko citu; viņš saprata, ka tā iedveš šausmas, un baidījās nokļūt šausmu varā. Taču doma neatkāpās, tā urbās smadzenēs, kamēr viņš iztēlē ieraudzīja sevi galīgi sastingušu. Tas nu bija par daudz, un viņš atkal kā neprātīgs joņoja pa taku. Vienu reizi viņš gribēja palēnināt gaitu, bet doma par to, ka sasals ragā, piespieda viņu atkal skriet.

Bet suns visu laiku tecēja cilvēkam pa pēdām. Kad cilvēks nokrita otrreiz, suns apvija asti ap priekškājām un,apsēdies viņam iepretī, ziņkāri un nopietni lūkojās viņā. Redzot, ka suns savā kažokā ir siltumā un drošībā, cilvēks sadusmojās un lamāja to tik ilgi, kamēr tas, kā piedošanu izlūgdamies, nokāra ausis. Šoreiz drebuļi pārņēma viņu drīzāk. Šajā cīņā sals guva virsroku pār cilvēku. Tas zagās iekšā viņa ķermenī no visām pusēm. Šī doma uzrāva viņu kājās, taču, nepaguvis noskriet ne simt pēdu, viņš sazvārojās un garšļaukus nogāzās zemē. Tā bija pēdējā baiļu lēkme. Atguvis elpu un pašsavaldīšanos, viņš apsēdās sniegā un sāka gatavoties, lai sagaidītu nāvi ar cieņu. Viņš gan nedomāja par to tādos izteicienos. Viņš sacīja sev, ka rīkojies muļķīgi, skraidīdams kā cālis ar nogrieztu galvu, — viņam ienāca prātā tieši tāds salīdzinājums. Labi, ja jau viņam tik un tā lemts nosalt, tad jāturas, kā īstam vīram piedien. Līdz ar šo tikko iegūto mieru parādījās pirmās miegainības pazīmes. «Nav slikti,» viņš nodomāja, «iegrimt nāves miegā.» Tas bija kaut kas līdzīgs anestēzijai. Nosalt nemaz nav tik briesmīgi, kā cilvēkiem liekas. Var būt arī daudz ļaunāka nāve.

Viņš iztēlojās, kā rīt biedri atradīs viņu. Piepeši viņš ieraudzīja sevi kopā ar biedriem: viņš gāja pa taku un meklēja savu ķermeni. Kopā ar biedriem viņš kādā līkumā atrada sevi guļam sniegā. Cilvēka miesa vairs nepiederēja viņam, viņš bija atdalījies pats no sevis un, stāvēdams kopā ar biedriem, skatījās uz savu sniegā guļošo ķermeni. Viņš nodomāja, ka sals ir tiešām pamatīgs. Atgriezies Savienotajās Valstīs, viņš pastāstīs ļaudīm, kas ir īsts aukstums. Tad viņam iztēle parādīja večuku pie Sēra strauta. Viņš redzēja to pavisam skaidri: večuks omulīgi sēdēja pie ugunskura un pakšķināja pīpi.

«Tev bija taisnība, vecais kraķi, tev tiešām bija taisnība,» viņš nomurmināja, uzrunādams večuku.

Tad cilvēks iegrima tik saldā un nomierinošā miegā kā vēl nekad. Suns sēdēja viņam pretī un gaidīja. īsā diena garlaicīgi, gausi" krēsloja. Uz ugunskuru vairs nebija ko cerēt, turklāt sunim līdz šim nebija gadījies redzēt, ka cilvēks tā sēdētu sniegā un nekurinātu uguni. Krēslai biezējot, suni pārņēma tādas ilgas pēc uguns, ka tas, priekškājas cilādams, paklusām iegaudojās un tūlīt pat piekļāva ausis, gaidīdams, ka cilvēks to dusmīgi apsauks. Taču cilvēks klusēja. Pēc kāda laika suns iegaudojās skaļāk. Pēc tam, vēl mazliet nogaidījis, pielīda cilvēkam tuvāk un saoda nāves smaku. Dzīvnieks saboza spalvu un pakāpās atpakaļ. īsu brītiņu tas uzkavējās, kaukdams zem saltajās debesīs lēkājošajām un dejojošajām zvaigznēm, tad pagriezās un linkāja pa taku uz pazīstamo nometni, kur bija citi ēdiena un uguns gādātāji.

## ZELTA AUSMA

Lons Makfeins bija mazliet saīdzis par to, ka pazaudējis tabakmaku, citādi viņš būtu man pastāstījis kaut ko par būdiņu pie Pārsteiguma ezera, iekams mēs bijām līdz turienei nokļuvuši. Augu dienu, nepārtraukti nomainīdami viens otru, mēs bijām gājuši pa priekšu nartām, lai iemītu sniegā taku suņiem. Sniega nomīdīšana ir smags darbs, un tas neatraisa cilvēkam mēli, tomēr pēcpusdienā, kad apstājāmies, lai uzvārītu kafiju, Lons Makfeins varēja atelsties un šo to pastāstīt man. Taču viņš to nedarīja. Pārsteiguma ezers? Man tā bija Pārsteiguma būdiņa. Līdz šim es par to neko nebiju dzirdējis. Jāatzīstas, biju mazliet noguris. Visu laiku gaidīju, kad Lons apstāsies un ierīkos nometni, bet biju par lepnu, lai ierosinātu atpūsties vai apjautātos, ko viņš nolēmis darīt, kaut gan viņš strādāja pie manis un es maksāju viņam pieklājīgu algu, lai viņš vadītu manus suņus un izpildītu manas pavēles. Es laikam biju mazliet saīdzis. Viņš neko neteica, un es nolēmu neko nevaicāt, pat ja vajadzētu iet visu nakti.

Mēs uzdūrāmies būdiņai negaidot. Nedēļu pavadījuši ceļā, mēs nebijām sastapuši nevienu dzīvu dvēseli, un es spriedu, ka arī nākamajā nedēļā mums ir maz izredžu kādu sastapt. Un pēkšņi man pašā deguna galā kā no zemes izauga būdiņa, kuras logā dega nespodra uguns un no skursteņa mutuļiem vēlās dūmi.

—  Kāpēc jūs man neteicāt… — es iesāku, bet Lons mani pārtrauca, nomurminādams:

—  Pārsteiguma ezers… Tas atrodas pusjūdzi no šejienes aiz nelielas upītes. Tas nav nekas vairāk kā dīķis.

—   Jā, bet šī būda … Kas tajā dzīvo?

—   Kāda sieviete, — skanēja atbilde.

Tajā pašā brīdī Lons pieklauvēja pie durvīm un sievietes balss aicināja viņu iekšā.

—  Vai Deivu pēdējā laikā neesat saticis? — viņa jautāja.

—   Nē, — Lons nevērīgi atteica. — Es biju citā pusē, aiz Sērklas. Deivs aizgāja uz augšu, uz Dausonu, vai ne?

Sieviete pamāja ar galvu, un Lons sāka izjūgt suņus, bet es atsēju vaļā nartas un ienesu būdā mantas. Būda bija viena vienīga liela istaba, un sieviete tajā acīmredzot dzīvoja viena. Viņa norādīja uz plīti, kur jau vārījās ūdens, un Lons ķērās pie vakariņu gatavošanas, bet es pa to laiku atsēju zivju nastu un pabaroju suņus. Gaidīju, ka Lons iepazīstinās mani ar saimnieci, un jutos aizkaitināts, ka viņš to nedara, — viņi acīmredzot bija veci draugi.

—  Jūs esat Lons Makfeins, vai ne? — es izdzirdu sievieti jautājam. — Es jūs atceros. Pēdējo reizi es jūs laikam redzēju uz kuģa. Es atceros …

Šķita, ka sieviete pēkšņi zaudējusi valodu, it kā gara ;icīm būtu ieraudzījusi kādu šaušalīgu skatu. Man par brīnumu, viņas vārdi un izturēšanās uztrauca Lonu. Viņa sejā atspoguļojās izmisums, bet balss skanēja sirsnīgi un maigi.

—   Pēdējo reizi mēs tikāmies Dausonā, kad tika svinēta karalienes jubileja, dzimšanas diena vai kas tamlīdzīgs. Atceraties? Upē kanoe sacensības, bet uz galvenās ielas — skriešanās sacensības ar šķēršļiem.

Šausmas no sievietes acīm izgaisa, un viņa it kā saplaka.

—   Kā tad, ka atceros, — viņa teica. — Un jūs uzvarējāt vienā braucienā ar kanoe.

—   Kā Deivam iet pēdējā laikā? Droši vien atkal uzgājis labu dzīslu? — Lons bez jebkāda sakara jautāja.

Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu, bet tad, pamanījusi, ka esmu atsējis guļammaisu, norādīja uz istabas kaktu, kur varu to izklāt. Ievēroju, ka viņas pašas lāva ir ierīkota otrā kaktā.

—   Kad izdzirdēju rejam suņus, nodomāju, ka atbraucis Deivs, — viņa sacīja.

Viņa vairs neteica neko, tikai skatījās, kā Lons gatavo vakariņas, un it kā ieklausījās, vai uz ceļa neievaukšķē- sies suņi. Es izstiepos uz segām, smēķēju un gaidīju. Te bija kaut kāds noslēpums: to es noskārtu, bet vairāk neko nevarēju saprast. Kāda velna pēc Lons nebija devis man nekādu mājienu, pirms mēs te ieradāmies? Sievietei nemanot, es aplūkoju viņu, un, jo ilgāk skatījos, jo grūtāk bija novērst acis. Tā bija apbrīnojami, es pat teiktu, pārdabiski skaista seja, kurā jautās neparasts iekšējs starojums vai izteiksme, vai kaut kas tāds, «kas nav nedz jūrā, nedz uz zemes sastopams». Izbailes un šausmas bija galīgi izzudušas, un tagad šī seja bija rāma un skaista, ja ar vardu «rāms» var raksturot to netveramo un pārdabisko, kas nav nosaucams ne par mirdzumu, ne par spožumu, ne par kaut kādu izteiksmi.

Pēkšņi viņa it kā atskārta, ka arī es atrodos šajā telpā.

—  Vai jūs esat redzējis Deivu pēdējā laikā? — viņa man jautāja.

Man jau bija uz mēles jautājums: «Kas tas Deivs tāds ir?» — kad Lons, ierāvis degunā no čurkstošā speķa kāpjošos dūmus, nokāsējās. Var jau gadīties, ka vainīgi bija dūmi, taču es šo kremšķi uztvēru kā mājienu, un jautājums palika neizteikts.

—   Nē, neesmu redzējis, — es atbildēju. — Es šajā pusē esmu pirmo reizi…

—  Vai tiešām jūs neesat dzirdējis par Deivu? — sieviete mani pārtrauca. — Par Lielo Deivu Volšu?

—   Redzat, — es kā atvainodamies teicu, — es šajā pusē esmu pirmo reizi. Lielākoties esmu dzīvojis Lejas Laukos, tuvāk Nomai._

—   Pastāstiet viņam par Deivu, — viņa uzrunāja Lonu.

Likās, ka šis ierosinājums Lonu sanikno, taču viņš sāka

stāstīt ar tādu pašu sirsnīgu un maigu intonāciju, kādu biju ievērojis jau iepriekš. Tā šķita man pārlieku sirsnīga un maiga, un tas mani kaitināja.

—   O, Deivs ir lielisks cilvēks, — teica Lons. — Viņš ir vīrietis no galvas līdz kājām, un bez zābakiem viņš ir sešas pēdas un četras collas garš. Viņa vārds ir tikpat drošs kā viņa parādzīme. Melo tas, kas apgalvo, ka Deivs ir melis, un šim cilvēkam būs darīšana ar mani, ja vien no viņa kaut kas būs palicis pāri pēc tam, kad ar viņu būs izrēķinājies pats Deivs. Tas tik ir vīrs! Jā, tādus šodien var pameklēt. Viņš nokniedēja pelēko lāci ar trīsdesmit astotā kalibra rotaļu šauteni. Lācis viņu gan drusku saskrāpēja, bet Deivs zināja, ko dara. Viņš ielīda alā, lai dabūtu rokā to lāci. Nebaidās ne no kā. Ar naudu neskopojas, bet, ja pie dvēseles nebūs ne graša, atdos jums pēdējo kreklu, pēdējo sērkociņu. Vai tad viņš trijās nedēļās nenolaida Pārsteiguma ezeru un nepaņēma no tā deviņdesmit tūkstošus, ko?

Sieviete pietvīka un fepni pamāja ar galvu. Viņa ar dziļu interesi uzklausīja katru Lona vārdu.

—  Un man jāsaka, — Lons turpināja, — ka esmu gaužām apbēdināts, nesastopot te šodien Deivu.

Viņš uzlika vakariņas uz egļu dēļu galda viena gala, un mēs sākām ēst. Izdzirdusi suņu rejas, sieviete piegāja pie durvīm, pavēra tās un klausījās.

—   Kur ir Deivs Volšs? — es klusi pajautāju.

—  Miris, — Lons atbildēja. — Varbūt ellē. Es nezinu. Turiet muti!

—  Bet jūs nupat teicāt, ka cerējāt šodien viņu te sastapt, — es neatlaidos.

—  Turiet taču reiz muti! — tikpat klusi atcirta Lons.

Sieviete bija aizvērusi durvis un nāca atpakaļ, bet es

sēdēju un prātoju par to, ka cilvēks, kas nupat lika man turēt muti, saņem no manis divsimt piecdesmit dolāru lielu mēnešalgu un uzturu.

Kamēr Lons mazgāja traukus, es smēķēju un vēroju sievieti. Viņa likās vēl skaistāka, lai gan šis skaistums bija neparasts, pārdabisks. Kad piecas minūtes, acu ne- nolaizdams, biju skatījies uz viņu, es saņēmos, lai atgrieztos reālajā pasaulē un paraudzītos uz Lonu Makfeinu. Tas man deva iespēju neapstrīdami apzināties, ka arī šī sieviete ir reāla būtne. Sākumā es viņu biju uzskatījis par Deiva Volša sievu, bet, ja jau Deivs Volšs, kā teica Lons, ir miris, tad viņa varēja but vienīgi ša cilvēka atraitne.

Mēs agri aizgājām gulēt, jo rīt bija gaidāma grūta diena. Līdzko Lons palfda man blakus zem segām, es iedrošinājos uzdot viņam jautājumu:

—  Vai šī sieviete ir vājprātīga?

—   Tāda kā mēnessērdzīga, — viņš atbildēja.

Un, pirms es paguvu noformulēt nākamo jautājumu, Lons Makfeins — varu to apzvērēt — jau gulēja. Viņš vienmēr tā aizmiga: kā palien zem segas, tā acis ciet un gatavs ir, tikai viegli dvašas garaiņi ceļas gaisā. Lons nekad nekrāca.

Otrā rītā mēs ātri ieturējām brokastis, pabarojām suņus, piekrāvām nartas un laidāmies ceļā. Mēs pateicām sievietei ardievas, un viņa, stāvēdama durvīs, nolūkojās, kā mēs aizbraucam. Es paņēmu sev līdzi šā pārdabiskā daiļuma sapņu tēlu; tas it kā iespiedās man acīs, un man vajadzēja tikai nolaist plakstiņus, lai es to atkal ieraudzītu. Pārsteiguma ezers atradās tālu no parastajiem ceļiem, tāpēc taka šeit nebija iestaigāta un mēs ar Lonu pārmaiņus mīdījām ar lielajām, pītajām slēpēm pūkaino sniegu, lai suņi varētu tikt uz priekšu. «Bet jūs taču teicāt, ka cerējāt sastapt Deivu Volšu būdā,» man uz mēles daudzreiz bija jautājums. Tomēr paturēju to pie sevis. Nolēmu pagaidīt, līdz apstāsimies, lai ieturētu pusdienas. Bet, kad pusdienlaiks bija klāt, mēs turpinājām ceļu, jo, kā paskaidroja Lons, pie Tīlī upes satekas ar kādu citu upīti esot aļņu mednieku nometne un līdz turienei mēs varot nokļūt pirms tumsas iestāšanās. Taču no tā nekas neiznāca, jo mūsu vedējsuns Braits lauza lāpstiņu un, veselu stundu noņēmušies ar nabadziņu, bijām spiesti to nošaut. Pēc tam, braucot pāri baļķu sastrēgumam, uz aizsalušās Tīlī apgāzās nartas — un mums vajadzēja apstāties un salabot slieci. Es pagatavoju vakariņas un pabaroju suņus, bet Lons tikmēr nodarbojās ar labošanu; pēc tam mēs kopā devāmies sagādāt naktij ledu un malku. To paveikuši, mēs uzmaucām mokasīnus uz spieķiem, lai žūst pie ugunskura, apsēdamies uz segām un aizsmēķējām.

—   Jūs viņu nepazināt? — Lons negaidot iejautājās.

Es papurināju galvu.

—  Vai ievērojat viņas matu un acu krāsu, viņas augumu? No tā jau arī cēlies viņas vārds. Viņa bija kā zeltaina saullēkta pirmā siltā blāzma. Viņu iesauca par Zelta Ausmu. Vai tiešām jūs nekad neesat dzirdējis par viņu?

Kā pa miglu atcerējos dzirdējis viņas vārdu, taču tas man neko neizteica.

—  Zelta Ausma … — es atkārtoju. — Izklausās pēc dejotājas vārda.

Lons papurināja galvu.

—  Nē, viņa bija kārtīga sieviete, vismaz šajā ziņā, kaut gan izdarīja šausmīgu grēku.

—  Bet kāpēc jūs visu laiku runājat par šo sievieti pagātnē, it kā viņa būtu mirusi?

—  Tāpēc, ka viņas dvēseli klāj tumsa, kas ir tāda pati kā nāves tumsa. Tā Zelta Ausma, kuru pazinu es, kuru pazina Dausona, bet vēl agrāk — Četrdesmitā Jūdze, ir mirusi. Tā nerunīgā, vājprātīgā būtne, kuru mēs redzējām vakar, nav Zelta Ausma.

—   Bet Deivs? — es jautāju.

—   Viņš uzcēla šo būdu, — Lons atbildēja. — Viņš uzcēla to viņai… un sev. Viņš ir miris. Viņa to gaida. Viņa pa pusei tic, ka Deivs nav miris. Bet kurš tad var izprast traka cilvēka untumus? Varbūt viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka Deivs nav miris. Lai nu kā, bet viņa to gaida būdā, kuru viņš pats uzcirtis. Kas cels augšā miroņus? Un kas traucēs dzīvo, kurš īstenībā ir miris? Vismaz es tas nebūšu, un tāpēc es izlikos, ka biju cerējis sastapt Deivu Volšu vakar vakarā. Lieku galvu ķīlā, ka es būtu pārsteigts vairāk nekā viņa, ja tiešām būtu sastapis Deivu.

—  Nekā nesaprotu, — es teicu. — Izstāstiet man visu no paša sākuma, kā baltajam cilvēkam pieklājas!

Un Lons sāka stāstīt:

—   Reiz dzīvoja vecs francūzis Viktors Sovē, viņš bija dzimis Francijas dienvidos. Zelta drudža dienās viņš atbrauca uz Kaliforniju. Viņš bija viens no pionieriem. Zeltu viņš neatrada, toties sāka ražot zeltu pudelēs, īsāk sakot, kļuva par vīnkopi un vīndari. Viņš sekoja zelta meklētājiem. Tā viņš jau pašā sākumā tika pāri Čilkutam un lejup pa Jukonu devās uz Aļasku ilgi pirms Karmaka atklājuma. To zemes gabalu, kur atrodas vecais ciemats Desmitā Jūdze, atklāja Sovē. Viņš atveda pirmo pastu uz Arktiksitiju. Viņš iežogoja ar mietiņiem akmeņogļu raktuves Porkjupainā pirms gadiem divpadsmit. Viņš atklāja Loftusa atradni Nipenuka zemē. Jāatzīst, ka Viktors Sovē bija krietns katolis,, kas dzīvē mīlēja divas lietas — vīnu un sievietes! Viņš mīlēja visādus vīnus, turpretī sievieti — vienu vienīgo, un tā bija Marī Sovē māte.

Sajā brīdī es skaļi nopūtos, nevilšus iedomādamies, ka maksāju šim cilvēkam divsimt piecdesmit dolāru mēnesī.

—   Kas tad nu? — Lons apjautājās.

—   Kas? — es neapmierināts atvaicāju. — Es domāju, ka jūs man pastāstīsiet par Zelta Ausmu. Man nav vajadzīga jūsu vecā franču plītnieka biogrāfija.

Lons rāmi aizdedzināja pīpi, dziļi ievilka dūmus un tad nolika pīpi sāņus.

—   Bet jūs taču lūdzāt, lai stāstu no paša sākuma, — viņš teica.

—  Jā, — es apstiprināju, — no paša sākuma,

—   Bet stāsts par Zelta Ausmu tieši sākas ar veco franču plītnieku, tāpēc ka viņš bija Marī Sovē tēvs, bet

Marī Šovē bija Zelta Ausma. Ko vēl jūs gribat? Viktoram Šovē nekad nav lāgā vedies. Viņš šā un tā kūlās pa dzīvi un audzināja Marī, kas atgādināja vienīgo sievieti, kuru viņš bija mīlējis. Viņš ļoti rūpējās par meiteni. Viņš nosauca to mīlināmā vārdā — par Zelta Ausmu. Zelta Ausmas strauts tā nosaukts par godu viņai, Zelta Ausmas ciemats arī. Vecais bija nepārspējams jaunu ciematu vietu meklētājs, tikai viņš pats tajos nekad neapmetās.

Bet tagad sakiet godīgi, — Lons turpināja, kā parasti negaidot mainīdams toni, — jūs viņu redzējāt, ko jūs domājat par viņu … par viņas ārieni, es gribēju teikt. Kāda viņa ir no jūsu skaistuma izjūtas viedokļa?

—   Viņa ir ārkārtīgi skaista, — es sacīju. — Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Lai gan vakar vakarā uzskatīju viņu par prātā jukušu, es nespēju novērst no viņas skatienu. Tā nebija ziņkāre. Tā bija apbrīna, absolūta apbrīna, tik neparasts ir viņas skaistums.

—   Kamēr šīs sievietes apziņa nebija aptumšojusies, viņa bija vēl skaistāka, — klusi teica Lons. — Viņa no visas tiesas bija Zelta Ausma. Viņa visiem vīriešiem iekvēlināja sirdis un sagrozīja galvu. Viņa tikko atceras, ka es reiz uzvarējis kanoe sacensībās Dausonā — es, kurš savā laikā viņu mīlēju un kuram arī viņa atzinās mīlestībā. Viņas skaistums' savaldzināja visus vīriešus. Parīds ābolu droši vien būtu piešķīris viņai, un nekāds Trojas karš nebūtu izcēlies, bet viņa piedevām būtu atraidījusi Parīdu. Bet tagad šī sieviete dzīvo tumsā. Viņa, kas mūždien svaidījās, tagad ir uzticīga — uzticīga ēnai, cilvēkam, kura nāvi viņa neapjēdz.

Lūk, kā tas viss notika. Atceraties, ko es vakar vakarā stāstīju par Deivu Volšu, par Lielo Deivu Volšu? Viņš bija tāds, kādu es viņu aprakstīju, un vēl daudz, daudz labāks. Viņš ieradās šajā zemē astoņdesmito gadu beigās, jums viņš ir pionieris. Toreiz viņam bija divdesmit gadu. Viņš bija dūšīgs kā jauns vērsēns. Divdesmit piecu gadu vecumā viņš spēja pacelt no zemes trīspadsmit piec- desmitmārciņu miltu maisus. Sākumā katru reizi gada beigās bads viņu padzina no šejienes. Tolaik šī bija neapdzīvota zeme. Ne upju tvaikoņu, ne pārtikas, nekā, vienīgi laši un trušu pēdas. Bet pēc tam, kad bads trīs reizes bija aiztrencis Deivu prom, viņš pateica, ka nu viņam pietiekot, un palika uz nākamo gadu. Viņš iztika no gaļas vien, ja palaimējās medībās. Tajā ziemā Deivs apēda vienpadsmit suņus un tomēr palika. Viņš palika arī nākamo ziemu un vēl vienu ziemu. Tā viņš arī palika te uz visiem laikiem. Viņš bija vesels kā vērsis. Strādāja tā, ka visstiprākie vīrieši šajā zemē neturēja viņam līdzi. Viņš varēja panest smagāku nastu nekā jebkurš Cilkutas indiānis, viņš prata rīkoties ar airiem labāk nekā jebkurš stiķu cilts indiānis, viņš varēja cauru dienu soļot ar slapjām kājām, kad termometrs rādīja piecdesmit grādu zem nulles, un tas, es jums teikšu, liecināja kaut ko par viņa izturību. Jūs apsaldēsiet kājas divdesmit piecu grādu salā, ja saslapināsiet tās un nepārausiet.

Deivam Volšam spēka bija kā vērsim. Un ar visu to viņš bija maigs un labsirdīgs cilvēks. Kurš katrs varēja viņu piešmaukt, pēdējais zaļknābis nometnē varēja izvilkt viņam pēdējo dolāru. «Tas mani neapbēdina,» Deivs pasmiedamies atteica, kad viņam pārmeta mīkstsirdību. «Tādēļ es naktīs augšā nemostos.» Tikai neiedomājieties, ka viņš bija cilvēks bez mugurkaula. Atcerieties, kā viņš gāja pēc lāča ar rotaļu šauteni! Kad nonāca līdz kautiņam, Deivs nebija atturams. Kad viņš bija iejaucies kautiņā, viņš nebija novaldāms. Pret vājiem viņš bija maigs un labs, turpretī stiprajam vajadzēja griezt viņam ceļu. Deivs bija vīrietis, kuru mīlēja vīrieši, un tā ir visaugstākā uzslava.

Deivs nepiedalījās lielajā skrējienā uz,,Dausonu, kad Karmaks uzdūrās Bonanzas dzīslai. Deivs pats tolaik strādāja pie Mamona strauta. Viņš atrada zeltu pie Ma- mona strauta. Tajā ziemā, viņš izskaloja zeltu par astoņdesmit četriem tūkstošiem un nodalīja ar mietiņiem zemes gabalu, kas solīja nākamajā ziemā ienest pārsimt tūkstošu. Kad pienāca vasara un zeme atkusa, Deivs devās augšup pa Jukonu uz Dausonu, lai apskatītu Karmaka zemes gabalu. Tur viņš arī ieraudzīja Zelta Ausmu. Es atceros to nakti. Es to nekad neaizmirsīšu. Tas notika pilnīgi negaidot, un briesmīgi ir iedomāties, ka tāds spē- konis top nevarīgs kā bērns, tiklīdz uz viņu mīlīgi paskatās tāds trausls, blonds sieviešu kārtas radījums kā Zelta Ausma. Tas notika viņas tētiņa — vecā Viktora Sovē būdā. Kāds draugs bija paņēmis Deivu līdzi aprunāties par ciematu vietām pie Mamona strauta. Taču viņš runāja maz un nesaprotami. Es jums saku, Zelta Ausmas izskats vien sajauca Deivam prātus. Pēc Deiva aiziešanas vecais Viktors Sovē apgalvoja, ka ciemiņš bijis piedzēries. Un viņš tiešām bija piedzēries. Bet stiprais dzēriens, kas viņu bija apskurbinājis, bija Zelta Ausma.

Tas izšķīra visu, šis pirmais skatiens, ko Deivs uzmeta viņai. Pēc nedējas viņš nebrauca lejup pa Jukonu, kā bija nodomājis. Viņa palika mēnesi, divus mēnešus, visu vasaru. Bet mēs, kas bijām cietuši no viņas burvības, minējām, kas tur galu galā iznāks. Mēs nešaubījāmies, ka Zelta Ausma beidzot ir atradusi savu kungu. Un kāpēc gan ne? Par Deivu Volšu stāstīja brīnuma lietas. Viņš bija Mamona strauta karalis, viņš bija atklājis Mamona strautā zelta smiltis, viņš bija vecā kaluma zelt- racis, viens no pionieriem šajā zemē. Vīrieši noraudzījās Deivam pakaj, kad viņš gāja garām, un bijīgi čukstēja: «Tur aiziet Deivs Volšs.» Un kāpēc gan ne? Viņš bija sešas pēdas garš, ar gaišiem, sprogainiem matiem līdz pleciem, un viņš bija varens tēvainis, gaišmatains tēvainis, kuram tikko palicis trīsdesmit viens gads.

Zelta Ausma mīlēja Deivu un dejoja ar viņu visās vasaras ballēs, bet, kad gāja uz rudens pusi, kļuva zināms par viņu saderināšanos. Pienāca rudens, Deivam vajadzēja atgriezties pie Mamona strauta, lai turpinātu ziemas darbus, bet Zelta Ausma negribēja steigties ar precēšanos. Deivs uzticēja darbus pie Mamona strauta Das- kijam Bērnsam, bet pats palika Dausonā. Taču tam bija maz jēgas. Viņa vēl gribēja kādu laiku padzīvot savā vaļā un nolēma atlikt precēšanos līdz nākamajam gadam. Un tā Deivs Volšs viens kopā ar saviem suņiem pa pirmo ledu devās lejup pa Jukonu, pārliecināts, ka kāzas notiks, kad viņš nākamajā gadā atgriezīsies ar pirmo tvaikoni.

Deivs bija pastāvīgs kā Polārzvaigzne, bet viņa šau- delīga kā magnētiskā adata dzelzs rūdas kravas tuvumā. Cik viņa bija untumaina un vējīga, tik Deivs nelokāms un uzticīgs, un, lūk, Deivs, kas ticēja visiem, sāka šaubīties par viņu. Varbūt tā bija greizsirdība, varbūt viņš kaut ko nojauta, bet Deivu biedēja šīs sievietes nepastāvība. Deivs baiļojās, ka viņa nesaglabās tam uzticību līdz nākamajam gadam, baiļojās uzticēties viņai un bija gluži kā bez prāta. Šo to es vēlāk dabūju zināt no paša Viktora Šovē, un, salicis visas ziņas kopā, es nospriedu, ka pirms tam, kad Deivs ar suņiem devās uz ziemeļiem, kaut kas ir atgadījies. Stāvēdams blakām Zelta Ausmai, Deivs pavēstīja vecajam francūzim, ka viņi ir solījušies viens otram. Vecais Viktors stāstīja, ka tas bijis satriecošs

skats, acis Deivam liesmojušas. Viņš sacījis, ka tikai nāve spēšot viņus šķirt, un vecajam Viktoram sevišķi iespiedies atmiņā, ka Deivs ar savu lielo ķepu sagrābis viņa meitu aiz pleca un bezmaz vai saspiedis, teikdams: «Pat pēc nāves tu būsi mana, un es uzcelšos no kapa, lai nāktu pēc tevis.» Vecais Viktors skaidri atcerējās vārdus: «Pat pēc nāves tu būsi mana, un es uzcelšos no kapa, lai nāktu pēc tevis.» Vēlāk viņš man pastāstīja, ka Zelta Ausma bijusi ne pa jokam iztrūkusies un ka viņš pēc tam pavedis Deivu sāņus un pateicis, ka tādā veidā lai nedomājot iekarot Zelta Ausmu un, ja gribot viņu noturēt, lai izdabājot viņai un esot laipnīgāks.

Nemaz nešaubos, ka Zelta Ausma bija iztrūkusies. Viņa apgājās ar vīriešiem cietsirdīgi, un tomēr vīrieši izturējās pret viņu kā pret maigu, pieglaudīgu būtni, kam nekādā ziņā nedrīkst darīt pāri. Viņa nezināja, kas ir skarbums, kamēr Deivs Volšs, šis sešas pēdas garais tēvainis, nebija sagrābis viņu ar savu ķepu un apzvērējis, ka viņa piederēs tam līdz pašai nāvei un pat ilgāk. Bet toziem Dausonā uzturējās kāds muzikants, viens no tiem makaronu rijējiem ar saldeno itāliešu tenoru, un Zelta Ausma ieķērās viņā. Varbūt viņa tikai iedomājās, ka ir iemīlējusies, to es nezinu. Reizēm man šķiet, ka viņa patiešām mīlēja Deivu Volšu. Varbūt tāpēc, ka Deivs bija pārbiedējis viņu, paziņodams, ka viņa pieder viņam līdz pašai nāvei un ka viņš uzcelsies no kapa, lai atnāktu pēc viņas, tomēr galu galā Zelta Ausma parādīja savu labvēlību itāliešu muzikantam. Tie visi ir minējumi, bet ir pietiekami daudz faktu. Viņš' bija nevis itālietis, bet krievu grāfs, tas bija droši, un nekāds profesionāls pianists vai kas tamlīdzīgs viņš arī nebija. Viņš spēlēja vijoli un klavieres un dziedāja, dziedāja labi, taču tikai par prieku pats sev un tiem, kuriem dziedāja. Turklāt viņam bija nauda, bet te nu man jāpiebilst, ka nauda Zelta Ausmai mūždien bija vienaldzīga. Vējīga viņa bija, taču maziska gan ne.

Bet klausieties tālāk. Viņa bija saderināta ar Deivu, un Deivam vajadzēja atbraukt ar pirmo kuģi, lai apprecētos ar viņu. Tas bija deviņdesmit astotā gada vasarā, un pirmo kuģi gaidīja jūnija vidū. Bet Zelta Ausma baidījās saraut saites ar Deivu un pēc tam skatīties viņam acis. Un tad viņa kaut ko uz ātru roku izdomāja. Krievu muzikants, grāfs, bija viņai paklausīgs vergs. To izdomāja viņa, es zinu. Vēlāk man visu izstāstīja vecais Viktors. Grāfs, izpildot viņas rīkojumu, paņēma biļetes uz pirmo tvaikoni, kas gāja uz leju pa upi. Tā bija «Zelta raķete». Tajā pašā kuģī iekāpa arī Zelta Ausma. Un es arī. Es devos uz Sērklsitiju un biju galīgi izsists no sliedēm, ieraugot uz tvaikoņa Zelta Ausmu. Pasažieru sarakstā es viņas vārdu neredzēju. Viņa visu laiku laimīga un jautra bija kopā ar grāfu, un es ievēroju, ka pasažieru sarakstā grāfs atzīmēts kopā ar sievu. Tur bija minēts kajītes numurs un tā tālāk. Tad man pirmo reizi kļuva zināms, ka viņš ir precējies, tikai sievas es gan nemanīju … ja par tādu neuzskatīja Zelta Ausmu. Es nodomāju, ka viņi varbūt apprecējušies pirms došanās ceļojumā. Redzat, Dausonā par viņiem klīda visādas baumas un ļaudis pat derēja, ka grāfs izgriezīs Deivam pogas.

Aprunājos ar kuģa ekonomu. Viņš zināja tikpat daudz, cik es, un vispār nebija neko dzirdējis par Zelta Ausmu, turklāt bija noskrējies līdz nāvei. Jūs zināt, kas ir Jukonas tvaikonis, bet nevarat ne iedomāties, kāda bija «Zelta raķete», kad tā tūkstoš astoņsimt deviņdesmit astotā gada jūnijā izgāja no Dausonas. Tā bija gatavais strops. Tā kā tas bija pirmais brauciens, tad kuģis veda visus, kas bija saslimuši ar skorbutu, un citus sirdzējus. Bez tam kuģis veda Klondaikas zelta smiltis un tīrradņus pāris miljonu vērtībā, nerunājot nemaz par pasažieriem, ar kuriem bija pieblīvētas kajītes, par klāja pasažieru varzu un neskaitāmiem indiāņiem ar viņu sievām un suņiem. Tilpnes bija līdz malām pilnas ar precēm un bagāžu. Bagāžas kalni slējās arī uz apakšējā klāja, un katrā piestātnē šie kalni kļuva lielāki. Es redzēju, kā pie Tīlī sēkļa uz tvaikoņa uznes kasti, un nopratu, kam tā paredzēta, lai gan es vismazāk varēju iedomāties, kāds pārsteigums tajā slēpjas. Kasti uzcēla pašā bagāžas kaudzes augšā uz apakšējā klāja un pat nenostiprināja, kā pienākas. Kapteiņa palīgs gribēja to piesiet vēlāk, taču aizmirsa. Man toreiz likās tāds kā pazīstams lielais eskimosu suns, kas uzrausās uz kaudzes un nogūlās blakām kastei. Tad mēs satikām «Glendeilu», kas gāja augšup uz Dausonu. Kad tas ar pūtienu sveicināja mūs, man ienāca prātā Deivs, kas ar šo tvaikoni steidzas uz Dausonu pie savas Zelta Ausmas. Es pagriezos un ieraudzīju Zelta Ausmu stāvam pie treliņiem. Acis viņai mirdzēja, taču viņa izskatījās drusku nobijusies, redzot to otru tvaikoni, un viņa piekļāvās grāfam, kā aizstāvību meklēdama. Viņai nevajadzēja tik cieši spiesties klāt grāfam, bet man nevajadzēja būt tik pārliecinātam, ka Deivs Volšs, ieradies Dausonā, jutīsies vīlies. Deivs Volšs nemaz nebija uz «Glendeila». Toreiz es nezināju daudz ko, bet drīz dabūju zināt, piemēram, to, ka viņi abi vēl nav precējušies. Tomēr pēc pusstundas sākās gatavošanās kāzām. Galvenajā kajītē gulēja slimnieki, un visa «Zelta raķete» bija pilna līdz pēdējai iespējai, tāpēc piemērotāko vietu šai ceremonijai atrada apakšējā klāja priekšgalā, spraugā starp treliņiem un kāpnēm pie paša bagāžas kalna, kuru vainagoja lielā kaste un tai blakām guļošais suns. Ar kuģi brauca arī kāds misionārs, kas devās uz Iglsitiju, bet, tā kā īglsitija bija nākamā piestātne, tad viņiem vajadzēja pasteigties. Tātad, lūk, ko viņi bija izdomājuši — salaulāties uz kuģa.

Taču es aizsteidzos priekšā notikumiem. Deivs Volšs nebija uz «Glendeila» tā iemesla dēļ, ka viņš atradās uz «Zelta raķetes». Tas notika tā. Aizkavējies Dausonā Zelta Ausmas dēļ, viņš pa ledu devās lejup uz Mamona strautu. Tur viņš redzēja, ka Daskijs Bērnss tiek galā ar savu darbu tik labi, ka viņam, Deivam, nav ko nīkt atradnē. Tad viņš piekrāva nartas ar pārtiku, iejūdza suņus, paņēma līdzi kādu indiāni un devās uz Pārsteiguma ezeru. Viņu mūždien bija saistījušas šīs vietas. Jūs varbūt nezināt, ka strautā nebija ne tik, cik melns aiz naga, bet toreiz domāja, ka tam ir spoža nākotne, un Deivs nolēma uzcirst tur būdu s.ev un Zelta Ausmai. Tā ir tā pati būda, kurā mēs pārnākšņojām. Pabeidzis darbu, viņš kopā ar indiāni laida uz Tīlī sateku aļņu medībās.

Un, lūk, kas notika. Uznāca pamatīgs sals. Dzīvsudrabs termometrā noslīdēja līdz četrdesmit, tad līdz piecdesmit un, visbeidzot, līdz sešdesmit grādiem zem nulles. Man palicis prātā šis sals — es toreiz biju Četrdesmitajā Jūdzē, — pat dienu atceros. Vienpadsmitos no rīta spirta termometrs sabiedrības «N. A. T. un T.» veikalā rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Tajā rītā Deivs Volšs ar savu nolādēto indiāni medīja alni netālu no Tīlī satekas. To es vēlāk uzzināju no indiāņa — mēs kopā ceļojam pa ledu līdz Daijai. Tajā rītā indiāņa kungs ielūza ledū un kļuva slapjš līdz jostas vietai. Viņš, protams, momentā sāka stingt. īstenībā tūlīt vajadzēja kurināt uguni. Taču Deivs Volšs bija cietpauris. Līdz nometnei, kur jau dega ugunskurs, bija atlikusi tikai pusjūdze. Kāda vajadzība kurināt jaunu? Deivs uzvēla indiāņa kungu sev uz muguras un skrēja ar viņu pusjūdzi, bet termometrs rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Jūs zināt, ko tas nozīmē. Pašnāvību. Citādi to nevar nosaukt. Tas indiāņu smerdelis svēra vairāk nekā divsimt mārciņas, un Deivs skrēja ar viņu pusjūdzi. Skaidrs, ka viņš apaukstēja sev plaušas. Droši vien tās pavisam sagālēja. Tas bija muļķīgs joks. Lai nu kā, vairākas nedēļas nosir- guļojis, Deivs Volšs aizgāja pie tēviem.

Indiānis bija neziņā, ko lai iesāk ar līķi. Parastu cilvēku viņš būtu apracis, un cauri. Bet viņš zināja, ka Deivs Volšs ir svarīga persona, naudīgs vīrs, kas balto cilvēku vidū iemantojis lielu cieņu. Viņš jau bija redzējis, kā ratos cauri visai zemei ved citus nomirušus baltos cilvēkus, it kā viņi būtu diez ko vērti. Tā nu viņš nolēma vest Deiva līķi uz Četrdesmito Jūdzi, kur bija Deiva galvenā apmešanās vieta. Jūs zināt, kā te sasalst velēna. Tā nu indiānis apklāja Deivu ar pēdu biezu Zemes kārtu, īsāk izsakoties, nolika viņu uz ledus. Deivs varēja palikt tur tūkstoš gadu un nepārvērsties ne par mata tiesu. Saprotiet, gluži kā ledus skapī. Pēc tam indiānis atnesa no būdas pie Pārsteiguma ezera zāģi un sazāģēja dēlus. Gaidīdams atkusni, viņš gāja medībās un sagatavoja desmittūkstoš mārciņu aļņa gaļas. Arī to viņš nolika uz ledus. Sākās atkusnis. Tīlī izgāja ledus. Indiānis sasēja plostu, sakrāva uz tā gaļu, lielo kasti ar Deiva līķi un Deiva suņu aizjūgu un laida uz leju pa Tīlī.

Plosts iesprūda baļķu sastrēgumā un palika tur divas dienas. Laiks bija traki karsts, un indiāņa kungs tikko nepazaudēja savu aļņa gaļu, tā ka, nonācis līdz Tīlī sēklim, viņš aprēķināja, ka ar tvaikoni nonāks Četrdesmitajā Jūdzē ātrāk nekā ar savu plostu. Viņš pārnesa visu mantību uz tvaikoņa, un, lūk, kā iznāca: uz «Zelta raķetes» apakšējā klāja Zelta Ausma gatavojas salaulāties, bet Deivs Volšs savā lielajā kastē sniedz viņai paēnu. Vēl vienu lietu es aizmirsu jums pastāstīt. Nav nekāds brīnums, ka eskimosu suns, kas uzkāpa uz kuģa pie Tīlī sēkļa, šķita man pazīstams. Tas bija Pīlāts, Deiva Volša vedējsuns un mīlulis, turklāt vēl varens kauslis. Viņš gulēja blakām kastei.

Zelta Ausma ieraudzīja mani, pieaicināja klāt, sasveicinājās un iepazīstināja mani ar grāfu. Viņa bija skaista. Es biju ieķēries viņā tāpat kā senāk. Viņa smaidīja man un teica, ka man esot jāparakstās kā vienam no lieciniekiem. Atteikt viņai nebija iespējams. Viņa mūždien bija kā bērns, nežēlīgs bērns, kā jau visi bērni. Turklāt viņa pastāstīja, ka viņai piederot vienīgās divas šampanieša pudeles Dausonā, pareizāk sakot, tās, kas vakar vakarā esot bijušas Dausonā. Un es nepaguvu ne attapties, kad jau bija pieskaitīts pie tiem, kuriem jāiedzer uz viņas un grāfa veselību. Visi drūzmējās apkārt, tvaikoņa kapteinis, ļoti īpatnējs cilvēks, centās izspraukties priekšā, kā es spriedu, vīna dēļ. Tās bija dīvainas kāzas. Uz augšējā klāja pulcējās slimnieki, dažs ar vienu, dažs ar abām kājām kapā, stāvēja un blenza uz leju. Apkārt spiedās indiāņi — vīrieši, sievietes un bērneļi — un kur nu vēl divdesmit pieci, zobus atņirguši, vilku suņi. Misionārs lika abiem laulājamiem nostāties blakām un sāka ceremoniju. Tieši tajā brīdī uz bagāžas kaudzes saplēsās suņi — līdzās lielajai kastei guļošais Pilāts un mežonīgs balts suns, kas piederēja kādam no indiāņiem. Kautiņš nesākās uzreiz. Suņi tikai pa gabalu rūca cits uz citu, nu, jūs jau zināt, kā tas notiek, it kā izaicinādami cits citu. Troksnis gan traucēja, taču misionāra balsi sadzirdēt varēja.

Suņus aizdzīt nebija viegli, tiem varēja piekļūt tikai no kaudzes otras puses. Bet tur neviena nebija: visi, saprotiet, skatījās ceremoniju. Un pat tad viss būtu bijis kārtībā, ja vien kapteinis nebūtu laidis suņiem ar nūju. Ar to tad arī sākās jezga. Kā jau teicu, ja kapteinis nebūtu laidis nūju, nekas nebūtu noticis.

Misionārs bija -ticis lidz tai vietai, kur viņš saka — «Slimībā un veselībā» un tad «kamēr nāve mūs šķirs». Tieši tad kapteinis laida nūju. Es pats visu redzēju. Nūja trāpīja Pilātam, un tajā brīdī baltais suns klupa tam virsū. Nūja to it kā paskubināja. Abi suņi pagrūda kasti, un tā ar vienu galu sāka slīdēt lejup. Kaste bija liela, garena, un tā lēnītēm slīdēja tikām, kamēr, atdūrusies pret klāju, palika stāvam vertikāli. Otrā pusē sadrūzmē- jušies skatītāji patapa atlēkt nost. Zelta Ausma un grāfs stāvēja ceļa pretējā pusē ar seju pret kasti, bet garīdznieks ar muguru pret to. Kaste bija nokritusi no desmit pēdu augstuma un palikusi stāvam uz gala.

Iegaumējiet, neviens no mums nezināja, ka Deivs Volšs ir miris. Mēs domājām, ka viņš atrodas uz «Glendeila», kas dodas uz Dausonu. Misionārs bija pavirzījies sāņus, tādejādi Zelta Ausma atradās tieši pretī nokritušajai kastei. Iznāca gluži kā teātrī. Neko labāku nemaz nevarētu izdomāt. Kaste atsitās pret klāju ar galu, turklāt ar īsto galu, vāks atsprāga vaļā, un, gaišajiem matiem plīvojot un saule spīdot, no kastes izgāzās segā ietītais Deivs Volšs. Viņš it kā izlēca Zelta Ausmas priekšā. Viņa nezināja, ka viņš ir miris, bet par to šaubu vairs nevarēja būt: divas dienas nogulējis pie baļķu sastrēguma, Deivs bija augšāmcēlies un atnācis pēc viņas. Iespējams, ka tā viņa arī nodomāja. Vismaz viņa sastinga, ieraugot Deivu. Viņa nejaudāja pakustēties, tikai apjukusi lūkojās, kā Deivs nāk pēc viņas. Un viņš dabūja Zelta Ausmu. Gandrīz vai izskatījās tā, it kā apskautu to, bet, vai nu tā bija vai nebija, uz klāja viņi nokrita abi reizē. Mums vajadzēja vispirms atvilkt nost Deiva Volša ķermeni, lai atbrīvotu Zelta Ausmu. Viņa bija paģībusi, bet laikam jau būtu bijis labāk, ja viņa nemaz nebūtu atguvusi samaņu, jo, nākusi pie samaņas, viņa sāka kliegt kā vājprātīga. Viņa kliedza vairākas stundas, kamēr galīgi zaudēja spēkus. Jā, viņa atveseļojās. Jūs redzējāt Zelta Ausmu vakar un zināt, ciktāl viņa ir atlabusi. Viņa neplosās, tas gan tiesa, bet viņa dzīvo tumsā. Viņa tic, ka Deivs Volšs ir dzīvs, un gaida savu mīļoto būdā, kuru viņš tai uzcēlis. No viņas nepastāvības vairs nav ne vēsts. Jau deviņus gadus viņa ir uzticīga Deivam Volšam, un rādās, ka viņa paliks tam uzticīga līdz mūža galam.

Lons Makfeins pacēla segas malu un grasījās līst gultā.

—   Mēs katru gadu atvedam viņai pārtiku, — viņš piebilda, — un vispār pieskatām viņu. Kaut gan vakar viņa pirmo reizi pazina mani.

—   Kas tie mēs tādi ir? — es jautāju.

—   Hm… — Lons atbildēja. — Tas grāfs, vecais Viktors Sovē un es. Zināt, manuprāt, grāfs ir vienīgais, kas cietis visā šajā notikumā. Deivs Volšs tā arī palika neziņā, ka Zelta Ausma krāpusi viņu. Arī viņa necieš. Neprāts ir žēlsirdīgs pret viņu.

Kādu minūti es gulēju zem segas un neteicu ne vārda.

—   Vai grāfs joprojām dzīvo te? — es jautāju.

Par atbildi atskanēja vienmērīga, dziļa elpošana, un es sapratu, ka Lons Makfeins jau guļ.

## MARKUSA O'BRAIENA PAZUŠANA

—  Tiesa nospriež, ka jums jāatstāj nometne… parastajā ceļā, ser, parastajā ceļā.

Tiesnesis Markuss O'Braiens bija aizdomājies, un Cār- lijs Mukluks iebukņīja viņam sānos. Markuss O'Braiens nokremšļojās un turpināja:

—   Apsvērusi nozieguma smagumu, ser, un vainu mīkstinošos apstākļus, tiesa nonāca pie secinājuma un nosprieda, ka jūs dabūsiet līdzi pārtiku trim dienām. Ar to, es domāju, pietiks.

Arizonas Džeks drūmīgi paskatījās uz Jukonu. Tā bija uzmilzusi šokolādes krāsas straume, apmēram jūdzi plata un dievs to zina cik dziļa. Krasts, uz kura stāvēja Arizonas Džeks, parasti pacēlās savas divpadsmit pēdas virs ūdens līmeņa, bet tagad upe murdēja pie pašas malas, ik pa brīdim aprīdama nelielus augsnes virskārtas gabalus. Šie zemes gabali nokļuva neskaitāmu brūnu virpuļu plati atplestajās rīklēs un nozuda. Ja ūdens pacelsies vēl par dažām collām, Sarkanā Govs tiks applūdināta.

—  Nē, nepietiks, — Arizonas Džeks skarbi iebilda. — Ar pārtiku trim dienām ir phr maz.

—   Neaizmirstiet Mančestru, — svarīgi atbildēja Markuss O'Braiens. — Viņš nemaz nedabūja pārtiku.

—   Un viņa atliekas uzgāja pie Apakšējās upes pa pusei eskimosu apgrauztas, — Arizonas Džeks atcirta. — Turklāt viņš nogalināja bez jebkāda iemesla. Džo Dīvs nedarīja neko Jaunu, ir neiečivinājās, bet tikai tāpēc vien, ka Mančestram nebija kārtībā vēders, viņš nolaida Džo no kātiem. Tu neesi taisnīgs pret mani, O'Braien, to es tev pasaku skaidri un gaiši. Dod man pārtiku nedēļai, un es mēģināšu laimēt. Bet trim dienām — tā es atstiepšu kājas.

—   Par ko tu nogalināji Fergisonu? — stingri noprasīja O'Braiens. — Man jau apnikušas šīs slepkavības bez jebkāda iemesla. Tām jādara gals. Sarkanajā Govī nemaz nav tik daudz iedzīvotāju. Tā ir laba nometne, un agrāk te nekad nenotika slepkavības. Bet tagadīt tā ir nudien kā epidēmija. Man žēl tevis, Džek, bet šim gadījumam ar tevi ir jākjūst par piemēru. Fergisons neaizkaitināja tevi tik ļoti, lai būtu iemesls viņu nogalināt.

—   Neaizkaitināja! — Arizonas Džeks nošņācās. — Es tev teikšu, O'Braien, ka tu neko nesajēdz. Tev nav ne mazākās mākslinieciskās izjūtas. Par ko es nogalināju Fergisonu? Kāpēc viņš dziedāja «Es vēlētos mazs putniņš būt»? To es gribētu zināt. Atbildi man! Kāpēc viņš dziedāja «Mazs putniņš, mazs putniņš»? Pietika ar vienu putniņu. Vienu putniņu es vēl varēju paciest. Bet nē — viņam bija jādzied par diviem maziem putniņiem. Es devu viņam iespēju padomāt. Es ārkārtīgi pieklājīgi piegāju viņam klāt un laipni palūdzu izlaist vienu putniņu. Es pazemīgi lūdzos viņu. Liecinieki taču to apstiprināja.

—   Un Fergisonam nebūt nebija lakstīgalas rīkle, — izmeta kāds no pūļa.

Bija manāms, ka O'Braiens nevar izšķirties.

—   Vai tad cilvēkam nav tiesību uz māksliniecisku uztveri? — uzstājīgi jautāja Arizonas Džeks. — Es brīdināju Fergisonu. Viņa mazie putniņi aizvainoja visu manu būtību. Smalki mūzikas lietpratēji ir spējīgi nonāvēt daudz niecīgāka iemesla dēļ. Esmu gatavs samaksāt par savu māksliniecisko uztveri. Es varu iedzert zāles un nolaizīt karoti, bet iedot pārtiku trim dienām nozīmē aizraidīt mani pie veļiem un neko vairāk. Tad bāziet vien mani kapā!

O'Braiens svārstījās. Viņš jautājoši paskatījās uz Cār- liju Mukluku.

—   Es teiktu, tiesnesi, ka pārtika trim dienām — tas ir mazliet par bargu, — Čārlijs Mukluks izteica savas domas, — bet te noteicējs esat jūs. Kad mēs ievēlējām jūs par tiesnesi, mēs norunājām pakļauties jūsu lēmumiem, un mēs, dievs mans liecinieks, to darījām un darīsim arī turpmāk.

—   Varbūt es patiešām esmu bijis pārāk bargs, Džek,— kā atvainodamies ierunājās O'Braiens, — bet man ir apnikušas šīs slepkavības, un es piekrītu, ka pārtiku izsniedz nedēļai. — Viņš svinīgi nokremšļojās un aši paraudzījās apkārt. — Bet tagadīt mēs varam pielikt punktu šai lietai. Laiva ir sagatavota. Leklēr, aizej pēc pārtikas! Pārējo mēs izlemsim vēlāk.

Arizonas Džeks pateicīgi paskatījās uz viņu un, murminādams kaut ko par «nolādētajiem mazajiem putniņiem», iekāpa laivā, kas berzējās gar krastu. Tā bija paliela laiva, taisīta no neēvelētiem priežu dēļiem, kas ar rokām bija sazāģēti no priedēm pie Lindermana ezera pārsimt jūdžu no šejienes Cilkuta piekājē. Laivā bija airu pāris un Arizonas Džeka segas. Leklērs atnesa pārtiku, sabāza to miltu maisā un ielika laivā, nočukstēdams:

—  Es ieliku tev krietnu porciju, Džek. Tevi uz to izaicināja.

—   Laidiet vaļā! — Arizonas Džeks uzsauca.

Kāds atsēja galu un iesvieda to laivā. Straume satvēra laivu un nesa prom. Slepkava neķērās klāt airiem, viņš sēdēja pakaļgalā uz virvēm un tina «kazas kāju». Pēc tam viņš uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja. Krastā stāvošie varēja redzēt vieglus dūmu mākulīšus. Viņi palika krastā tik ilgi, kamēr laiva, pusjūdzi lejāk iegriezusies upes līkumā, pazuda no redzes loka. Tiesa bija izspriesta.

Sarkanās Govs iedzīvotāji paši noteica likumus un izpildīja spriedumus bez vilcināšanās, kas raksturīga mīkstulīgajai civilizētajai sabiedrībai. Pie Jukonas pastāvēja tikai tie likumi, kurus viņi paši noteica sev. Viņi bija spiesti to darīt. Sarkanā Govs uzplauka pie Jukonas tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septītajā gadā, kad vēl nebija atklāta Klondaika un uz turieni nedrāzās milzīgi ļaužu pūļi. Sarkanās Govs iedzīvotāji pat nezināja, vai viņu nometne atrodas Aļaskā vai Ziemeļrietumu teritorijā vai viņi dzīvo zem zvaigžņoti svītrainā vai britu karoga. Neviens topogrāfs'nebija atkūlies līdz šejienei, lai pateiktu, uz kāda platuma un garuma grāda viņi dzīvo. Sarkanā Govs atradās kaut kur pie Jukonas, un ar to viņiem pietika. Kas attiecas uz karogiem, tad viņi bija ārpus jebkuras jurisdikcijas. Kas attiecas uz likumiem, tad viņi dzīvoja Nevienam Nepiederošā zemē.

Viņi noteica paši savus likumus, un tie bija pavisam vienkārši. Jukona izpildīja viņu spriedumus. Kādas divtūkstoš jūdzes lejāk par Sarkano Govi, izvērsusies simtiem jūdžu platā deltā, Jukona ietecēja Beringa jūrā. Katra jūdze no šiem diviem tūkstošiem jūdžu bija neskarta zeme. Tiesa, tur, kur Jukonā ietecēja Porkjupaina, aiz Polārā loka, atradās Hudzona līča sabiedrības faktorija. Bet līdz tai bija simtiem un simtiem jūdžu. Klīda arī valodas, ka simtiem un simtiem jūdžu lejāk esot misija. Taču tās bija tikai valodas, ļaudis no Sarkanās Govs nekad nebija tur bijuši. Viņi bija nokļuvuši šai pamestaja zemē pari Cilkutam un Jukonas augštecei.

Sik os noziegumus Sarkanas Govs iedzīvotāji neņema vērā. Piedzeršanos, ālēšanos un lamāšanos rupjiem vārdiem _te uzskatīja par katra cilvēka dabiskām un neatņemamām tiesībām. Sarkanās Govs iedzīvotāji bija individuālisti un turēja godā tikai divas lietas — īpašumu un dzīvību. Te nebija sieviešu, kas varētu sarežģīt viņu vienkāršo morāli. Sarkanajā Govī bija tikai trīs baļķu būdas, vairums iedzīvotāju, četrdesmit vīru, mitinājās teltīs vai zaru būdās. Te nebija arī cietuma, kurā varētu ieslodzīt ļaundarus, bet iedzīvotāji bija pārāk aizņemti ar zelta rakšanu vai meklēšanu, lai izniekotu kaut vienu dienu cietuma celšanai. Turklāt svarīgākais — pārtikas jautājums padarīja tādu procedūru neiespējamu. Tāpēc, kad cilvēks pārkāpa īpašuma vai dzīvības tiesības, viņu iemeta laivā un palaida lejup pa Jukonu. Līdzi iedotās pārtikas daudzums bija atkarīgs no pastrādātā nozieguma smaguma. Tādējādi mazs zaglītis varēja dabūt pārtiku divām nedēļām, bet liels zaglis — ne vairāk kā pusi no šāda daudzuma. Slepkava vispār neko nedabūja. Cilvēkam, kas bija vainīgs slepkavībā bez iepriekšēja nodoma, izsniedza pārtiku laikam no trim dienām līdz nedēļai. Markuss O'Braiens bija ievēlēts par tiesnesi, un viņš noteica, cik liela pārtikas deva katram pienākas. Likuma pārkāpējs zināja, kas viņu sagaida. Jukona nesa viņu prom, un viņam vai nu izdevās, vai neizdevās nokļūt līdz Beringa jūrai. Pārtikas deva dažām dienām sagādāja viņam iespēju cīnīties. Ja pārtiku nedeva nemaz, tas īstenībā nozīmēja nāves sodu, kaut gan palika neliela cerība izglābties — viss bija atkarīgs no gadalaika.

Tikuši vaļā no Arizonas Džeka un noraudzījusies, ka viņš pazūd no redzes loka, ļaudis gāja prom no krasta, atpakaļ pie darba savos iecirkņos, palika tikai Sprogainais Džims, kurš lepojās ar vienīgo faraona kāršu komplektu ziemeļos un spekulēja ar zelta smiltis saturošiem zemes gabaliem. Tajā dienā atgadījās divi svarīgi notikumi. Ap dienas vidu Markusam O'Braienam uzsmaidīja laime. No vienas pannas viņš izskaloja zelta smiltis par vienu, no otras — par pusotra, bet no trešās — par diviem dolāriem. Viņš bija uzdūries dzīslai. Sprogainais Džims ielūkojās bedrē, pats izskaloja dažas pannas un piedāvāja O'Braienam desmittūkstoš dolāru par visām tiesībām — piecus tūkstošus zelta smiltīs, bet atlikušo piecu tūkstošu vietā — pusi no faraona ienestās peļņas. O'Braiens atteicās. Viņš dedzīgi paziņoja, ka atrodas te, lai izspiestu naudu no zemes, nevis no saviem biedriem. Un vispār viņam nepatika faraons. Turklāt viņš lēsa, ka šis zemes gabals ir vērtīgāks par desmit tūkstošiem.

Otrs notikums atgadījās pēcpusdienā, kad ar savu laivu krastā piestāja Siskjū Pērlijs. Viņš tikko bija ieradies no civilizētās pasaules, un viņa rīcībā bija četrus mēnešus veca avīze. Bez tam viņam bija pusducis mučeļu viskija, kuras visas bija paredzētas Sprogainajam Džimam. Sarkanās Govs iedzīvotāji pameta darbu. Viņi baudīja viskiju, svērdami zelta smiltis uz Sprogainā Džima svariem, — viena porcija maksāja dolāru, — un pārrunāja jaunumus. Un viss būtu bijis labi, ja Sprogainais Džims nebūtu izperinājis zemisku plānu, lai, pirmkārt, piedzirdītu Markusu O'Braienu un, otrkārt, atpirktu no viņa zemes gabalu.

Plāna pirmā puse izdevās lieliski. Viņi sāka agrā pievakarē, un ap deviņiem O'Braiens jau bija tādā stadijā, kad dziedāt vien gribas. Viņš ar vienu roku apķērās Sprogainajam Džimam ap kaklu un pat rāva vaļā nelaiķa Pergisona dziesmu par mazajiem putniņiem. Viņš uzskatīja, ka var to darīt pavisam droši, jo nometnē vienīgo ar māksliniecisko izjūtu apveltīto cilvēku Jukona nesa lejup ar piecu jūdžu ātrumu stundā.

Turpretī plāna otrā puse neizdevās. Lai cik daudz viskija tika saliets viņa rīklē, O'Braiens neparko nespēja aptvert, ka viņa svēts un draudzīgs pienākums ir pārdot savu zemes gabalu. Taisnību sakot, viņš svārstījās un dažbrīd gandrīz bija gatavs piekrist. Taču aizmiglotās apziņas dziļumos viņš smējās. Viņš saprata Sprogainā Džima spēli un bija apmierināts ar savām kārtīm. Viskijs bija garšīgs. Tas tika liets no īpašas mučeles un bija savas desmit reizes labāks par to dzērienu, ko laida no pārējām piecām.

Siskjū Pērlijs bārā pārdeva viskiju pārējiem Sarkanās Govs iedzīvotājiem, bet O'Braiens un Sprogainais Džims dzēra un kārtoja savas darīšanas virtuvē. Bet O'Braienam bija plaša sirds. Viņš izgāja bārā un atgriezās kopā ar Cārliju Mukluku un Persiju Leklēru.

— Mani kompanjoni, mani kompanjoni, — viņš paziņoja, pamezdams ar aci saviem draugiem un nevainīgi uzsmaidīdams Sprogainajam Džimam. — Es allaž uzklausu viņu domas, allaž uzticos viņiem. Viņi ir labi cilvēki. Ielej viņiem ugunsdziru, Džim, un aprunāsimies!

Kompanjoni prasījās uzcienājami, bet Sprogainais Džims, ātri aplēsis zemes gabala vērtību un atcerējies, ka no pēdējās pannas viņš izskaloja septiņus dolārus, nosprieda, ka ir vērts lieku reizi izmaksāt viskiju pat tad, kad blakusistabā ņem dolāru par porciju.

—   Es negribu to apspriest, — O'Braiens žagodamies klāstīja saviem draugiem lietas būtību. — Kas? Es? Lai es pārdotu par desmittūkstoš dolāriem?! Nekā nebija! Es pats rakšu zeltu, bet pēc tam braukšu uz to paradīzes ^emi, uz Dienvidkaliforniju … Tā ir vieta, kur es gribu pavadīt atlikušās mūža dienas… un tad es sākšu, kā jau teicu, tad es sākšu … Bet ko es teicu, ko es sākšu?

—   Iekārtosi strausu fermu, — minēja Cārlijs Mukluks.

—   Pareizi, to es gribu darīt. — O'Braiens pēkšņi atskurba un godbijīgās izbailēs paskatījās uz Cārliju Muk- luku. — Kā tu to zini? Es nekad par to neesmu runājis. Es tikai domāju pastāstīt. Tu proti nolasīt domas, Cārlij. Iemetīsim vēl!

Sprogainais Džims pielēja glāzes un apmierināts varēja noskatīties, kā rīkles pazūd viskijs par četriem dolāriem, turklāt par vienu dolāru viņš bija nosodījis pats sevi — O'Braiens uzstāja, ka viņam jādzer līdz ar viesiem.

—   Labāk ņem naudu tagad, — ieteica Leklērs. — Tev būs vajadzīgi divi gadi, lai iztukšotu to caurumu, bet pa to laiku tu varēsi perēt mazos strausēnus un raut laukā spalvas lielajiem.

O'Braiens apsvēra šo priekšlikumu un piekrītoši pamāja ar galvu. Sprogainais Džims pateicīgi uzmeta mirkli Leklēram un no jauna pielēja glāzes.

—   Pagaidiet! — nomurmināja Cārlijs Mukluks, kam mēle sāka galīgi mežģīties. — Kā tavs garīgais tēvs … es… kā tavs brālis… ak tu, velns! — Viņš apklusa, lai saņemtos un sāktu no gala. — Kā tavs draugs … tavs kompanjons es teiktu, es drīzāk dotu padomu, es atļautos piezīmēt… es gribu piezīmēt, ka tur var būt vairāk strausu… Ak tu, velns! — Viņš iztukšoja vēl vienu glāzi un turpināja, rūpīgāk izmeklēdamies vārdus: — Es gribu teikt, ka … Ko tad es īsti gribu teikt? — Viņš vairākas reizes iesita sev pa pakausi, lai izpurinātu no turienes domu. — Rokā ir! — viņš iegavilējās. — Bet ja nu tai caurumā ir vairāk par desmittūkstoš dolāriem?

O'Braiens, kas acīmredzot jau bija gatavs noslēgt darījumu, mainīja kursu.

—   Pareizi! — viņš iesaucās. — Lieliska ideja! Man pašam tas nav iešāvies prātā. — Viņš sirsnīgi satvēra Cārlija Mukluka roku. — Labais draugs! Labais biedri! — Viņš kareivīgi pagriezās pret Sprogaino Džimu. — Varbūt tajā caurumā ir simttūkstoš dolāru. Tu tak negribēsi aplaupīt savu vecu draugu, ko, Džim? Skaidrs, ka negribēsi. Es tevi pazīstu … labāk nekā tu pats sevi, labāk nekā tu pats sevi. Ierausim vēl vienu! Mēs visi esam labi draugi, es saku, mēs visi.

Tā tas turpinājās, viskijs gāja mazumā, bet Sprogainā Džima cerības te pieauga, te izgaisa. Leklērs atkal centās iegalvot, ka nepieciešams tūlīt noslēgt darījumu, un gandrīz jau būtu pielauzis uz pārdošanu ne visai noskaņoto O'Braienu, ja nebūtu atdūries pret vēl spožākajiem Cārlija Mukluka argumentiem. Pēc tam Cārlijs Mukluks pārliecinoši iestājās par pārdošanu, bet Persijs Leklērs ietiepīgi vilka uz otru pusi. Pēc kāda laika O'Braiens pats uzstāja, ka zemes gabals ir jāpārdod, turpretī abi draugi ar asarām un lāstiem centās viņu atrunāt. Jo vairāk viskija viņi salēja savās rīklēs, jo nevaldāmāka kļuva viņu fantāzija. Katram skaidram «par» vai «pret» viņi atrada neskaitāmus, piedzērušo iebildumus, un viņiem izdevās pārliecināt citam citu tik viegli, ka viņi nepārtraukti mainīja savu nostāju.

Pienāca brīdis, kad tiklab Cārlijs Mukluks, kā Leklērs pieprasīja, lai O'Braiens pārdod zemes gabalu, un kā jokojot iznīcināja visus sava drauga iebildumus, līdzko viņš tos izteica. O'Braienu pārņēma izmisums. Viņš bija izsmēlis savu argumentu krājumu un sēdēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Viņš lūdzoši skatījās uz draugiem, kuri viņu bija pametuši. Viņš zem galda iespēra Cārlijam Muklukam pa kāju, bet šis nodevējs tūlīt izvirzīja vēl vienu — visprātīgāko argumentu par labu pārdošanai. Sprogainais Džims atnesa spalvaskātu, tinti un papīru un uzrakstīja pirkšanas aktu. O'Braiens sēdēja ar spalvaskātu rokā.

—   Ielej vēl vienu, — viņš palūdza. — Vēl vienu, iekams es parakstu un atsakos no simttūkstoš dolāriem.

Sprogainais Džims spārnots pielēja glāzes. O'Braiens izdzēra savu porciju un pievirzījās tuvāk, lai ar drebu- līgu roku parakstītu papīru. Paguvis tikai uzmest traipu, viņš piepeši uztrūkās kājās, it kā viņu būtu pasviedusi gaisā kāda apziņā uzplaiksnījusi doma. O'Braiens stāvēja, zvārodamies uz priekšu un atpakaļ, un viņa mulsajās acīs atspoguļojās galvā notiekošais domāšanas process. Beidzot viņš nonāca pie secinājuma. Viņa seju apstaroja labvēlība. Viņš pagriezās pret faraona īpašnieku, saņēma viņu aiz rokas un svinīgi teica:

— Džini, tu esi mans draugs. Te mana roka. Paspied to! Vecais, es to nedarīšu. Es nepārdošu. Es nevaru aplaupīt draugu. Neviens draņķis neteiks, ka Markuss O'Braiens aplaupījis draugu, kad tas bijis pilnā. Tu esi pilnā, Džim, un es negribu tevi aplaupīt. Nupat es iedomājos … agrāk tas man neienāca prātā … Nezinu, kas ar mani notiek, bet agrāk tas man neienāca prātā. Iedomājies, tikai iedomājies, Džim, draudziņ, ja nu visā taja sasodītajā zemes pleķi nav desmit tūkstošu! Tu būsi izputināts. Nē, ser, es to nedarīšu. Markuss O'Braiens izspiež naudu no zemes, nevis no saviem draugiem.

Tādas cēlsirdības saviļņoti, Persijs Leklērs un Cārlijs Mukluks apslāpēja visus faraona īpašnieka iebildumus ar aplausiem. Viņi katrs - no savas puses uzkrita virsū O'Braienam, mīlīgi apkampdami viņa kaklu, gribēdami pateikt tik daudz, ka nesadzirdēja Sprogainā Džima ierosinājumu papildināt dokumentu ar ierunu, ka gadījumā, ja zemes gabalā būs mazāk par desmit tūkstošiem, viņš saņems starpību starp ienākumiem un pārdošanas cenu. Jo vairāk viņi runāja, jo sentimentālāks un cēlāks kļuva strīds. Jebkuri savtīgi apsvērumi tika atbīdīti sāņus. Tagad viņi veidoja filantropu trio, kas centās pasargāt Sprogaino Džimu no viņa paša un viņa filantropijas. Viņi neatlaidīgi apgalvoja, ka viņš ir filantrops. Viņi atteicās pat uz brīdi pieņemt, ka pasaulē var atrast kaut vienu nekrietnu domu. Viņi kāpa, līda un rāpās ētikas augstumos vai arī grima sentimentālisma metafiziskajā jūrā.

Sprogainais Džims svīda, skaitās un lēja viskiju. Viņu apbēra ar pierādījumiem, no kuriem nevienam nebija nekā kopīga ar viņa iekāroto bagāto zemes gabalu. Jo vairāk viņi runāja, jo tālāk no tā aizgāja, un divos naktī Sprogainais Džims atzina sevi par uzvarētu. Citu pēc cita viņš pavadīja savus slābanos viesus cauri virtuvei un izgrūda ārā. Pēdējais parādījās O'Braiens, un visi trīs, saķērušies, lai nenokristu, svarīgiem soļiem iznāca uz lieveņa.

—  Tev ir galva uz pleciem, Džim, — teica O'Braiens.

—  Man, jāsaka, patīk tavs stils … smalks un cēls, tava devīgā viesmīl… viesmīl… viesmīlība. Tas tev dara godu. Tavā raksturā nav ne miņas no zemiskuma un mantrausības. Es jau sacīju …

Bet tieši šajā mirklī faraona īpašnieks aizcirta durvis. Stāvēdami uz lieveņa, visi trīs iesmējās. Viņi smējās ilgi. Tad Cārlijs Mukluks turēja runu:

—       Jocīgi… pamatīgi izsmējāmies … bet neba to es gribēju teikt. Es gribu teikt… ko tad īsti? A, rokā ir! Jocīgi, kā domas slīd prom. Doma bēg… doma bēg, un tai ir jādzenas pakaļ … tas ir grūti. Vai tu esi kādreiz medījis trušus, mans draugs Persij? Man bija suns… lielisks trušu suns. Kā viņu sauca? Vairs neatceros vārdu… vārdi man nekad nav turējušies prātā… Aizmirsu vārdu … aizbēga vārds … Vārds aizbēga, un tam ir jādzenas pakaļ… nē, domai… Aizbēga doma, bet es to dabūju rokā .Es gribēju teikt, ka … Ak tu, velns!

Pēc tam ilgu laiku valdīja klusums. O'Braiens izslīdēja no draugu skavām, apsēdās uz lieveņa un turpat arī mierīgi aizmiga. Cārlijs Mukluks dzinās pakaļ bēgošajai domai pa visiem aizmigloto smadzeņu kaktiem un rievām. Leklērs kā apburts gaidīja, kad viņš atkal sāks runāt. Pēkšņi draugs iegrūda viņam mugurā dunku.

—   Rokā ir! — Cārlijs Mukluks spalgā balsī ieaurojās. No negaidītā grūdiena,dabūtais trieciens pārtrauca Lek-

lera domāšanas" procesu.

—  Cik daudz no pannas? — viņš noprasīja.

—   Liec mierā pannu! — pikti atrūca Cārlijs Mukluks.

—  Domu … es noķēru to … noķēru blēdi… panācu. Leklēra seja pauda sajūsmu un apbrīnu, un viņš atkal

skatījās otram mutē.

—   Ak tu, velns! — nolamājās Cārlijs Mukluks.

Sajā mirklī atvērās virtuves durvis un Sprogainais Džims uzkliedza:

—  Vācieties mājās!

—       Jocīgi, — teica Cārlijs Mukluks. — Tā pati doma… akurāt tā pati, kas man. Ejam mājās!

Viņi katrs no savas puses satvēra O'Braienu un devās prom. Cārlijs Mukluks skaļi metās vajāt jaunu domu.

Leklērs jūsmīgi vēroja pakaļdzīšanos. Vienīgi O'Braienam bija viss vienalga. Viņš neko nedzirdēja, neko neredzēja un neko nezināja. Viņš bija tikai streipuļojošs automāts, ko mīļi un saudzīgi balstīja viņa kompanjoni.

Viņi gāja pa taciņu gar Jukonu. Uz mājām pa šo ceļu nevarēja aiziet, bet doma laikam bija aizbēgusi pa šo ceļu. Cārlijs Mukluks irgājās par domu, taču nevarēja to noķert, lai pamācītu Leklēru. Viņi nonāca līdz tai vietai, kur stāvēja Siskjū Pērlija laiva. Virve, ar ko tā bija piesieta, stiepās pāri taciņai uz priedes celmu. Viņi paklupa uz virves un novēlās zemē. O'Braiens bija pašā apakšā. Viņa smadzenes apgaismoja vārs apziņas uzliesmojums. Viņš sajuta uz sevis ķermeņu smagumu un kādu brīdi kā traks vicināja dūres, lai izlauztos no šā mur- skuļa. Tad viņš atkal aizmiga. Bija dzirdama paklusa krākšana, un Cārlijs Mukluks iespurcās.

— Jauna doma, — viņš ierosināja, — pirmšķirīga jauna doma. Nupat kā noķēru to… galīgi bez kādām pūlēm. Nāca man taisni virsū, un es tai papaijāju galviņu. Tagad tā ir mana. O'Braiens ir pilnā … piedzēries kā lops. Kauns … kauns un negods . .. Viņu vajag pārmācīt. Re, kur Pērlija laiva. Ieliksim O'Braienu Pērlija laivā! Atraisīsim to … lai peld lejup pa Jukonu! O'Braiens pamodīsies no rīta. Straume ir-pārāk stipra… ar airiem straumi neuzveikt… vajadzēs čāpāt atpakaļ kājām. Pārnāks dusmīgs pēc nelabā. Mūs abus uzskatīs par goda vīriem. Tā viņam būs mācība, tā būs mācība.

Siskjū Pērlija laivā nebija nekā cita kā vienīgi airu pāris. Tā berzējas ar bortu gar krastu līdzās O'Braienam. Draugi ievēla viņu laivā. Cārlijs Mukluks atraisīja virvi, un Leklērs iestūma laivu straumē. Pēc tam viņi nostrādājušies un piekusuši turpat krastā apgūlās un aizmiga.

Otrā rītā viss ciemats zināja, kāds joks izspēlēts ar O'Braienu. Tika slēgtas lielas derības, kas būs ar abiem grēkāžiem, kad pārradīsies O'Braiens. Pēcpusdienā tika izlikts novērošanas postenis, lai aizlaikus uzzinātu, kad viņš parādīsies. Visi gribēja redzēt O'Braienu pārnākam. Taču viņa kā nebija, tā nebija, kaut gan ļaudis gaidīdami nosēdēja līdz pusnaktij. Viņš neatgriezās arī nedz nākamajā, nedz aiznākamajā dienā. Sarkanā Govs vairs ne- nekad neredzēja Markusu O'Braienu, un, lai gan radās daudzi minējumi, viņa pazušanas noslēpuma atslēga nekad netika atrasta.

Markuss O'Braiens vienīgais zināja noslēpumu, bet viņš neatgriezās, lai to atklātu. Atmoda nākamajā rītā viņam bija īstas mocības. Kuņģi bija apdzeldējis pārmērīgais izdzertā viskija daudzums, iekšā viss bija sažuvis un dega kā ugunī. Galva plīsa pušu, bet ļaunākais bija tas, ka sāpēja seja. Sešas stundas moskītu miljoni bija ēduši viņu, un no nepateicīgo kukaiņu indes viņa seja bija šausmīgi piepampusi. Tikai ar neticamu gribasspēka piepūli viņam izdevās pavērt šauras spraudziņas, lai parau- dzitos uz pasauli. Viņš nejauši pakustināja rokas un juta, ka tās sāp. O'Braiens pašķielēja uz rokām un nepazina tās, tik ļoti tās bija samilzušas no moskītu dzēlieniem. Viņš bija zaudējis sevi vai, pareizāk sakot, savu izskatu. Viņš neatrada sevī nekā pazīstama, nekā tāda, kas ar asociācijām palīdzētu viņam atkal apzināties savu eksistenci. Viņš bija pilnīgi atšķirts no pagātnes, jo nekas viņam neatgādināja šo pagātni. Turklāt viņš jutās tik slims un nožēlojams, ka viņam nepietika ne spēka, ne vēlēšanās skaidrot, kas viņš tāds bijis.

Tā turpinājās tik ilgi, kamēr viņš pamanīja savu līko mazo pirkstiņu, — tāds tas bija kļuvis pēc nepareizi saauguša lūzuma, un tad viņš apjauta, ka ir Markuss O'Braiens. Tajā pašā brīdī atmiņā atausa pagātne. Zem īkšķa naga atklājis asinsizplūdumu, ko bija dabūjis pagājušajā nedēļā, viņš bija pilnīgi pārliecināts, kas viņš ir, un zināja, ka šīs svešās rokas pieder Markusam O'Braienam vai otrādi — ka Markuss O'Braiens pieder šīm rokām. Sākumā viņš iedomājās, ka ir slims, ka viņam ir drudzis. Atvērt acis bija mokoši grūti, un viņš turēja tās ciet. Garām peldošs zariņš iesita pa laivu. Viņš nodomāja, ka kāds klauvē pie būdas durvīm, un teica: «Iekšā.» Brīdi pagaidījis, viņš īgni izgrūda: «Tad palieciet turpat, kaut velns jūs rāvis.» Tomēr viņam gribējās, lai nezināmais klauvētājs ienāktu un pateiktu, ka viņš ir slims.

Kamēr O'Braiens tā gulēja, viņa smadzenēs atdzīvojās pagājušās nakts notikumi. Viņš iedomājās, ka nepavisam nav slims, ka ir tikai piedzēries un ka laiks celties augšā un iet uz darbu. Darbs bija saistīts ar priekšstatu par šurfu, un viņš atcerējās, ka bija atteicies pārdot savu zemes gabalu par desmittūkstoš dolāriem. Viņš spēji pietrūkās sēdus un ar mokām pavēra acis. Viņš ieraudzīja sevi laivā brūnās, uzmilzušās Jukonas vidū. Ar skuju kokiem apaugušie krasti un salas nebija pazīstami. Kādu laiku viņš sēdēja kā apmāts. Viņš neko nespēja saprast. Viņš atcerējās pagājušās nakts orģiju, taču starp to un pašreizējo stāvokli nebija nekāda sakara.

O'Braiens aizvēra acis un iespieda sāpošo galvu rokās. Kas tad bija noticis? Pamazām galvā iezagās briesmīga doma. Viņš pretojās tai, centās aizdzīt to prom, tomēr doma neatkāpās: viņš ir kādu nogalinājis. Tikai tā varēja izskaidrot faktu, ka viņš atrodas laivā, kas peld lejup pa Jukonu. Sarkanās Govs likums, ko viņš tik ilgi bija vērsis pret citiem, tagad bija pavērsts pret viņu pašu. Viņš ir kādu nogalinājis un tādēļ palaists pa straumi. Bet ko? Lai kā O'Braiens sasprindzināja atmiņu, viņš kā pa miglu atcerējās vienīgi to, ka viņam virsū bija uzgā- zušies ķermeņi un viņš dairījies izlauzties no šā rnur- skuļa. Kas viņi tādi bija? Varbūt viņš nogalinājis ne vienu vien, bet vairākus. Viņš sniedzās pie jostas. Naža makstī nebija. Nevarēja būt šaubu, ka viņš kādu ir nodūris. Taču vajadzēja būt kādam slepkavības iemeslam. Viņš atvēra acis un pārbīlī sāka apskatīt laivu. Pārtikas tajā nebija, nevienas unces pārtikas. Ievaidējies viņš atslīga laivā. Viņš bija nogalinājis bez jebkāda iemesla. Viņš bija sodīts ar visu likuma bardzību.

Kādu pusstundu O'Braiens sēdēja nekustēdamies, iespiedis sāpošo galvu rokās un mēģinādams domāt. Tad viņš atvēsināja kuņģi ar malku ūdens, ko pasmēla pār malu, un jutās labāk. Viņš piecēlās un, stāvēdams laivā platās Jukonas vidū, kur viņu, vientuli, dzirdēja tikai pirmatnējā daba, nolādēja reibinošo dzērienu. Pēc tam viņš piesējās garām slīdošai lielai priedei, kas bija iegrimusi ūdenī dziļāk par laivu un tāpēc tika nesta ātrāk. Viņš nomazgāja muti un rokas, apsēdās pakaļgalā un ļāvās pārdomām. Bija jūnija beigas. Līdz Beringa jūrai bija divi tūkstoši jūdžu. Laiva nogāja caurmērā piecas jūdzes stundā. Šajā gadalaikā šajos piatuma grādos nesatumsa ne nakti, ne dienu, un viņš varēja braukt visas divdesmit četras stundas. Tādējādi viņš dienā nobrauks simt divdesmit jūdzes. Ja divdesmit jūdzes atskaitīja nost visādiem negadījumiem, palika simt jūdžu dienā. Divdesmit dienās viņš sasniegs Beringa jūru. Un tas nebūs saistīts ne ar kādu enerģijas patēriņu, upe strādās viņa vietā. Viņš varēja gulēt laivas dibenā un taupīt spēkus.

Divas dienas O'Braiens neņēma mutē ne kripatu. Tad, izbraucis Piejukonas līdzenumos, viņš apstājās pie kādas zemas saliņas un salasīja meža zosu un pīļu olas. Sērkociņu nebija, un viņš apēda olas jēlas. Tās bija barojošas un uzturēja viņā spēku. Pārbraucis pāri Polārajam lokam, viņš uzdūrās Hudzona līča sabiedrības fak- torijai. Nodaļa vēl nebija ieradusies no Makenzi, un nometnē nebija ne miltuma. O'Braienam piedāvāja meža pīļu olas, bet viņš atbildēja, ka viņam pašam laivā ir vesels bušelis olu. Viņam piedāvāja iedzert viskiju, bet viņš atteicās no tā,-savilcis seju neviltota riebuma grimasē. Sērkociņus gan viņš paņēma un tagad varēja vārīt olas. Upes lejtecē O'Braienu aizkavēja pretvējš, un divdesmit četras dienas viņš bija spiests iztikt no olām vien. Par nelaimi, guļot viņš bija pabraucis garām Svētā Pāvela un Svētā Krusta misijām. Tāpēc viņš vēlāk dedzīgi varēja apgalvot un arī apgalvoja, ka visas runas par misijām pie Jukonas esot tukšas b'lēņas. Tur neesot nevienas misijas, un viņš jau nu to zināja vislabāk.

Nokļuvis Beringa jūrā, O'Braiens olu diētu nomainīja ar roņa gaļas diētu un nespēja tikt skaidrībā, kurš no šiem ēdieniem viņam garšo sliktāk. Gada beigās viņu uzņēma Savienoto Valstu muitas kuteris, un nākamajā ziemā viņš Sanfrancisko guva panākumus, lasīdams lekcijas par atturību. Sajā darba laukā O'Braiens ir atradis savu aicinājumu. «Vairieties no pudeles!» — tāds ir viņa lozungs un kaujas sauciens. Viņš liek noprast, ka viņa paša dzīvē pudele ir bijusi par iemeslu lielai katastrofai. Viņš pat piemin, ka pazaudējis savu īpašumu šā sātana kārdinājuma dēļ, bet klausītāji jauš, ka aiz šā gadījuma slēpjas kāda briesmīga un neatminama ļaundarība, kurā vainojama pudele. O'Braiens ir guvis panākumus šajā darba laukā- un ir iemantojis sirmus matus un cieņu karagājienā pret stipriem dzērieniem. Bet pie Jukonas Markusa O'Braiena pazušana ir un paliek leģenda. Tas ir sera Džona Franklina pazušanai līdzvērtīgs noslēpums.

## PORPORTUKA JOKS

El-Sū uzauga misijā. Meitenes māte nomira, kad viņa bija pavisam maziņa, un māsa Alberta kādā vasaras dienā pievāca El-Sū kā no ugunsgrēka izrautu apdeguli, aiznesa uz Svētā Krusta misiju un audzināja par dieva kalponi. El-Sū bija tlrasiņu indiāniete, tomēr pārspēja visas meitenes, kuru dzīslās ritēja puse vai ceturtā daļa balto asiņu. Misijas māsām vēl nekad nebija iznākusi darīšana ar meiteni, kurai piemita tādas pielāgošanās spējas un kura vienlaikus būtu tik enerģiska.

El-Sū bija sprigana, izveicīga un gudra meitene, bet pats galvenais — viņa bija kā uguns, kā pulsējoša dzīvības liesma, viņas spilgtā personība apvienoja sevī gribu, maigumu un drosmi. Viņas tēvs bija virsaitis, un viņa asinis tecēja meitas dzīslās. El-Sū klausīja tikai tad, kad pati gribēja. Viņa pret .visiem izturējās taisnīgi un varbūt tieši tāpēc bija pārāka par citām matemātikā.

Taču viņa bija pārāka arī citos priekšmetos. Viņa iemācījās lasīt un rakstīt angliski tā, kā līdz šim nebija izdevies iemācīties nevienai meitenei misijā. Viņa dziedāja labāk par citām, un dziesmā viņa pauda savu taisnības izjūtu. Viņa bija māksliniece, un viņas dvēseles uguns tiecās radīt. Ja viņa no mazām dienām būtu dzīvojusi labvēlīgākā vidē, viņa būtu pievērsusies literatūrai un mūzikai.

Bet viņa bija El-Sū, Klakī-Nā — virsaiša — meita, un viņa dzīvoja Svētā Krusta misijā, kur nebija mākslinieku, tikai sirdsšķīstas māsas, kas interesējās vienīgi par dvēseles tīrību, taisnīgumu un labklājību nemirstības valstībā — debesīs.

Ritēja laiks. El-Sū bija astoņi gadi, kad viņa nokļuva misijā; viņai bija sešpadsmit gadi, un māsas sarakstījās ar sava ordeņa priekšniekiem, gādājot, lai meiteni sūtītu uz Savienotajām Valstīm pabeigt izglītību, kad_ misijā ieradās kāds no viņas cilts ļaudīm un izteica velēšanos parunāt ar El-Sū. Meiteni mazliet biedēja šā cilvēka izskats. Viņš bija netīrs. Šis riebīgais radījums ar nekad nesukātām matu lēkšķēm atgādināja Kalibanu. Viņš neatzinīgi paskatījās uz meiteni un noraidīja piedāvājumu

apsēsties.

—   Tavs brālis ir miris, — viņš īsi pavēstīja.

El-Sū šī ziņa sevišķi nesatrieca. Brāli viņa tikpat kā neatcerējās.

—   Tavs tēvs ir vecs un vientuļš, — vēstnesis turpināja. — Viņa māja ir liela un tukša, un viņš grib dzirdēt tavu balsi un skatīties uz tevi.

Klakī-Nā viņa atcerējās: viņš bija ciema galva, misionāru un tirgotāju draugs, varens vīrs ar milža muskuļiem, laipnām acīm un valdonīgu raksturu, un viņa stājai piemita primitīvs diženums.

—   Pasaki viņam, ka es aiziešu, — El-Sū atbildēja.

Māsām par lielu apbēdinājumu, no ugunsgrēka izrautais apdegulis ielēca atpakaļ ugunī. Mēģinājumi atrunāt El-Sū neko nedeva. Bija daudz pārrunu, pierādījumu un asaru. Māsa Alberta pat atklāja, ka nodomāts sūtīt viņu uz Savienotajām Valstīm. Acis plati iepletusi, El-Sū lūkojās saulainajā tālē, kas viņai pavērās, un purināja galvu. Viņa redzēja kaut ko citu. Tas bija varenais Jukonas izliekums pie Tananas piestātnes, kur vienā pusē atradās Svētā Georga misija, otrā pusē — faktorija, bet vidū — indiāņu ciems un pazīstama liela baļķu māja, kurā, kalpu aprūpēts, dzīvoja kāds sirmgalvis.

Visi Jukonas piekrastes iedzīvotāji divtūkstoš jūdžu plašā apkaimē pazina šo lielo baļķu māju, sirmgalvi un kalpus, kas aprūpēja viņu; arī māsas labi pazina šo māju, tās bezgalīgo uzdzīvi, dzīres un jautrību. Tāpēc arī Svētajā Krustā lija asaras, kad El-Sū brauca prom.

Pēc El-Sū atbraukšanas mājā tika sarīkota pamatīga tīrīšana. Klakī-Nā, kas pats bija radis saimniekot, protestēja pret savas valdonīgās meitas ieviesto kārtību, bet galu galā, ļaudamies barbariskajiem sapņiem par diženumu, aizņēmās tūkstoš dolāru no vecā Porportuka — visbagātākā indiāņa pie Jukonas. Bez tam Klakī-Nā par prāvu summu iepirka faktorija preces. El-Sū lika atdzimi lielajai mājai. Viņa piešķīra tai jaunu spožumu, bet Klakī- Nā tikmēr saglabāja te senās viesmīlības un uzdzīves tradīcijas.

Jukonas indiāņiem tas viss bija neparasts, bet Klakī-Nā bija neparasts indiānis. Viņš ne vien izrādīja neikdienišķu viesmīlību, bet arī, būdams virsaitis un naudīgs cilvēks, varēja to atļauties. Tais laikos, kad te noritēja maiņas tirdzniecība, viņš valdīja pār saviem ļaudīm un izdevīgi tirgojās ar baltajiem. Vēlāk kopā ar Porportuku viņš atrada zelta lauku pie Koijokukas. Klakī-Nā pēc ieradumiem un dabas bija aristokrāts. Porportuks bija buržujs, un viņš atpirka no Klakī-Nā zelta lauku. Porportuks apmierinājās ar to, ka neatlaidīgi strādāja un krāja naudu. Klakī-Nā atgriezās savā lielajā mājā un turpināja izdot naudu. Porportuks bija pazīstams kā visbagātākais indiānis Aļaskā. Klakī-Nā bija pazīstams kā visgodīgākais. Porportuks bija augļotājs. Klakī-Nā bija anahronisms — viduslaiku drumsla, cīņu un dzīru draugs, kuru darīja laimīgu vīns un dziesmas.

El-Sū aprada ar lielo māju un tās paražām tikpat viegli, kā bija apradusi ar Svētā Krusta misiju un tās paražām. Viņa nemēģināja pāraudzināt savu tēvu un pievērst viņu dievam. Tiesa,viņa norāja tēvu, kad tas dzēra pār mēru, taču darīja to tāpēc, lai tēvs nekaitētu savai veselībai un dzīvotu laimīgs šajā saulē.

Lielās mājas durvis nekad nebija aizbultētas. Mājā nekad nebija miera, ļaudis te nāca, te gāja. Plašās dzīvojamās istabas sijas tricināja dzīru troksnis un dziesmas. Pie galda sēdēja ļaudis no visām pasaules malām un tālu cilšu virsaiši — angļi un koloniju iedzīvotāji, kārnie jenkiju tirgotāji un apaļīgie lielo sabiedrību ierēdņi, Rietumu kovboji, visdažādāko tautību jūrnieki, mednieki un suņu dzinēji.

El-Sū elpoja šo kosmopolītisko atmosfēru. Angliski viņa runāja tikpat labi kā savā dzimtajā valodā, un viņa dziedāja angļu dziesmas un balādes. Viņa zināja pagātnē aizejošos indiāņu rituālus un atmirstošās tradīcijas. Ja bija nepieciešams, viņa prata apģērbties kā virsaiša meita. Parasti gan viņa ģērbās kā baltās sievietes. Ne velti viņa misijā bija mācījusies šūt, un viņai piemita iedzimta mākslinieciskā gaume. Viņa valkāja kleitas kā baltā sieviete un šuva sev tādas kleitas, kas viņai piestāvēja.

Savā ziņā El-Sū bija tikpat neparasta kā viņas tēvs, un viņas stāvoklis bija tikpat neparasts kā vecā Klakī-Nā stāvoklis. Viņa bija vienīgā indiāniete, pret kuru kā pret līdzīgu izturējās nedaudzās Tananā dzīvojošās baltās sievietes. Viņa bija vienīgā indiāniete, kurai baltie vīrieši godīgi piedāvāja roku un sirdi. Un, visbeidzot, viņa bija vienīgā indiāniete, kuru nebija apvainojis neviens baltais.

Tas bija tāpēc, ka El-Sū bija skaista — ne tāda kā skaistās baltās sievietes un ne tāda kā skaistās indiānietes. Viņas skaistums slēpās iekšējā ugunī, kas nav atkarīga no sejas vaibstiem. Kas attiecas uz sejas vaibstiem, tad El-S u bija klasisks indiānietes tips. Viņai bija melni mati un bronzas krāsas āda, melnas acis, starojošas, drosmīgas, lepnas un asas kā zobena zaigums, mazs ērgļa deguns ar plānām, trīsošām nāsīm, paaugsti, bet ne pārāk plati vaigu kauli un plānas, bet ne pārāk plānas lūpas. Galvenais viņā tomēr bija iekšējā uguns — neizskaidrojamā dvēseles liesma, kas maigi staroja vai dega meitenes acīs, rotāja ar sārtumu viņas vaigus, lika ieplesties nāsīm, savilka smaidā lūpas vai arī, kad viņa bija nopietna, tomēr slēpās mutes kaktiņos, lai kuru katru brīdi līksmi uzdzirkstītu.

El-Sū bija asprātīga, viņas joki reti kad sāpīgi dzēla, taču viņa ātri pamanīja apkārtējo cilvēku mazās vājībi- ņas. Meitenes smiekli kā šaudīga liesma aizdedzināja cilvēkus, un visi atbildēja viņai ar tādiem pašiem smiekliem. Un tomēr viņa nekad nenokļuva uzmanības centrā. Viņa to nepieļāva. Lielo māju un visu, ar ko tā bija ievērības cienīga, bija radījis viņas tēvs, un līdz mūža pēdējām dienām te valdīja viņš — saimnieks, izpriecu rīkotājs un likumdevējs. Tiesa, tēvam kļūstot aizvien nespēcīgākam, El-Sū pārņēma pienākuņius no viņa gurstošajām rokām. Ārēji viņš gan Joprojām valdīja, nereti snauzdams pat pie galda, — šis kādreizējais uzdzīvotājs, kas tikai šķietami vēl bija dzīru saimnieks.

Bet pa lielo māju klīda draudīgs stāvs — Porportuks, kas kratīja galvu, nosodīja dzīrošanu un maksāja par visu. Nevar teikt, ka viņš izdotu pārāk daudz naudas, jo viņam noslēpumainā kārtā izdevās ievērot pašam savas intereses un pamazām gadu no gada pievākt Klakī-Nā īpašumu. Reiz Porportuks iedrošinājās pārmest El-Sū par lielajā mājā valdošo izšķērdīgo dzīves veidu — tas notika tad, kad viņš jau bija aprijis gandrīz visu Klakī-Nā bagātību, — taču vairs nekad viņš neuzdrīkstējās pārmest El-Sū. Meitene, tāpat kā viņas tēvs, bija aristokrāte, tāpat kā viņš, nicināja naudu un godu vērtēja augstāk par visu.

Porportuks joprojām nelabprāt aizdeva naudu, un šī nauda tūliņ aizgāja garu ceļu kā zelta putas. Vienu gan El-Sū bija stingri apņēmusies: tēvam jānomirst tāpat, kā viņš dzīvojis. Viņš nedrīkst manīt sava diženuma norietu, līksmība nedrīkst noklust, lielā viesmīlība nedrīkst izsīkt. Kad piemeklēja bads, izsalkušie indiāņi, tāpat kā vecos laikos, nāca uz lielo māju un aizgāja no turienes paēduši. Kad mocīja bads un nebija arī naudas, to aizņēmās no vecā Porportuka, un indiāņi tik un tā aizgāja apmierināti. El-Sū līdz ar citu laikmetu un zemju aristokrātiem varētu atkārtot, ka pēc viņas kaut vai ūdens plūdi. Sajā gadījumā viņai plūdi bija vecais Porportuks. Aizdodot naudu, viņš ikreiz aizvien vairāk uzlūkoja meiteni kā savu īpašumu un juta sevī mostamies mūžsenās vēlmes.

Bet El-Sū neskatījās uz veco. Viņa neskatījās arī uz baltajiem vīriešiem, kuri gribēja precēt viņu misijā, kā baltajiem pieņemts, — ar gredzeniem, mācītāju un bī- beli, tāpēc ka Tananā dzīvoja jauneklis, vārdā Akūns, viņas tautietis, viņas ciltsbrālis un viņas ciema iedzīvotājs. Jauneklis viņai šķita stiprs un skaists, viņš bija liels mednieks, bet, tā kā tālu un bieži ceļoja, tad bija gaužām nabadzīgs. Viņš bija apmeklējis vietas, kur cilvēks līdz šim kāju nebija spēris, bija ceļojis uz Sitku un Savienotajām Valstīm, šķērsojis kontinentu līdz Hu- dzona līcim un atpakaļ, ar roņu mednieku kuģi aizbraucis līdz Sibīrijai un Japānai.

Pārradies no Klondaikas zelta laukiem, Akūns, kā parasts, iegriezās lielajā mājā, lai pastāstītu vecajam Klakī-Nā par visu, ko pasaulē pieredzējis, un te viņš pirmo reizi satika El-Sū, kura pirms trim gadiem bija atbraukusi no misijas. Pēc tam Akūns vairs nekur neceļoja. Viņš noraidīja piedāvājumu strādāt par loci uz lielajiem tvaikoņiem, kaut gan viņam solīja divdesmit dolāru dienā. Viņš mazliet medīja, mazliet zvejoja, bet ne sevišķi tālu no Tananas, un viņš bieži un ilgi kavējās lielajā mājā. El-Sū salīdzināja viņu ar citiem vīriešiem un atzina, ka viņš ir labāks par tiem. Akūns dziedāja viņai dziesmas un iedegās kvēlā kaislībā, un drīz viss ciems zināja, ka viņš iemīlējies El-Sū. Bet Porportuks tikai smīkņāja un aizdeva naudu lielās mājas uzturēšanai.

Un tad pienāca Klakī-Nā pēdējās pirmsnāves dzīres. Viņš sēdēja pie galda, un viņa rīklē bija iestrēgusi nāve, kuru nevarēja aizskalot ar vīnu. Ļaudis smējās, plēsa jokus un dziedāja, Akūns izstāstīja tādu notikumu, ka sijas cēlās gaisā no smiekliem. Pie galda nebija ne asaru, ne nopūtu. Visiem likās gluži dabiski, ka Klakī-Nā jānomirst tāpat, kā viņš dzīvojis, un neviens to nezināja labāk par El-Sū ar viņas mākslinieces dvēseli. Uz dzīrēm bija sanākusi tā pati vecā kompānija un, kā vienmēr, trīs apsaldējušies matroži, nupat kā atgriezušies no tāla ceļojuma uz Arktiku, vienīgie, kas bija palikuši dzīvi no septiņdesmit četru vīru lielās komandas. Klakī- Nā aiz muguras stāvēja četri veči — pēdējie no kalpiem, kas bija strādājuši pie viņa jaunības dienās. Viņu asarojošās acis nepalaida garām nevienu saimnieka kustību, ļoganās rokas pildīja viņa glāzi un sita viņam pa muguru starp lāpstiņām, kad nāve sarosījās un Klakī-Nā sāka klepot un elsot.

Tā bija neprātīga nakts, stundas ritēja, visur valdīja smiekli un jautrība, bet Klakī-Nā rīklē aizvien nemierī- gāk rosījās nāve. Tad viņš aizsūtīja pēc Porportuka. Un Porportuks ienāca iekšā no sprēgoņas, lai pārmetoši nolūkotos uz galdu, kas bija pilns ar gāju un vīnu, par ko viņš bija samaksājis. Bet, kad Porportuks, pārlaidis skatienu garajai piesarkušo seju rindai, galda attālākajā galā ieraudzīja El-Sū, viņa acis iegailējās un pārmetums uz mirkli nozuda no sejas.

Viņam atbrīvoja vietu blakus Klakī-Nā un nolika priekšā glāzi. Klakī-Nā pats ar savām rokām ielēja viņam glāzē ugunīgo dziru.

—   Dzer! — viņš uzsadca. — Vai nav labs?

Porportukam acīs sariesās valgums, viņš piekrītoši palocīja galvu un nošmaukstināja lūpas.

—   Vai tu savā mājā kaut ko tādu esi baudījis? — jautāja Klakī-Nā.

—  Nenoliegšu, ka šis dzēriens ir labs manai vecajai rīklei… — Porportuks atbildēja, taču neizteica domu līdz galam.

—   Bet tas pārāk dārgi maksā, — Klakī-Nā iesmiedamies pabeidza viņa vietā.

Porportuks satrūkās no smiekliem, kas aizvēlās pār galdu. Viņa acīs iedegās Jauna uguntiņa.

—   Mēs kopā augām un esam vienos gados, — viņš teica. — Tev rīklē tup nāve, bet es vēl esmu dzīvs un spēka pilns.

Telpā kļuva dzirdama draudoša murdoņa. Klakī-Nā sāka klepot un smakt, un vecie kalpi ņēmās vālēt viņam pa muguru. Viņš atguva elpu un pacēla roku, lai nomierinātu sadusmotos viesus.

—   Tev bija žēl kurināt uguni pašam savā mājā, tāpēc ka malka maksā pārāk dārgi! — viņš izkliedza. — Tev bija žēl dzīvot. Dzīve maksā pārāk dārgi, bel tev negribējās maksāt šo cenu. Tava dzīve ir līdzīga būdai, kurā ir izdzisusi uguns un uz grīdas nav paklāju. — Viņš deva kalpiem zīmi pieliet glāzi un pacēla to. — Toties es esmu dzīvojis. Un dzīve ir sildījusi mani tā, kā tevi nekad nav sildījusi. Tas tiesa, tu dzīvosi ilgi. Bet visgarākās naktis ir aukstas naktis, un tad cilvēks dreb un nevar aizmigt. Manas naktis ir bijušas īsas, bet es esmu gulējis siltumā.

Klakī-Nā izdzēra glāzi. Kalpa drebošā roka nepaguva satvert glāzi, kad tā sašķīda uz grīdas. Smagi elpodams, Klakī-Nā atslīga atpakaļ, skatījās, kā visi tukšo glāzes, un viņa lūpas, atbildot skaļajiem piekrišanas saucieniem, savilkās vieglā smaidā. Viņš deva zīmi, un divi kalpi atkal mēģināja nosēdināt namatēvu taisni. Taču viņi bija vājulīgi, turpretī Klakī-Nā varena auguma, un kalpiem četratā ar grūtībām izdevās uzdabūt viņu augšā.

—   Bet neba tas ir no svara, kā kurais dzīvo, — Klakī- Nā turpināja. — Mums ar tevi, Porportuk, šovakar ir kaut kas cits kārtojams. Parādi ir nelaime, bet es esmu iekūlies šajā nelaimē. Cik tad es tev esmu parādā?

Porportuks pavandījās savā somā un izvilka papīru. Iedzēris mazu malciņu no glāzes, viņš sāka:

—   Te tu esi parakstījies, ka tūkstoš astoņsimt astoņdesmit devītā gada augustā aizņēmies trīssimt dolāru. Procenti nav nomaksāti. Nākamajā gadā tu esi aizņēmies piecsimt dolāru. Sī nauda tika pieskaitīta klāt tiem tūkstoš dolāriem, kurus tu aizņēmies pēc diviem mēnešiem. Tad vēl ir paraksts …

—   Liec mierā parakstus! — nepacietīgi uzsauca Klakī- Nā. — Man no tiem galva griežas un viss tur iekšā jūk. Cik kopā? Cik es tev esmu parādā?

Proportuks ieskatījās papīrā.

—   Piecpadsmittūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņus dolārus un septiņdesmit piecus centus, — viņš rūpīgi nolasīja.

—        Lai būtu apaļi sešpadsmit tūkstoši, — augstsirdīgi sacīja Klakī-Nā. — Neapaļi skaitļi allažiņ jauc galvu. Bet tagad — tālab es arī ataicināju tevi — uzraksti man jaunu parādzīmi par sešpadsmit tūkstošiem, es to parakstīšu. Man vienalga, cik procentu tu prasīsi. Prasi, cik lielus gribi, un atzīmē, ka atdošu tev šo parādu viņā saulē, kur mēs satiksimies pie visu indiāņu Lielā Tēva ugunskura. Tur es tev atdošu šo parādu. To es tev apsolu. Dodu Klakī-Nā vārdu.

Porportuks izskatījās kā no plaukta nokritis, un istabu satricināja klātesošo dārdošie smiekli. Klakī-Nā pacēla roku.

—       Nē! — viņš kliedza. — Tas nav joks. Es saku godīgi. Tieši tālab es aizsūtīju pēc tevis, Porportuk. Izraksti parādzīmi!

—       Man nav nekādu darīšanu ar viņu sauli, — lēni sacīja Porportuks.

—       Vai tad tu netici, ka satiksi mani Lielā Tēva priekšā? — jautāja Klakī-Nā un piebilda: — Es katrā ziņā būšu tur.

—       Man nav nekādu darīšanu ar viņu sauli, — Porportuks nīgri atkārtoja.

Mirstošais skatījās uz viņu neviltotā izbrīna.

—       Es nekā nezinu par to pasauli, — Porportuks paskaidroja. — Es kārtoju darīšanas šajā pasaulē.

Klakī-Nā seja apskaidrojās.

—       Tas tālab, ka tavas naktis ir aukstas, — viņš iesmiedamies teica, tad* kādu brīdi klusējis, turpināja: — Tu gribi, lai tev samaksā šajā saule. Man paliek šī māja. Ņem to un sadedzini parādzīmes pie šīs sveces!

—       Tā ir veca māja un nav to vērta, — atbildēja Porportuks.

—   Man ir zelta lauks pie Līkā Laša.

—   Tas nekad nav atmaksājies.

—       Mana daļa ir ieguldīta tvaikonī «Koijokuks». Man pieder puse no tā.

—   Tvaikonis guļ Jukonas dibenā.

Klakī-Nā satrūkās.

—       Pareizi, to es biju piemirsis. Tas notika pērnpava- sar, kad gāja ledus.

Klakī-Nā kādu brīdi ļāvās pārdomām; neviens nepie- skārās glāzēm, visi gaidīja, kad viņš sāks runāt.

—       Tad jau iznāk, ka esmu tev parādā tādu summu, ko es nevaru samaksāt… šajā saulē?

Porportuks pamāja ar galvu un palūkojās apkārt.

— Iznāk, ka tu, Porportuk, esi slikts veikalnieks, — zobgalīgi teica Klakī-Nā.

Bet Porportuks nekaunīgi atbildēja:

—   Tā vis nav. Vēl ir viens nodrošinājums.

—        Ko? — iesaucās Klakī-Nā. — Vai tad man vēl kaut kas pieder? Nosauc to, un tas ir tavs, un parads būs dzēsts.

—   Rau, kur tas ir! — Porportuks norādīja uz El-Sū.

Klakī-Nā nesaprata. Viņš skatījās uz to pusi, kur radīja Porportuks, izberzēja acis un skatījās atkal.

—       Tava meita El-Sū … Es viņu paņemšu, un parads būs nolīdzināts. Es sadedzināšu parādzīmes pie šīs sveces.

Klakī-Nā platās krūtis sāka cilāties.

—       Ha-jia! Tas nu gan ir joks! Ha-ha-ha! — viņš skaļi smējās. — Un to saki tu ar savu auksto gultu un meitām, kuras El-Sū var būt par māti!

Viņš sāka klepot un smakt, un vecie 'kalpi uzsita viņam pa muguru.

—       Ha-ha! — Klakī-Nā no jauna laida vaļā smējienu, un viņam atkal aptrūka elpas.

Porportuks pacietīgi gaidīja, malkodams no savas glāzes un pētīdams abpus galda sēdošo sejas. Beidzot viņš sacīja:

—   Tas nav joks. Es runāju no tiesas.

Klakī-Nā atskurba, palūkojās uz Porportuku, sniedzās pēc glāzes, bet nevarēja to aizsniegt. Viens no kalpiem iedeva viņam glāzi, un Klakī-Nā to ar visu šķidrumu iesvieda Porportukam sejā.

—       Trieciet viņu laukā! — Klakī-Nā nodārdināja, uzrunādams viesus, kuri gaidīja mājienu kā saitē turētu medību suņu čumurs. — Un gāziet viņu sniegā!

Kad satrakojušos ļaužu ņūklis bija aizvēlies viņam garām un nozudis aiz durvīm, Klakī-Nā deva zīmi kalpiem, visi četri drebošie večuki palīdzēja viņam uzslieties kājās un sagaidīt atpakaļ nākošos trakuļus stāvot, ar glāzi rokā, uzsaucot tostu īsajām naktīm, kad cilvēks guļ siltumā.

Lai dabūtu skaidrību, kā īsti ir ar Klakī-Nā īpašumu, nebija vajadzīgs ilgs laiks. El-Sū uzaicināja palīgā angli

Tomiju, faktorijas pārdevēju. Viņas tēvs bija atstājis vienīgi parādus, pagarinātas parādzīmes, ķīlu zīmes un ieķīlātu īpašumu, kas nebija vairs ne plika graša vērts. Visas parādzīmes un ķīlu zīmes atradās pie Porportuka. Pētīdams augļotāja noteiktos procentus, Tomijs ikreiz sauca viņu par laupītāju.

—   Vai tas ir parāds, Tomij? — jautāja El-Sū.

—   Tā ir laupīšana, — atbildēja Tomijs.

—   Un tomēr tas ir parāds, — viņa palika pie sava.

Pagāja ziema, atnāca pavasaris, bet parāds Porportu-

kam nebija samaksāts. Viņš bieži iegriezās pie El-Sū un gari skaidroja viņai, kā savā laikā bija skaidrojis meitenes tēvam, kādā veidā parāds var tikt nolīdzināts. Viņš pat ņēma līdzi vecu šamani, kurš centās viņai iestāstīt, ka Klakī-Nā būs lemts mūžīgs lāsts, ja parāds netiks dzēsts. Kādu dienu pēc viena no šādiem apmeklējumiem El-Sū paziņoja Porportukam savu galīgo lēmumu.

—   Ņem vērā, lūk, ko, — viņa sacīja. — Pirmkārt, es nebūšu tava sieva. Iegaumē to! Otrkārt, tu dabūsi savus sešpadsmit tūkstošus dolāru visus līdz pēdējam centam …

—   Piecpadsmittūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņus dolārus un septiņdesmit piecus centus, — Porportuks izlaboja.

—   Mans tēvs teica, ka sešpadsmittūkstoš, — El-Sū atbildēja. — Tu tos dabūsi.

—   Kādā veidā?

—   Es nezinu, kādā, bet gan jau izgudrošu. Bet tagad ej un nebāzies man virsū! Ja tu … — viņa brīdi vilcinājās, gribēdama izdomāt piemērotu sodu, — … ja tu neatstāsies no manis, es likšu tevi atkal nogāzt zemē, līdzko uzkritīs pirmais sniegs.

Sī saruna notika agrā pavasarī, un drīz vien El-Sū pārsteidza visu zemi. Pa Jukonu no Cilkuta līdz deltai, no nometnes līdz nometnei, līdz pašai attālākajai nometnei aizklīda valodas, ka jūnijā, līdzko sāks nākt laši, El-Sū, Klakī-Nā meita, pārdos sevi ūtrupē, lai nolīdzinātu parādu Porportukam. Mēģinājumi atrunāt viņu bija veltīgi. Garīdznieks no Svētā Georga misijas centās meiteni apvārdot, bet viņa atbildēja:

—   Viņā saulē parādus samaksā tikai dievam tam kungam. Cilvēkiem parādi jānokārto tepat zemes virsū, un te tie arī tiks nokārtoti.

Akūns mēģināja viņu pārliecināt, bet viņa atbildēja:

—   Es mīlu tevi, Akūn, bet gods stādāms augstāk par mīlestību. Un vai es drīkstu apkaunot savu tēvu?

Ar pirmo tvaikoni no Svētā Krusta misijas ieradās māsa Alberta, bet arī viņa neko nepanāca.

—   Mans tēvs klaiņo pa bieziem un bezgalīgiem mežiem, — El-Sū atteica, — un viņš vaimanādams klaiņos tur kopā ar citām pazudušām dvēselēm tik ilgi, kamēr nebūs samaksāts parāds. Tad, tikai tad viņam būs atļauts ieiet Lielā Tēva namā.

—   Un tu tam tici? — māsa Alberta jautāja.

—   Nezinu, — El-Sū atbildēja. — Tam ticēja mans tēvs.

Māsa Alberta skeptiski paraustīja plecus.

—   Un ja nu tas, kam mēs ticam, izrādās taisnība? — El-Sū turpināja. — Kāpēc gan ne? Jums šī viņpasaule ir debesis, kur spēlē arfas … tāpēc ka jūs ticat debesīm un arfām. Manam tēvam viņpasaule ir liela māja, kur viņš mūžīgi sēdēs pie dzīru galda kopā ar dievu.

—   Bet tu? — vaicāja māsa Alberta. — Kādu tu iedomājies viņpasauli?

El-Sū brīdi neatbildēja.

—  Man gribētos mazliet kā no viena, tā no otra, — viņa sacīja. — Man gribētos tur satikt jūs un savu tēvu.

Pienāca ūtrupes diena. Tanana bija ļaužu pilna. Saskaņā ar paražu ciltis bija sapulcējušās un gaidīja nākam lašus, bet pa to starpu kavēja laiku dziedot un drais- kuļojot, tirgojoties un tenkojot. Kā vienmēr, te apgrozījās dēkaiņi, tirgotāji un zelta meklētāji, un bez tam vēl daudz balto, kuri bija atnākuši aiz ziņkāres vai aiz aprēķina.

Pavasaris togad bija vēls un arī laši parādījās vēlu. Šī aizkavēšanās tikai sakāpināja interesi. Bet pašā ūtrupes dienā stāvoklis kļuva vēl vairāk saspīlēts Akūna dēļ. Viņš visu klātbūtnē svinīgi paziņoja, ka tas, kas nopirks El-Sū, uz vietas mirs, vienalga, kas viņš būtu. Viņš pasvārstīja rokā vinčestru, rādīdams, no kurienes nāks nāve. El-Sū sadusmojās, bet Akūns atteicās runāt ar viņu un devās uz faktoriju, lai apgādātos ar patronām.

Pirmo lasi izvilka desmitos vakarā, bet pusnaktī sakās ūtrupe. Tā notika Jukonas augstajā krastā. Aiz apvāršņa pakāpusies saule vēlās uz ziemeļiem, un debesis bija draudīgi sarkanas. Milzīgs pūlis drūzmējās ap gaidu im diviem krēsliem, kas bija nolikti pašā upes malā. Priekšā stāvēja neskaitāmi baltie un vairāku cilšu virsaiši. Visredzamākajā vietā pirmajā rindā stāvēja Akūns ar šauteni rokā. Tomijs pēc El-Sū lūguma bija uzņēmies ūtrupnieka pienākumus, bet viņa pati turēja atklāšanas runu un aprakstīja pārdošanai izliktās preces. Viņa bija tautas tērpā, virsaiša meitas apģērbā, barbariski skaista un uzkāpa uz krēsla, lai visi viņu labi redzētu.

— Kurš grib nopirkt sev sievu? —viņa jautāja. — Paskatieties uz mani! Man ir divdesmit gadu, un es esmu jaunava. Es būšu laba sieva tam vīrietim, kurš mani nopirks. Ja viņš būs baltais, es ģērbšos kā visas baltās sievietes, ja viņš būs indiānis, es ģērbšos… — viņa saminstinājās, — kā indiāniete. Es protu pati šūt sev kleitas, mazgāt un lāpīt veļu. Astoņus gadus man to visu mācīja Svētā Krusta misijā. Es protu lasīt un rakstīt angliski un spēlēju ērģeles. Turklāt es zinu aritmētiku un mazliet algebru … pavisam nedaudz. Mani nopirks tas, kas solīs visaugstāko cenu, un viņam es izsniegšu zīmi, ka esmu pārdevusi sevi. Jā, es piemirsu pateikt, ka labi dziedu un savā mūžā ne reizi neesmu slimojusi. Es sveru simt trīsdesmit divas mārciņas, mans tēvs ir miris, un man nav neviena radinieka. Kurš grib mani pirkt?

Viņa pārlaida liesmojošu un bezbailīgu skatienu pūlim un nokāpa no krēsla. Tomijs palūdza viņu kāpt atpakaļ, pats uztrausās uz otra krēsla un sāka ūtrupi.

El-Sū apkārt stāvēja viņas tēva četri vecie kalpi. Gadu nnsta bija saliekusi viņus ragā un padarījusi stīvus, viņiem prātā bija tikai ēšana; šie aizgājušās paaudzes pārstāvji vienaldzīgi noraudzījās jauniešu aušībās. Pūļa priekšā vietas ieņēma vairāki Eldorado un Bonanzas karaļi no Jukonas Augšteces, bet blakus viņiem — divi no skorbuta uzblīduši neveiksmīgi zelta meklētāji uz kruķiem. No pūļa biežņas, acis iepletusi, galvu ziņkārīgi pabāza kāda indiāniete no Augšējās Tananas; no piekrastes atmaldījies sitkietis stāvēja plecu pie pleca ar stikieti no Lebarža ezera, bet turpat netālu no viņiem savmaļus — kādi seši kanādiešu ceļotāji. Tālumā bija dzirdamas neskaitāmu putnu klusinātās klaigas ligzdošanas vietās. Bezdelīgas šaudījās zemu pāri galvām, gandrīz skardamas Jukonas rāmos ūdeņus, svilpoja sarkankrūtītis.

Neredzamās saules slīpie stari lauzās cauri dūmiem, kas cēlās no meža ugunsgrēkiem kādas tūkstoš jūdzes no šejienes, un krāsoja debesis tumšsarkanas, bet zeme atstarotajā gaismā kļuva iesārta. Zemes sārtums atspoguļojās arī visu klātesošo sejās, tāpēc viss likās pārdabisks un fantastisks.

Izsole sākās pagausi. Sitkietis, kas šajā apgabalā bija pirmo reizi un ieradies tikai pirms pusstundas, pašapzinīgi solīja simt dolāru un jutās pārsteigts, kad Akūns ar šauteni draudoši pagriezās pret viņu. Neviens vairs nenoteica jaunu cenu. Tad kāds indiāņu locis no Toci- kakatas piesolīja simt piecdesmit dolāru, kāds no Jukonas Augšteces padzīts kāršu spēlmanis paaugstināja cenu līdz divsimt dolāriem. El-Sū tas skumdināja, viņas lepnums bija aizskarts, un tomēr viņa to neizrādīja, tikai vēl izaicinošāk uzlūkoja pūli.

Skatītāji saviļņojās, kad uz priekšu lauzās Porportuks.

—  Piecsimt dolāru! — viņš skaļi paziņoja un lepni palūkojās apkārt, lai redzētu, kādu iespaidu atstājusi nosauktā summa.

Viņš bija nolēmis izmantot savu lielo bagātību kā rungu, lai apdullinātu sāncenšus jau pašā sākumā. Bet viens no ceļotājiem, lūkodamies uz El-Sū kvēlojošām acīm, pielika klāt vēl-simt dolāru.

—   Septiņsimt! — tūlīt atsaucās Porportuks.

—   Astoņsimt! — tikpat ātri atbildēja kanādietis.

Porportuks no jauna lika lietā savu rungu.

—   Tūkstoš divsimt! — viņš izkliedza.

Rūgti vīlies, ceļotājs padevās. Vairāk neviens nesolīja. Tomijs pūlējās cik spēdams, taču jaunus piedāvājumus kā nevarēja, tā nevarēja izdabūt.

El-Sū uzrunāja Porportuku:

—  Tev, Porportuk, derētu labi apdomāt, ko tu dari. Vai esi aizmirsis, ko es tev teicu, — ka es nekad nebūšu tava sieva?

—  Tā ir publiska ūtrupe, — iebilda Porportuks. — Es nopirkšu tevi, un visi papīri lai būs, kā pienākas. Es solīju tūkstoš divsimt dolāru. Pagaidām tu esi lēta.

—  Sasodīti lēta! — iesaucās Tomijs. — Kas par to, ka es esmu ūtrupnieks? Tādēļ vien man nav liegts pašam piedalīties izsolē. Es dodu tūkstoš trīssimt dolāru.

—   Tūkstoš četrsimt, — deva pretī Porportuks.

—   Es nopirkšu tevi, un tu būsi mana … mana māsa,—

Tomijs pačukstēja El-Sū un tad skaļi sacīja: — Tūkstoš piecsimt!

Kad likme sasniedza divus tūkstošus, izsolē iesaistījās viens no Eldorado karaļiem, un Tomijs izstājās no spēles.

Porportuks trešo reizi lika lietā savas bagātības rungu un paaugstināja likmi uzreiz par piecsimt dolāriem. Tagad bija aizskarts Eldorado karaļa lepnums. Neviens nedrīkstēja sist viņu pušu. Un viņš paaugstināja likmi vēl par piecsimt dolāriem.

Tagad par El-Sū deva trīs tūkstošus. Porportuks paaugstināja likmi līdz trīstūkstoš piecsimt dolāriem un palika ar vaļēju muti, kad Eldorado karalis piesvieda klāt veselus tūkstoš dolārus. Porportuks palielināja likmi par pieciem simtiem, un viņam aiz pārsteiguma aizcirtās elpa, kad Eldorado karalis palielināja to vēl par tūkstoti.

Porportuks sāka skaisties. Bija aizskarts viņa pašlepnums, bija mests izaicinājums viņa varenībai, kas izpaudās bagātībā. Porportuks nedrīkstēja pieļaut, ka viņu pazemo visu priekšā. Svarīgakais tagad nebija El-Sū. Viņš bija gatavs palaist vējā visus savus dzīves auksto nakšu ietaupījumus. El-Sū cena bija pacēlusies līdz sešiem tūkstošiem. Viņš deva septiņus. Pēc tam likme sāka pieaugt pa tūkstoš dolāriem tik strauji, ka ūtrupes dalībnieki labi ja paguva nosaukt summu. Kad bija sasniegti četrpadsmit tūkstoši, abi solītāji apklusa, lai atvilktu elpu.

Tad atgadījās kaut kas negaidīts. Tika laista darbā vēl smagāka runga. Pārtraukumā kāršu spēlmanis, saodis, ka te varēs iedzīvoties, no saviem draugiem noorganizēja sindikātu un* piesolīja sešpadsmit tūkstošus dolāru.

—   Septiņpadsmit tūkstoši, — vārgi izdvesa Porportuks.

—  Astoņpadsmit, — teica karalis.

Porportuks saņēma spēkus.

—   Divdesmit tūkstošu.

Sindikāts izstājās no spēles. Eldorado karalis paaugstināja likmi vēl par tūkstoti, Porportuks arī, un, kamēr viņi sacentās, Akūns draudoši un tai pašā laikā ziņkāri pagriezās te pret vienu, te pret otru, it kā gribētu izdibināt, kāds tad īsti ir tas cilvēks, kas viņam jānogalina. Kad karalis grasījās kārtējo reizi paaugstināt likmi un Akūns sāka spraukties viņam tuvāk, karalis vispirms noņēma revolveri, kas karājās viņam pie sāniem, un tad teica:

—   Divdesmit trīs tūkstoši.

—        Divdesmit četri tūkstoši, — neatpalika Porportuks. Viņš Jauni pasmīkāja, jo pārliecība, ar kādu viņš paaugstināja likmi, beidzot bija satricinājusi karali. Tas piegāja tuvāk El-Sū un ilgi un uzmanīgi aplūkoja meiteni.

—  Vēl pieci simti, — beidzot viņš sacīja.

—       Divdesmit pieci tūkstoši, — vēlreiz pacēla cenu Porportuks.

Karalis ilgi skatījās uz El-Sū un nošūpoja galvu. Tad viņš paskatījās vēlreiz un negribīgi izspieda caur zobiem:

—  Vēl pieci simti,

—   Divdesmit seši tūkstoši, — izgrūda Porportuks.

Karalis atkal nošūpoja galvu un novērsās, lai nebūtu

jāredz Tomija lūdzošās acis. Pa to starpu Akūns bija pievirzījies pavisam tuvu Porportukam. El-Sū vērīgās acis to pamanīja, un, kamēr Toinijs mēģināja piedabūt Eldorado karali, lai tas vēlreiz paaugstina likmi, viņa pieliecās un iečukstēja kaut ko ausī kalpam. Gaisā nebija paguvuši izskanēt Tomija vārdi: «Tiek pārdota … Tiek pārdota … Tiek pārdota …» — kad kalps piegāja pie Akūna un iečukstēja arī viņam kaut ko ausī. Akūns izlikās, ka nav neko dzirdējis, lai gan El-Sū nepacietīgi skatījās uz viņu.

—       Pārdota! — noskanēja Tomija balss. — Pārdota Porportukam par divdesmit sešiem tūkstošiem dolāru.

Porportuks, neomulīgi juzdamies, paraudzījās uz Akūnu. Visu acis bija pievērstas Akūnam, bet viņš nekustināja ne pirksta.

—   Lai atnes svarus, — sacīja El-Sū.

—   Es norēķināšos savā mājā, — teica Porportuks.

—       Lai atnes svarus, — El-Sū atkārtoja. — Jānorēķinās te, lai visi redz.

No faktorijas atnesa zelta svarus, bet Porportuks pa to laiku aizgāja uz māju un atgriezās kopā ar kādu vīru, kas stiepa uz muguras aļņādas maisus ar zelta smiltīm. Bez tam Porportukam ar šauteni rokā sekoja vēl viens vīrs, kas nenolaida acu no Akūna.

—       Te būs parādzīmes un ķīlu zīmes par piecpadsmit- tūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņiem dolāriem un septiņdesmit pieciem centiem, — teica Porportuks.

El-Sū paņēma papīrus un sacīja Tomijam:

—   Lai būtu apaļi sešpadsmit tūkstoši.

—       Atliek samaksāt desmittūkstoš dolāru zeltā, — teica Tomijs.

Porportuks pamāja ar galvu un atsēja vajā maisus. El-Sū, stāvēdama ūdens malā, saplēsa papīrus driskās un palaida pa vējam Jukonā.

Sāka svērt zelta smiltis, bet tad notika aizķeršanās.

—  Rēķināsim, protams, septiņpadsmit dolāru uncē, — Porportuks teica Tomijam, kad tas sāka regulēt svarus.

—   Nē, sešpadsmit, — asi teica El-Sū.

—   Pie mums visur ir pieņemts rēķināt zelta smiltis par septiņpadsmit dolāriem uncē, — iebilda Porportuks, — un šis ir lietišķs darījums.

El-Sū iesmējās.

—   Tas ir jauns paradums, — viņa sacīja. — .Tas tika ieviests šopavasar. Pērn un agrāk rēķināja sešpadsmit dolāru uncē. Kad mans tēvs aizņēmās naudu, tad rēķināja sešpadsmit dolāru. Kad viņš pirka veikalā preces par naudu, ko bija aizņēmies no tevis, tad par vienu unci viņš dabūja miltus par sešpadsmit, nevis par septiņpadsmit dolāriem. Tāpēc tu rēķināsi par mani nevis septiņpadsmit, bet sešpadsmit dolāru.

Porportuks kaut ko norūca un lika svērt smiltis.

—   Sasver tās trīs daļās, Tomij, — teica El-Sū. — Tūkstoš dolāru te, trīstūkstoš te, bet seštūkstoš dolāru, lūk, te.

Darbs virzījās uz priekšu gausi, un, kamēr tika svērtas zelta smiltis, visu skatieni bija pievērsti Akūnam.

—   Viņš gaida, kad būs atdota nauda, — kāds ieminējās, un šie vārdi aplidoja pūli; ļaudis gaidīja, ko Akūns darīs, kad viss būs nokārtots. Arī Porportukam līdzi atnākušais cilvēks ar šauteni gaidīja un skatījās uz Akūnu.

Beidzot svēršana bija galā un zelta smiltis gulēja uz galda trīs tumši dzeltenās kaudzītēs.

—   Te ir trīstūkstoš dolāru, mana tēva parāds sabiedrībai, — teica El-Sū. — Ņem tos, Tomij, un nodod sabiedrībai! Te stāv četri sirmgalvji, Tomij. Tu viņus pazīsti. Bet te ir tūkstoš dolāru. Ņem tos un gādā, lai sirmgalvji vienmēr būtu paēduši un viņiem netrūktu tabakas!

Tomijs sabēra zeltu atsevišķos maisiņos. Uz galda palika seši tūkstoši dolāru. El-Sū ar liekšķerīti pagrāba smiltis un, negaidot pagriezusies, kā zelta lietu izbēra Jukonā. Kad viņa otrreiz iedūra liekšķerīti zelta smiltīs, Porportuks satvēra viņu aiz rokas.

—  Tas ir mans, — viņa mierīgi teica. Porportuks palaida roku vaļā un, zobus griezdams, caur pieri

noskatījās, kā viņa izber upē visas zelta smiltis līdz pēdējam graudiņam.

Pūlis raudzījās tikai uz Akūnu, bet Porportuka kalps, turēdams pirkstu uz gaiļa, pagrieza šauteni pret Akūnu, kas stāvēja kādu jardu no viņa. Taču puisis bija pavisam mierīgs.

—   Raksti augšā pirkuma papīru, — drūmi teica Porportuks.

Un Tomijs uzrakstīja pirkuma aktu, saskaņā ar kuru visas sievietes El-Sū tiesības tika piešķirtas cilvēkam, vārdā Porportuks. El-Sū parakstīja dokumentu, Porportuks salocīja to un iebāza somā. Pēkšņi viņa acis iekvēlojās — un viņš negaidot uzrunāja El-Sū.

—   Tas nebija tava tēva parāds, — Porportuks teica. — To, ko es samaksāju, es samaksāju par tevi. Tu pārdevi sevi šodien, nevis pagājušajā gadā vai vēl agrāk. Par katru unci smilšu, ar kurām es samaksāju par tevi, šodien faktorija dod miltus par septiņpadsmit, nevis par sešpadsmit dolāriem. Esmu zaudējis no katras unces. Esmu zaudējis sešsimt divdesmit piecus dolārus.

El-Sū brīdi padomāja un saprata, ka ir kļūdījusies. Viņa sāka smaidīt un visbeidzot iesmējās.

—   Tev taisnība, — vi-ņa sacīja smiedamās. — Es esmu nošāvusi buku. Bet nu jau ir par vēlu. Tu esi samaksājis, un zelts ir pagalam. Tev lēna domāšana, tāpēc tu paspēlēji. Tev prāts pēdējā laikā vairs lāgā neklausa, Porpor- tuk. Tu kļūsti vecs.

Porportuks neko neatbildēja. Viņš bailīgi paskatījās uz Akūnu un nomierinājās. Tad Porportuks saknieba lūpas un viņa sejā iezīmējās cietsirdība.

—   Nāc, — viņš teica, — ejam uz manu māju!

—  Vai esi aizmirsis, ko es tev teicu pavasarī? — jautāja El-Sū, ir nedomādama iet vecajam līdzi.

—   Man galva plīstu pušu, ja es būtu paturējis prātā visu, ko saka sievietes, — viņš atbildēja.

—   Es tev apsolīju, ka tu dabūsi savu naudu, — El-Sū uzmanīgi turpināja. — Un es tev teicu arī, ka nekad nebūšu tava sieva.

—   Bet tas bija pirms tam, kad tu parakstīji pirkuma aktu. — Porportuks ar pirkstiem pačaukstināja somā iebāzto papīru. — Es tevi- esmu nopircis visu acu priekšā. Tu piederi man. Tu nevari noliegt, ka esi mana.

—   Es esmu tava, — mierīgi apstiprināja El-Sū.

—   Tu piederi man.

—   Es piederu tev.

Porportuks pacēla balsi, un tajā ieskanējās gavilējošs tonis.

—  Tu piederi man kā suns saimniekam.

—       Es piederu tev kā suns saimniekam, — El-Sū rāmi turpināja, — bet tu, Porportuk, esi aizmirsis, ko es tev teicu. Ja mani būtu nopircis kāds cits vīrietis, es kļūtu viņa sieva. Es būtu šim vīrietim laba sieva. Tā es biju nolēmusi. Bet tava sieva es nebūšu nekad. Tāpēc es esmu tikai tavs suns.

Porportuks zināja, ka viņš rotaļājas ar uguni, un apņēmās būt stingrs.

—       Ja tā, tad es runāšu ar tevi nevis kā ar El-Sū, bet kā ar suni, — viņš sacīja, — un pavēlēšu tev nākt man līdzi.

Porportuks gribēja saņemt El-Sū aiz rokas, bet viņa atstūma veco.

—       Nesteidzies, Porportuk! Tu nopirki suni. Suns aizbēg. Suns tev ir pagalam. Un ja nu es aizbēgu?

—   Kā saimnieks sit suni, tā es sitīšu tevi …

—   Kad tu mani noķersi?

—   Kad es tevi noķeršu.

—  Tad noķer mani!

Porportuks sniedzās pēc meitenes, bet viņa izvairījās. Viņa smējās, skriedama ap galdu.

—       Ķer viņu! — Porportuks uzkliedza netālu no El-Sū stāvošajam indiānim ar š'auteni.

Bet, līdzko indiānis taisījās saķert meiteni, Eldorado karalis notrieca vajātāju zemē, iebelzdams viņam ar dūri pa ausi. Šautene nožļargstēja pret zemi. Likās — nu ir Akūna reize. Acis viņam iezibējās, taču viņš nekustējās no vietas.

Porportuks bija vecs cilvēks, taču aukstās naktis nebija laupījušas viņam sparu. Viņš neskrēja ap galdu. Viņš negaidot pārlēca taisni pāri galdam. El-Sū bija pārsteigtā. Izbailēs spalgi iekliegdamās, viņa atlēca atpakaļ, un Porportuks būtu viņu notvēris, ja nebūtu iejaucies Tomijs. Viņš izstiepa kāju. Porportuks paklupa un nošļaucās zemē. El-Sū metās bēgt.

—       Ķer nu mani! — viņa iesmējusies izmeta pār plecu un skrēja prom. *

El-Sū skrēja viegli un veikli, bet saniknotais Porportuks ātri un mežonīgi. Viņš skrēja knašāk par El-Sū. Jaunībā viņš bija noskrējis visus jaunekļus. Toties El-Sū labāk prata izlocīties, jo bija lunkanāka un izveicīgāka. Tā kā viņai mugurā bija indiāņu tērps, tad kājas nepinās kleitas stērbelēs un viņas vijīgais augums izliecās kā liesma un izslīdēja no Porportuka pirkstu spīlēm.

Smiedamies un klaigādami ļaudis pajuka uz visām pusēm, lai noskatītos vajāšanu. El-Sū un Porportuks skrēja pa indiāņu nometni un, līkumu līkumus mezdami, te parādījās, te nozuda starp teltīm. El-Sū vēcināja rokas, it kā lai noturētu līdzsvaru, un dažbrīd straujākos pagriezienos viņas augums šķita paceļamies gaisā. Bet Porportuks kā nomērējis medību suns visu laiku joza kādu soli iepakaļ vai iesāņus no viņas.

Šķērsojuši noru aiz nometnes, viņi iedrāzās mežā. Ta- nana gaidīja viņus atgriežamies, bet velti.

Akūns pa to laiku ēda, gulēja un ilgi slaistījās gar tvaikoņu piestātni, kurls pret nometnes iemītnieku augošo sašutumu par to, ka viņš neko nav darījis. Pēc divdesmit četrām stundām atgriezās Porportuks. Viņš bija pārguris un nikns pēc velna. Viņš nerunāja ne ar vienu citu kā tikai ar Akūnu un meklēja iemeslu, lai saķildotos ar viņu. Bet Akūns paraustīja plecus un gāja prom. Porportuks nezaudēja laiku. Viņš nolīga sešus jaunekļus, izvēlējās labākos pēdu dzinējus un pavadoņus un ieveda viņus mežā.

Nākamajā dienā tvaikonis «Seattle», kas devās augšup pa upi, piestāja krastā, lai sagādātu kurināmo. Kad gali bija atdoti un tvaikonis atgājis no krasta, Akūns atradās stūres mājā. Pēc dažām stundām, kad bija viņa kārta stāvēt sardzē pie stūres, viņš ieraudzīja mazu bērza tāss kanoe atiramies no krasta. Kanoe sēdēja viens pats cilvēks. Akūns uzmanīgi ieskatījās, pagrieza stūri un pavēlēja samazināt ātrumu.

Stūres mājā ienāca kapteinis.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Sēkļu te taču nav.

Akūns kaut ko atrūca. Viņš ieraudzīja, ka no krasta atiras liela kanoe, kurā ir vairāki cilvēki. Līdzko «Seattle» bija novirzījies no kuģu ceļa, Akūns sagrieza stūri vēl vairāk. Kapteinis apskaitās.

— Tā ir tikai indiāniete, — viņš protestēja.

Šoreiz Akūns pat neatrūca. Visa viņa uzmanība bija pievērsta indiānietei un lielajai kanoe, kas dzinās viņai pakaļ. Tur zibēja seši airu pāri, turpretī sieviete īrās uz priekšu lēni.

—  Tu uzskriesi uz sēkļa, — kapteinis ieaurojās, tverdams stūres ratu.

Bet Akūns, ar visu spēku turēdams stūres ratu, ielūkojās kapteinim acīs. Kapteinis lēnām atlaida vaļā spieķus.

—   Gatavais ērms, — viņš pie sevis nopurpināja.

Akūns turēja tvaikoni pie paša sēkļa un gaidīja, kamēr

ieraudzīja, ka indiāniete ieķērusies- priekšējos treliņos. Tad viņš deva pavēli «pilnu uz priekšu!» un pagrieza stūres ratu atpakaļ. Lielā kanoe bija pavisam tuvu, taču attālums starp to un tvaikoni sāka palielināties.

Indiāniete iesmējās un noliecās pār treliņiem.

—   Noķer nu mani, Porportuk! — viņa uzsauca.

Akūns nokāpa no tvaikoņa Fortjukonā. Viņš noīrēja

mazu laiviņu un devās augšup pa Porkjupainas upi. Kopā ar viņu bija El-Sū. Tas bija grūts brauciens. Ceļš veda pāri kalnu grēdai, bet Akūns agrāk jau bija mērojis šo ceļu. Nokļuvuši līdz Porkjupainas iztekai, viņi atstāja laivu un kājām devās pāri Klinšu kalniem.

Alainam gaužām patika iet nopakaļ El-Sū un vērot viņas gaitu. Tajā bija mūzika, ko viņš mīlēja. Taču visvairāk viņam patika skatīties uz meitenes apaļajiem lieliem mīksti izmiecētas ādas zeķēs, tievajām potītēm un mokasīnos ieautajām kājiņām, kas nepazina noguruma visas šīs daudzās dienas.

—   Tu esi viegla kā gaiss, — Akūns teica, skatīdamies uz viņu. — Tev iešanā nesagādā nekādas grūtības. Tu it kā lido, tik viegli paceļas un nolaižas tavas kājas. Tu esi līdzīga briedim, El-Sū, tu esi līdzīga briedim, un tavas acis atgādina brieža acis, kad tu lūkojies uz mani vai arī esi sadzirdējusi kādu troksni, kas tevi biedē. Arī patlaban, kad tu lūkojies uz mani, tavas acis atgādina brieža acis.

Un El-Sū starojoša un aizkustināta pieliecās un noskūpstīja Akūnu.

—   Kad nokļūsim līdz Makenzi, mēs tur nekavēsimies,— teica Akūns. — Mēs iesim uz dienvidiem, kamēr ziema nav mūs panākusi. Iesim uz saulainām zemēm, kur nav sniega. Bet mēs atgriezīsimies. Esmu redzējis daudz ko no pasaules, bet nav otras tādas zemes kā Aļaska, nekur nav tādas saules kā mūsējā, un pēc garas vasaras ir tik labi redzēt sniegu.

—   Un tu iemācīsies lasīt, — sacīja El-Sū.

Bet Akūns atbildēja:

—   Es noteikti iemācīšos lasīt.

Tomēr, kad bija sasniegta Makenzi, viņiem iznāca aizkavēties. Viņi uzdūrās grupai Makenzi indiāņu, un medībās Akūns nejauši tika ievainots. Šāvējs bija kāds jauneklis. Izgājusi cauri Akūna labajai rokai, lode sadragāja viņam divas ribas. Akūns pieprata primitīvo ķirurģiju, bet El-Sū Svētā Krusta misijā bija apguvusi dažus pirmās palīdzības sniegšanas paņēmienus. Galu galā kaulus salika kopā — un Akūns gulēja pie ugunskura, gaidot, kad tie saaugs. Viņš gulēja pie uguns tā, lai ar tabakas dūmiem atgaiņātu moskītus.

Un tad ieradās Porportuks ar saviem sešiem puišiem. Akūns vaidēja, apzinoties savu bezspēcību, un lūdza palīdzību Makenzi indiāņiem. Bet Porportuks izteica savu prasību, un indiāņi nu bija neziņā. Porportuks gribēja vest El-Sū līdzi, bet to viņi neļāva darīt. Strīdu vajadzēja izšķirt, un, tā kā runa bija par vīrieti un sievieti, tad tika sasaukta veco ļaužu padome: jaunie, pārsteidzīgi būdami, varēja pieņemt pārsteidzīgu lēmumu.

Veči sasēdās ap stipri dūmojošu ugunskuru. Viņu sejas bija sakritušās un grumbu izvagotas, viņi smagi elpoja, tverdami gaisu ar muti. Dūmi nenāca viņiem par labu. Laiku pa laikam viņi izģindušām rokām sita moskītus, kas nebaidījās līst iekšā dūmos. Pēc tādiem vingrinājumiem viņi aizņemdamies dobji kāšļāja. Daži spļāva asinis, bet vienam no večiem, kas, galvu nokāris, sēdēja mazliet savrup, no mutes lēni un nepārtraukti tecēja asinis: viņus visus mocīja rīkles dilonis. Šie ļaudis jau mira, viņu stundas bija skaitītas. Tā bija miroņu padome.

—   Un es samaksāju par viņu bargu naudu, — Porportuks beidza savu žēlabu runu. — Tādu naudu jūs savu mūžu neesat redzējuši. Pārdodiet visu, kas jums ir, — pārdodiet savus šķēpus, bultas un šautenes, pārdodiet savas ādas, pārdodiet savus vigvamus, laivas un suņus, pārdodiet visu, un diezin vai jūs savāksiet tūkstoš dolāru. Bet es par šo sievieti El-Sū samaksāju divdesmit sešas reizes vairāk, nekā ir vērti jūsu šķēpi, bultas un šautenes, jūsu ādas, jūsu vigvami, laivas un suņi. Tā ir ļoti augsta cena.

Veči svarīgi māja ar galvu, kaut gan viņu sažuvušās acu spraudziņas iepletās no izbrīna, ka sieviete var maksāt tādu naudu. Tas, kuram no mutes tecēja asinis, noslaucīja lūpas.

—       Vai tas taisnība? — viņš noprasīja pēc kārtas visiem jaunekļiem, kas bija ieradušies kopā ar Porportuku. Un viņi visi apstiprināja, ka tas ir taisnība.

—       Vai tas taisnība? — vecis jautāja El-Sū, un viņa atbildēja:

—  Tas ir taisnība.

—       Bet Porportuks nepateica, ka viņš ir vecs vīrs, — ierunājās Akūns, — un ka vina meitas ir vecākas par El-Sū.

—   Tas taisnība, Porportuks ir vecs vīrs, — teica El-Sū.

—       Lai nu Porportuks pats mēra savu gadu spēkus, — teica indiānis, kuram no mutes nāca asinis. — Mēs visi kļūstam veci. Bet iegaumē, vecums ne vienmēr ir tik vārgs, kā liekas jaunībai.

Un apkārt sēdošie veči čāpstināja bezzobainās smaganas, piekrītoši klanīja galvas un kāsēja.

—       Es viņam pateicu, ka nekad nebūšu viņa sieva, — -acīja El-Sū.

—       Un tomēr paņēmi no viņa divdesmit sešas reizes vairāk, nekā pieder mums? — iejautājās kāds vienacains vecis.

El-Sū klusēja.

—       Vai tas taisnība? — Un viņa vienīgā acs ieurbās meitenē kā nokaitēts svārpsts.

—   Taisnība, — viņa atbildēja.

Bet pēc brīža viņa kaismīgi iesaucās:

—       Es tik un tā atkal aizbēgšu! Es vienmēr bēgšu projām no viņa!

—       Tas lai paliek Porportuka ziņā, — ieteicās kāds cits vecis. — Mūsu pienākums ir izspriest šo lietu.

—   Bet cik tu samaksāji par viņu? — jautāja Akūnam.

—       Es nemaksāju par viņu neko, — jauneklis atbildēja. — Viņa nav par naudu nopērkama. Es nenovērtēju viņu nedz zelta smiltīs, nedz suņos, nedz vigvamos, nedz arī zvērādās.

Veči paklusām apspriedās.

—       Šie veči ir kā ledus, — Akūns teica angliski. — Es nepakļaušos viņu lēmumam, Porportuk. Ja tu ņemsi El-Sū, es tevi katrā ziņā nogalināšu.

Veči mitējās sarunāties un aizdomīgi paskatījās uz Akūnu.

—   Mēs nesaprotam valodu, kādā tu runā, — teica viens no viņiem.

—   Viņš teica, ka nogalināšot mani, — pasteidzās atbildēt Porportuks, — tā ka labāk būtu atņemt viņam šauteni un nosēdināt blakus kādu no mūsu jaunekļiem, lai viņš nevarētu mani apskādēt. Viņš ir jauns, bet kas tad jaunam lauzti kauli!

Nevarīgajam Akūnam atņēma šauteni un nazi un katrā pusē nosēdināja pa jaunam Makenzi indiānim. Vienacis piecēlās un izslējās taisni.

—   Mūs pārsteidz cena, kas samaksāta par sievišķi, — viņš iesāka, — bet, cik šī cena saprātīga, tā nav mūsu darīšana. Mēs esam te, lai pieņemtu lēmumu, un mēs pieņemsim lēmumu. Mums nav nekādu šaubu. Visiem zināms, ka Porportuks samaksājis lielu naudu par sievieti El-Sū. Tāpēc El-Sū pieder Porportukam un nevienam citam.

Viņš smagi apsēdās un sāka klepot. Veči pamāja ar galvu un arī sāka klepot.

—   Es nogalināšu tevi! — angliski kliedza Akūns.

Porportuks pasmaidīja un piecēlās.

—   Jūs esat pieņēmuši taisnīgu lēmumu, — viņš uzrunāja padomes večus, — un mani ļaudis dos jums daudz tabakas. Bet tagad lai sievieti ved šurp pie manis!

Akūns nošņirkstināja zobus. Jaunekļi sagrāba El-Sū aiz rokām. Viņa nepretojās un, sejai drūmi kvēlojot, tika pievesta klāt Porportukam.

—   Sēdi te, pie manām kājām, kamēr es runāšu, — viņš pavēlēja. Tad viņš brīdi klusēja. — Tiesa, — viņš teica, — es esmu vecs cilvēks. Tomēr es vēl spēju saprast jaunības ceļus. Uguns manī vēl nav izdzisusi. Un tomēr es vairs neesmu nekāds jaunais un ir nedomāju visus atlikušos mūža gadus ar savām vecajām kājām dzīties pakaļ El-Sū. Viņa skrien ātri un labi. Viņa ir kā briedis. Es to zinu, jo pats redzēju un skrēju viņai pakaļ. Nav labi, ja sieva skrien tik ātri. Es samaksāju par viņu bargu naudu, bet viņa aizbēga no manis. Akūns neko nav maksājis par viņu, bet viņa skrien pie tā.

Kad es ierados pie jums, Makenzi ļaudis, man bija viena doma. Kad es klausījos, kā jūs spriežat, un skatījos uz El-Sū ātrajām kājām, man bija daudzas domas. Tagad man atkal ir viena doma, bet pavisam citāda nekā tā, ar kuru te ierados. Ļaujiet man pateikt, ko es domāju!

Ja suns aizbēdzis no saimnieka vienu reizi, tas bēgs no viņa allaž. Lai cik reižu to atvedīs atpakaļ, tas katru reizi bēgs prom. Ja mums gadās tādi suņi, mēs tos pārdodam. El-Sū ir kā suns, kas bēg prom. Es viņu pārdošu. Kurš no padomes pirks viņu?

Veči kāsēja un klusēja.

—  Akūns pirktu, — Porportuks turpināja, — bet viņam nav naudas. Tāpēc es atdošu El-Sū viņam par velti. Tūlīt pat atdošu.

Pieliecies viņš saņēma El-Sū aiz rokas un veda pāri laukumiņam uz turieni, kur uz muguras gulēja Akūns.

—   Viņai ir slikts ieradums, Akūn, — Porportuks sacīja, nosēdinādams meiteni Akūnam pie kājām. — Tāpat kā viņa savā laikā aizbēga no manis, tā kādreiz viņa var aizbēgt no tevis. Taču nebaidies, Akūn, ka viņa bēgs! Es parūpēšos, lai tas nenotiktu. Viņa nekad nebēgs prom no tevis, to apsola Porportuks. Viņa ir liela jokmīle. Es to zinu, jo viņa bieži ir zobojusies par mani. Un tomēr es nolēmu arī pats vienu reizi pajokot. Tāpēc es saglabāšu viņu tev, Akūn.

Pieliecies Porportuks sakrustoja El-Sū kājas tā, lai tās atrastos viena uz otras, un, pirms kāds bija atminējis viņa nodomu, izšāva caur abām meitenes potītēm. Kad Akūns mēģināja nokratīt viņam virsū uzklupušos indiāņus un uzrausties kājās, bija dzirdams no jauna lūstošo kaulu brīkšķis.

—   Tas ir taisnīgi, — teica veči cits citam.

El-Sū neizdvesa ne skaņas. Viņa sēdēja un skatījās uz sadragātajām kājām, ar kurām viņa nekad nevarēs staigāt.

—  Manas kājas ir stipras, El-Sū, — teica Akūns, — bet tās nekad nenesīs mani prom no tevis.

El-Sū palūkojās uz jaunekli, un pirmo reizi pa visu laiku, kopš viņš pazina meiteni, Akūns ieraudzīja viņas acīs asaras.

—  Tavas acis atgādina brieža acis, El-Sū, — viņš sacīja.

—   Tas taču ir taisnīgi? — jautāja Porportuks, gatavodamies doties prom un ļauni smīnēdams caur dūmiem.

—  Tas ir taisnīgi, — veči apstiprināja un palika klusu sēžam.

## Ceļš. Stāstu krājums

«Kopoti raksti desmit sējumos IV sējums»: Liesma; 1975

Džeks Londons

Ceļš

Stāstu krājums: Atzīšanās.. Turies! …Raibas ainas. … «Noknābts». … Cietums. … Klaidoņi, kas satiekas naktī. Jaunie pasaules braucēji un zaļknābji. Divtūkstoš klimstu. … «Kruķi»

Kopoti raksti desmit sējumos IV sējums

Sastādījusi Tamara Zālīte. No angļu valodas tulkojušas Rota Ezeriņa, Helma Lapiņa Un Ilga Melnbārde Mākslinieks Adolfs Lielais. Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1975

## CEĻŠ

Ja runa par to — esmu izlūkojis

Ik ceļu, kas pāri pasaulei iet.

Ja runa par to — neviens nav peļams

Tam, kuram netik pēļos sust,

Bet prāts nesas ceļot, kā bija ar mani,

Un dzīvi vērot, lidz stunda sit.

Klaidoņu karaļa Sekslina

## ATZĪŠANĀS

Nevadas štatā dzīvo sieviete, kurai es reiz vairākas stundas no vietas meloju — meloju bez apstājas, konsekventi un nekaunīgi. Negribu viņai atvainoties. Tas man nenāk ne prātā. Taču paskaidrot šo to gan es vēlētos. Diemžēl nezinu viņas vārdu un viņas pašreizējo adresi ne tik. Ceru, ka, varbūt nejauši izlasījusi šīs rindas, viņa man atrakstīs.

Tas notika tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otrā gada vasarā Nevadas štata Reno pilsētā. Bija gadatirgu laiks, un pilsētiņa ņudzēja no sīkiem blēžiem un visādiem lielības gaiļiem, nemaz nerunājot par milzīgo baru izsalkušu klaidoņu. Tieši bada izmocītie pasaules gājēji padarīja arī pašu pilsētiņu badīgu. Viņi tikām klaudzināja pie iedzīvotāju namu sētas durvīm, kamēr šīs durvis aizcirtās un tā arī vairs neatvērās.

—   Tādā pilsētā grūti samangot, ko likt uz zoba, — blandoņas toreiz mēdza sacīt. Atceros, ka biju spiests palaist garām dažu labu maltīti, kaut arī varēju mēroties spēkiem ar kuru katru, ja vajadzēja kaut kur izčinkstēt pie virtuves durvīm ēdamo, uzprasīties, lai ielūdz «viesos», ielās diedelēt sīknaudu. Šai pilsētā nonācu tik spiedīgos apstākļos, ka reiz aizmanījos garām vagona pavadonim un ielauzos privātā salonvāģī, kurā brauca kāds miljonārs. Vilciens patlaban sāka kustēties, kad es uzlēcu uz platformas un metos iekšā pie iepriekš minētā miljonāra, bet pavadonis sekoja man pa pēdām un grasījās mani satvert. Tā bija traka skriešanās, jo tai pašā mirklī, kad es piedrāzos pie miljonāra, pavadonis piedrāzās pie manis. Formalitātēm neatlika laika.

—   Iedodiet divdesmit piecus centus, ko nopirkt ēdamo, — es izgrūdu. Un, ticiet vai ne, miljonārs iebāza roku kabatā un iedeva man … mats matā … tieši… divdesmit piecus centus. Esmu pārliecināts, ka viņš pārsteigumā paklausīja automātiski, un visu laiku neesmu varējis sev piedot, ka neprasīju dolāru. Zinu, ka būtu to

dabūjis. Nolēcu no salonvāģa platformas. Pavadonis mēģināja man iespert pa ģīmi, bet netrāpīja. Saprotams gan, ka cilvēks, kas grasās lēkt no zemākā kāpšļa uz dzelzceļa uzbēruma, reizē sargādamies nenolauzt kaklu, atrodas gauži neizdevīgā stāvoklī, ja tanī pašā laikā uz platformas virs viņa stāv saniknots etiopietis, pūlēdamies iegrūst viņa fizionomijā četrdesmit sestā numura zābaku. Taču, lai nu kā, divdesmit piecus centus es dabūju!

Tomēr atgriezīsimies pie sievietes, kurai es tik nekaunīgi meloju. Tas notika tās dienas vakarā, kad grasījos atstāt pilsētu. Biju aizkavējies hipodromā, kur skatījos poniju skriešanās sacīkstes, un palaidis garām maltīti — vārdu sakot, kopš brokastīm nebiju ēdis. Jutos kā ba- dains vilks. Starp citu, nupat bija noorganizēta sabiedriskās drošības komiteja, kurai vajadzēja atpestīt pilsētu tieši no tādiem nabaga izsalkušiem grēciniekiem, kāds biju es. Jau krietns pulciņš manu brāļu klaidoņu nīka Likuma dzelžainajās skavās, un es dzirdēju, kā saulainās Kalifornijas ielejas aicina mani doties pāri Sjeras saltajai korei. Taču biju spiests veikt vēl divus uzdevumus. Proti, man vajadzēja tovakar uzrāpties uz pēdējā bagāžas vagona tālsatiksmes vilcienā, kas aizvizinās mani uz rietumiem, bet pirms tam bija jāsadabū kas ēdams. Pat jaunam cilvēkam nepatiks ar tukšu vēderu visu nakti kratīties uz slēgtā vagona platformas, vilcienam drāžoties cauri vētrām un tuneļiem, garām mūžīgu sniegu klātajām kalnu virsotnēm, kas sniedzas pret debesīm. Bet sadabūt ko ēdamu nebūt nebija viegli. Iegriezos kādās desmit mājās, taču visur man parādīja garu degunu. Piezīmes, ko dzirdēju, nebija nekādas glaimojošās. Proti, pats piemērotākais miteklis man esot omulīgs kaktiņš aiz restēm. Visļaunākais bija tas, ka šie apgalvojumi pauda tīru patiesību. Tāpēc jau es taisījos tovakar laisties uz rietumiem. Pilsētā saimniekoja Likums, kāri meklēdams izsalkušos bezpajumtniekus, jo tie bija viņa aizrestoto mājokļu pastāvīgie īrnieki.

Citās mājās durvis aizsita man deguna priekšā, neļaujot izteikt līdz galam pieklājīgo un pazemīgo lūgumu ziedot kādu pakodu. Vienā vietā man nemaz neatvēra durvis. Kamēr es stāvēju uz lieveņa un klaudzināju, šie blenza uz mani pa logu. Kāds pacēla gaisā mazu, apaļu zeperi, lai tas pār pieaugušo galvām redzētu klaidoni, kuram šai mājā bija nolēmuši nedot ne kumosa.

Tā vien rādījās, ka vajadzēs griezties pie pašiem nabagākajiem. Tie ir izsalkušā pasaules braucēja pēdējais, taču drošais glābiņš. Uz pašiem nabagākajiem allaž var paļauties. Viņi badainos nekad nedzen projām. Bieži vien, klīstot pa visām Savienotajām Valstīm, es veltīgi esmu lūdzis kumosu maizes staltajos namos, kas slejas pakalnos, taču nav bijis ne reizes, kad es nebūtu dabūjis prasīto upmalā vai purvā uzslietā būdiņā ar lupatām aizbāztiem caurumiem logā, pa kuru palūkojas ārā darbā nomocīta, nogurusi māte. Ak jūs, liekulīgie žēlsirdības sludinātāji! Ejiet mācībā pie nabagajiem, jo vienīgi nabagie ir žēlsirdīgi! Viņi »edz dod, nedz atsakās dot no pārpalikuma. Pārpalikuma viņiem nav. Viņi dod, nekad neatsacīdami, no tā, kas vajadzīgs viņiem pašiem, bez kā viņi bieži vien nemaz nevar iztikt. Kauls, kas pasviests sunim, nav žēlsirdība. Žēlsirdība ir kauls, kurā jūs dalāties ar suni tad, kad esat tikpat izsalcis kā viņš.

It īpaši man palikusi atmiņā viena no mājām, kurā mani tovakar noraidīja. Stāvēju uz lieveņa, pa kura logiem varēja redzēt ēdamistabu. Tajā sēdēja kāds vīrs un gremoja pīrāgu — lielu gaļas pīrāgu. Biju nostājies atvērtajās durvīs, un vīrs, ar mani runādams, nepārtrauca ēšanu. Viņš bija turīgs, un turīgums viņu bija padarījis niknu pret viņa mazāk veiksmīgajiem brāļiem.

Viņš pārtrauca mani, kad es lūdzu viņam ko ēst, nocirzdams kā ar cirvi:

—   Tev droši vien negribas strādāt.

Tam nu nebija nekāda sakara ar manu lūgumu. Netiku taču teicis neko par darbu. Runāju par ēdamo. Es patiesi negribēju strādāt. Gribēju tonakt tikt vilcienā, kas brauktu uz rietumiem.

—  Ja tev dotu darbu, tu atteiktos, — viņš indīgi turpināja.

Es palūkojos uz viņa lēnprātīgo sievu un nopratu, ka noteikti dabūtu savu tiesu gaļas pīrāga, ja vien te nesēdētu šis Cerbers. Taču Cerbers bija iekodies pīrāgā, un, ja es gribēju dabūt savu tiesu, man vajadzēja viņu pielabināt. Tāpēc, klusi nopūties, apliecināju, ka piekrītu viņa darba morālei.

—   Protams, ka es gribu strādāt, — es meloju.

—   Neticu, — viņš nošņāca.

—  Pārbaudiet mani, — es atteicu, pats savu melu iekvēlināts.

—       Labi, — viņš sacīja, — rīt no rīta atnāc uz tādas un tādas ielas stūra (adresi esmu aizmirsis), tur, kur ir nodegusi māja. Likšu tev kraut ķieģeļus.

—   Labi, ser. Ieradīšos.

Viņš kaut ko norūca un turpināja ēšanu. Es gaidīju. Pēc brītiņa viņš pacēla acis, izrādīdams neizpratni, kāpēc es te vēl stāvu, un noprasīja:

—   Nu?

—   Es … es gaidu ko ēdamu, — rimti pavēstīju.

—   Es jau zināju, ka tu nestrādāsi! — viņš ierēcās.

Viņam, protams, bija taisnība, tomēr tā secināt varēja

tikai cilvēks, kas prot lasīt domas, jo ar loģiku tas nekādi nesaskanēja. Taču ubagam, kas stāv pie durvīm, jābūt pazemīgam, tāpēc es piekritu viņa loģikai tāpat, kā agrāk biju piekritis viņa morālei.

—       Redzat, es patlaban esmu izsalcis, — es joprojām tikpat rimti turpināju. — Rit no rīta es būšu vēl badai- nāks. Padomājiet, kā man kurkstēs vēders, kad cauru dienu neēdis būšu krāvis ķieģeļus. Bet, ja jūs tagad mani pabarosit, es rīt patiešām būšu varens krāvējs.

Viņš drūmā nopietnībā apsvēra manu lūgumu, joprojām gremodams pīrāgu. Viņa sievai neizsakāmi gribējās aizlikt kādu vārdu manā labā, taču viņa to neiedrošinājās.

—       Es tev teikšu, ko darīšu, — viņš sacīja, norijis kumosu. — Rīt atnāc darbā, un dienas vidū es tev iedošu naudu, ko paēst. Tad būs skaidrs, vai tu domā nopietni vai ne.

—   Pa to laiku … — es iesāku, bet viņš mani aprāva:

—       Ja es tev tagad iedotu ēst, tu pazustu, kā ūdenī iekritis. Es tādus brāļus pazīstu. Paskaties uz mani! Es nevienam neesmu neko parādā. Nekad neesmu tā pazemojies, lai ubagotu pēc maizes. Vienmēr esmu to nopelnījis pats. Tava nelaime ir tā, ka tu esi palaidies slinkumā. To var redzēt, tikko uz tevi paskatās. Es arvien esmu godīgi strādājis un tā kļuvis par to, kas esmu. Un tu varēsi panākt to pašu, ja godīgi strādāsi.

—   Kā jūs? — es vaicāju.

Ak vai, šī vīra drūmīgā, darba piesūcinātā sirds nepazina humora izjūtu!

—  Jā, kā es, — viņš apstiprināja.

—  Mēs visi? — es taujāju.

—       Jā, jūs visi, — viņš atbildēja, un viņa balsī skanēja nešaubīga pārliecība.

—   Bet, ja mēs visi kļūtu tādi kā jūs, — es iebildu, — atļaujiet man aizrādīt, ka tad nebūtu, kas jums krauj ķieģeļus.

Varu apzvērēt, ka viņa sievas acīs iedzirkstījās smaids. Viņš turpretī bija satriekts — vai nu no baismās iespējas, ka cilvēce labosies un nebūs neviena, kas viņam kraus ķieģeļus, vai no manas nekaunības — kas to lai zina.

—  Es te lieki netērēšu vārdus, — viņš ieaurojās. — Taisies, ka tiec, nepateicīgais kucēn!

Es pamīņājos no vienas kājas uz otru, lai parādītu, ka grasos iet, un noprasīju:

—   Un ēst jūs man neko nedosit?

Viņš pēkšņi pietrūkās kājās. Augums viņam bija milzīgs. Es turpretī jutos kā svešinieks svešā zemē, un man pa pēdām dzinās Likums. Laidos steigšus lapās.

«Bet kāpēc tad nepateicīgs?» es sev vaicāju, ar troksni aizcirzdams dārza vārtiņus. «Viņš taču man nekā neiedeva, — kā es varu būt pateicīgs vai nepateicīgs?» Atskatījos atpakaļ. Varēju vēl redzēt viņu pa logu. Viņš atkal bija ķēries pie pīrāga.

Dūša man bija saskrējusi papēžos. Pagāju garām daudzām mājām, neuzdrošinādamies pieklauvet. Visas tas izskatījās vienādas, un neviena neiedvesa drosmi. Nosoļojis vairākus kvartālus, nokratīju mazdūšību un sasparojos. Diedelēšana pēc maizes kumosa bija azarta spēle, un, ja man nepatika kārtis, es kuru katru brīdi^ varēju pieprasīt, lai pārdala. Nolēmu .izmēģināt laimi nākamajā mājā. Kad es tai tuvojos, sāka jau biezēt krēsla. Apgāju mājai apkārt un apstājos pie virtuves durvīm.

Klusi pieklauvēju un, ieraudzījis, ka durvis paver pusmūža sieviete ar labsirdīgu seju, pēkšņas iedvesmas pārņemts, sacerēju pasaciņu, ko viņai stāstīt. Jums jāzina, ka ubaga laime ir atkarīga no viņa spējas izgudrot labus melus. Pirmkārt, ubagam vienā mirklī jānovērtē savs upuris. Pēc tam viņam jāsacer tāda pasaciņa, kura atbilstu konkrētā upura personības un temperamenta raksturīga- jām_ iezīmēm. Un tieši te rodas galvenās grūtības: tai paša mirklī, kad ubags novērtē upuri, viņam jāiesāk savs stāsts. Sagatavoties nav laika. Viņam zibenīgi jāuzmin upura raksturs un jāizdomā pasaciņa, kas sasniegs mērķi. Ja klaidonis grib gūt panākumus, viņam jābūt aktierim. Viņam jarada spontāni un momentāni un daiļrades temats nav jāizvēlas no savas pārbagātās iztēles, bet jānolasa no tā cilvēka sejas, kurš atver durvis, vienalga, vai atvērējs būtu vīrietis, sieviete vai bērns, maigs vai atskabargains, devīgs vai skops, labsirdīgs vai kašķīgs, jūds vai kristietis, melnais vai baltais, ar rasu aizspriedumiem vai bez tiem, mietpilsonis vai cilvēks ar plašu redzes loku, vārdu sakot, kāds nu kuro reizi pagadās. Man bieži vien ienākusi prātā doma, ka par savu rakstnieka veiksmi es lielā mērā varu pateikties klaidoņa dienās gūtajai mācībai. Lai sadiedelētu dienišķo maizi, biju spiests sacerēt stāstus, kas izklausījās patiesi. Pārliecinā- šanas spēja un atklātība, kura, pēc lietpratēju domām, ir īsā stāsta mākslas raksturīgā iezīme, radās nepielūdzamās nepieciešamības ietekmē pie virtuvju durvīm. Nešaubos arī, ka par reālistisku rakstnieku mani izaudzināja šie klaidonības mācekļa gadi. Reālisms ir vienīgā prece, ko pie virtuvju durvīm var apmainīt pret maizes kumosu.

Galu galā māksla ir tikai veikla izdoma, un tieši veiklība glābj dažu labu pasaku no kaunpilnas sakāves. Atceros, kā reiz dabūju pūst pīlītes Manitobas apgabalā, Vinipegas policijas iecirknī. Braucu Kanādas — Klusā okeāna līnijas ātrvilcienā uz rietumiem. Protams, policija gribēja dzirdēt manu biogrāfiju, un es to viņiem arī izstāstīju, sacerēdams turpat uz līdzenas vietas. Policisti bija sauszemes žurkas, kas jūru varbūt nebija acīs redzējuši, — tādiem vispiemērotākais bija jūrnieka stāsts. Vari melot, ka ausis kust, tik un tā nepieķers. Tā nu es sacerēju bēdu stāstu par savu dzīvi uz «Glenmora» — tīrās elles, ne kuģa. (Biju reiz Sanfrancisko līcī redzējis «Glenmoru» noenkurojušos.)

Sacīju, ka esmu anglis un kalpoju par kuģapuiku. Policisti iebilda, ka mana izruna nebūt neesot angliska. Vajadzēja uz karstām pēdām kaut ko sagudrot. Melsu, ka esmu dzimis un audzis Savienotajās Valstis, bet pēc vecāku nāves nosūtīts uz Angliju pie vectēva un vecmāmiņas. Tie bija atdevuši mani mācībā uz «Glenmora». «Glenmora» kapteinis, cerams, neļaunosies, ka tonakt Vinipegas policijas iecirknī iztēloju viņu par gatavo briesmekli. Tāda nežēlība! Tāda cietsirdība! Tāda velnišķīga spēja izdomāt visādas mocības! Bija skaidrs, kāpēc es Monreālā no «Glenmora» esmu dezertējis.

Bet kā es esot gadījies pašā Kanādas centrā un braucot uz rietumiem, ja mani vecvecāki dzīvojot Anglijā? Tūlīt pasaulē nāca precēta māsa, kas mita Kalifornijā.

Viņa gribēja ņemt mani savā aizgādībā. Gari un plaši attēloju māsas silto sirdi. Taču policistus tas neapmierināja, viņu sirdis bija cietas kā akmens. Ja es esot salīdzis par kuģapuiku uz «Glenmora» Anglijā, kas tad noticis divos gados pirms manas dezertēšanas Monreālā? Ko «Glenmors» darījis un kur braucis? Vajadzēja vest šos sauszemes žurkas ceļojumā apkārt zemeslodei sev līdzi. Bangu svaidīti un šļakatu pātagoti, viņi kopā ar mani pie Japānas krastiem cīnījās ar taifūnu. Kopā ar mani iekrāva un izkrāva preces visās septiņu jūru un okeānu [3] ostas. es vedu viņus uz Indiju, Rangūnu un Ķīnu, viņi kopa ar mani lauzās cauri ledājiem pie Horna un beidzot izmeta enkuru Monreālā.

Bet tad viņi lika man brītiņu pagaidīt — un viens no viņiem ienira nakts tumsā, es turpretī paliku sildāmies pie krāsns, visu laiku lauzīdams galvu, kādas lamatas man vēl top gatavotas.

Domās novaidējos, kad aiz policista muguras ieraudzīju durvīs viņu. Šos zelta gredzentiņus ausīs nebija ievērusi nekāda čigānu greznošanās kāre, šo ādu nebija nobrūninājuši un sagrumbojuši nekādi^ prērijas vēji, un gaitu līganu nebija darījušas sniega vētras un kalnu nogāzes. Un šīs acis, kad tās pievērsās man … es redzēju, ka tās neapšaubāmi izbalinājusi jūras saule. Ak vai, te nu man desmit policistu uzraudzībā vajadzēja improvizēt par jūras tematu, lai gan es savu mūžu nebiju kuģojis pa Ķīnas jūrām un braucis apkārt Hornam, nebiju redzējis nedz Indiju, nedz Rangūnu.

Mani sagrāba izmisums. Nelaime stāvēja manā priekšā, pieņēmusi šī zelta auskariem greznotā, vēju appūstā ūdeņu dēla izskatu. Kā viņu sauca? Kas viņš bija? Man viņu vajadzēja atšifrēt, pirms viņš to izdarīs ar mani. Vajadzēja uzņemt jaunu kursu, citādi šie ļaundari policisti aizsūtīs mani tiešā ceļā uz kameru, tad uz tiesu un pēc tam pa īstam ieslodzīs cietumā. Ja viņš sāktu mani iztaujāt, pirms es redzētu, cik daudz viņš zina, es būtu pazudis.

Bet vai gan es ļāvu nomanīt šiem Vinipegas vanag- acīgajiem sabiedriskās labklājības sargiem, ka esmu apjucis līdz nāvei? Lika drusku pagaidīt. Saņēmu veco jūrnieku, sajūsmā starodams, tēlojot bezgalīgu atvieglojumu, kādu jūt slīkonis, pēdējā izmisuma pilnā tvērienā sagrābdams glābšanas riņķi. Te taču bija cilvēks, kas spēs mani saprast un apstiprinās manu patiesīgo stāstu šiem pēdu dzinējiem suņiem, kuri neapjēdz nenieka, — tāda vismaz bija manu tēloto izjūtu jēga. Es iekrampējos viņā un apbēru ar jautājumiem, kas attiecās uz viņu pašu. Biju nolēmis tiesnešu acu priekšā pārbaudīt sava pestītāja raksturu, pirms viņš mani izpestīs.

Viņš bija labsirdīgs jūras vilks — tāds, ko var viegli apvest ap stūri. Policisti kļuva nepacietīgi — tik ilgi es viņu izprašņāju. Beidzot kāds no viņiem lika man aiztaisīt muti. Es to darīju, taču klusēdams cītīgi gudroju scenāriju nākamajam cēlienam. Biju uzzinājis pietiekami, lai rīkotos tālāk. Viņš bija francūzis. Braucis vienmēr uz franču tirdzniecības kuģiem, tikai vienu vienīgu reizi salīdzis uz «angļu kastes». Un visbeidzot — ak, prieks un svētlaimei _— divdesmit gadus viņš vispār vairs nebija izgājis jūrā.

Policists mudināja veco mani pārbaudīt.

—   Vai bijāt Rangūnā? — viņš jautāja.

Es pamāju ar galvu. — Izlikām tur krastā trešo palīgu. Tīfs.

Ja viņš būtu vaicājis, kāds tīfs, es atbildētu — «vēdera tīfs», kaut gan man nebija ne jausmas, kāds tas vedera tīfs īsti ir. Bet viņš man nevaicāja. Nākamais jau- tajums skanēja:

—   Un kā tur, Rangūnā, tagad izskatās?

—   Labi. Kamēr tur bijām, lietus gāza kā ar spaiņiem.

—  Vai tevi palaida krastā?

—  Skaidrs, ka palaida, — es atteicu. — Mēs, trīs kuģa- puikas, kopā gājām apskatīt pilsētu.

—   Vai templi atceries?

—   Kādu templi? — es izvairījos.

—   Lielo, ar platajiem kāpieniem.

Ja es to atcerētos, man to vajadzētu aprakstīt. Zem kājām pavērās bezdibens.

Papurināju galvu.

—  To var redzēt no visas ostas, — viņš paskaidroja. — Nav nemaz jāizkāpj krastā, lai to redzētu.

Ienīdu šo Rangūnas templi kā rūgtu nāvi. Un nolēmu bez žēlastības ar to izrēķināties.

—       Tas nav vis redzams no ostas, — es pretojos. — Tas nav ari redzams no pilsētas. To nevar pat redzēt no kāpieniem. Tāpēc ka … — mirkli apklusu, lai izraisītu lielāku iespaidu, — tāpēc ka tur nekāda tempļa nav.

—       Bet es tak redzēju to pats savām acīml — viņš iesaucās.

—   Kurā gadā tad tas bija? — es noprasīju.

—   Septiņdesmit pirmajā.

—       Tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septītā gada lielajā zemestrīcē tas sagruva, — es paskaidroju. — Tas bija traki vecs.

Klusums. Vecīgo acu priekšā uzausa jaunības dienu vīzija: skaistais templis jūras krastā.

—       Kāpnes vēl palikušas, — es viņu mierināju. — Tās var redzēt no visas ostas. Un vai atceraties mazo saliņu pa labi no ieejas ostā? — Laikam tur tāda patiešām bija (biju jau sagatavojies to pārvietot uz kreiso pusi), jo viņš pamāja ar galvu. — Pa tīro, — es turpināju. — Tagad tur ir septiņas asis dziļš ūdens.

Brītiņu atvilku elpu. Kamēr viņš apcerēja, kā laiks visu izmaina, es gatavoju sava stāsta noslēgumu.

—  Vai atminaties Bombejas muitnīcu?

Viņš to atminējās.

—   Nodegusi līdz pamatiem, — es pavēstīju.

—       Vai atceries Džimu Vonu? — viņš savukārt noprasīja.

—       Miris, — es teicu, kaut arī man nebija ne jausmas, kas šis velna Džims Vons ir.

Gāju atkal pa plānu ledu.

—       Vai atceraties Šanhajā Billiju Hārperu? — es aši atvaicāju pretī.

Vecais jūras vilks visiem spēkiem pūlējās atcerēties, bet manas fantāzijas auglis neparko negribēja iznirt viņa izbalējušajās atmiņās.

—       Nu, skaidrs, ka jūs atceraties Billiju Hārperu, — es neatlaidos. — Kas ta viņu nepazīst? Dzīvo tur jau četrdesmit gadus. Un ir dzīvs vēl šobaltdien.

Un tad notika brīnums. Jūras vilks atcerējās Billiju Hārperu. Varbūt tur patiešām bija Billijs Hārpers, varbūt viņš bija nodzīvojis Sanhajā četrdesmit gadus un dzīvoja vēl šobaltdien, tikai es nu gan to nezināju.

Tādā garā mēs ar veco jūrnieku turpinājām vēl krietnu pusstundu. Beigās viņš pateica policistam, ka es esot

tas, par ko uzdodoties, un es, izguldināts un pabarots ar brokastīm, tiku palaists vajā un varēju braukt tālāk uz rietumiem pie savas precētās māsas, kas mita Sanfrancisko.

Bet atgriezīsimies Reno pilsētā pie sievietes, kas man mijkrēslī atvēra durvis. Tikko ieraudzīju viņas labsirdīgo seju, zināju, kas jātēlo. Pārvērtos par maigu, nevainīgu, nelaimīgu puisēnu. Nevarēju parunāt. Pavēru muti un atkal to aizvēru. Nekad savā mūžā nebiju nevienam lūdzis maizi. Mans apjukums bija bezgala dziļš un sāpīgs. Es kaunējos. Pirms tam es diedelēšanu biju uzskatījis par jauku draiskulību, tagad pēkšņi kļuvu par īstu misis Grandijas dēlu ar visiem viņas buržuāziskajiem aizspriedumiem. Vienīgi, bada mocīts, varēju rīkoties tik nekrietni un pazemojoši un diedelēt ēdamo. Visiem spēkiem pūlējos, lai manā sejā atspoguļotos skumjas un mulsums, ko izjūt naivs, ēst izgribējies zēns, kas nav radis ubagot.

—   Tu esi izsalcis, nabaga puisēn, — viņa sacīja.

Biju panācis, ka viņa ierunājās pirmā.

Es palocīju galvu un noriju kaklā sakāpušo kamolu.

—   Es pirmo reizi mūžā … lūdzu dāvanas, — stostījos.

—   Nāc iekšā! — Viņa plaši atvēra durvis. — Mēs jau esam paēduši, bet uguns kuras, un es tev padabūšu kaut ko vakariņām.

Kad ienācu gaismas lokā, viņa mani vērīgi noskatīja.

—   Kaut mans dēls būtu tik stiprs un veselīgs kā tu, — viņa teica. — Bet viņš ir vārgs. Dažreiz viņam uznāk lēkmes. Sajā pēcpusdienā nabadziņš atkal nokrita zemē un stipri sasitās.

Viņas balsī skanēja neizsakāms mīļums un maigums, ko es ilgojos iemantot arī sev. Es palūkojos uz zēnu. Vājš un bāls viņš ar apsietu galvu sēdēja man pretī pie galda. Viņš nekustējās, bet acis, kurās atspīdēja lampas gaisma, izbrīna pilnas cieši vērās manī.

—  Tieši kā mans nabaga tēvs, — es sacīju. — Viņam bija krītamā kaite. Tādi kā reiboņi. Ārsti ar viņu netika nekādā galā … Tā arī nevarēja pateikt, kas īsti viņam kaiš.

—  Vai viņš ir miris? — sieviete mīlīgi pajautāja, nolikdama man priekšā uz galda pusduci miksti novārītu olu.

—  Miris. — Es noriju asaras. — Nomira pirms divām nedēļām. Bijām kopā, kad tas notika. Gājām pāri ielai.

Pēkšņi viņš nokrita. Tā arī vairs neatguva samaņu. Viņu ienesa aptiekā, un tur viņš nomira.

Sāku risināt sērīgu stāstu par tēvu — kā pēc mātes nāves mēs abi pametām ranču un devāmies uz Sanfrancisko; kā ar viņa pensiju (viņš bija vecs karavīrs) un mazumiņu iekrātās naudas mums nepietika; kā viņš mēģināja pelnīt iztiku, strādādams par grāmatu kolportieri. Attēloju arī pats savas ciešanas nedaudzajās dienās pēc tēva nāves, kad es vientuļš un pamests biju klīdis pa Sanfrancisko ielām. Kamēr labsirdīgā sieviete izņēma no pavarda biskvītus, cepa cūkgaļu un uzlika vārīties otru katliņu ar olām, es turēju viņai līdzi, tiesādams visu, ko viņa lika man uz šķīvja, un reizē papildinādams nabaga sērdieņa portretu ar jaunām un jaunām detaļām. Es patiešām kļuvu par šo nabaga zēnu. Viņš man šķita tikpat reāls kā brīnišķīgās olas, kas pazuda manā vēderā. Es būtu varējis raudāt par savu likteni. Zinu, ka lāgiem man aizlūza balss, jo kaklā sakāpa asaras. Tas bija ļoti iespaidīgi.

Tikko portretā parādījās jauns vilciens, labā dvēsele piešķīra man arī ko taustāmu. Viņa sagatavoja man ēdamo ceļam. Ietina vārītas olas, piparus, sāli, citas ēdam- lietas un lielu ābolu. Viņa uzdāvāja man trīs pārus biezu sarkanu vilnas zeķu. Viņa man iedeva tīrus mutautiņus un vēl šo to, tagad vairs neatceros — ko īsti. Un visu laiku cēla galdā arvien jaunus un jaunus ēdienus — un es tik locīju iekšā. Ķepēju kā gatavais mežonis, taču doties pāri Sjerai bagažas vagonā nebija joks, un kas varēja zināt, kad un kur mani gaida nākamā maltīte. Viņas pašas nelaimīgais dēls visu laiku sēdēja pie galda kluss un nekustīgs kā galvaskauss dzīrēs un vērās manī. Šķiet, ka viņa acīs mani apmirdzēja noslēpumainības, romantikas un dēku oreols, viss, ko viņa vārgā dzīvības liesmiņa nespēja iededzināt. Un tomēr pāris reižu man neviļus iešāvās prātā, vai tik viņš neredz man cauri.

—   Bet uz kurieni tu dodies? — viņa ievaicājās.

—   Uz Soltleiksitiju, — es atteicu. — Man tur dzīvo māsa — viņa ir precējusies. (Gudroju, vai nevajadzētu sacīt, ka viņa pieder pie mormoņu sektas, bet tad šo nodomu atmetu.) Viņas vīrs ir uzņēmējs — cauruļu licējs.

Te es apķēros, ka šādi uzņēmēji, cik zināms, parasti daudz pelna. Taču putra bija ievārīta, un nu vajadzēja to izstrēbt.

— Ja es būtu palūdzis, viņi atsūtītu man naudu biļetei, — es paskaidroju, — bet viņi abi slimo, un ar uzņēmumu arī ir visādas nepatikšanas. Kāds kompanjons svaini apkrāpa. Tāpēc negribēju rakstīt, lai sūta naudu. Zināju, ka gan jau kaut kā aizkulšos. Viņi domā, ka man pietiks naudas ceļam. Māsa ir traki skaista. Un tik laba! Viņa vienmēr bijusi pret mani laba. Laikam jau sākšu strādāt pie svaiņa un iemācīšos amatu. Viņiem ir divas meitas. Jaunākas par mani. Viena pavisam maziņa.

No visām precētajām māsām, ko esmu nometinājis Savienotajās Valstīs, Soltleiksitijas iemītniece ir man vistuvāk pie sirds. Viņa ir pilnīgi reāla persona. Kad stāstu par viņu, redzu gan viņu, gan abas mazās meitenes, gan vīru — cauruļu licēju savu acu priekšā gluži kā dzīvus. Viņa ir plecīga sieviete ar labsirdīgu seju un skaidri manāmu tieksmi uz pilnīgumu — zināt, viena no tām, kas allaž gatavo gardus ēdienus un nekad nedusmojas. Viņa ir tumšmate. Vīrs viņai ir kluss, mierīgs cilvēks. Lāgiem man šķiet, ka mēs abi esam seni draugi. Un, kas zina, — varbūt es kādu dienu viņu sastapšu. Ja vecais jūras vilks spēja atcerēties Billiju Hārperu, es neredzu iemesla, kāpēc lai es kādu dienu nesatiktu savas Soltleiksitijā dzīvojošās māsas vīru.

Toties vienu es zinu gaužām skaidri: savus vecākus un vecvecākus gan es nemūžam nesastapšu. Tos es, redzat, konsekventi esmu nosūtījis uz viņpasauli. No mātes es lielāko tiesu atbrīvojos ar sirdskaites palīdzību, vienīgi šad tad aizstādams šo slimību ar diloni, plaušu karsoni vai tīfu. Ir tiesa — un Vinipegas policisti to apliecinās, — ka Anglijā man dzīvo vectētiņš ar vecmāmiņu, bet tas bija pirms krietna laika, nav gandrīz nekādu šaubu, ka tagad viņi ir miruši. Lai nu kā, rakstīt viņi man neraksta.

Ceru, ka labā sieviete Reno pilsētā izlasīs šīs rindiņas un piedos manu novirzi no godīguma un patiesības ceļa. Es neatvainojos, jo kaunu par to neizjūtu. Pie viņas sliekšņa mani atveda jaunības pārgalvība, dzīvesprieks un dēku alkas. Sī satikšanās man daudz deva. Tā man parādīja, cik laba sirds mājo dažu cilvēku krūtīs. Ceru, ka arī sievietei šī sastapšanās sniedza kādu labumu. Uzzinājusi, kā viss notika īstenībā, viņa tagad varbūt vismaz gardi pasmiesies.

Viņai mana pasaciņa likās patiesa. Ne es pats, ne mana ģimene nemodināja viņā šaubas, un viņa raizējās, kā es

veikšu bīstamo ceļojumu līdz Soltleiksitijai. Šīs raizes mani gandrīz noveda postā. Tieši tad, kad es, apkrāvies ar ēdamlietām un piebāzis kabatas ar siltām vilnas zeķēm, grasījos iet, viņa atcerējās savu māsasdēlu, tēvoci vai ciiu radinieku, kas strādāja dzelzceļā par pastapa- vadoni un kam tieši tonakt tieši ar to vilcienu, kurā es dzīros braukt par zaķi, vajadzēja ierasties Reno. Kada laime! Viņa aizvedīšot mani uz staciju, izstāstīšot, kas un kā, un pierunāšot radinieku, lai tas paslēpj mani pasta vagonā. Tā es pilnīgā drošībā bez grūtībām nokļūšot Ogdenā, bet no turienes Soltleiksitija esot tikpat kā ar roku aizsniedzama. Man pamira sirds. Viņa arvien aizrautīgāk klāstīja savu plānu, un man, drūmu nojautu pārņemtam, vajadzēja tēlot bezgalīgu prieku un līksmību, ka visas manas grūtības žigli vien top atrisinātas.

Atrisinātas! Es taču tonakt taisījos laisties uz rietumiem, un te nu mani, gribi vai negribi, aiztransportēs uz austrumiem. Tās bija īstas lamatas, bet man pietrūka dūšas viņai pateikt, ka viss stāsts bijis salti meli. Un, izlikdamies gauži sajūsmināts, es izmisīgi lauzīju galvu, kā izmukt. Taču izejas nebija. Viņa gatavojās pati iesēdināt mani pasta vagonā — un tad radinieks nogādāšot mani Ogdenā. Ļepato nu tad atpakaļ pāri tuksnesim, kas stiepjas simtiem jūdžu tālumā.

Taču tovakar man smaidīja laime. Grasīdamās jau likt galvā cepuri, lai nāktu mani pavadīt, viņa atcerējās, ka ir alojusies. Radinieka grafiks esot mainīts, viņu varot gaidīt Reno nevis tonakt, bet pēc divām dienām. Biju glābts — jo kurš enerģisks jaunietis būs ar mieru divas dienas gaidīt? Visai pašpārliecināts apgalvoju savai labdarei, ka nokļūšu Soltleiksitija ātrāk, ja došos ceļā tūlīt, un šķīros, saņēmis viņas svētību un laba vēlējumus, kas vēl ilgi skanēja man ausīs.

Bet vilnas zeķes gan bija gauži noderīgas. Varat man ticēt. Uzvilku tās tonakt, kad braucu uz tālsatiksmes vilciena bagāžas vagona platformas. Un šis vilciens drāzās uz rietumiem.

## TURIES!

Ja vien negadās kaut kas neparedzēts, tad jauns un izmanīgs klaidonis var nokļūt pie mērķa, braucot par zaķi, kaut arī visi konduktori nez kā censtos viņu izsēdināt, — protams, būtiski svarīgs nosacījums ir tas, ka jāceļo naktī. Ja šāds konkrēts pasaules staigulis šādos konkrētos apstākļos būs apņēmies nokļūt galā, braucot par zaķi, tad viņš to izdarīs, ja vien viņu neaizkavēs kas pilnīgi negaidīts. Izsēdināt likumīgā ceļā konduktori viņu nekādi nevar: tad jāķeras pie slepkavības. Apkārtstaiguļu pasaulē gan valda uzskats, ka konduktori no slepkavībām nevairās. Tā kā es tomēr savās klaiņotāja dienās šādu gadījumu neesmu pieredzējis, tad par ticamību īsti negalvoju.

So lo esmu gan dzirdējis par «sliktiem» ceļiem. Kad klaidonis «iekārtojies zem vagona» uz asīm un vilciens kustas, acīm redzot, nav nekādas iespējas no viņa atbrīvoties, kamēr sastāvs neapstājas. Klenderim, kas ērti ierīkojies apakšā četru riteņu un citu ierīču sabiedrībā, no vilciena apkalpes nav ko baidīties — tā viņš vismaz domā. Bet kādā jaukā dienā viņš var gadījuma pēc nokļūt uz «slikta» ceļa. Par sliktu parasti dēvē tādu ceļu, kurā pirms neilga laika klaidoņi nogalinājuši vienu vai vairākus apkalpes vīrus. Lai dievs žēlīgs zaķim, ko noķer zem vagona šādā dzelzceļlīnijā, — tad viņam ir beigas, kaut arī vilciens brauktu ar sešdesmit jūdžu ātrumu stunda.

Bremžu konduktors, paņēmis sakabes kārti un virvi, nostājas uz platformas tā vagona priekšā, kurā brauc zaķis. Viņš piesien virvi pie kārts, iebāž kārti starp platformām un palaiž vaļīgāk virvi. Kārts sitas pret sliežu gulšņiem un, atlēkdama atpakaļ, dauzās pret vagona apakšu un tad atkal pret gulšņiem. Vīrs pavirza kārti te uz priekšu, te atpakaļ, te pa labi, te pa kreisi, savelk ciešāk un atlaiž vaļīgāk, dodams savam ierocim iespēju visvisādi atsisties un lēkt atpakaļ. Katrs tāda vēzēkļa

belziens var nogalināt, un, ja ātrums ir sešdesmit jū- dzes_stundā, kārts izbungo īstu nāves jundu. Nākamajā dienā no uzbēruma novāc klaidoņa mirstīgās atliekas un vietējā avīze iespiež īsu paziņojumu, ka nepazīstamais cilvēks, neapšaubāmi klaidonis, laikam bijis piedzēris un droši vien aizmidzis gulējis uz sliedēm.

Lai minētu raksturīgu piemēru, kā veiksmīgs klaidonis var izmanīties, braukdams par zaķi, attēlošu šādu piedzīvojumu. Biju iesēdies Kanādas-Klusā okeāna līnijas vilcienā, kas devās no Otavas uz rietumiem. Man vajadzēja nobraukt trīstūkstoš jūdžu lielu attālumu. Bija rudens, bet priekšā Manitoba un Klinšu kalni. Vairēja gaidīt, ka sāks kniebt sals, un ik brītiņš, ko aizkavējos, vēsā ceļojuma izredzes vēl palielināja. Turklāt biju nelāga noskaņojumā. Monreālu no Otavas šķir tikai simt divdesmit jūdžu liels attālums. Kā lai es to nezinātu, ja nupat biju veicis šo ceļojumu un tas man bija prasījis sešas dienas?! Aiz pārskatīšanās biju galvenās līnijas vietā nokļuvis uz kaut kāda draņķīga atzarojuma, pa kuru kursēja tikai divi vietējās satiksmes vilcieni dienā. Veselu nedēļu biju barojies vienīgi ar sausām maizes garozām, ko izlūdzos no franču zemniekiem un ar ko tik un tā nepietika.

Nelāgo noskaņojumu vēl pasliktināja diena, ko pavadīju Otavā, pūlēdamies sagādāt drēbes garajam ceļojumam. Lai jums būtu zināms: no visām Savienoto Valstu un Kanādas pilsētām Otava ir tā, kur gandrīz visgrūtāk samangot drēbes; pati skopākā šai ziņā ir Vašingtona. Trakāk par brīnišķo Vašingtonu nav nekur. Pavadīju tur divas nedēļas, mēģinādams izdiedelēt pāri kurpju, un tad biju spiests doties tās meklēt Ņūdžersijā.

Taču atgriezīsimies pie Otavas. Tieši astoņos no rīta izgāju drēbju medībās. Darbojos gauži enerģiski cauru dienu. Varu apzvērēt, ka nostaigāju četrdesmit jūdzes. Izvedu pārrunas ar tūkstoš māju namamātēm. Nepārtraucu darbu, pat lai paēstu pusdienas. Pulksten sešos vakarā pēc desmit stundu ilgām nenogurstošām pūlēm man joprojām trūka krekla, bet bikšu pāris, kurā laimīgi biju iedzīvojies, izrādījās par mazu un taisījās drīz vien sairt.

Sešos beidzu darbu un devos uz staciju, cerēdams pa ceļam sadabūt ko ēdamu. Taču laime kā negribēja, tā negribēja uzsmaidīt. Visās mājās, kur iegriezos, mani

noraidīja. Bet tad beidzot pasniedza dāvanu. Mans garastāvoklis uzlabojās, jo tā bija vislielākā dāvana, ko savā garajā un raibajā diedelnieka mūžā jebkad biju saņēmis. Sainis bija krietnas ceļa somas lielumā un ievīstīts avīzēs. Aizsteidzos uz tuvāko neapbūvēto laukumu un at- tinu vaļā. Pirmais, ko ieraudzīju, bija kūkas, tad vēl kūkas, vēl un vēl — vārdu sakot, vesels lērums kūku. Kūkas vien. Velti es meklēju biezas rupjmaizes šķēles ar sviestu un gaļu, tur bija tikai kūkas, bet man no saldumiem metās šķebeni. Citā laikmetā un citā zemē ļaudis bija apsēdušies pie Bābeles ūdeņiem un lējuši asaras. Arī es, tupēdams Kanādas lepnās galvaspilsētas neapbūvētā laukumā pie kūku kalna, raudāju kā izkults bērns. Tāpat ka nelaimīgs tēvs lūkojas sava mirušā dēla vaigā, tā es blenzu uz šo saldo cepumu lēveni. Laikam gan biju ļoti nepateicīgs, atsacīdamies nobaudīt dāsnās dāvanas, ko saņēmu bagātajā namā, kur iepriekšējā vakarā bija rīkotas viesības. Tomēr arī viesiem šīs kūkas, acīm redzot, nebija garšojušas.

Kūkas bija manu neveiksmju kulminācijas punkts. Ļaunāks nekas vairs nevarēja atgadīties, un stāvoklim vajadzēja uzlaboties. Tā arī notika. Nākamajā mājā mani «ielūdza viesos». Tāds «ielūgums» ir tīrā svētlaime. Klaidoni ieaicina iekšā, bieži vien dod iespēju nomazgāties un apsēdina pie galda. Bezpajumtniekiem gauži patīk izstiept kājas zem galda. Māja bija liela un ērta, tā atradās plašā dārzā ar skaistiem kokiem, krietni patālu no ielas. Saimnieki bija tikko paēduši. Mani ieveda tieši ēdamistabā, un tas jau pats par sevi bija visai neparasts notikums, jo klaidonis, ko «ielūdz viesos», var būt laimīgs, saņemdams «cienastu» virtuvē. Kamēr es ēdu, ar mani sarunājās sirms,, laipns anglis, viņa labsirdīgā sieva un daiļa, jauna francūziete.

Nez vai šī jaunā, daiļā dāma tagad pēc tik ilga laika atceras, kādus smieklus es izraisīju ar savu žargona vārdu «kvarts»[4] . Redzat, es delikāti mēģināju iznabagot ko taustāmāku. Tāpēc arī minēju šādu naudas summu.

—   Ko? — viņa jautāja.

—   Kvartu, — es atkārtoju.

_ Ko? — viņa vēlreiz noprasīja, un viņas lūpu kaktiņi noraustījās.

—   Kvartu, — sacīju.

Nu viņa sāka skaļi smieties.

—  Vai neatkārtosit vēlreiz? — viņa vaicāja, kad bija savaldījusies.

—   Kvartu, — es atteicu.

Un atkal atskanēja skaņi, sidrabaini smiekli.

—   Piedodiet, — viņa sacīja, — bet ko… ko jūs teicāt?

—  Kvartu, — es bildu no jauna, — vai tad kaut kas nav pareizi?

—  Nē, nekādā ziņā, — aizelsusies no smiešanās, viņa izgrūda, — bet ko tas nozīmē?

Es paskaidroju. Tagad vairs neatceros, vai man izdevās no viņas šo kvartu izspiest vai ne, bet pēc tam es ne reizi vien esmu lauzījis galvu, kurš no mums abiem toreiz bija lielāks provinciālis.

Ierazdamies stacijā, sev par lielu nepatiku, ieraudzīju vismaz divdesmit klaidoņu, kas grasījās braukt uz ekspreša slēgto bagāžas vagonu platformām. Divi trīs bezmaksas pasažieri — tas nu nebūtu nekas. Tie neduras acīs. Bet divdesmit! Tur neko labu nevarēja gaidīt. Neviena vilciena apkalpe neļaus ceļot tādam baram.

Te man laikam jāpaskaidro, kas ir slēgts bagāžas vagons. Dažiem pasta vagoniem galā nav durvju, tapec tāds vāģis ir itin kā slēgts. Taču arī tiem vagoniem, kam ir gala durvis, tās vienmēr aizbultē ciet. Iedomāsimies, ka pēc vilciena atiešanas uz viena šāda vagona platformas uzlec klaidonis. Durvju nav, vai arī tās aizbultētas. Neviens konduktors nevar piekļūt pie viņa, lai pieprasītu biļeti vai arī lai pasaules braucēju izsēdinātu ārā. Skaidrs, ka klaidonis līdz nākamajai vilciena pieturai atrodas drošībā. Tur viņš nolec, tumsā metas uz priekšu, un, kad vilciens viņu panāk, viņš atkal uzlec uz platformas. Tomēr gadās visādi, kā jūs tūlīt redzēsit.

Vilcienam sakustoties, šie divdesmit klaidoņi aplipa ap trim slēgtajiem vagoniem. Daži uzrāpās augšā, pirms vilciens paspēja nobraukt divdesmit soļus. Tie bija galīgie neveikļi, un es nopratu, ka viņi drīz atkritīs. Vilciena apkalpe, protams, nesnauda, un pirmajā pieturā elle gāja vaļā. Es nolēcu un drāzos gar sliedēm uz priekšu. Ievēroju, ka bariņš klaidoņu man seko. Acīm redzot, viņi zināja, kas jādara. Ja grib braukt ar ātrvilcienu, tad pieturās vienmēr jāaizskrien krietni uz priekšu. Es to darīju, un skrejot mani pavadoņi cits pēc cita

atkrita. Sī atkrišana parādīja, cik kurš, lecot vilcienā, izmanīgs un aukstasinīgs.

Jo viss norisinās šādi. Vilcienam sākot kustēties, konduktors stāv uz pirmā slēgtā vagona platformas. Pašā vilcienā viņš iekšā netiek, tad viņam jānolec zemē un jā- uzrapjas uz tād^ vagona platformas, kurš nav slēgts. Kamēr vilciens vēl neiet tik ātri, lai konduktors neiedrošinātos riskēt, viņš nolec no slēgtā vagona, ļauj vairākiem citiem paslīdēt garām un tad uzrāpjas uz kāpšļa. Tāpēc klaidonim jāpaskrien tik talu uz priekšu, lai tad, kad slēgtais vagons pienāktu viņam klāt, konduktors to būtu jau atstājis.

Pametu pēdējo klaidoni apmēram piecdesmit pēdas aiz sevis un gaidīju. Vilciens sakustējās. Redzēju konduktora lukturi uz pirmā slēgtā vagona platformas. Konduktors stāvēja tur, izvadīdams vilcienu no stacijas. Redzēju arī neveikļus nelaimīgi kvernam uzbēruma malā un palaižam garām slēgtos vagonus. Viņi nemēģināja uzlēkt uz platformām. Viņi cieta sakāvi jau sākumā pašu gļēvuma dēļ. Pēc viņiem, tuvāk man, stāvēja klaidoņi, kam par šo spēlīti bija mazliet lielāka sajēga. Tie palaida garām pirmo slēgto vagonu, kur stāvēja konduktors, un salēca uz otrā un trešā vagona platformām. Konduktors, protams, pameta pirmo, ielēca otrajā, kad tas brauca garām, un ņēmās grūst lejā zaķus, kuri bija meklējuši uz tā patvērumu. Mana priekšrocība bija tā, ka es atrados tālu priekšā, un, kad pirmais slēgtais vagons piebrauca man klāt, konduktors to bija jau pametis un izrēķinājās ar klaidoņiem, kas brauca otrajā. Pusducis izmanīgāko vīru, kuri bija aizskrējuši pietiekami tālu uz priekšu, arī uzrāpās uz pirmā vagona platformas.

Nākamajā pieturā, kad atkal vicojām pa uzbērumu uz priekšu, es saskaitīju tikai piecpadsmit vīru. Pieci bija atsijāti. Tik sekmīgi uzsāktais klaidoņu rindu retināšanas process turpinājās no stacijas uz staciju. Vispirms palikām četrpadsmit, tad divpadsmit, tad vienpadsmit, pēc tam deviņi, vispēc astoņi. Tas man atgādināja bērnu pantiņu par desmit maziem nēģerēniem. Nolēmu, ka būšu pats pēdējais nēģerēns. Un kāpēc gan ne? Vai es nebiju apveltīts ar jaunības spēku un veiklību? (Es biju astoņpadsmit gadu vecs un teicamā formā.) Vai man nebija dzelzs nervi? Un vai es nebiju tīrais klaidoņu karalis? Vai visi pārējie salīdzinājumā ar mani nebija neveikļi, vazaņķi un amatieri? Ja nepalikšu pēdējais nēģerēns, tad laiks izstāties no spēles, nolīgt darbā kādā fermā un kultivēt lucernu.

Kad mūsu skaits saruka līdz četriem, spēlītē iesaistījās visa apkalpe. Kopš šī brīža sākām sacensties veiklībā un viltībā, turklāt pārsvars bija apkalpes pusē. Trīs atlikušie cits pēc cita nozuda, un beidzot es paliku viens pats. Tad nu gan jutos lepns! Neviens Krēzs nav tā lepojies ar savu pirmo miljonu. Biju noturējis pozīcijas, par spīti diviem konduktoriem, virskonduktoram, kurinātājam un mašīnistam.

Pastāstīšu dažas epizodes, no kurām būs redzams, kā es to panācu. Tumsā aizskrējis tālu priekšā — tik tālu, ka konduktoram, kas brauc pirmajā slēgtajā vagonā, gribot negribot jānolec, kamēr vāģis vēl nav pieripojis pie manis, — es uzrāpjos uz platformas. Lieliski! Līdz nākamajai pieturai esmu drošībā. Kad šī stacija sasniegta, šaujos uz priekšu, lai manevru atkārtotu. Vilciens sāk iet. Es vēroju, kā tas tuvojas. Uz pirmā slēgtā vagona platformas laternu neredz. Vai apkalpe no cīņas atteikusies? Nezinu. To nekad nevar zināt, un ik mirkli jābūt gatavam, ka notiks visjaunākais. Kad pirmais slēgtais vagons nonāk man pretī, es ieskrienos un uzlēcu uz platformas, pūlēdamies saskatīt, vai tur nestāv konduktors. Ļoti iespējams, ka viņš tur stāv ar nodzēstu laternu rokā un, tiklīdz es uzlēkšu uz kāpšļa, šī laterna trieksies pret manu galvu. Vai nu es to neesmu piedzīvojis! Divas vai trīs reizes esmu dabūjis izbaudīt laternas smagumu.

Bet nē, pirmā vagona platforma ir tukša. Vilciens traucas arvien ātrāk. Līdz nākamajai stacijai nekas nedraud. Bet vai tā ir? Manu, ka vilciens samazina ātrumu. Mirkli saspringstu. Kaut kas pret mani tiek gatavots, taču skaidri neko nezinu. Cenšos saskatīt, kas notiek abās pusēs, neaizmirsdains uzmanīt arī tenderi, kas atrodas man priekšā. Man var uzbrukt no jebkuras puses vai arī no visām trim reizē.

Kā tad, jau sākas. Vilcienam izbraucot no stacijas, konduktors atradies lokomotīvē. Es viņu ieraugu, kad viņš uzlec uz kāpšļa mana vagona labajā pusē. Zibenīgi no- lecu zemē kreisajā un joņoju gar lokomotīvi uz priekšu. Pazūdu tumsā. Stāvoklis ir tāds pats kā brīdī, kad vilciens atstāja Otavu. Atrodos priekšā, un vilcienam, turpinot ceļojumu, jābrauc man garām. Man atkal ir labas izredzes uzlēkt uz kādas platformas.

Uzmanīgi vēroju. Redzu, ka laterna tuvojas lokomo- līvei, un neredzu, ka tā aizvirzītos atpakaļ. Tāpēc tai joprojām jābūt uz lokomotīves, turklāt nav cerību, ka tā karātos gaisā. Sis konduktors ir slinks, citādi viņš būtu gaismu nodzēsis, nevis gluži vienkārši pūlējies to aizsegt. Vilciens sakustas. Pirmā platforma ir tukša, un es uzlēcu uz tās. Sastāvs, tāpat kā iepriekš, palēnina gaitu, konduktors nolec no lokomotīves, uzrāpjas vienā pusē uz kāpšļa, es otrā pusē noslīdu zemē un skrienu uz priekšu.

Stavēdams tumsā un gaidīdams, jūtos varen lepns. Transkontinentālais ātrvilciens divreiz apstājies manis dēļ, manis — nabaga pasaules braucēja dēļ. Viens pats es divreiz esmu apturējis tālsatiksmes vilcienu ar tā daudzajiem vagoniem un pasažieriem, ar valdības pastu, ar divtūkstoš zirgspēku jaudīgo motoru. Turklāt es sveru tikai simt sešdesmit mārciņās, un kabatā man nav pat piecu centu!

Atkal es redzu, ka laterna tuvojas lokomotīvei. Taču šoreiz tā neslēpjas. Man šķiet, tā virzās pārāk atklāti, un es gudroju, kas viņiem atkal padomā. Katrā ziņā man jābaidās nevis no konduktora, kas atrodas uz lokomotīves, bet no kā cita. Vilciens ripo man garām. īstajā brīdī, pirms paspēju uzlēkt uz platformas, ieraugu pirmajā vagonā tumšu konduktora stāvu bez laternas. Ļauju vagonam pabraukt garām un gatavojos noķert otro. Taču konduktors no pirmā nolēcis zemē un seko man pa pēdām. Pametis ašu skatienu sānis, redzu pazibam tā konduktora laternu, kurš stāvēja uz lokomotīves. Arī viņš nolēcis zemē, un nu abi vajātāji atrodas tai pašā vilciena pusē, kur es. Nākamajā mirklī ripo garām otrais slēgtais vagons — un es esmu jau augšā. Nedomāju te uzkavēties. Man jau prātā jauns gājiens. Drāzdamies pāri platformai, dzirdu, ka uz kāpšļa uzlec konduktors. Nolidoju zemē otrā pusē un metos skriet gar vilcienu. Mans plāns ir paskriet uz priekšu un uzlēkt uz pirmās platformas. Jāļeko, cik jaudas, jo vilciens uzņem ātrumu. Turklāt konduktors arī nolēcis un vīlē man pakaļ. Laikam es esmu labāks sprinteris, jo noķeru pirmo vagonu. Stāvu uz kāpšļiem un vēroju savu vajātāju. Viņš atpalicis tikai par desmit pēdām un drāž, cik spēka, taču vilciens sasniedzis gandrīz savu normālo ātrumu, un attiecībā pret mani kon-

duktors stāv uz vietas. Es viņu uzmundrinu, pastiepju roku, lai viņam itin kā palīdzētu, viņš izgrūž bezdievīgu lāstu, izstājas no sacensības un ielec vilcienā krietni patālāk.

Vilciens joņo uz priekšu, un es apmierinats vēl smejos sev bārdā, kad, kur gadījusies, kur ne, mani apšjāc ūdens strūkla. Kurinātājs, stāvēdams uz lokomotīves, spēlējas ar savu šļūteni. Pāreju no platformas uz tendera viņu galu, un nojume mani te paglābj. Ūdens šļācas virs galvas, bet mani neķer. Man niez nagi uzrāpties uz tendera un belzt kurinātājam ar ogles gabalu, taču es zinu: ja to darīšu, tad viņi ar mašīnistu nerimsies, kamēr pataisīs mani aukstu, tāpēc atturos.

Nākamajā pieturā nokūleņoju lejā un šaujos tumsā uz priekšu. Šoreiz, vilcienam sākot kustēties, abi konduktori stāv uz pirmā slēgtā vagona platformas. Noprotu, ko viņi grasās darīt. Viņi nosprieduši, ka neļaus man atkārtot iepriekšējo gājienu. Es nevaru atkal uzrāpties uz otrās platformas, šķērsot to un uzlēkt uz pirmās. Tikko pirmā pabrauc garām un es uz tās nekāpju, viņi nolaižas lejā katrs savā vilciena pusē. Es uzlienu uz otrās platformas, bet, to darīdams, zinu, ka pēc mirkļa konduktori iznirs man abās pusēs. Tās ir lamatas. Ceļš kā pa labi, tā pa kreisi slēgts. Taču ir vēl viens ceļš, un tas ved augšup.

Tāpēc es negaidu, kamēr parādīsies mani vajātāji. At- sperdamies uz dzelzs apkalumiem, uzrāpjos pa stāvo sienu un nostājos uz rokas bremzes riteņa. Ar to arī atelpas brīdis beidzies, es dzirdu, ka konduktori, papēžus klaudzinādami, katrs savā pusē kāpj augšup. Neveltu viņiem neviena skatiena. Paceļu rokas virs galvas, kamēr delnas atspiežas pret abu vagonu jumtu ieapaļajām malām. Viena delna, protams, atrodas uz viena vagona jumta ieapaļās malas, otra — uz otra vagona jumta ieapaļās malas. Nu jau abi konduktori parādās uz kāpšļiem. Es to zinu, lai gan esmu pārāk aizņemts, lai viņus redzētu. Tas viss notiek nedaudzu sekunžu laikā. Palēcos un uzraujos ar rokām augšup. Pievelku kājas. Abi konduktori mēģina tās satvert, bet saķer tukšu gaisu. Es to zinu, jo lūkojos lejup un redzu viņus. Dzirdu arī, kā viņi lādas.

Mans tagadējais stāvoklis nav apskaužams: turos reizē pie abu vagonu nolaidenajām malām. Ašā, atsperīgā rāvienā uzsviežu abas kājas uz viena jumta malas, bet abas rokas pārmetu uz otra jumta malas. Tad, satvēris

nolaideno malu, pārvelkos pār apaļumu uz līdzeno daļu un apsēžos tur atvilkt elpu, turēdamies pie ventilatora izciļņa. Tagad esmu uz klāja, kā to dēvē klaidoņi. Iepriekš attēloto rīcību sauc par «rāpšanos uz klāja». Atļaujiet man tūlīt piebilst, ka tikai jauns un spēcīgs klaidonis var uzlīst uz pasažieru vilciena klāja un šim jaunajam un spēcīgajam klaidonim jābūt arī dzelzs nerviem.

Vilciens ripo arvien ātrāk un ātrāk, un es zinu, ka līdz nākamajai pieturai esmu drošs — taču tikai līdz nākamajai. Ja palikšu uz jumta, kad vilciens apstāsies, konduktori apmētās mani ar akmeņiem. Konduktors ar spēcīgu miesas būvi var uzlidināt uz jumta krietni smagu akmentiņu, kas sver no piecām līdz divdesmit mārciņām. Tomēr visai iespējams, ka nākamajā pieturā konduktori stāvēs uz tās pašas platformas un gaidīs, kad es kāpšu lejā. Tāpēc man jālaižas zemē uz kādas citas platformas.

Lolodams kvēlas cerības, ka nākamajā pusjūdzē nebūs tuneļu, es pieceļos kājās un noeju pa sešu vagonu jumtiem pretējā virzienā. Atļaujiet man apgalvot, ka šādā pastaiga bailes jāaizmirst. Pasažieru vagonu jumti nav domāti pusnakts promenādēm. Ja kāds man nepiekrīt, lai izmēģina. Lai nokāto pa zvalstīga, ļodzīga vagona jumtu, kad vienīgais, pie kā turēties, ir tukšais, tumšais gaiss. Un lai šāds drosminieks neaizmirst pielikt soli, tuvodamies slīpajai malai, kas norasojusi slapja un slidena, un lai tad pārrāpjas uz otru jumtu, kas ir tikpat slīps, slapjš un slidens. Ticiet man, tā viņš lieliski varēs pārbaudīt, vai nedreb sirds un nereibst galva.

Kad vilciens palēnina gaitu, iebraukdams stacijā, es laižos lejup sešu platformu attālumā no tās vietas, kur rāpos augšup. Uz platformas neviena nav. Vilciens apstājas, un es noslīdu zemē. Priekšā starp mani un lokomotīvi kustas divas laternas. Konduktori meklē mani uz vagonu jumtiem. Ievēroju, ka vagons, pie kura stāvu, ir «četrritenis», tas ir, katrai ripojošai iekārtai ir tikai četri riteņi. (Kad ceļo vagona apakšā, jāvairās no «sešrite- ņiem», tie ir gaužām bīstami.)

Palienu zem vilciena un rāpjos uz asu pusi, un, varat man ticēt, esmu varen priecīgs, ka vilciens stāv. Tā ir pirmā reize, kad es transkontinentālā vilcienā braucu apakšējā ložā, un tās iekšējais iekārtojums man ir svešs. Mēģinu ielīst virs ripojošās iekārtas, telpā starp to un vagonu grīdu. Taču telpa nav pietiekami liela, lai es tajā

varētu iespraukties. Tas inan ir kas jauns. Savienotajās Valstīs esmu paradis parāpties zem ātri ejoša vilciena, ieķerties platformas malā, pabāzt kājas zem bremzes stieņa, no turienes uzlīst virs ripojošās iekārtas un apsēsties uz šķērsass.

Pataustījies ar rokām tumsā, noprotu, ka brīva vieta ir starp bremzes stieni un zemi. Sprauga gan ir visai šaura. Man jānogulstas uz vēdera un jālokās uz priekšu kā tārpam. Iekļuvis ripojošajā iekārtā, apsēžos uz ass un sāku gudrot, ko par manu likteni domā konduktori. Vilciens sakustas. Beidzot viņi mani vairs netraucēs.

Bet vai tā ir? Tūlīt nākamajā stacijā redzu, ka otrā vagona galā starp riteņiem paspīd laterna. Nu viņi pārmeklē asis. Veicīgi jālasās prom. Lienu uz vēdera pa bremzes stieņa apakšu. Viņi mani ierauga un metas man pakaļ, bet es četrrāpus pārrāpjos pār sliedēm otrā pusē un uzslejos kājās. Tad jožu uz vilciena priekšgalu. Pa- skrienu garām lokomotīvei un paslēpjos labdarīgajā tumsā. Atrodos atkal izejas stāvoklī. Esmu pametis vilcienu aizmugurē, un tam jābrauc man garām.

Vilciens sāk iet. Uz pirmā slēgtā vagona platformas spīd laterna. Palieku guļam un redzu garām aizslīdam konduktoru, kas urbjas ar skatienu tumsā. Taču laterna spīgo arī uz otrā vāģa platformas. Sis konduktors mani ierauga un pakliedz tam, kas jau aizbraucis garām uz pirmās. Abi nolec zemē. Nekas, uzrāpšos uz trešās un uz- vilkšos uz klāja. Ak tu, mīļā stundiņa, laterna redzama arī uz trešās! Tas ir virskonduktors. Ļauju, lai vagons paripo garām. Lai nu kā, tagad man visa vilciena apkalpe ir priekšā. Pagriežos un skrienu pretējā virzienā. Paskatos pār plecu. Visas trīs laternas nosvempušās lejā un nu tik lampačo man pakaļ. Šaujos kā bulta. Puse vagonu ir jau aizmugurē, un vilciens brauc diezgan ātri, kad uzlēcu uz platformas. Zinu, ka pēc nedaudziem mirkļiem visi trīs metīsies man virsū kā izbadējušies vilki. Uzkāpju uz rokas bremzes riteņa, atspiežos ar plaukstām pret ieapaļajām jumta malām un uzvelkos uz klāja. Vajātāji, smagi pārdzīvodami vilšanos, drūzmējas apakšā uz platformas kā suņi, kas uzdzinuši kokā kaķi, raida man augšup lāstus un izsaka nepieklājīgus spriedumus par maniem senčiem.

Bet kas par to? Kopā ar mašīnistu un kurinātāju viņi ir pieci pret vienu, un šo piecu pusē ir Viņa majestāte

Likums un lielās korporācijas varenība, taču es tik un tā palieku uzvarētājs. Esmu pārāk tālu aizmugurē un skrienu pa vagonu jumtiem uz priekšu, kamēr sasniedzu piekto vai sesto platformu, skaitot no lokomotīves. Piesardzīgi paveros lejup. Uz šīs platformas stāv konduktors. Zinu, ka viņš mani pamanījis, jo žigli iemetas vagonā. Zinu arī, ka viņš gaida iekšpusē pie durvīm, gatavs klupt man virsū, tikko es rāpšos lejā. Ļauju, lai viņš paliek jaukajās cerībās, ka es neko nenojaušu, un tupu augšā, lai stiprinātu viņā šo maldīgo uzskatu. Neredzu viņu, taču noprotu, ka vienreiz viņš paver durvis un palūr augšup, lai pārliecinātos, vai es joprojām atrodos turpat.

Vilciens palēnina gaitu, iebraukdams stacijā. Es itin kā vilcinādamies nolaižu kājas pār malu. Vilciens apstājas. Joprojām kuļāju kājas. Dzirdu, ka durvis klusu paveras. Tikko pakustēšos, viņš mani grābs ciet. Pēkšņi pielecu stāvus un metos pa jumtu uz priekšu. Tas notiek tieši viņam virs galvas — tur, kur viņš stāv pie durvīm, man uzglūnēdams. Vilciens nekustas. Nakts ir klusa, un es pūlos dauzīt papēžus pret metāla jumtu pēc iespējas skaļāk. Skaidri nezinu, taču domāju, ka viņš patlaban jož uz priekšu, lai satvertu mani, kad es nākamajā platformā rāpšos zemē. Tomēr es nerāpjos zemē. Noskrējis pa vagona jumtu līdz pusei, apsviežos apkārt, klusi aizzogos atpakaļ un mundri noslīdu uz platformas, ko abi ar konduktoru pirms brīža pametām. Gaiss tīrs. Nolecu lejā vilciena viņā pusē un nozūdu tumsā. Neviena dzīva dvēsele nav mani redzējusi.

Pārrāpjos pāri žogam dzelzceļa uzbēruma malā un vēroju. Ā-ā! Kas tad tas? Redzu uz jumta laternu, kas virzās no lokomotīves uz viņu galu. Viņi domā, ka neesmu norāpies zemē, un nu meklē pa klāju. Un tas vēl nav viss — katrā pusē vilcienam soli solī ar pirmo laternu pa uzbērumu virzās divi citi lukturi. Tās ir trusīšu medības, un trusītis esmu es. Kad tas, kurš iet pa jumtiem, uzspīdinātu man gaismu, pārējie divi grābtu mani ciet. Uztinu smēķi un noraugos, kā procesija pavirzās garām. Kad tas noticis, varu droši doties uz sastāva priekšgalu. Vilciens atiet, un es bez kādiem šķēršļiem uzrāpjos uz pirmās platformas. Taču sastāvs vēl nav sasniedzis pilnu ātrumu, kad es, aizdedzinādams cigareti, ieraugu kurinātāju, kas viņā tendera galā pārrāpies pāri ogļu kalnam un nu nolūkojas lejup uz mani. Dūša aiz bailēm saskrien papēžos. Kurinātājs no savas vietas var bliezt man ar ogļu gabaliem un pataisīt mani par kotleti. Taču viņš mani uzrunā, un es atvieglots saklausu viņa balsī izbrīnu.

—  Ak tu, velna bērns, — viņš saka.

Tas ir liels kompliments, un es nodrebu sajūsmā, kā nodreb skolas puika, saņemdams apbalvojumu.

—   Paklau, — es viņam uzsaucu, — nemazgā mani vairs ar savu šļūteni!

—   Labs ir, — viņš piekrīt un atgriežas pie darba.

Ar kurinātāju nu esmu sadraudzējies, bet konduktori mani joprojām meklē. Nākamajā pieturā tie sakāpj atkal visos trijos slēgtajos vagonos, bet es, tāpat kā iepriekš, ļauju, lai viņi pabrauc garām, un vilciena vidū uzrāpjos uz klāja. Tomēr apkalpe tagad iedegusies cīņas kārē — un vilciens apstājas. Konduktori nolēmuši no manis atbrīvoties par katru cenu. Sai stacijā milzīgais transkon- tinentālais ekspresis manis dēļ apstājas trīs reizes, un katru reizi es izlokos no vajātājiem un uzrāpjos uz klāja. Taču tas ir bezcerīgi, jo viņi beidzot izpratuši stāvokli. Esmu iemācījis viņiem, ka vilcienu no manis nosargāt nevar. Viņiem jārīkojas citādi.

Un viņi to dara. Kad vilciens apstājas pēdējo reizi, viņi vico man pa pēdām. Ā, es viņu spēlīti noprotu! Mēģinās mani nokausēt. Sākumā viņi dzen mani uz vilciena asti. Es zinu, kādas briesmas tur draud. Kad būs sasniegts pēdējais vagons, vilciens sāks braukt un es palikšu klajā laukā. Mētājos šurp un turp, līkumoju, tad pagriežos, izskrienu vajātājiem pa vidu un diedzu uz vilciena priekšgalu. Viens no konduktoriem joprojām spolē man pakaļ. Labi, došu viņam iespēju papūlēties, manas plaušas spēj turēt. Saujos pa uzbērumu tieši uz priekšu. Kas man! Lai ļeko pakaļ kaut desmit jūdzes, tik un tā viņam vajadzēs ielēkt vilcienā, un tur, kur ielēks viņš, ielēkšu arī es.

Tā nu es rikšoju tālāk, saglabādams tikai vajadzīgo attālumu un vērīgi ielūkodamies tumsā, vai neieraudzīšu kādu pārmiju vai barjeru lopiem, pret kuru varu vēl pakrist. Ak vai! Esmu skatījies pārāk tālu uz priekšu un pa- klūpu pret kaut ko tepat zem kājām, nezinu, kas tas ir, laikam tīrais sīkums. Tā nu es nostiepjos visa garumā zemē. Nākamajā mirkli esmu kājās, bet konduktors jau nogrābis mani aiz apkakles. Es nepretojos. Cenšos dziļi elpot un novērtēt pretinieku. Viņam ir šauri pleci, un es

esmu vismaz trīsdesmit mārciņu smagāks. Turklāt viņš ir tikpat piekusis kā es un, ja mēģinās man dot pa ādu, tad dabūs krietnu mācību.

Viņš nemēģina man zvelt, tātad jautājums nokārtots. Viņš rīkojas citādi — ved mani atpakaļ uz vilcienu, un nu uzrodas nākamā problēma. Redzu virskonduktora un viņa biedra laternas. Mēs tām tuvojamies. Ne velti esmu iepazinies ar Ņujorkas policiju. Ne velti, sēdēdams preču vagonos, pie ūdens sūkņiem vai cietuma kamerās, esmu klausījies šausmu stāstos, cik necilvēcīgi izturas pret klaidoņiem. Ja nu šie trīs vīri nolēmuši ar mani rīkoties tāpat? Ieganstus es viņiem esmu devis atliku likām. Drudžaini domāju. Nākam tuvāk pārējiem diviem dzelzceļniekiem. Slepus nomērķēju uz sava gūstītāja vēderu un žokli un nolemju zvetēt gan ar labo, gan ar kreiso roku, tikko draudēs briesmas.

Blēņas! Zinu citu paņēmienu, ko traki gribētos izmēģināt, un gandrīz nožēloju, ka nedarīju tā, tiklīdz mani sagūstīja. Pavadoņa pirksti sagrābuši manu apkakli un tur to kā spīlēs. Svārki man cieši aizpogāti. Vai esat kādreiz redzējuši žņaugu? Sis arī ir žņaugs. Man tikai jāiebāž galva vīram azotē un jāsāk griezties. Jāgriežas ātri — ļoti ātri. Es zinu, kā tas darāms — jāgriežas strauji, rāvieniem un katrā apgriezienā jāiebāž galva viņam azotē. Pirms viņš paspēs atjēgties, pirksti, kas tur mani, paši atradīsies knaiblēs. Viņš nepaspēs tos atvilkt atpakaļ. Tas ir spēcīgs līdzeklis. Trešdaļu minūtes pēc tam, kad būšu sācis griezties, viņam no pirkstgaliem izsprāgs asinis, smalkās cīpslas pārtrūks — un visi pārrautie muskuļi un nervi sajauksies drausmīgā masā. Izmēģiniet to kādreiz, kad jūs kāds sagrābj aiz apkakles! Taču rīkojieties aši — zibenīgi! Un griežoties neaizmirstiet aizsargāties — aizsedziet seju ar kreiso roku un vēderu ar labo. Redzat, iespējams, ka tas otrais mēģinās jūs apturēt, zveldams ar brīvo roku. Starp citu, griezties arī būtu labāk nevis uz šīs brīvās rokas pusi, bet no tās projām. Uzķerts sitiens nekad nav tik nejauks kā sitiens, kuru negaida.

Mans pavadonis nekad neuzzinās, cik lielas briesmas viņam draudēja. Konduktoru paglāba tas, ka, acīm redzot, viņu plānos neietilpa zvērīga apiešanās. Kad pienākam pietiekami tuvu, viņš pakliedz, ka noķēris mani, un pārējie dod signālu, lai vilciens sāk kustēties. Mums paripo garām lokomotīve un trīs slēgtie vagoni. Tad ielec virskonduktors un viņa biedrs. Mans cietumsargs joprojām lur mani aiz apkakles. Nojaušu viņu plānu. Viņš turēs mani tikmēr, kamēr garām brauks pati vilciena aste. Tad viņš uzmetīsies uz kāpšļa un atstās mani ārā, aiz borta.

Tomēr vilciens iekustējies pārāk enerģiski; mašīnists cenšas atgūt nokavēto laiku. Turklāt sastāvs ir garš. Tas rit visai ātri, un es zinu, ka konduktors bažīgi vēro ta skubīgo gaitu.

— Vai domājat, ka paspēsit? — es nevainīgi ievaicājos.

Viņš palaiž vaļā manu apkakli, žigli ieskrienas un uzmetas augšā. Vairāki vagoni vēl nav pagājuši garām. Viņš to zina, paliek uz kāpšļiem un, pastiepis kaklu, vēro mani. Šai mirklī man iešaujas prātā, kā jārīkojas tālāk. Uzlēkšu uz pēdējās platformas. Zinu, ka vilciens trauc ātri un ātrums vēl palielināsies, bet, ja man neveiksies, es tikai izvārtīšos ceļa putekļos. Jaunam cilvēkam allaž dūša kā miets. Neatklāju savu plānu. Stāvu nokārtu galvu, izlikdamies, ka esmu zaudējis jebkuru cerību. Taču tai pašā laikā taustu ar kājām, vai grants cieta. Tā ir lieliski nogulējusies. Vēroju arī konduktora pastiepto kaklu. Tad redzu, ka viņa galva pazūd. Viņš ir pārliecināts, ka vilciens iet pārāk ātri, lai es paspētu tajā ielēkt.

Un vilciens patiešām iet ātri — ātrāk par ikvienu, kurā jebkad esmu mēģinājis iekļūt. Kad pienāk klāt pēdējais vagons, es jožu tam līdzi. Tas ir īss, zibenīgs skrējiens. Neloloju cerību, ka manas kājas sasniegs vilciena ātrumu, taču varu samazināt abu ātrumu starpību līdz minimumam un tā pavājināt trieciena spēku, ko sajutīšu, uzlecot uz kāpšļa. īsajā mirklī es tumsā nepaspēju saskatīt pēdējās platformas dzelzs margas, man nemaz nav laika to darīt. Izstiepju roku uz to pusi, kur, pēc manām domām, margām vajadzētu būt, un tanī pašā brīdī manas kājas atraujas no zemes. Viens vienīgs atgrūdiens. Iespējams, ka nākamajā mirklī es novelšos uz grantainā uzbēruma vai nu ar lauztām ribām vai rokām, vai arī ar sašķaidītu galvaskausu. Taču pirksti satver stieni, rokas iztur rāvienu, kas mazliet sagriež ķermeni sānis, un kājas ar spēcīgu triecienu atsperas pret kāpsli.

Apsēžos, juzdamies gaužām lepns. Visā savā klaidoņa mūžā neesmu tik lieliski lēcis. Zinu, ka vēlu naktī vienmēr var tikt garām vairākām stacijām, tupot uz pēdējās platformas, bet neiedrošinos palikt vilciena astē. Pirmajā

pieturā izlecu ārā, paskrienu gar vilciena otru pusi garām guļamvagoniem, tad saliecos, palienu zem parastā pasažieru vāģa un iekārtojos uz ass. Nākamajā pieturā parikšoju atkal uz priekšu un uztupstos uz citas ass.

Tagad esmu samērā drošs. Konduktori domā, ka laimīgi tikuši no manis vaļā. Taču nu uz mani sāk iedarboties garais ceļš un piepūles pilnā nakts. Turklāt apakšā nav ne vējains, ne auksts, un es grimstu snaudā. Tā nu neiet. Gulēt, braucot uz asīm, nozīmē drošu nāvi, tāpēc stacijā izrāpjos ārā un dodos uz otro slēgto vagonu. Te varu apgulties un aizmigt, un to es arī daru — cik ilgi, nezinu, jo pamostos no laternas gaismas, kas krīt man sejā. Abi konduktori blenž manī. Uztraušos kājās un savelku rokas dūrēs, gudrodams, kurš no viņiem gāzīs man pirmais. Taču viņiem kaušanās nav prātā.

—  Domāju, ka esi palicis aiz borta, — bilst konduktors, kas turēja mani aiz apkakles.

—  Ja jūs toreiz nebūtu mani palaidis vaļā, mēs abi paliktu aiz borta, — es atsaku.

—   Kā tad tā? — viņš brīnās.

—  Es gluži vienkārši būtu ieķēries jums piedurknē un nelaistu vaļā, — paskaidroju.

Brīdi viņi apspriežas un tad pavēsta:

—  Nu, neko darīt, ceļo ar, pasaules braucēji No tevis vaļā netiksim.

IJn viņi aiziet un atstāj mani mierā līdz mezgla punktam.

Iepriekš attēloto gadījumu minēju kā piemēru tam, ko nozīmē «turēties». Protams, izvēlējos no savas pieredzes veiksmīgu nakti un nestāstīju neko par tām naktīm — un to bija daudz —, kad mani iegāza kāda nejaušība un es paliku aiz borta.

Noslēgumā gribu pavēstīt, kas ar mani notika mezgla punktā. Uz transkontinentālajām viensliežu līnijām preču vilcieni gaida mezgla stacijās un dodas ceļā, kad pabraucis garām ekspresis. Kad sasniedzām mezgla punktu, izrāpos no vilciena un devos meklēt prečinieku, kam vajadzēja braukt aiz ekspreša. Tas stāvēja sānu atzarojumā un gaidīja. Ielīdu vagonā, kurš bija pa pusei piekrauts ar oglēm, un apgulos. Pēc brītiņa biju aizmidzis.

Pamodos no durvju čīkstoņas. Ausa salta, pelēka gaisma, un prečinieks vēl nebija devies ceļā. Pa durvju spraugu pabāza galvu konduktors.

— Taisies, ka tiec, vazaņķi! — viņš man uzbrēca.

Taisījos ar un, stāvēdams pie sliedēm, vēroju, kā viņš citu pēc cita pārbauda visus vagonus. Kad viņš pazuda no redzes loka, klusībā nodomāju: viņam taču nemūžam neienāks prātā, ka man pietiks drosmes ierāpties atpakaļ tai pašā vagonā, no kura viņš mani iztupinājis ārā. Tāpēc ierāpos atpakaļ un nogūlos uz grīdas.

Tomēr konduktora domu gaita, acīm redzot, atbilda manējai, jo viņš bija nolēmis, ka es rīkošos tieši tā un ne citādi, tāpēc atgriezās un izvadīja mani ārā.

Tagad nu gan, es prātoju, viņam ne sapņos nerādīsies, ka es darīšu to pašu trešo reizi. Atgriezos atpakaļ vagonā. Tomēr nolēmu veikt dažus piesardzības pasākumus. Noskaidroju, ka atvērt var tikai vienas sānu durvis. Otras bija aiznaglotas. Uzrāpos uz oglēm, izraku caurumu gar šīm durvīm un nogūlos. Dzirdēju atveramies otras durvis. Konduktors uzrāpās augšā un pārlaida skatienu apkārt. Mani viņš nevarēja redzēt. Viņš uzsauca, lai es nākot ārā. Mēģināju viņu apkrāpt, izturēdamies klusi kā pelīte. Bet, kad viņš sāka mest ogles caurumā man virs galvas, padevos un tapu trešo reizi izlingots ārā. Turklāt viņš visai dedzīgi notēloja, kas ar mani notikšot, ja viņš noķeršot mani vēlreiz.

Mainīju taktiku. Ja kāda cita domas iet tādā pašā virzienā kā tavējās, tiec no viņa vaļā. Spēji aprauj savu domu pavedienu un ievirzi to jaunās sliedēs. Tā es darīju. Paslēpos starp vagoniem, kas stāvēja blakus nozarojumā, un vēroju. Konduktors, protams, atgriezās pie pirmējā vagona. Viņš atbīdīja durvis, ierāpās iekšā, ņēmās saukt mani un sviest ogles caurumā, ko biju izracis. Viņš pat uzlīda augšā un ielūkojās caurumā. Mani neredzēdams, viņš nomierinājās. Pēc piecām minūtēm pre- činieks sakustējās. Konduktors nebija redzams. Paskrēju vagonam līdzi, atrāvu vaļā durvis un ielīdu iekšā. Konduktors mani vairs nemeklēja, un es nobraucu šai ogļu vāģī tieši tūkstoš divdesmit divas jūdzes, lielāko tiesu laika nogulēdams un iznākdams ārā mezgla punktos (tur prečinieki apmēram stundu stāv), lai samangotu pārtiku. Pēc šīm tūkstoš divdesmit divām jūdzēm gadījās laimīga nejaušība, un es no vilciena atpaliku. Mani ielūdza «viesos», un nav tāda klaidoņa, kas, par spīti visai steigai, neatpaliktu no vilciena, ja viņu ielūdz viesos.

## RAIBAS AINAS

«Kur mirstam mēs vai kā, ir viena alga, Lai tikai butu veselība vērot to.»

Klaidoņu karaļa sekslina

Klaidoņu dzīves lielākā burvība varbūt ir vienmuļības trūkums. Pasaules gājēju valstībā dzīve nekad nav vienveidīga — tā ir mūžam mainīga fantasmagorija, kur neiespējamais kļūst iespējams un kur ik ceļa likumā no krūmāja var izlēkt ārā tas, kas nemaz nav gaidīts. Pasaules gājējs nekad nezina, kas notiks nākamajā brīdi, tāpēc viņš dzīvo tikai šodienai. Viņš ir iepazinis pasaulīgo pūliņu veltīgumu un zina, cik jauki ir peldēt pa straumi, nododot sevi Gadījuma untumu varā.

Es bieži pārdomāju savas klaidoņa dienas un allaž brīnos, cik ātri cita citai seko ainas, kas uzplaiksni atmiņā. Ii vienalga, par ko sāku domāt; ikviena diena ir sevišķa, tai raksturīgas savas īpašas, aši mainīgas ainas. Atceros, piemēram, saulainu vasaras rītu Herisburgā, Pensil- vānijas štatā, un tūlīt iedomājos, cik daudzsološi tas sākās, — mani «ielūdza viesos» divas neprecētas dāmas, apsēdinādamas turklāt nevis virtuvē, bet ēdamistabā pie galda, sev līdzās. Mēs ēdām olas no biķerišiem! Tā bija pirmā reize manā mūžā, kad redzēju olu biķerīšus, līdz tam man nebija ne mazākās jausmas, ka tādi vispār ir. Atzīstos, sākumā jutos mazliet neveikli, taču biju izsalcis un daudz nekautrējos. Iemanījos tik veikli tikt galā ar biķerīti un olām, ka abas neprecētās dāmas muti vien noplātīja.

Pašas viņas knābāja kā kanārijputniņi, niekodamās ap vienu vienīgu olu un skrubinādamas plānu grauzdētas maizes šķēlīti. Dzīvība viņu miesās tik tikko kvēloja, asinis plūda rāmi, un visu nakti viņas bija gulējušas siltās gultās. Es turpretī visu nakti biju pavadījis uz kājām, stibodams šurp no kādas vietas, ko sauca par Emporiju un kas atradās štata ziemeļos, un patērēdams milzum daudz enerģijas, lai aukstums nekniebtu līdz kaulam. Grauzdētas maizes šķēlītes! Mēli var norīt! Bet katra šķēlīte man bija viens kumoss — turklāt pavisam mazs kumoss.

Un ir ļoti nogurdinoši pec katra kumosa ņemt jaunu riecienu, ja cilvēka vēderā ir vietas neskaitāmiem kumosiem.

Kad biju vēl sīkulis, man piederēja maziņš sunītis Pančs. Es pats rūpējos par viņa ēdienu. Mūsmājās kāds bija nošāvis veselu lēveni meža pīļu — un pusdienās ēdām garšīgu gaļu. Beidzis maltīti, sagatavoju Panča pusdienas — lielu šķīvi ar kauliem un citiem gardumiem. Izgāju ārā, lai viņam to iedotu. No kaimiņu rančas todien negaidīti bija atjājis kāds viesis un viņam līdzi atskrējis suns — milzīgs ņūfaundlendietis teļa lielumā. Noliku šķīvi zemē. Pančs paluncināja asti un ķērās klāt. Nākamā pusstunda, bet varbūt pat stunda solīja viņam augstāko svētlaimi. Pēkšņi notika straujš uzbrukums. Pančs tika atsviests sānis kā salmiņš no viesuļvētras ceļa, un ņūfaundlendietis kā piķējošā lidmašīna metās virsū šķīvim. Par spīti saviem milzu apmēriem, viņš laikam bija izskolots ēdot netūļāties, jo īsajā brīdī, kas pagāja, pirms es viņam iespēru pa sāniem, viņš šķīvja saturu bija aprijis. Līdz pēdējai kripatai. Lielā mēle vēl paspēja tīksmi nolaizīt pēdējās tauku paliekas.

Sēdēdams pie šo divu neprecēto Herisburgas dāmu galda, es uzvedos tāpat, kā lielais ņūfaundlendietis bija uzvedies pie mana sunīša Panča šķīvja. Noēdu visu līdz pēdējai kripatai. Es neko nesaplēsu, tikai nolocīju visas olas, maizi un kafiju. Kalpone ienesa vēl, bet es nerimos, un tā nu viņa dabūja krietni paskraidīt. Kafija bija brīnišķīga, bet vai nu to vajadzēja liet tik mazās tasītēsl Pa kuru laiku lai ēdu, ja man nemitīgi jālej tasē kafija, ko dzert?!

Lai nu kā, izpļāpāties gan varēju pēc sirds patikas. Abas neprecētās dāmas ar balti sārtajām sejām un sirmajām matu sprogām nekad nebija tik tuvu ielūkojušās Dēkas starojošajā sejā. Kā rakstīts «Klaidoņu karalī», viņas visu savu mūžu bija «nosēdējušas uz viena pleķa». Es ienesu viņu šaurajā, maiga aromāta apņemtajā dzīvītē pasaules plašumu, sviedru un cīņas asos smārdus, svešu zemju un malu garšas un smaržas. Es bez žēlastības saspiedu viņu mīkstās delnas savās tulznainajās plaukstās, kas bija kļuvušas cietas kā rags, velkot tauvu un garas stundas spraigā piepūlē glāstot lāpstu rokturus. Es to darīju ne tikai jauneklīgas dižošanās dēļ, bet lai ar savu paveikto darbu pierādītu, ka man ir tiesības uz viņu labdarību.

Kā šodien dzīvas redzu acu priekšā šīs mīļās, jaukās dāmas, redzu, kā pirms divpadsmit gadiem sēdēju pie viņu brokastgalda, klāstīdams savas pasaules gājēja gaitas, noraidīdams viņu laipno padomu, kā īstam trakulim klājas, un izraisīdams viņās patīkamu satraukumu ne vien ar savām paša dēkām, bet arī ar tām, ko piedzīvojuši citi pasaules staiguļi, ar kuriem biju sastapies un apmainījies piedzīvojumu stāstiem. Es tos visus piesavinājos, tas ir, piesavinājos šos piedzīvojumus, un, ja abas neprecētās dāmas nebūtu bijušas tik vientiesīgas un lētticīgas, viņas viegli atmaskotu manu sarežģīto hronoloģiju. Bet tas nekas. Maiņa bija godīga. Par viņu daudzajām kafijas tasēm, olām un maizes kumosiem es maksāju pilnu cenu. Sagādāju viņām karalisku izklaidēšanos. Mana parādīšanās pie viņu galda bija piedzīvojums, un, lai kāds ir atalgojums par piedzīvojumu, tas vienmēr ir pārāk mazs.

Šķīries no abām dāmām, izgāju uz ielas un, paķēris pie kādām durvīm laikrakstu, kura īpašniekam patika ilgi gulēt, izstiepos parkā zālītē, lai uzzinātu, kas noticis pasaulē pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Parkā sastapos ar kolēģi — kādu citu klaidoni, kas pavēstīja man savas dzīves stāstu un par visu varu gribēja pierunāt, lai es kopā ar viņu piesakoties Savienoto Valstu armijā. Kāds virsnieks, rekrūšu vervētājs, bija pielauzis viņu pašu, un, tā kā viņam drīz vajadzēja sākt dienestu, viņš neredzēja iemeslu, kāpēc lai es nedotos līdzi. Pirms dažiem mēnešiem viņš Koksija armijas sastāvā bija soļojis uz Vašingtonu, un laikam tāpēc armijas dzīve viņam bija iepatikusies. Es arī varēju saukties par veterānu, jo vai tad es nebiju kalpojis par ierindnieku Kellija «darba» armijas otrās divīzijas «L» rotā? Minēto «L» rotu parasti pazina ar nosaukumu «Nevadas baskāji». Taču mana armijas pieredze bija iedarbojusies gluži pretēji. Tāpēc pametu amata brāli, lai klimst līdzi kara asinssuņiem, un pats gāju paraudzīt pusdienas.

Ticis ar to galā, devos pāri tiltam uz Saskvehannas rietumu krastu. Esmu piemirsis, kā sauc dzelzceļa līniju, kas tur uzbūvēta, bet, torīt guļot zālē, man bija ienākusi prātā doma braukt uz Baltimoru, tāpēc, lai nu kāds būtu šīs dzelzceļa līnijas nosaukums, mans ceļa mērķis bija Baltimora. Pēcpusdiena bija silta, un, nesasniedzis vēl

otru krastu, uzdūros bariņam puišu, kas lēca no tilta balstiem upē, laļ izpeldētos. Drēbes aizlidoja sānis, un es ielidoju upē. Ūdens bija patīkams, bet, kad iznācu ārā un sāku ģērbties, redzēju, ka esmu apzagts. Kāds bija rakņājies manās kabatās. Tagad spriediet paši: vai tas, ka tevi apzog, nav jau pietiekams piedzīvojums vienai dienai? Pazinu cilvēkus, kas bija apzagti un pieminēja to visu savu mūžu. Tiesa, zaglis, kas bija rakņājies manās kabatās, daudz nedabūja — trīsdesmit četrdesmit niķeļa centus un penijus, tabaku un dažas lapiņas cigarešu papīra. Bet tā bija visa mana bagātība, un tas ir vairāk, nekā cietēji parasti var par sevi sacīt, jo viņiem kaut kas paliek mājās, turpretī man māju nebija. Acīm redzot, peldētāji bija diezgan pamatīgi huligāni. To nopratis, es nolēmu, ka nav ko ņaudēt. Tāpēc palūdzu «piesmēķēt», un varu zvērēt, ka tabakas ietīšanai dabūju vienu no saviem cigarešu papīriem.

Turpināju ceļu pāri tiltam uz rietumu krastu. Tur jau ari bija meklētā dzelzceļa līnija. Staciju neredzēju. Nu vajadzēja atrisināt jautājumu, kā noķert prečinieku, ne- kātojot uz pieturu. Ievēroju, ka sliedes te iet strauji kalnup un es stāvu visaugstākajā vietā, tātad smagi piekrauts vilciens te pārāk ātri iet nevar. Tomēr cik ātri? Otrpus sliežu ceja pacēlās augsts valnis. Tā malā pašā augšā kāds bija izbāzis galvu no biezās zāles. Varbūt tas zinās, cik ātri precinieki brauc pa nogāzi un kad ies nākamais vilciens uz dienvidiem. Skaļā balsī viņam to pajautāju, un viņš pamāja, lai pienāku klāt.

Paklausīju un, uzrāpies augšā, ieraudzīju vēl četrus vīrus guļam zālē viņam blakus. Palūkojies apkārt, nopratu, ka esmu nokļuvis Amerikas čigānu apmetnē. Koku ieskautajā klajumā, kas sākās no uzbēruma malas, stāvēja vairākas dīvaina izskata ores. Pa apmetni skraidīja noplīsuši, puskaili bērni, bet es ievēroju, ka viņi sargās tuvoties vīriem un tos traucēt. Dažas kārnas, neglītas, darbā nodzītas sievietes kopās pa apmetni, turpretī viena sēdēja nomaļus orē, galvu nokārusi, ceļus apņēmusi ar ļenganajām rokām un pievilkusi pie zoda. Laimīga viņa neizskatījās. Šķita, ka viņai viss vienaldzīgs, — taču te nu es maldījos, jo vēlāk izrādījās, ka šis tas viņai nebūt nav vienaldzīgs. Viņas sejā varēja lasīt, ka cilvēka ciešanu kausu viņa tukšojusi līdz dibenam, un traģiskā

izteiksme liecināja, ka vairāk ciest viņai nav jaudas. Man likās, ka viņu nekas vairs nespēj satraukt, taču pēc brīža redzēju, ka man nav bijusi taisnība.

Gulēju zālē kraujā uzbēruma malā un runājos ar vīriem. Bijām vienas saimes locekļi — brāļi. Es biju amerikāņu klaidonis, viņi — amerikāņu čigāni. Zināju viņu žargonu pietiekami labi, lai mēs varētu saprasties, un viņi pietiekami labi zināja manējo. Vēl divi no viņu pulka bija aizgājuši pāri upei «šancēt» uz Herisburgu. Oficiāli viņi nodarbojās ar lietussargu labošanu, taču, kas aiz šā amata īsti slēpās, man neteica, un jautāt nebūtu bijis pieklājīgi.

Bija brīnišķīga diena. Vēja ne pūsmiņas, un mēs gozējāmies siltajā saules mirdzā. Visapkārt zuzēja kukaiņi, un gaisu pildīja maiga zemes, zaļās zāles un ziedu smarža. Mēs bijām tik slinki, ka nedarījām neko citu, kā vienīgi reizumis neskaidri nomurminājām pāris vārdu. Bet tad pavisam pēkšņi šo mieru un klusumu griezīgi partrauca cilvēks.

Divi baskājaini zēni, gadus astoņus deviņus veci, bija kaut kā pārkāpuši nometnes likumu — kā īsti, nezinu, taču pārkāpums laikam bija sīks —, un vīrs, kas gulēja man blakus, pēkšņi piecēlās sēdus un uzsauca puikām. Viņš bija cilts vecākais, cilvēks ar šauru pieri un piemiegtām acīm. Vajadzēja tikai paskatīties uz viņa plānajām lūpām un augstprātīgi saviebto seju, lai saprastu, kāpēc abi zēni, izdzirdot viņa balsi, sarāvās un saspringa kā iztraucēti brieži. Modrajās sejiņās bija lasāmas aklas bailes, puisēni pagriezās un metās bēgt. Vīrs uzkliedza, lai viņi nāk atpakaļ, un viens no zēniem palēnināja soli. Kalsnais, mazais augumiņš izteiksmīgā pantomīmā atainoja cīņu starp bailēm un saprātu. Zēns gribēja nākt atpakaļ. Sajēga un iepriekšējā pieredze čukstēja ausī, ka griezties atpakaļ ir mazāks ļaunums nekā skriet tālāk, taču ari šis mazākais ļaunums bija pietiekami liels, lai bailēm izaugtu spārni un kājas trauktos bēgt.

Tomēr viņš palēnināja gaitu un cīnījās pats ar sevi, kamēr patvērās koku ēnā un tur apstājās. Cilts vecākais neskrēja pakaļ. Viņš aizlampačoja pie ores un paņēma smagu pātagu. Tad viņš atgriezās klajuma vidū un tur itin kā sastinga. Viņš nerunāja. Nemāja ar roku. Viņš bija likums — nežēlīgs un visvarens. Viņš tikai stāvēja

un gaidīja. Un es zināju, un visi zinaja, un arī abi zēni koku ēnā zināja, ko viņš gaida.

Puišelis, kas bija pagausinājis soli, lēni nāca atpakaļ. Viņa seja pauda drebošu sirdi pieņemtu lēmumu. Viņš vairs nešaubījās. Viņš bija apņēmies izciest sodu. Un, ievērojiet, sods viņu gaidīja ne par sākotnējo pārkāpumu, bet par to, ka viņš bija bēdzis projām. Un šai ziņā cilts vadonis rīkojās tā, kā rīkojas diži kulturālā sabiedrība, kurā viņš dzīvoja. Mēs sodām savus noziedzniekus un, kad viņi izbēg un aizmūk, atvedam viņus atpakaļ un sodu palielinām.

Zēns pienāca tieši pie vadoņa, nostādamies pātagas cirtienam vajadzīgajā attālumā. Pātaga nosvilpa gaisā, un es pārsteigumā sarāvos — tāds bija vēziena spēks. Tieva, mazā kājele bija tik ļoti tieviņa un maziņa. Tur, kur iezī- dās un iekodās pletne, miesa vispirms kļuva balta, bet tad pa nežēlīgā cirtiena svītru, kur āda bija pārgājusi pušu, sāka sūkties sīkas, sarkanas strūkliņas. Pātaga atkal uzvijās gaisā, un viss zēna augumiņš sarāvās čokurā bailēs no cirtiena, taču mazais nekustējās ne no vietas. Viņu noturēja griba. Uzlēca otra svītra, pēc tam trešā. Tikai tad, kad parādījās ceturtā, zēns iebrēcās. Viņš vairs nespēja nostāvēt un tagad, cirtieniem birstot, sāpēs kliegdams, lēkāja šurp un turp, nemēģinādams tomēr bēgt. Arī netīši aizlēcis tur, kur pātaga nevarēja sniegt, viņš tūlīt pievirzījās atkal tuvāk. Un, kad viss beidzās un divpadsmit cirtieni bija saņemti, puišelis dīkdams un šņukstēdams paslēpās starp orēm.

Vadonis palika stāvam un gaidām. No kokiem iznira otrais zēns. Taču viņš nenāca paceltu galvu. Viņš līda kā šausmu pārņemts šunelis, ko nāvīgas bailes ik pa brīdim piespiež pagriezties un aizjoņot desmit soļus atpakaļ. Tomēr ik reizi viņš apsviedās apkārt un atgriezās, mezdams lokus arvien tuvāk un tuvāk stāvētājam, smilkstēdams un īsi iegaudodamies kā dzīvnieks. Ievēroju, ka viņš ne reizes nepalūkojās lielajā čigānā. Viņa skatiens kā piekalts kavējās pie pletnes un acis pauda tādas šausmas, ka mani pārņēma nelabums, — tās bija neprātīgas šausmas, kuras izjūt bērns, kas nezina, kāpēc viņam dara pāri. Esmu redzējis, kā kaujā pa labi un pa kreisi no manis krīt spēcīgi vīri, locīdamies agonijā, esmu redzējis, kā šāviņa sprādziens uzmet gaisā desmitiem cilvēku ķermeņu un pārvērš tos asiņainā masā, bet, ticiet man, to

skatīties man bija tīrā izprieca salīdzinājumā ar mokām, kas žņaudza sirdi, lūkojoties uz nelaimīgo bērnu.

Sākās pēršana. To redzot, pirmā zēna kulstīšana likās rotaļa. Pēc īsa mirkļa asinis straumēm plūda pa vājajām kājiņām. Puisēns lēkāja un locījās, lāgiem sakņupdams čokurā, kamēr kļuva līdzīgs gandrīz vai groteskai lellei, ko rausta aiz auklas. Es saku «kļuva līdzīgs», jo viņa izmisīgie kliedzieni liecināja, ka šāds iespaids ir tikai šķitums un ka sods neapšaubāmi ir reāls. Viņa kliedzieni bija spalgi un griezīgi — tā bija augsta bērna balss bez mazākā piesmakuma, kas raksturīgs pieauguša cilvēka bļāvieniem. Pienāca brīdis, kad zēns vairs nespēja ciest. Prāts aptumšojās, un mazais mēģināja bēgt. Taču tagad mocītājs metās pakaļ, un pātaga svilpdama atkal un atkal atdzina puisēnu klajumā.

Pēkšņi kaut kas notika. Izdzirdu mežonīgu, aizsmakušu kliedzienu. Sieviete, kas bija sēdējusi orē, nolēca zemē, metās skriet un nostājās starp cilts vadoni un zēnu.

— Ak tev arī sagribējās? — vīrs ar pātagu izgrūda. — Nu, tad saņem ar!

Nošvikstēja pātaga. Garie svārki aizsedza sievietes kājas, tāpēc sitējs mērķēja augstāk — uz seju, ko nelaimīgā cik varēdama aizklāja ar rokām un delmiem, ievilkusi galvu kalsnajos plecos. Sitieni bira uz šiem kalsnajiem pleciem un rokām. Varonīgā māte! Viņa zināja, ko dara. Zēns, joprojām raudādams, skrēja uz orēm, lai paslēptos aiz tām.

Un visu šo laiku četri vīri gulēja man blakus, vēroja notiekošo un nekustējās ne no vietas. Arī es nekustējos un atzīstos to bez mazākā kauna, kaut arī saprātam vajadzēja izturēt niknu cīņu pret dabisko tieksmi pielēkt kājās un iejaukties. Es pazinu dzīvi. Kāds labums būtu sievietei vai man, ja pieci vīri tur, Saskvehannas krastā, piekautu mani līdz nāvei? Reiz es redzēju, kā pakar cilvēku, un, kaut arī visa mana būtne sacēlās protestā, mana mute nebilda ne vārda. Būtu es kliedzis, droši vien manu galvaskausu sadragātu revolvera spals, jo likums gribēja, lai šo vīru pakar. Un te, čigānu barā, likums prasīja, lai sievieti sit.

Patiesību sakot, abos gadījumos neiejaukšanās iemesls bija ne tik daudz cieņa pret likumu, cik apziņa, ka tas ir stiprāks par mani. Negulētu man blakus zālē četri vīri, es ar lielāko prieku mestos virsū cilvēkam ar pātagu.

Un, ja man neuzbruktu kāda no apmetnes sievietēm ar nazi vai rungu, esmu pārliecināts, ka sadauzītu šo cilvēku zili melnu. Taču četri vīri nu reiz gulēja man blakus zālē. Viņi padarīja likumu stiprāku par mani.

Ai, ticiet man, es nežēlīgi cietu! Man arī agrāk bieži bija gadījies redzēt, kā sit sievietes, taču nekad nebiju redzējis tādu sišanu kā šo. Apģērbs uz viņas pleciem saira skrandās. Kāds cirtiens, no kura viņa nepaspēja izlocīties, ķēra seju, un no vaiga līdz zodam nostiepās asiņaina svēdra. Ne viens, ne divi, ne desmit, ne divdesmit — cirtieni bira bez gala un malas, pātaga atkal un atkal dzeldama apvijās viņai ap augumu. Sviedri man lija straumēm, un es smagi elpoju, ieķēries ar rokām zālē, kamēr tā iztrūka ar visām saknēm. Un visu iaiku saprāts čukstēja: «Muļķis! Muļķis!» Svēdra sejā mani gandrīz pazudināja. Sāku celties kājās, bet blakus guļošā vīra roka sagrāba manu plecu un nospieda atpakaļ.

— Mierā, draudziņ, mierā, — viņš mani klusā balsī brīdināja. Palūkojos viņā. Arī viņš raudzījas manī, acis nenovērsdams. Sis čigāns bija liela auguma, platiem pleciem un spēcīgiem muskuļiem, un viņa seja bija laiska, flegmātiskā, kūtra — tā gan izskatījās labsirdīga, taču tajā nebija ne miņas no kādām jūtām vai domām —, tādas sejas ir tumšiem cilvēkiem, kas nepazīst ļaunuma, bet kas ir arī truli un ietiepīgi, bez tikumiska pamata. Mans blakusgulētājs bija vienīgi dzīvnieks ar tik tikko kvēlojošu saprāta liesmiņu, labsirdīgs lopiņš ar goriilas spēku un smadzenēm. Viņa roka smagi nospieda man plecu, un es zināju, cik stipri ir viņa muskuļi. Palūkojos uz pārējiem lopiņiem: divi no viņiem palika vienaldzīgi un neizrādīja ne mazāko ziņkārību, viens turpretī vai aprija visu ainu ar acīm. Man atgriezās veselais saprāts, muskuļi atslāba, un es atslīgu zālē.

Atcerējos abas neprecētās dāmas, pie kurām torīt biju ēdis brokastis. Nepilnas divas jūdzes putna lidojuma šķīra viņas no šīs ainas. Te šai bezvēja dienā, saulei lejot labdarīgu gaismu, sievieti, viņu māsu, sita vīrietis, mans brālis. Te bija atšķirta tāda dzīves lappuse, ko viņas nekad nelasīs, — un labi, ka tā, kaut arī, to nelasīdamas, viņas nemūžam nespēs saprast nedz savas māsas, nedz sevi pašu un nezinās arī, no kādas mīklas šīs būtnes veidotas. Jo sievietei, kas mīt maigas smaržas piestravotas, šaurās sienas, nav lemts but visas lielās pasaules mazajai māsai.

Pēršana beidzās, kliedzieni noklusa, un sieviete aizvilkās atpakaļ uz savu ori. Pārējās nenāca viņai klāt — vismaz tūlīt ne. Viņas baidījās. Viņas nāca vēlāk, kad bija pagājis pienācīgais laiks. Vadonis nolika pātagu un piebiedrojās mums, nomezdamies zālē man otrā pusē. No piepūles viņš smagi elpoja. Viņš ar piedurkni noslaucīja sviedrus, kas sūcās acīs, un izaicinoši pavērās mani. F.s pametu uz viņu paviršu skatienu: man par viņa rīcību nebija nekādas daļas. Tūlīt projām negāju. Nogulēju lur vēl pusstundu, jo to šajos apstākļos prasīja takts un etiķete. Uztinu smēķus no tabakas, ko aizņēmos no viņiem, un, kad šļūcu pa krastu lejup uz sliedēm, manā rīcībā bija nepieciešamās ziņas, kā noķert nākamo preču vilcienu, kas ies uz dienvidiem.

Nu, un kas par to? Tā bija parasta dzīves lappuse, vai- rak nekas; daudzas lappuses, ko esmu redzējis, ir ļaunākas, krietni ļaunākas. Dažkārt esmu spriedelējis (pēc manu klausītāju uzskata, tas noticis jokojoties), ka galvena atšķirības pazīme starp cilvēku un citiem dzīvniekiem ir ta, ka cilvēks ir vienīgais dzīvnieks, kurš dara pāri savai mātītei. Tā nemūžam nerīkojas nedz vilks, nedz koijots. To nedara pat suns, ko sabojājusi piejaucēšana. Sai ziņā suns joprojām saglabājis savu pirmatnējo instinktu, turpretī cilvēks zaudējis gandrīz visus pirmatnējos instinktus — katrā ziņā gandrīz visus labos.

Vai ir vēl briesmīgākas dzīves lappuses par tām, ko esmu attēlojis? Palasiet ziņojumus par bērnu darbu Savienotajās Valstīs — vienalga, vai tas būtu austrumos, rietumos, ziemeļos vai dienvidos —, un jūs pārliecināsities, ka mēs visi, peļņas kāres dzīti, saliekam un iespiežam daudz briesmīgākas dzīves lappuses nekā tā, kura stāsta par sievas sišanu Saskvehannas krastā.

Norāpos pa nogāzi simt jardu lejāk, kur abpus sliedēm stiepās ciets uzbērums. Nodomāju, ka te būs iespējams noķert precinieku, kad tas lēni rāpsies kalnā. Priekšā atradu jau pusduci klaidoņu, kas gaidīja vilcienu, lolodami tādu pašu cerību. Vairākiem bija rokā pagalam nodeldētas spēļu kārtis. Prasīju, lai dala man arī. Kāds nēģeris sāka jaukt kārtis. Viņš bija jauns resnulis, ar seju, apaļu kā mēness, un staroja labsirdībā, ar ko bija itin kā

piesātināta katra viņa miesas šūniņa. Dodams man pirmo kārti, viņš sadurstījās un sacīja:

—   Ei, draugs, vai neesam jau kādreiz redzējušies?

—   Skaidrs, ka esam, — es atbildēju, — bet toreiz tev gan mugurā bija citāda klozīte.

Viņš neizpratnē palūkojās manī.

—  Vai atceries Bufalo? — vaicāju.

Nu viņš mani pazina un sajūsmināts apsveica ka vecu draugu, jo Bufalo pilsētā bija izcietis sodu Eri apgabala cietumā un tāpēc nēsājis svītrotu apģērbu. Starp citu, arī manas drānas toreiz bija svītrotas, jo es tāpat izcietu sodu.

Spēle turpinājās, un es uzzināju, kāda ir maksa. Lejup pa nogāzi uz upes pusi izvijās šaura, stāva taciņa, pa kuru varēja nokļūt pie pēdas divdesmit piecas attālā avota. Tam, kas paspēlēja, vajadzēja noskriet lejā, piesmelt mazu kondensēta piena kārbiņu pilnu ar ūdeni un atnest to uzvarētājiem.

Pirmaja partijā zaudētājs bija nēģeris. Viņš paķēra mazo piena kārbiņu un norāpās lejup, mēs turpretī sēdējām augšā un vilkām viņu uz zoba. Dzērām kā negauši. Četrreiz viņš dabūja sukāt turp un atpakaļ manis deļ vien, un pārējie nebija mazāk izslāpuši. Taka bija ļoti stāva, lāgiem nēģerim kaut kur pusceļā paslīdēja kāja, ūdens izlija, un viņš dabūja griezties atpakaļ. Taču viņš nemaz nedusmojās 1.111 smējās tikpat sirsnīgi kā mēs: tāpēc viņam tik bieži slīdēja kājas. Turklāt viņš dievojās, ka tad, kad zaudēšot kāds cits, viņš iztempšot veselu ūdens jūru.

Kad slāpes bija veldzētas, sākām otru partiju. Ni ^eris atkal paspēlēja — un inēs dzērām, cik jaudas. Trešā un ceturtā partija beidzās tāpat, un katru reizi melnais, kam seja atgādināja pilnu mēnesnīcu, smējās kā kutināts par Likteņa lemtajām neveiksmēm. Arī mēs smējāmies kā kutināti. Tur, krastmalā, mēs bijām līdzīgi bezrūpīgiem bērniem vai dieviem. Atceros, ka smējos, kamēr no smiekliem vai plīšu, un dzēru no piena kārbiņas, kamēr ūdens gandrīz vai nāca pa muti atpakaļ. Izraisījās nopietnas pārrunas, vai vēderos guldzošā ūdens svars neapgrūtinās mūsu ierāpšanos preciniekā, kad tas brauks augšup pa nogāzi. Dzirdēdams, ko mēs apspriežam, nēģeris aiz smiekliem gandrīz vai izlaida garu. Viņš bija spiests pat

pārtraukt ūdens nešanu un, noslīdzis zemē, vismaz piecas minūtes, smieklos locīdamies, vārtījās pa zāli.

Ēnas kļuva garākas un aizstiepās tālāk un tālāk pār upi, sabiezēja liegs, vēss mijkrēslis, bet mēs tik dzērām ūdeni, un mūsu melnais dzēriena devējs tik nesa to vēl un vēl. Aizmirsta bija nelaimīgā sieviete, kurai pirms stundas tā tiku jutis līdzi. Šī lappuse bija izlasīta un pāršķirta. Tagad es kāri lasīju nākamo, un, kad nogāzē iesvilpsies lokomotīve, arī tā beigsies un sāksies jauna, un ta dzīves grāmatā lappuses šķiras cita pēc citas, un šīm lappusēm nav gala — kamēr cilvēks ir jauns.

Tad nāca partija, kurā nēģeris vairs nezaudēja. Upuris bija kārns, izdēdējis klaidonis, kas bija smējies mazāk par visiem. Mēs teicām, ka vairs negribam dzert, — un tā bija patiesība. Ne Ormuza un Inda bagātības, ne hidrauliskā sūkņa spēks nebūtu varējis piespiest manu piesātināto ķermeni uzņemt vēl kaut pilienu valgmes. Nēģeris izskatījās vīlies, bet tad apķērās un pavēstīja, ka viņam gan gribētos drusku atveldzēties. Un viņš veldzējās. Drusku veldzējās iesākumam, pēc tam vēl un vēl. Skumīgā izskata klaidonis tik kāpa augšup un lejup pa stāvo krastu, un nēģeris tik prasīja vēl un vēl. Viņš izdzēra vairāk ūdens nekā mēs visi kopā. Krēslu nornija nakts, iemirdzējās zvaigznes, bet nēģeris dzēra un dzēra. Man, nudien, šķiet: ja nebūtu atskanējusi vilciena svilpe, viņš tur sēdētu vēl šobaltdien, nespēdams atdzerties ūdeni un atriebību, un skumīgā izskata klaidonis kāpajātu lejup un augšup.

Taču svilpe atskanēja. Lappuse beidzās. Mēs pielēcām kājās un nostājāmies rindā gar sliedēm. Pūzdams elsdams pa nogāzi augšup rāpās preču vilciens, tā ugunīgās acis pārvērta nakti par dienu un asi iezīmēja mūsu siluetus pret debesīm. Lokomotīve paripoja mums garām, un mēs visi joņojām vilcienam līdzi. Daži uzlēca uz sānu kāpšļiem, citi atrāva vaļā preču vagonu durvis un ierāpās iekšā. Es noķēru vaļēju platformu, kas bija piekrauta ar visādiem kokmateriāliem, un ielīdu ērtā stūrītī. Gulēju uz muguras, spilvena vietā palicis pagalvī laikrakstu. Man virs galvas savas actiņas mirkšķināja zvaigznes, kas, vilcienam līkumojot, bariem skraidīja šurp un turp. Tās vērodams, es aizmigu. Diena bija galā — viena no visām manām dienām. Rīt ausīs jauna diena, un arī es pats biju jauns.

## «NOKNĀBTS»

Niagaras Ūdenskritumu stacijā es iebraucu «sāndurvju pulmanī» jeb, vienkāršā valodā runājot, preču vagonā. Platformas vagons — ja jau reiz par to sākts runāt — klaidoņu brālības starpā ir pazīstams ar vārdu «gondola», pie tam otro balsienu uzsvērti izrunā gari. Tomēr atpakaļ pie lietas. Es iebraucu pēcpusdienā un tieši no preču vilciena taisnā ceļā devos uz ūdenskritumiem. Kopš manās acīs iegula šī krītošo ūdeņu brīnišķā aina, es biju pazudis cilvēks. Negribēju atrauties pat ne tik ilgi, lai «pakulstītu» «privātos» (vietējos iedzīvotājus), izkaulējot sev ko vakariņām. Pat piedāvāta «piemītne» nebūtu spējusi mani atvilināt. Uznāca vakars, skaists mēnesnīcas vakars, un es kavējos pie ūdenskritumiem vēl pāri pulksten vienpadsmitiem. Tad nu reiz bija laiks samedīt kādu vietiņu, kur «novelties».

«Novelties», «mesties gariski», «nošņākties», «likties uz auss» — visi šie jēdzieni apzīmē vienu un to pašu, proti, gulēt. Kā nekā man bija «jušana», ka Niagāras Ūdenskritumi ir «slikta» pilsētirfa klaidoņiem, un es devos projām laukos. Pārkāpu pār kādu žogu un nolikos «nošņākties» pļavā. Loloju cerību, ka Džons Likums jau nu te mani neatradīs. Es atlaidos zālē uz muguras un iemigu kā zīdainis. Bija tik tīkami silts, ka nakti ne reizi nepa- modos. Tomēr līdz ar pirmo rītausmas svīdumu acis man atvērās, un es tūdaļ atcerējos brīnum skaistos ūdenskritumus. Pārrāpos pār žogu un soļoju pa ceļu lejup, lai vēlreiz palūkotos uz tiem. Bija agrs rīts — pulkstenis varēja būt ne vairāk par pieciem —, un pirms pulksten astoņiem jau nebija ko domāt izdiedelēt brokastis. Pie upes es mierīgi varēju pavadīt vismaz stundas trīs. Bet kas to deva! Liktenis man bija lēmis nekad vairs neskatīt ne upi, ne arī ūdenskritumus.

Pilsētiņa vēl gulēja, kad tajā iegāju. Soļodams pa kluso ielu, ieraudzīju trīs vīrus nākam man pretī pa trotuāru. Viņi turējās visi līdzās. Klaidoņi, es nospriedu, tādi paši

kā es, kas tā paagrāk pamodušies. Sis secinājums nebija gluži pareizs. Pareizs tas bija tikai par sešdesmit sešiem un divām trešdaļām procenta. Vīrieši, kas soļoja gar malām, tik tiešām bija klaidoņi, bet cilvēks, kas gāja pa vidu, nebija vis. Es piegriezos tuvāk ietves malai, lai palaistu šo trijotni garām. Tomēr tā negāja garām. Cilvēks, kas atradās centrā, bilda dažus vārdus, pēc tam visi trīs apstājās — un tas no centra uzrunāja mani.

Acumirklī man atausa gaisma. Tas bija «kruķis muš- ķērājs», bet abi klaidoņi viņa gūstekņi. Džons Likums bija jau kājās un devies agrīno kukaiņu medībās. Es biju šis kukainis. Ja būtu zinājis, kas mani sagaida nākamajos mēnešos, es būtu apcirties un skrējis projām kā nelabā trenkts. Viņš jau būtu varējis šaut man virsū, tomēr tad viņam vajadzēja arī trāpīt, lai dabūtu mani ciet. Nekādā gadījumā viņš nebūtu dzinies man pakaļ, jo divi klaidoņi rokā ir vairāk vērts nekā viens, kam kājas pār pleciem. Bet es paliku stāvam rāms kā jērs, kad viņš mani apturēja. Mūsu saruna bija īsa.

—   Kurā viesnīcā jūs esat apmeties? — viņš noprasija.

Nu es biju sprukās. Nebiju taču apmeties nevienā viesnīcā un, ta kā nezināju nevienas viesnīcas nosaukumu šajā apkaimē, nevarēju arī apgalvot, ka jel kāda no tām būtu mana rezidence. Izrādījās, ka šajā rītā biju piecēlies pārāk agri. Visi bija sazvērējušies pret mani.

—   Es tikko kā atbraucu, — atbildēju.

—   Skaidrs, griezies apkārt un soļo man pa priekšu, tikai ne visai tālu nost! Kāds cilvēks vēlas ar tevi tikties.

Es biju «noknābts». Labi zināju, kas vēlas mani satikt. Tā nu «mušķērājs», dodams norādījumus par ceļa virzienu, ar abiem klaidoņiem soļoja man aiz papēžiem, un es vadīju visu gājienu uz pilsētas cietumu. Tur mūs izkratīja un piereģistrēja mūsu vārdus. Pašlaik esmu jau piemirsis, ar kādu vārdu mani pierakstīja. Es nosaucu vārdu Džeks Dreiks, bet, mani pārmeklēdami, viņi atrada vēstules, kas bija adresētas Džekam Londonam. Sis apstāklis radīja grūtības un prasīja garu izskaidrošanos, kas man pilnīgi izbirusi no atmiņas, un tā līdz šai dienai es nevaru pateikt, vai mani toreiz «noknieba» kā Džeku Dreiku vai kā Džeku Londonu. Bet, vienādi vai otrādi, vēl šodien tam jābūt atzīmētam Niagāras Ūdenskritumu cietuma reģistros. Izmeklēšana varētu celt to dienas gaismā. Tas notika tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā,

apmēram tā uz jūnija beigām. Nedaudzas dienas pec manas apcietināšanas tieši sākās lielais dzelzcejnieku streiks.

No kantora mūs aizveda uz «klaidoņu būri» un ieslēdza tur. «Klaidoņu būris» ir tas cietuma nodalījums, kur sīkus noziedzniekus kopīgi iesprosto lielā dzelzs krātiņā. Ta kā klaidoņi sastāda sīko noziedznieku lielāko daļu, minētais dzelzs krātiņš tad arī tiek dēvēts par «klaidoņu būri». Še mēs atradām priekšā vairākus klaidoņus, kas torit jau bija «noknābti», un ik pēc brītiņa durvis atkal atslēdza, lai pie mums iegrūstu vēl pa divi vai trīs. Beidzot, kad pavisam kopā bijām sešpadsmit gabali, mūs uzveda augšā tiesas zālē. Tagad es gluži patiesi attēlošu, kas notika šajā tiesas zālē, jo ziniet, ka tur mana patriotiski noskaņotā Amerikas pilsoņa apziņa saņēma triecienu, no kura tā nekad vairs nav pilnīgi atguvusies.

Tiesas zālē atradās sešpadsmit apcietinātie, tiesnesis un divi tiesas izpildītāji. Tiesnesis, šķiet, tajā pašā laikā veica arī sava rakstveža pienākumus. Liecinieku nebija. Nepiedalījās neviens Niagāras Ūdenskritumu pilsonis, lai skatītos un redzētu, kā viņu pilsētā piemēro tiesības. Tiesnesis pameta aci arestēto sarakstā, kas atradās viņam priekšā, un izsauca kādu vārdu. Kāds klaidonis piecēlās. Tiesnesis pavērās uz vienu tiesas izpildītāju.

—   Blandonība, jūsu cienība, — tiesas izpildītājs teica.

—   Trīsdesmit dienas, — teica viņa cienība. Klaidonis apsēdās, tiesnesis izsauca citu vārdu, un kājās cēlās cits klaidonis.

Iepriekšējā klaidoņa tiesāšana bija ilgusi apmēram piecpadsmit sekundes. Nākamā klaidoņa tiesāšana norisinājās tikpat straujā tempā. Izpildītājs teica: — Blandonība, jūsu cienība, — bet viņa cienība teica: — Trīsdesmit dienas. — Tas viss ritēja kā pulksteņa mehānisms, piecpadsmit sekundes katram klaidonim — un trīsdesmit dienas.

Tie nu gan ir nabaga notrulināti lopiņi, es pie sevis nodomāju. Bet pagaidiet tik, kad nāks mana kārta, es viņa cienībai to lietu «apgaismošu». Kādu laiku sniedzis savus priekšnesumus, viņa cienība, nez kāda untuma urdīts, vienam no mums deva iespēju pacelt balsi. Sagadījās tā, ka šis cilvēks nebija īsts klaidonis. Viņam nepiemita neviena no profesionāla «staiguļa» pazīmēm. Būtu viņš piebiedrojies mums pārējiem pie kādas lokomotīvju ūdens cisternas, kur mēs mēdzām gaidīt preču vilcienu, mēs nekavējoties butu noturējuši viņu par «zaļknābi». «Zaļknābis» klaidoņu pasaulē ir sinonīms mīkstpēdiņam. Sis zaļknābis bija jau krietni gados — kaut kas tā ap četrdesmit pieci, cik varēju spriest. Mugura tam bija mazliet uzkumpusi, bet seja vēja brāzmu sarievota.

Spriežot pēc stāstītā, viņš ilgus gadus esot bijis smagais važonis kādai firmai Ņujorkā, Lokportā (ja vien pareizi atceros). Firmai sācis klāties arvien grūtāk, un beigu beigās, smagajā tūkstoš astoņsimt deviņdesmit trešajā gadā, tā izbeiguši savu darbību. Viņu paturējuši darbā līdz pašām beigām, lai gan beigās darba ne vienmēr bijis. Turpinājumā viņš gari un plaši izklāstīja, cik grūti bijis dabūt darbu (kad tik daudz cilvēku palikuši bez nodarbošanās) turpmākajos mēnešos. Beidzot, nospriedis, ka varbūt pie Ezeriem būšot vairāk izdevības sameklēt darbu, viņš devies uz Bufalo. Protams, cerības sabrukušas, un te nu viņš esot. Tas bija viss.

_— Trīsdesmit dienas, — teica viņa cienība un izsauca nakamā klaidoņa vārdu.

Nosauktais klaidonis piecēlās. — Blandonība, jūsu cienība, — sacīja tiesas izpildītājs, un viņa cienība atteica:

—  Trīsdesmit dienas.

Un tā tas turpinājās: piecpadsmit sekundes un trīsdesmit dienas katram klaidonim. Taisnības dzirnavas mala smalki. Tā kā rīta stunda bija agra, ļoti iespējams, ka viņa cienība vēl nebija brokastojis un tālab pasteidzās.

Tomēr manas amerikāņa asinis kūsāt kūsāja. Aiz manis stāvēja daudzās manu amerikānisko senču paaudzes. Viena no brīvībām, par kurām šie mani priekšgājēji cīnījušies un krituši, bija taču tiesība uz zvērināto tiesu. Tas bija mans mantojums, kas svaidīts ar viņu svētajām asinīm, un uz mani bija pārgājis pienākums stāvēt un krist par to. — Nu labi, labi, — es draudīgi teicu pats pie sevis, — paga tik, līdz viņš nonāks pie manis!

Viņš nonāca pie manis. Tika nosaukts mans vārds, lai nu kāds tas bija, un es piecēlos. Tiesas izpildītājs teica:

—    Blandonība, jūsu cienība, — un es sāku runāt. Arī tiesnesis sāka runāt tanī pašā brīdī, un viņš teica:—Trīsdesmit dienas. — Es mēģināju protestēt, bet tajā mirklī viņa cienība jau sauca pēc saraksta nākamā klaidoņa vārdu. Viņa cienība apstājās vienīgi tik ilgi, lai pateiktu man: — Muti ciet! — Izpildītājs skarbi norādīja man sēsties. Un nākamajā brīdī nākamais klaidonis jau bija

saņēmis savas trīsdesmit dienas, un aiznākošajam tās patlaban tika piešķirtas.

Kad nu mēs visi bijām izņemti cauri, katrs «staigulis» dabūjis trīsdesmit dienas, viņa cienība, patlaban grasīdamies mūs atlaist, pēkšņi pievērsās Lokportas važonim — vienīgajam cilvēkam, kuram bija atļāvis runāt.

—   Kāpēc jūs pamētāt savu darba vietu? — viņa cienība vaicāja.

Bet važonis jau bija izklāstījis, kā viņš ticis izmests no darba, un šis jautājums viņu apstulbināja.

—   Jūsu cienība, — viņš apjucis ieminējās, — vai šitais jautājums nav druscīliņās tāds jocīgs?

—- Vēl trīsdesmit dienas klāt par darba pamešanu, — viņa cienība noteica, un tiesas sēde bija slēgta. Tāds bija iznākums. Važonis dabūja pavisam sešdesmit dienas, kamēr mēs pārējie tikai trīsdesmit.

Mūs atkal novadīja lejā, ieslēdza un padeva brokastis. Tās bija diezgan pieklājīgas brokastis, kādas jau nu cietumu brokastis mēdz būt, un tās bija labākās no visām tām, kuras man bija lemts baudīt visu nākamo mēnesi.

Es biju gluži sadulbis. Te nu bija — es esmu notiesāts, pie tam tiesas sēde bija īsta komēdija, kur man tika liegtas ne tik vien tiesības uz zvērināto tiesu, bet pat bilst vārdu par savu vainu vai nevainību. Smadzenēs man plaiksnīja pavisam kas cits — tas, par ko bija cīnījušies mani tēvi, — habeas corpusGan es viņiem parādīšul Tomēr, kad pieprasīju advokātu, par mani tikai pasmējās. Habeas corpus jau ir laba lieta, — bet kas man par labumu no tā, ja es nevaru sazināties ne ar vienu ārpus cietuma? Bet gan es viņiem parādīšu! Mūžīgi taču viņi mani cietumā neturēs. Jāpagaida tikai, kamēr tikšu laukā, vairāk nekā. Es viņus vēl izdrebināšu. Es šo to zinu par likumiem un par savām personiskajām tiesībām, un es darīšu atklātībai zināmu, cik ļaunprātīgi viņi te izmanto tiesu un taisnību. Izpildraksti par zaudējumu atlīdzību un sensacionāli laikrakstu virsraksti šaudījās man acu priekšā, kad ieradās cietumsargi un sāka grūstīt mūs ārā uz galveno kantori.

1 Habeas corpus — noteikums par arestētā stāšanos tiesas priekšā, lai varētu pārbaudīt, vai arests ir likumīgs. Tā dēvē ari 1679. g. Anglijā pieņemto likumu, kas formāli garantē personas neaizskaramību un apcietinātā tiesības 24 stundu laikā pieprasīt, lai tiesa tam paziņo apcietināšanas iemeslu.

Kāds policists apknieba roku dzelžus ap manas labās rokas locītavu. (Ahā, es nodomāju, jauns apvainojums. Nu pagaidiet tik, lai es iznāku laukā!) Roku dzelžu otrs gals tika pieslēgts pie kāda nēģera kreisās rokas Tas bija varen liela auguma nēģeris, krietni garāks par sešām pēdām, — viņš bija tik garš, ka viņa roka manējo aiz dzelžiem mazliet vilka augšup, kad mēs stāvējām līdzās. Bez tam viņš bija pats omulīgākais un skrandainākais nēģeris, kādu vien esmu redzējis.

Tāda pašā veidā mūs visus pa pāriem saslēdza kopā. Kad tas bija paveikts, atnesa spožu niķelēta tērauda ķēdi, ko izvēra caur visu roku dzelžu locekļiem, pieslēdzot pie mūsu ierindas pirmā un pēdējā pāra dzelžiem. Nu mēs visi bijām saķēdēti kopā. Atskanēja komanda soļot, un mēs izgājām uz ielas divu uzraugu apsardzībā. Mums abiem ar stalto nēģeri piekrita goda viela. Mēs atradāmies gājienā priekšgalā.

Pēc cietuma drūmās kapeņu puskrēslas saules spožums ārpusē mūs galīgi apžilbināja. Cik tas tīkams, nekad vēl nebiju izjutis tā kā tieši tagad, būdams žvadzošās ķēdēs saslēgts cietumnieks un zinādams, ka drīz vien skatīšu to pēdējo reizi, šķiroties uz veselu mēnesi. Pa Niagāras Ūdenskritumu pilsētiņas ielām mēs maršējām lejup uz dzelzceļa staciju, un ziņkārīgie garāmgājēji mūs apskatīja, it sevišķi kāds tūristu pulciņš viesnīcas verandā, kurai gājām garām.

Mūsu ķēde karājās diezgan vaļīgi, tādēļ žvadzoņa un šķindoņa bija liela, kamēr mēs ik pa divi savietojāmies smēķētāju vagona sēdekļos. Gan pārskaities par varmācību, kāda nodarīta man un maniem senčiem, es tomēr biju pārāk prozaiski praktisks, lai tāpēc zaudētu galvu. Viss man te bija neparasts un jauns. Priekšā man stāvēja trīsdesmit dienas, pilnas noslēpumu, un es raudzījos apkārt pēc kāda, kam visa šī spēlīte jau būtu pazīstama. Tik daudz jau biju uzzinājis, ka netieku vis sūtīts uz kādu niecīgu cietumiņu ar simt vai vairāk cietumniekiem, bet gan uz pilnvērtīgu labošanas iestādi ar pāris tūkstošiem ieslodzīto, kuriem tur jāsēž no desmit dienām līdz desmit gadiem.

Man aiz muguras, ar rokas locītavu pieslēgts pie kopējās ķēdes, sēdēja drukns, smagnējs, spēcīgi muskuļots vīrs. Viņam varēja būt kādi trīsdesmit pieci vai arī četrdesmit gadi. Biju jau viņu ievērojis. Viņa acu kaktiņos manīju humoru un laipnu smaidu. Citādi viņš man likās īsts dzīvnieks bez kādiem tikumības principiem, ar visām dzīvnieciska radījuma kaislībām un bravūrīgi varmācīgo spēku. Kas viņu manās acīs paglāba, kas darīja viņu man pieņemamu, bija tieši šie acu kaktiņi — šis humors un omulīgais Iaipnigums, kāds piemīt nesakaitinātam zvēram.

Viņš nu kļuva mans «maizes kumoss». Es sāku viņam «pielaizīties». Kamēr mans ķēdes biedrs, staltais nēģeris, grudzinādams un smiedamies gaudās par kādu veļas mazgātavu, kura šim nu arestēšanas pēc droši vien iešot secen, un kamēr vilciens ripoja tuvāk Bufalo pilsētai, es runājos ar vīru aizmugures sēdeklī. Viņa pīpe bija tukša. Es to piebāzu ar savu dārgo tabaku — no vienas pašas šādas pīpes būtu pieticis ducim cigarešu. Nudien, jo ilgāk mēs runājām, jo vairāk es pārliecinājos, ka šis cilvēks tiešām ir man īstais «kumoss», un es dalījos ar viņu visā savā tabakā.

Esmu, tā sakot, elastīga rakstura cilvēks un pietiekami labi pazinu dzīvi, tādēļ spēju iekļauties gandrīz visos apstākļos. Visiem spēkiem centos pielāgoties arī šim cilvēkam, kaut gan ne sapņot nesapņoju, cik ārkārtīgi noderīgs viņš man būs. Viņš vēl ne reizes nebija uzturējies minētajā labošanas iestādē, uz kuru patlaban devāmies, toties bija nosēdējis pa vienam, diviem un pa pieciem «brītiņiem» dažādās citās labošanas iestādēs («brītiņš» ir gads) un viņš bija pārpilns gudrības. Mēs kļuvām pavisam draudzīgi, un manu sirdi viņš ieguva, piekodinādams, lai visur sekoju viņa vadībai. Viņš mani uzrunāja par Džeku, un arī es viņu uzrunāju par Džeku.

Vilciens apstājās kādā stacijā jūdzes piecas šaipus Bufalo, un mēs, dzīvā ķēde, kāpām laukā. Neatceros vairs, kā šo staciju sauca, bet esmu pārliecināts, ka tā bija vai nu Roklina, Rokvuda, Blekroka, Rokasla, vai arī Ņū- kasla. Lai nu kāds bija šīs vietas nosaukums, kājām mums vajadzēja iet tikai nelielu gabaliņu, tad mūs sasēdināja tramvajā. Tas bija vecmodīgs tramvaja vagons, kuram sēdekļi stiepās gar abām malām visā garumā. Visus pasažierus, kas sēdēja vienā pusē, lūdza savietoties pretējā, un mēs, spalgi šķindinādami ķēdi, ieņēmām viņu vietas. Atceros, kā sēdējām tiem tieši pretī, un atceros arī, cik izbiedētas sejas rādīja sievietes, kuras mūs, bez šaubām, turēja par notiesātiem slepkavām un banku

aplaupītājiem. Es raudzīju piešķirt sev pēc iespējas negantu izskatu, bet mans ķēdes biedrs, šis pārmērīgi omulīgais nēģeris, nemitīgi bolīja acis, smējās un neaprimis skaitīja: — Ak kungs, ak kungsl

Izkāpuši no tramvaja, mēs vēl gabaliņu pagājāmies, un tad mūs ieveda Eri apgabala labošanas iestādes kantorī. Te mūs vajadzēja reģistrēt, un tātad arī šajos reģistros būs atrodams viens vai otrs no maniem vārdiem. Bez tam mums darīja zināmu, ka jāatstāj kantorī visas mūsu vērtslietas: nauda, tabaka, sērkociņi, kabatas naži un tā tālāk.

Mans jaunais paziņa, pavērsies pret mani, papurināja galvu.

— Ja neatstāsiet savas mantiņas šepat, jums tās konfiscēs tur iekšpusē, — ierēdnis brīdināja.

Mans paziņa tomēr vēl arvien purināja galvu. Viņa rokas pa tam veikli rosījās, slēpjot šīs kustības aiz citu biedru mugurām. (Roku dzelži mums jau bija noņemti.) Es viņu pavēroju un, sekodams viņa paraugam, iesēju kabatas lakatiņā visas tās lietiņas, ko gribēju ņemt līdzi. Šos sainīšus mēs abi aizbāzām aiz krekla. Ievēroju, ka mūsu pārējie apcietinātie biedri, ja neskaita vienu vai divus, kuriem bija pulksteņi, nenodeva savu īpašumu kantora ierēdņiem. Viņi bija nolēmuši kaut kādā ceļā slepus paņemt to līdzi, cerēdami uz labu izdošanos, tomēr nebija tik gudri kā mans paziņa, jo nesavīstīja savu inan- tibu sainītī.

Mūsu līdzšinējie sargi savāca roku dzeižus līdz ar ķēdi un devās atceļā uz Niagāras Ūdenskritumiem, bet mūs jaunu sargu pavadībā aizvadīja tālāk cietuma ēkā. Kamēr vēl uzkavējāmies kantorī, mūsu skaits tika papildināts ar citiem pulciņiem tikko kā atvestu apcietināto, tā ka tagad mūsu gājienā bija cilvēku četrdesmit vai piecdesmit.

Tad nu ziniet jūs, kas nekad neesat bijuši apcietināti, ka kustība liela cietuma iekšienē ir tikpat ierobežota kā tirdzniecība viduslaikos. Ja kāds reiz atrodas labošanas iestādē, viņš nevar vis staigāt apkārt, kā iepatīkas. Jau pēc nedaudziem soļiem viņš atduras pret lielām tērauda durvīm vai vārtiem, kas arvien stāv noslēgti. Mums vajadzēja doties uz frizētavu, tomēr šo gaitu arvien kavēja nepieciešamība atslēgt durvis mūsu priekšā. Tā mēs arī pakavējāmies pirmajā «hallē», kurā bijām iegājuši.

«Halle» nav vis parasta priekštelpa. Iedomājieties iegarenu kubu, kas celts no ķieģeļiem un slienas sešu stāvu augstumā, pie tam katru stāvu veido kameru rinda, teiksim, piecdesmit kameras rindā, — nu, īsi sakot, iedomājieties milzīgu kubu no bišu šūnām. Novietojiet šo kubu uz zemes un uzceliet ap to ēku ar jumtu virsū un sienām apkārt. Šāds kubs līdz ar aptverošo celtni tad nu izveido «balli» Eri apgabala labošanas iestādē. Pie tam vēl, lai pilnveidotu šo gleznu, iztēlojieties šauru galeriju ar tērauda margām; tā stiepjas visā garumā gar katru kameru virkni, un abos iegarenā kuba galos visas šīs galerijas no abām pusēm savienotas ar veselu sistēmu šauru tērauda trepīšu, kas atgādina glābšanās kāpnes ugunsgrēka gadījumiem.

Mūs apstādināja pirmajā hallē, lai uzgaidītu kādu sargu, kas atslēgs durvis. Šur tur kustējās svītrainos cietumnieku svārkos ģērbti ieslodzītie ar īsi apcirptiem matiem un noskūtām sejām. Vienu šādu cietumnieku es ievēroju mums virs galvas trešās kameru rindas galerijā. Viņš stāvēja, pārliecies pār margām un atspiedis pret tām rokas, un acīm redzami neveltīja mūsu atnākšanai ne mazāko vērību. Viņš šķita raugāmies kaut kur tukšumā. Mans paziņa izdvesa klusu, šņācošu skaņu. Ieslodzītais pavērās lejup. Abi apmainījās nez kādiem žestiem. Tad mana paziņas kabatas lakatā ietītais sainītis aizlidoja pa gaisu. Cietumnieks to notvēra, zibens ātrumā tas bija nozudis aiz viņa krekla, un atkal viņš vērās tukšumā. Paziņa lika man sekot viņa piemēram. Es nogaidīju izdevīgu brīdi, kad sargs uzgrieza muguru, un arī mans sainītis sekoja iepriekšējam, paslēpdamies aiz šā cietumnieka krekla.

Mirkli vēlāk durvis tika atslēgtas — un mēs visi rindā sagājām frizētavā. Tur atradās vairāki vīrieši ieslodzīto svītrainajos ģērbos. Tie bija cietuma bārddziņi. Te bija arī vannas, karsts ūdens, ziepes un sukas. Mums pavēlēja izģērbties un nomazgāties, pie tam ikvienam vajadzēja noberzt sava kaimiņa muguru, — galīgi lieka piesardzība gan bija šī piespiedu pelde, jo cietums mudžēt mudžēja no kukaiņiem. Pēc mazgāšanās mums katram izdeva audekla maisu drēbēm.

— Salieciet visas savas drēbes maisos, — sargs teica. — Labāk i nemēģiniet ievilkt kaut ko sev līdzil Jums plikiem rindā būs jāiet uz pārbaudi. Tie, kam piespriestas trīsdesmit dienas vai mazāk, lai patur kurpes un bikšturus. Kam vairāk par mēnesi, tie lai nepatur nekā.

Sis paziņojums visus samulsināja. Kā gan kails cilvēks varētu slepeni kaut ko iznest cauri pārbaudei? Vienīgi mēs ar savu paziņu bijām nodrošināti. Bet nu pie darba ķērās cietuma bārddziņi. Viņi staigāja pa nabaga jaun- pienācēju baru, laipni piedāvādamies pieņemt glabāšanā viņu dārgos sīkumiņus un solīdamies tos atdot vēl šodien pat. Šie bārddziņi bija īsti filantropi, spriežot pēc viņu runāšanas. Ja neņem vērā notikumu ar Fra Filipo Lipi  tad laikam gan nebūs pieredzēta otra tik veikla aptīrīšana. Sērkociņi, tabaka, smēķējamais papīrs, pīpes, naži, nauda un viss kas cits tā vien lidoja aiz bārdskuvju ietilpīgajiem krekliem. Viņi pilnīgi pietūka no laupījuma, bet sargi izlikās nekā neredzam. īsi sakot, atpakaļ nekas netika atdots. Bārddziņiem ne prātā nenāca šķirties no tā, ko ieguvuši.. Viņi to uzskatīja par savu likumīgo īpašumu. Šie te bija frizētavas mesli. Šajā cietumā, kā vēlāk uzzināju, bija vairāki meslu veidi; un arī man pašam bija lemts kļūt par meslu ievācēju — ar sava jaunā paziņas gādību.

Šai frizētavā bija vairāki krēsli — un bārddziņi strādāja veikli, šeit skūšana un matu griešana gāja no rokas tik žigli, kā vēl nekur nebiju redzējis. Cietumnieki paši ieziepējās, un tad bārddziņi tos skuva — vienu vīru minūtē. Matu griešana vilkās mazliet ilgāk. Trijās minūtēs astoņpadsmitgadīgā jaunekļa pūkas bija nokašātas no manas sejas, bet pauris gluds kā biljarda bumba, kaut ari ar tikko manāmiem matu rugājiem. Bārda un ūsas nozuda tāpat kā mūsu drēbes un cita mantība. Goda vārds, kad visi bijām šādi apstrādāti, mēs izskatījāmies pēc īstas neliešu salases. Līdz tam nemaz nebiju atģidis, cik nejēdzīga īstenībā ir mūsu āriene.

Tad nāca ierinda, kurā mēs — kādi četrdesmit vai piecdesmit — sastājāmies kaili kā Kiplinga varoņi, kas uzbruka Lungtungpenai. Mūs pārmeklēt bija viegli. Te jau bija vienīgi mūsu kurpes un mēs paši. Diviem vai trim gudrgalvjiem, kas nebija uzticējušies bārddziņiem, tūdaļ uzgāja viņu mantību, kuru — proti, tabaku, pīpes, sērkociņus un sīknaudu — turpat uz vietas konfiscēja. Kad tas bija galā, mums atnesa jaunos apģērbus — izturīgus

1 Fra Filipo Lipi — XV gs. itāliešu gleznotājs, kuru, pēc nostāstiem, nolaupījuši pirāti.

cietumnieku kreklus, kā arī svārkus un bikses ar spilgtām svītrām. Es agrāk biju turējies pie iedomas, ka svītraino cietumnieka tērpu cilvēkam uzģērbj tikai tad, ja viņš notiesāts par smagu noziegumu. Nu šī iedoma sabruka, es apvilku šo apkaunojuma amattērpu un pirmo reizi izbaudīju, ko nozīmē sojot cietumnieku ierindā.

Virknē pa vienam, cieši cits aiz cita, katrs turot rokas uz priekšējā pleciem, mēs iesoļojām citā lielā hallē. Seit mūs sastādīja pie sienas garā rindā un lika atbraucīt kreisās rokas piedurkni. Jauns medicīnas students, savā prakses laikā vingrinādamies pie tādiem lopiņiem kā mēs, nostaigāja gar ierindu. Viņš mūs sapotēja tieši četrreiz ātrāk, nekā bārddziņi bija skuvuši. Pēdīgi mūs nobrīdināja, lai sargāmies kaut kur piebružāt roku stilbus, bet lai Jaujam asinīm sažūt, izveidojot kreveli, un tad mūs aizveda uz kamerām. Te nu mēs ar paziņu šķīrāmies, tomēr iepriekš viņš vēl pamanījās man iečukstēt: — Izsūc poti!

Tiklīdz biju ieslēgts, tūdaļ izsūkāju brūcīti rokas stilbā pavisam tīru. Vēlāk redzēju cilvēkus, kas to nebija darījuši, — viņu rokās izveidojās šaušalīgi dobuļi, tādi, ka es tur būtu varējis vai dūri iebāzt. Paši vainīgi. Kālab neizsūkāja!

Manā kamerā atradās vēl otrs vīrs. Mums nu vajadzēja kļūt par kameras biedriem. Tas bija jauns, zaļoksnējs puisis, nerunīgs, bet ļoti spējīgs zēns, tiešām patīkams — tādu katru dienu nesastapsi —, kaut gan tikko kā bija nosēdējis divus gadus kādā Ohaio labošanas iestādē.

Nebijām vēl uzturējušies savā kamerā ne pusstundu, kad pa galeriju lēnā garā piesoļoja kāds ieslodzītais un palūkojās pa durvīm iekšā. Tas bija mans paziņa. Viņš paskaidroja, ka šim esot piešķirta brīvība staigāt pa halli. Viņa kameru atslēgšot sešos no rīta un neaizslēgšot agrāk par deviņiem vakarā. Viņš esot pazīstams ar šās halles «spēka mitriķiem», tāpēc nekavējoties ieteikts par uzticamu amatam, ko apzīmē ar nosaukumu «halles vīrs». Cilvēks, kas viņu ieteicis, arī esot no uzticamajiem cietumniekiem, to dēvējot par «pirmo halles vīru». Šajā hallē esot trīspadsmit halles vīri. Desmit no tiem izpildot katrs savas kameru galerijas uzrauga pienākumus, bet pār viņiem stāvot pirmais, otrais un trešais halles vīrs.

Mums, jaunatnācējiem, — tā mans paziņa paskaidroja, — būšot jāpaliek kamerās visu atlikušo dienas daļu,

lai dotu potei iespēju iedarboties. Nākamajā rītā mūs izvedīšot spaidu darbos cietuma pagalmā.

— Tomēr tevi es izpestīšu no šā darba, cik drīz vien varēšu, — viņš apsolīja. — Uzsperšu gaisā vienu no halles vīriem un iedabūšu tevi viņa vietā.

Viņš aizbāza roku aiz krekla, izvilka mutautiņu, kurā atradās manas dārgās mantiņas, pa stieņu spraugu padeva to man un atkal aizgāja atpakaļ pa galeriju.

Es atraisīju sainīti. Viss bija, kā ielikts. Netrūka pat neviena vienīga sērkociņa. Sadalīju tabaku cigarešu tīšanai ar savu kameras biedru. Kad grasījos uzraut sērkociņu, lai aizkūpinātu smēķi, viņš atturēja māni. Abiem mums guļamās lažas sedza nodilusi, netīra vatēta sega. Viņš noplēsa šauru strēmeli no plānā auduma un cieši saritināja tievā, garā cilindrveida tīstoklī. To viņš aizde- dzinaja ar vērtīgo sērkociņu. Cieši saritinātais kokvilnas drānas tīstoklītis nedega ar liesmu. Tā gals tikai apogļo- jās un gausi gruzdēja. Tas varēja gruzdēt stundām ilgi, un mans kameras biedrs to sauca par «posu». Kad tas bija nogruzdējis pavisam īss, nevajadzēja nekā vairāk kā tikai izgatavot jaunu posu, pielikt tā galu pie iepriekšējā un papūst uz tiem, pārnesot kvēli no viena uz otru. Nudien mēs būtu varējuši dot norādījumus Prometejam, kā saglabat uguni. 1

Ap pulksten divpadsmitiem pasniedza pusdienas. Mūsu kameras durvju apakšdaļā atradās neliela atvere — it ka cāļu staigājamās durtiņas putnu audzētavā. Pa to tad mums iestūma divas ņukas sakaltušas maizes un divus trauciņus ar «viru». Viena viras porcija sastāvēja no apmēram kvartas karsta ūdens, kura virspusē peldēja vientuļš tauku ripulītis. Ak, jā, ūdenim bija klāt arī mazliet sals!

Mēs izstrēbām viru, bet maizi neēdām. Ne jau tāpēc, ka nejustu izsalkumu vai ka maize būtu neēdama. Tā bija gluži laba maize. Taču mums bija savi iemesli. Mans kameras biedrs bija atklājis, ka mūsu kamera čum no blaktīm. Visās spraugās un plaisās starp ķieģeļiem, kur apmetums bija atbirzis, plauka un zēla veselas kolonijas. To iemītnieki devās sirojumos pat gaišā dienas laikā un simtiem vien rāpačoja pa sienām un griestiem. Mans kameras biedrs bija labi skolots šo kustoņu paražās. Gluži kā Cailds Rolands viņš bezbailīgi cēla spalgo kaujas tauri pie lūpām. Tāds cīniņš vēl nav pieredzēts. Tas vilkās

stundām ilgi un bija īsta asinspirts. Un, kad pēdējie pār- palicēji bija patvērušies savos ķieģeļu un apmetuma cietokšņos, mūsu darbs vēl bija veikts tikai pa pusei. Pilnām mutēm mēs zelējām maizi, līdz tā kļuva staipīga kā tepe. Ja kāds bēgošs karotājs iemuka šķirbā starp ķieģeļiem, mēs nekavējoties iemūrējām to ar sakošļātas maizes piciņu. Tā mēs pūlējāmies, līdz gaisma metās krēslaina un ikviens dobums, sprauga un slēptuve bija noslēgta. Šermuļi man skrien pār kauliem, iedomājoties to bada nāves un kanibālisma traģēdiju, kādai turpmāk vajadzēja norisināties aiz šīm ar maizi aizmūrētajām cietokšņa sienām.

Mēs atkritām uz lāviņām pārguruši un izsalkuši, gaidīdami vakariņas. Šodien bija krietni strādāts. Nākamajas nedēļās mums vismaz nevajadzēs ciest no šiem kukaiņu karapūļiem. Mēs bijām atteikušies no pusdienām, cenzdamies glābt savu ādu uz vēdera rēķina; tomēr jutāmies apmierināti. Ak vai, cik nevērtīgi ir cilvēka pūliņi! Tikko ilgstošais darbs bija galā, kāds sargs atslēdza mūsu durvis. Patlaban notika cietumnieku pārvietošana — un mūs pārveda un ieslēdza citā kamerā divas galerijas augstāk.

Nākamajā rītā kameras atslēdza jo agri — un lejā, hallē, mēs, vairāki simti ieslodzīto, sastājušies cietumnieku ierindā, izmaršējām cietuma pagalmā, lai ķertos pie darba. Eri kanāls tek tieši gar Eri apgabala labošanas iestādes aizmugurējo pagalmu. Mūsu uzdevums bija izkraut kanāla liellaivas, uz pleciem nesot iekšā cietumā milzīgus stutmalkas bluķus dzelzceļa gulšņu lielumā. Strādādams es vēroju apkārtni un pētīju izdevību bēgšanai. Izredzes bija ļoti bēdīgas. Augšā pa mūra valni soļoja ar automātiskām šautenēm bruņoti sargzaldāti, un bez tam vēl, kā man stāstīja, sargtornīšos esot novietoti ložmetēji.

Es neko vis nebēdāju. Mēnesis jau nav tik ilgs laiks. Pavadīšu šeit šīs trīsdesmit dienas un šo to pievienošu savam materiālu krājumam, ko, brīvībā izkļuvis, biju nodomājis izmantot pret šīm tiesas un taisnības harpijam. Es vēl parādīšu, ko spēj amerikāņu puisis, ja viņa tiesības un privilēģijas bradā kājām tā kā manējās! Man bija laupītas tiesības uz zvērinātajiem tiesas sēdē; man bija laupītas tiesības aizstāvēties, pierādīt savu nevainīgumu; man vispār bija laupīta tiesa (jo nevarēju atzīt, ka tas, ko biju pieredzējis Niagāras Ūdenskritumu pilsētiņā, būtu tiesa); man netika atļauts sazināties ne ar advokātu, ne

arī ar kādu citu, tādējādi laupot man tiesības iesniegt lūgumu par habeas corpus piemērošanu; seju man noskuva, matus apgrieza līdz ādai, manu augumu ieģērba cietumnieka svītrainajās drēbēs; biju spiests smagi strādāt, ieturot ūdens un maizes diētu, un soļot apkaunojošā cietumnieku ierindā, kamēr virs manis stāvēja bruņoti sargi, — un par ko tas viss? Ko es biju nodarījis? Kādu noziegumu biju pastrādājis pret Niagāras Ūdenskritumu labajiem pilsoņiem, ka pār mani vajadzētu gāzties šādai atriebībai? Nebiju pat pārkāpis viņu noteikumu par «gulēšanu ārpus dzīvojamām telpām». Tonakt pārnakšņoju aiz viņu pilsētas teritorijas — laukos. Netiku pat ubagojis barību vai diedelējis «sīknaudiņu» viņu ielās. Neko citu nebiju darījis kā vien gājis pa viņu trotuāru un raudzījies uz viņu ūdenskritumu, kas nevienam nebija vajadzīgs. Kas tas par noziegumu? Juridiski nejutos vainīgs itin nekādā nodarījumā. Labi, labi, gan es viņiem parādīšu, kad tikšu laukā!

Otrā dienā aprunājos ar kādu sargu. Gribēju aizsūtīt pēc advokāta. Sargs tikai noņirdzās par mani. Pārējie sargi tāpat. Es tiešām biju atgriezts — vismaz no ārējās pasaules. Mēģināju izsūtīt vēstuli no cietuma, bet uzzināju, ka cietuma priekšniecība visas vēstules pārlasot un cenzējot vai konfiscējot un ka «īslaicīgajiem» vispār neesot atļauts rakstīt vēstules. Mazliet vēlāk lūkoju «izdabūt» vēstules ārā no cietuma ar cilvēkiem, kurus atsvabināja, bet uzzināju, ka tie pārmeklēti un ka vēstules atrastas un iznīcinātas. Neko darīt. Tas viss tikai vēl palīdzēs vērst sūdzību negantāku, kad būšu ticis ārā.

Bet ar laiku es «šo to liku aiz auss». Dzirdēju nostāstus par policiju, tiesām un advokātiem — neticamus un šausmīgus. Cietumnieki stāstīja man briesmu lietas par saviem personiskajiem piedzīvojumiem ar policiju lielajās pilsētās. Un vēl briesmīgākas lietas viņi teicās dzirdējuši par cilvēkiem, kas miruši policijas rokās un tālab vairs nevarot nodot liecību par sevi. Pēc daudziem gadiem Lek- sovas komitejas protokolos dabūju lasīt paiiesus notikumus — vēl drausmīgākus par tiem, ko man stāstīja šejienieši. Tomēr tajā laikā, savas cietumniecības pirmajās dienās, es tikai pazobojos par dzirdēto.

Dienām ejot savu gaitu, manī pamazām tomēr modās sapratne, jo te, šajā cietumā, pats savām acīm noskatījos neticamas un šausmīgas lietas. Un, jo dziļāku saprašanu

guvu, jo dziļāks auga mans respekts pret likuma asinssu- ņiem un pret visu krimināltiesību iestādījumu.

Niknums noplaka, toties uzplūda bailulības paisums. Pēdīgi ar skaidrām acīm ieskatīju, pret ko īsti biju gribējis sacelties. Es kļuvu mīksts un pazemīgs. Dienu no dienas atskārtu arvien skaidrāk, ka, brīvibā izkļuvis, nekādu dumpi neuzsākšu. Vienīgais, ko es kāroju, kad būšu ticis laukā, bija iespēja pazust no šās apkaimes jo drīzāk, jo labāk. Un tieši to es arī darīju, tikko biju ticis uz brīvām kājām. Es turēju mēli aiz zobiem, staigāju uz pirkstgaliem un pa līčloču ceļiem lavījos uz Pensilvāniju, tagad būdams daudz gudrāks un pazemīgāks vīrs.

## CIETUMS

Divas dienas dabūju rauties cietuma pagalmā. Tas bija smags darbs, un, lai gan es katrā izdevīgā brīdī mēģināju «stiept gumiju», jutos galīgi pārguris. Iemesls bija ēdiens. Neviens cilvēks nevar kārtīgi strādāt, tā ēdot. Maize un ūdens — tas bija viss, ko mums deva. Reizi nedēļā mums pienācās gaļa, bet ne vienmēr mēs to dabūjām un, ja dabūjām, tad pēc tam, kad visas barības vielas no tās bija izvārītas zupā, tādēļ arī šķita vienalga, vai to reizi nedēļā ietilpina ēdienkartē vai ne.

Maizes un ūdens diētai piemita vēl viens būtisks trūkums. Odeni saņēmām papilnam, taču maizi gan ne. Maizes deva bija apmēram divu dūru lielumā, un katrs cietumnieks ik dienas dabūja trīs šādas porcijas. Jāteic, ka ūdenim gan piemita kāda laba īpašība — tas bija karsts. No rīta to dēvēja par kafiju, pusdienā godāja par «zupu», bet vakarā tas slēpās aiz «tējas» vārda. Taču visu laiku tas nebija nekas cits kā tas pats vecu vecais ūdens. Cietumnieki sauca to par «apburto ūdeni». No rīta tas bija melns, jo tajā vārīja grauzdētas maizes garozas. Pusdienās to pasniedza galdā bezkrāsainu, pievienojot šķipsniņu sāls un piciņu tauku. Vakarā tas mēdza iegūt sārti violetu vai kastaņbrūnu nokrāsu, kuras izcelšanās tā arī palika noslēpumā tīta. Ja to uzskatīja par tēju, tā bija galīgi draņķīga, bet, ja par ūdeni, tad nevarēja noliegt, ka tas ir brīnišķīgi karsts.

Eri apgabala cietumā mums pastāvīgi kurkstēja vēders. Vienīgi «ilgtermiņa īrnieki» zināja, ko nozīmē pieēsties līdz kaklam. Tas notika tāpēc, ka, saņemdami «īstermiņa iemītnieku» devu, viņi drīz vien būtu apmiruši. Zinu, ka ilgtermiņnieki saņēma sātīgāku barību, jo mūsu ēkas pirmajā stāvā viņu bija vesels bars un es, būdams dežurants un izsniegdams porcijas, mēdzu šo to nočiept sev. Cilvēks taču nevar dzīvot no_maizes vien, ja to turklāt saņem nepietiekamā daudzumā.

Mans draugs turēja vārdu. Pēc divu dienu ilga darba pagalmā mani izsauca no kameras un iecēla par uzticības viru — par dežurantu. Rītos un vakaros mēs ēdienu iznēsājām ieslodzītajiem pa kamerām, bet pulksten divpadsmitos ēdiena izsniegšana norisinājās citādi. Ieslodzītie, atgriezdamies no darba, maršēja garā rindā. Ienākuši gaitenī, viņi vairs nesoļoja rakstā un nocēla rokas no priekšējā gājēja pleciem. Pie pašas ieejas bija sakrautas paplātes ar maizi, te stāvēja arī Pirmais dežurants un divi parasti dežuranti. Es biju viens no šiem diviem. Mūsu uzdevums bija, ieslodzīto rindai garām ejot, turēt paplātes ar maizi. Tikko, teiksim, mana paplāte iztukšojās, mani nomainīja otrs dežurants ar pilnu paplāti. Un, kad iztukšojās šī, es stājos viņa vietā atkal ar pilnu. Tā rinda nepārtraukti virzījās garām — un katrs vīrs, pastiepdams labo roku, paņēma no paplātes vienu porciju maizes.

Pirmā dežuranta pienākums bija citāds. Viņš laida darbā nūju. Viņš stāvēja blakus paplātei un vēroja. Nabaga izsalkušie arestanti nekad nespēja tikt vaļā no maldīgās cerības, ka pienāks reize, kad viņiem palaimēsies paķert no paplātes divus riecienus. Taču, cik man gadījās redzēt, šāda reize tā arī nepienāca. Pirmā dežuranta nūja nolaidās pār visgribja roku tik zibenīgi kā tīģera ķetna. Pirmais dežurants prata lieliski noteikt attālumu un bija sagandējis ar savu nūju tik daudz roku, ka rīkojās nekļūdīgi. Viņš allaž trāpīja mērķī un parasti nosodīja vainīgo, atņemdams tam maizes porciju un aizdzīdams uz kameru baudīt karstūdens viru.

Un tai pašā laikā, kad šie vīri izsalkuši vāļājās savās kamerās, es redzēju simtiem maizes porciju, kas bija noslēptas dežurantu telpās. Mūsu cenšanās piesavināties maizi varētu likties aplama. Taču tas bija viens no mūsu iedzīvošanās avotiem. Mūsu ēkā mēs bijām ekonomikas magnāti un veicām tādas pašas mahinācijas kā liela mēroga finansu dūži. Mūsu kontrolē atradās iemītnieku apgāde ar pārtiku, un mēs, gluži tāpat kā mūsu brāļi bandīti, kas mīt brīvībā, plēsām no cilvēkiem par to bargu cenu. Mēs ar šo maizi tirgojāmies. Reizi nedēļā vīri, kas strādāja pagalmā, saņēma par pieciem centiem košļājamo tabaku. Šī tabaka bija mūsu valstības naudas vienība. Par košļeni mēs ņēmām divas vai trīs maizes porcijas, un viņi mainīja — ne tāpēc, ka tabaku mīlētu mazāk, bet tāpēc, ka maizi viņi mīlēja vairāk. Ak, es zinu, tas bija

tas pats, kas atņemt bērnam konfekti, — bet ko varēja darīt? Mums vajadzēja dzīvot. Un iniciatīva, un uzņēmība, protams, prasīja atalgojumu. Turklāt mēs atdarinājām vienīgi mūsu augstāk stāvošos brāļus, kas baudīja brīvību un, slēpdamies aiz respektablām tirgoņu, baņķieru un rūpniecības magnātu maskām, darīja tieši to pašu, ko mēs, tikai krietni lielākā mērogā. Nevaru iedomāties, kādas briesmu lietas būtu notikušas ar šiem nabadziņiem, ja mūsu nebūtu. Dievs ir mūsu liecinieks, ka mūsu dēļ Eri apgabala cietumā apgrozībā tika laista maize. Un mēs ieaudzinājām taupību un saimnieciskumu … nabaga arestantos, kas atteicās no savas tabakas. Un kur nu vēl mūsu paraugs! Katra ieslodzītā krūtīs mēs iededzām vēlēšanos pacelties vismaz līdz mūsu stāvoklim un ari ņemt kukuļus. Cilvēces pestītāji — kā citādi mūs sauksi?

Gadījās arī kāds izsalcis vīrs bez tabakas. Varbūt viņš bija saimniekojis tik izšķērdīgi, ka nolietojis visu pats. Ļoti jauki. Viņam bija pāris bikšturu. Piedāvāju viņam par tiem pusduci maizes porciju — biju ar mieru dot pat duci, ja bikšturi būtu ļoti labi. Es gan bikšturus nekad nevalkaju, bet tam nebija nozīmes. Turpat aiz stūra mita ilgtermiņa «īrnieks», kas bija notiesāts uz desmit gadiem par slepkavību. Viņš bikšturus valkāja, un viņam tie bija vajadzīgi. Varēju pārdot viņam tos par gaļu. Man vaja- dzēja gaļu. Vai ari varbūt viņam bija sadriskāts romāns bez vaka. Tā bija vesela bagātība. Varēju to izlasīt un tad atdot tālāk maizes cepējiem par kūku vai pavāriem par maizi un dārzeņiem, vai kurinātājiem par pieklājīgu kafiju, vai kādam citam par avīzi, kas retumis ieklīda pie mums dievs vien zina kādā ceļā. Pavāri, maizes cepēji un kurinātāji bija tādi paši cietumnieki kā es, un mūsu ēkā viņi dzīvoja stāvu augstāk par mums.

Vārdu sakot, Eri apgabala cietumā ritēja lieliski attīstīta maiņas tirdzniecība. Apgrozījās pat nauda. So naudu kontrabandas ceļā reizēm ienesa tie, kas izcieta īstermiņa sodus, biežāk tā nāca no frizētavas, kur aptīrīja jaunpie- nācējus, taču visparastākajos gadījumos tā ieplūda no ilgo sodu izcietējiem — kaut arī man nav ne mazākās jausmas, kur viņi to dabūja.

Runāja, ka sakarā ar savu izcilo stāvokli Pirmais dežurants esot tīri vai bagāts. Viņš ņēma kukuļus ne tikvien no citiem, bet arī no mums. Mūsu pārziņā atradās šīs nožēlojamās dzīves galvenie ieņēmuma avoti, un Pir-

mais dežurants bija galvenais peļņas atpircējs, kas valdīja pār visiem. Ikviens no mums drīkstēja piekopt savu biznesu tikai ar viņa atļauju, un par šo atļauju vajadzēja maksāt. Kā jau teicu, runāja, ka viņš esot bagāts, taču viņa naudu mēs nekad neredzējām. Viņš dzīvoja atsevišķā kamerā majestātiskā vientulībā.

Bet, ka cietumā bija iespējams pelnīt naudu, to es varu nešaubīgi apliecināt, jo kādu laiku mitu vienā kamerā ar Trešo dežurantu. Viņam piederēja vairāk par sešpadsmit dolāriem. Katru vakaru pēc pulksten deviņiem, kad mūs ieslēdza, viņš mēdza skaitīt naudu. Katru vakaru viņš mēdza arī notēlot, kā rīkošoties ar rnani, ja es viņu nodošot citiem dežurantiem. Proti, viņš baidījās, ka viņu aplaupīs, un šīs briesmas draudēja no trim pusēm. Vispirms — no apsardzes. Bija iespējams, ka sargi uzklūp viņam, kārtīgi piekauj par šķietamu nepaklausību un iemet «viennīcā» (karcerī), bet naudai kautiņa laikā pieaug spārni. Visu So ba gatību savukārt varēja atņemt arī Pirmais dežurants, piedraudot Trešo atcelt no amata un aizsūtīt atpakaļ pie smagā darba cietuma pagalmā. Treškārt, vajadzēja ņemt vērā mūs, desmit parastos dežurantus. Ja mēs būtu uzoduši viņa bagātību, tad neapšaubāmi kādā jaukā dienā visa mūsu kompānija piespiestu viņu pie sienas un izkratītu kabatas. O, ticiet man, mēs bijām vilki — gluži tāpat kā tie zeļļi, kas taisa biznesu Volstrītā.

Viņam bija pamats baidīties no mums, un tāpēc man vajadzēja baidīties no viņa. Tas bija milzīga auguma neizglītots lamzaks, bijušaiš Cesapikas līča austeru mednieks, «stūrmanis», kas bija piecus gadus nosēdējis Sing- singā, truls un nejūtīgs gaļas ēdājs dzīvnieks. Viņš mēdza ķert zvirbuļus, kas pa vaļējo režģi ielidoja mūsu gaitenī. Notvēris putnu, viņš aizsteidzās uz kameru, un es pats redzēju, kā viņš aprij to jēlu, gremodams kaulus, ka kraukšķ vien, un izspļaudams spalvas. Man ir prātā nenāca nodot viņu citiem dežurantiem, o nē! Šī ir pirmā reize, kad es pieminu viņa sešpadsmit dolārus.

Taču es tik un tā izspiedu no viņa kukuļus. Viņš bija iemīlējies kādā cietumniecē, kas bija ieslodzīta «sieviešu nodaļā». Tā kā viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt, es parasti lasīju vēstules, ko viņš saņēma no savas sirdsdāmas, un rakstīju viņa vietā atbildes. Un par to es liku maksāt. Tomēr vēstules bija uz goda. Centos, cik jaudas, liku lietā visu savu daiļrunību un iekaroju savam lamzakam dāmas sirdi, lai gan skaidri nopratu, ka sieviete mii nevis viņu, bet necilo rakstu pratēju. Saku vēlreiz, vēstules bija satriecošas.

Kāds cits mūsu ienākumu avots bija «posās piegāde». Sai dzelzs režģu un aizbīdņu pasaulē mēs bijām debesu sūtņi, uguns nesēji. Vīriem vakarā pēc atgriešanās no darba un ieslēgšanas kamerās gribējās smēķēt. Tad nu mēs ar savu gruzdošo posu apstaigājām galerijās kameru pēc kameras, iešķildami dievišķo dzirksteli. Gudrie vai arī tādi, ar kuriem mēs taisījām biznesu, jau turēja savas posās gatavībā. Tomēr ne jau katrs saņēma dievišķo dzirksteli. Tādi zeļļi, kas atteicās ar mums sastrādāt, dabūja likties uz auss bez dzirksteles un smēķa. Bet vai mēs par to skumām? Mums piederēja augstākā vara pār viņiem, un, ja viņi iedomājās «brūķēt lielu muti», divi trīs mūsējie ņēma viņus uz grauda un aši veda pie prāta.

Tāda, redzat, bija dežurantu filozofija. Mēs bijām trīspadsmit. Mūsu ēkā mita apmēram piecsimt cietumnieku. Saskaņā ar priekšrakstiem mums vajadzēja strādāt un uzturēt kārtību. Kārtības uzturēšana patiesībā gan bija uzraugu pienākums, taču viņi uzticēja to mums. Kārtība bija jāuztur par katru cenu; ja mēs to nedarītu, mūs aizsūtītu atpakaļ pie smaga darba un droši vien mēs karcera neizbēgtu. Bet, kamēr valdīja kārtība, mēs varējām nodoties savam biznesam.

Mirkli apstājieties un pārdomājiet šo problēmu. Mēs bijām trīspadsmit lopiņi, kam vajadzēja turēt grožos piecsimt citu lopiņu. Sis cietums bija tīrā elle, un trīspadsmit vīriem vajadzēja piespiest citus paklausīt. Ņemot vērā šo lopiņu raksturu, mums nebija iespējams valdīt žēlsirdīgi. Mēs valdījām, iedvešot viņiem bailes. Protams, aiz mums kā balsts stāvēja apsardze. Ārkārtējos gadījumos mēs saucām to palīgā, bet, ja mēs tā rīkotos pārāk bieži, tas viņus traucētu, un tādā gadījumā viņi neapšaubāmi dabūtu veiklākus uzticības vīrus, kas stātos mūsu vietā. Taču mēs viņus traucējām reti, darīdami to klusu un mierīgi, kad vajadzēja atslēgt kameru, lai iedabūtu iekšā kādu nepakļāvīgu cietumnieku. Tādās reizēs uzraugs vienīgi atslēdza durvis un devās projām, lai nebūtu liecinieks tam, kas notika, kad iekšā iegāja pusducis dežurantu un nepaklausīgo pārmācīja.

Šīs pārmācīšanas sīkumus es noklusēšu. Galu galā tās bija vienas no nenozīmīgākajām Eri apgabala cietuma

šausmām, kuras nav iespējams attēlot. Es saku «nav iespējams attēlot», taču taisnības labad man jāpiebilst ari «nav iespējams iedomāties». Es nevarēju tās iedomāties, kamēr netiku redzējis pats savām acīm, un es nebiju nekāds zaļknābis — es pazinu pasauli un zināju, kādā drausmīgā bezdibenī cilvēks var ieslīgt. Sverteni vajadzētu ielaist nez cik dziļi, lai tas atdurtos pret Eri apgabala cietuma pamatiem, turpretī es tikai viegli un pavirši skāru tur redzēto notikumu virspusi.

Lāgiem, piemēram, no rīta, kad cietumnieki nāca lejā mazgāties, mēs, visi trīspadsmit, patiesībā atradāmies viņu vidū pilnīgi vieni, un tas bija skaidrs pat pašam lielākajam stulbenim. Trīspadsmit pret pieciem simtiem, un mēs valdījām ar terora palīdzību. Mēs nevarējām pieļaut ne mazāko noteikumu pārkāpumu, ne mazāko nekaunību. Tā rīkodamies, mēs būtu pazuduši. Mēs paši ievērojām likumu: gāzt cilvēkam, tikko viņš paver muti, — gāzt, cik jaudas, gāzt, vienalga ar ko. Slotas kāta sitiens pa seju iedarbojās ļoti nomierinoši. Tomēr tas nebija viss. Tādam cilvēkam vajadzēja kalpot par piemēru, tāpēc nākamais noteikums skanēja: ja ķeries klāt, tad noved galā. Protams, nebija šaubu, ka ikviens dežurants, kas to redzēs, nekavējoties iesaistīties sodīšanā, jo arī tas ietilpa noteikumos. Ikreiz, kad vienam no mums iznāca kādas nepatikšanas ar cietumnieku, jebkuram citam dežurantam, kas pagadījās tuvumā, vajadzēja mesties palīgā. Nebija svarīgi, par ko ir runa, — vajadzēja iejaukties un zvetēt vienalga ar ko — kas vien pagadījās pie rokas, vārdu sakot, nolaist vainīgo no kājas.

Atceros glītu, jaunu gadus divdesmit vecu mulatu, kuram bija iešāvusies galvā neprātīgā ideja pastāvēt uz savām tiesībām. Viņam bija tiesības to darīt — bet ko tas viņam līdzēja? Mulata kamera atradās augšējā galerijā. Lai muļķīgo domu izdzītu viņam no galvas, astoņiem dežurantiem bija vajadzīgs tikai apmēram pusotras minūtes ilgs laiks, jo ar to pietika, lai aizvilktu viņu līdz galerijas galam un nolaistu lejā pa pieciem tērauda kāpņu posmiem. Mulats noripoja šo attālumu, atsizdamies pret kāpnēm ar visu ķermeni, tikai ne ar kājām, un astoņi dežuranti nestāvēja dīkā. Nelaimīgais nokrita uz akmens grīdas netālu no tās vietas, kur stāvēju es un visu redzēju. Viņš piecēlās kājās un īsu mirkli noturējās stāvus. Sai mirklī viņš plati izplēta rokas un no viņa krūtīm izlauzās briesmīgs šausmu un sāpju kauciens — likās, viņam sirds plīst pušu. Tajā pašā brīdī itin kā pārvērtību ainā skrandās saplēstās biezās cietumnieka drēbes noslīga no viņa pleciem, atstādamas viņu pilnīgi kailu, un viss viņa ķermenis noplūda ar asinīm. Tad viņš, zaudējis samaņu, nokrita kā nopļauts. Viņš bija saņēmis mācību, un to šinīs sienās bija saņēmis ikviens ieslodzītais, kurš dzirdēja nelaimīgo kliedzam. Arī es biju saņēmis mācību. Nav visai patīkami noskatīties, kā pusotrās minūtēs pārtrūkst cilvēka sirds.

Nākamais piemērs parādīs, kā mēs izsitām peļņu, nēsādami apkārt posu. Kamerās, kas ir jūsu pārziņā, ievieto baru jaunpienācējti. Jūs soļojat gar režģiem ar posu rokās. «Ei, draugs, iedod uguntiņu,» kāds jums uzsauc. Tas skaidri liecina, ka šim konkrētajam cilvēkam ir tabaka. Jūs pasniedzat posu un ejat savu ceļu. Mazliet vēlāk jūs nākat atpakaļ un nejauši apstājaties un atslejaties pret režģiem. «Klau, draugs, vai aizdosi mums šķipsniņu tabakas?» jūs ievaicājaties. Ja viņš šo spēlīti nezina, tad droši vien svinīgi apliecinās, ka viņam tabakas vairs nav. Ļoti jauki. Jūs izsakāt viņam līdzjūtību un ejat savu ceļu. Bet jūs zināt, ka posās viņam pietiks tikai vienai dienai. Nākamajā dienā jūs soļojat garām — un viņš atkal lūdz: «Ei, draugs, iedod uguntiņu!» Un jūs atbildat: «Tabakas tev nav, tāpēc uguns tev nav vajadzīga.» Un jūs posu viņam nedodat. Pēc pusstundas vai pēc vienas, divām vai trijām stundām jūs iesit garām — un šis vīrs jums pazemīgā balsī uzsauks: «Nāc šu, draugs!» Un jūs nākat. Jūs izbāžat roku caur režģi, un viņš to piepilda ar dārgo tabaku. Tad jūs iedodat viņam uguni.

Tomēr lāgiem ierodas kāds jaunpienācējs, no kura nekā nevar nopelnīt. Cietumā izplatās noslēpumainā vēsts, ka pret viņu jāizturas pieklājīgi. No kurienes šīs pavēles nāca, es tā arī neuzzināju. Par vienu nevarēja šaubīties: šim vīram bija «aizmugure». Varbūt viņš bija saistīts ar kādu no galvenajiem dežurantiem, varbūt ar kādu no citu ēku uzraugiem, iespējams, ka par šo labo apiešanos samaksājuši augstāki vīri, taču, lai būtu kā būdams, mēs zinām, ka pret viņu jāizturas pieklājīgi, ja negribam iekulties nepatikšanās.

Mēs, dežuranti, bijām starpnieki un parasti izsūtāmie. Mēs kārtojām tirdznieciskos darījumus starp arestantiem, kas bija ieslodzīti dažādās cietuma ēkās, un izdarījām apmaiņu. Kā no pircējiem, tā pārdevējiem ņēmām maksu par starpniecību. Dažreiz priekšmetiem bija jāiziet caur pusduča starpnieku rokām, un katrs vidutājs ņēma savu daļu vai kaut kādā citā ceļā tika atalgots par pakalpojumiem.

Lāgiem kāds ieslodzītais bija citu parādnieks, lāgiem citi bija viņa parādnieki. Tā, ierazdamies cietumā, es biju parādā tam arestantam, kas kontrabandas ceļā iestiepa iekšā manas mantas. Apmēram pēc nedēļas kāds kurinātājs nodeva man vēstuli. Viņam to bija uzticējis kāds frizieris. Frizieris to bija saņēmis no ieslodzītā, kas ienesa manas lietas. Tā kā es biju viņam parādā, man vajadzēja vēstuli nogādāt tālāk. Taču vēstules rakstītājs viņš nebija. Tās nosūtītājs, izrādījās, bija ilgtermiņnieks, kurš mita viņa ēkā. Vēstules adresāte bija kāda sieviešu nodaļas iemītniece. Bet, vai vēstule bija domāta viņai vai ari viņa savukārt bija tikai posms visā vidutāju ķēdē, to es nezināju. Zināju vienīgi, kāda viņa izskatās un ka man jānogādā sūtījums viņas rokās.

Pagāja divas dienas. Vēstuli es nēsāju visur līdzi. Tad pienāca izdevīgs gadījums. Sievietes lāpīja ieslodzīto drēbes. Vairākiem mūsu dežurantiem bija jāaiziet uz sieviešu nodaļu un jāatnes lielie saiņi. Norunāju ar Pirmo dežurantu, ka sūtīs arī mani. Mūsu priekšā citas pēc citām tika atslēgtas durvis, un mēs devāmies cauri cietumam uz sieviešu mājokli. Iegājām lielā telpā, kur cietumnieces sēdēja un lāpīja. Lūkojos apkārt pēc sievietes, kuras izskats man bija aprakstīts. Ieraudzīju viņu un sāku pamazām tuvoties. Divas uzraudzes ar vanaga acīm mūs visus uzmanīja. Turēju vēstuli saujā un cieši lūkojos sievietē, lai viņa nojaustu manu nolūku. Viņa zināja, ka esmu kaut ko atnesis, droši vien bija to gaidījusi un, muins ienākot, mēģinājusi uzminēt, kurš ir sūtnis. Taču viena no uzraudzēm stāvēja turpat divu soļu attālumā. Dežuranti jau cēla plecos saiņus, kas bija jānes projām. Laiks skrēja. Aizkavējos ar savu nesamo, izlikdamies, ka tas nav kārtīgi sasiets. Vai uzraudze patiešām nepagrie- zīsies sānis? Vai man būs jācieš neveiksme? Un tieši tad kāda cita sieviete sāka ķircināties ar vienu no dežurantiem — izstiepa kāju un vai nu uzmina viņam uz purngala, vai ieknieba, vai izdarīja ko citu. Uzraudze pagrieza galvu un skarbi apsauca vainīgo. Nezinu, vai tas viss bija izdomāts, lai novērstu uzraudzes uzmanību, taču zināju,ka nu īstais brīdis ir klāt. Vēstules adresātes roka noslīdēja no klēpja un nolaidās gar sāniem. Es pieliecos, lai paceltu saini. Pieliecies ļāvu vēstulei ieslīdēt viņas rokā un pretī saņēmu citu zīmīti. Nākamajā mirklī sainis jau atradās man plecos. Uzraudzes skatiens atkal ieurbās manī, jo es biju palicis pēdējais un steidzos panākt pārē jos. Vēstuli, ko saņēmu no sievietes, atdevu kurinātājam, no viņa tā nonāca friziera rokās, tas nogādāja zīmīti ieslodzītajam, kurš bija ienesis manas lietas, un beidzot to saņēma cilvēks, kas izcieta ilgtermiņa sodu.

Bieži mēs pārnēsājām vēstules, kuru ceļš bija tik sarežģīts, ka nezinājām, ne kas tās sūta, ne kam tās domātas. Bijām tikai ķēdes locekļi. Piemēram, kāds ieslodzītais kaut kur iespieda man saujā zīmīti, pieteikdams nogādāt to nākamajam starpniekam. Par visiem šādiem pakalpojumiem saņēmu atlīdzību vēlāk, kad nonācu tiešā saskarē ar galveno vēstuļu pārsūtīšanas organizētāju, no kura dabūju samaksu. Visu cietumu apņēma sakaru līniju tīkls. Un mēs, vadīdami šo sakaru sistēmu, dabiski, prasījām no klientiem lielus nodokļus, jo mūsu sistēma bija veidota tāpat kā visa kapitālistiskā sabiedrība. Tie bija pakalpojumi, kas nesa peļņu ar uzviju, kaut arī reizēm mēs neatteicāmies pakalpot par ballu velti.

Visu laiku, kamēr biju cietumā, centos labi sadzīvot ar savu draugu. Viņš bija daudz darījis manā labā un savukārt gaidīja, lai es tikpat daudz darītu viņa labā. Kad izkļuvām ārā, dzīrāmies ceļot kopā un, pats par sevi saprotams, kopā arī «šancēt». Jo mans draugs likumus necienīja — noziedznieku pasaulē viņš gan nebija līdaka, bet tikai parasta zivtiņa, kas čiepj, laupa, izdara ielaušanās zādzības un, ja iekļūst strupceļā, nenoniecina arī slepkavību. Cietumā mēs dažu labu stundu mierīgi nosēdējām un nopļāpājām. Tuvākajai nākotnei viņam bija padomā divi trīs darbiņi, kuros arī man tika ierādīta sava loma, un es piedalījos detaļu plānošanā. Es biju bieži ticies ar noziedzniekiem un daudz saskatījies viņu dzīvi, tāpēc manam draugam i sapnī nerādījās, ka es gluži vienkārši viņu muļķoju, trīsdesmit dienas vazādams aiz deguna. Viņš uzlūkoja mani par īstu atradumu, es viņam patiku, tāpēc ka nebiju muļķis, un, man šķiet, vispār mazliet patiku kā cilvēks. Protams, man nenāca ne prātā saistīties ar viņu un nodarboties ar sīkiem, zemiskiem noziegumiem, tomēr es būtu bijis gatavais stulbenis, ja atteiktos no visiem labumiem, ko šī draudzība nodrošināja Ja cilvēks nokļuvis ellē un staigā pa karstu lavu, viņš nevar izvēlēties savu ceļu pats, un tā_ notika ar mani Eri apgabala cietumā. Vai nu man bija jāpaliek «kompānijā», vai smagi jāstrādā, apmierinoties ar ūdeni un maizi, bet, lai paliktu «kompānijā», vajadzēja labi sadzīvot ar draugu.

Dzīve cietumā nebija vienmuļa. Katru dienu kaut kas notika: vai nu ieslodzītajiem uznāca lēkmes, viņi sajuka prātā, kāvās, vai arī kāds no dežurantiem piedzērās. Klim- stu Džeks, viens no parastajiem dežurantiem, bija augstākās klases žūpa. Viņš bija īsts «amata meistars», pirmšķirīgs metējs, un tāpēc galvenie dežuranti piešķīra viņam dažādas privilēģijas. Pitsburgas Džo, kas bija Otrais dežurants, mēdza piebiedroties Klimstu Džekam viņa plostos; abi šie brāļi apgalvoja, ka Eri apgabala cietums esot vienīgā vieta, kur cilvēks varot «piesūkties», nebaidoties no aresta. Nezinu, vai tiešām tā bija, bet man stāstīja, ka viņu lietotā narkotika esot kālija bromīds, ko viņi viltus ceļā dabūjot no aptiekas. Taču, lai kāda šī narkotika būtu, es zinu, ka laiku pa laikam viņi pamatīgi apdzērās.

Mūsu ēka bija īsts zaņķis, pilns ar sabiedrības padibenēm, duļķēm un mielēm — dīkdieņiem, kas nāca no sliņķu ģimenēm, deģenerātiem, kropļiem, psihopātiem, plānprātiņiem, epileptiķiem, izdzimteņiem, vārguļiem, vārdu sakot, ar cilvēces atkritumiem, kādus redz ļaunos murgos. Tāpēc histērijas lēkmes mums nebija nekas neparasts. Tās atgādināja lipīgu slimību. Ja viens sāka, pārējie sekoja. Esmu pieredzējis, kā reizē trako septiņi vīri, kliegdami zvēru balsīs, un viņiem apkārt plosās, nesakarīgi buldurēdami, tikpat daudz psihopātu. Cilvēkus, kas mocījās lēkmēs, aplēja ar aukstu ūdeni — tā bija vienīgā palīdzība, ko viņiem sniedza. Nebija nozīmes sūtīt pēc medicīnas studenta vai ārsta. Tie par tādiem biežiem un nesvarīgiem notikumiem nelikās ne zinis.

Kādam gadu astoņpadsmit vecam holandiešu zēnam lēkmes uznāca visbiežāk. Parasti reizi dienā. Šī iemesla dēļ mēs turējām viņu kādā pirmā stāva kamerā tai pašā gaitenī, kur atradās mūsu mājokļi, tikai krietnā attālumā. Pēc tam kad nabadziņš bija vairākas reizes pakritis cietuma pagalmā, uzraugi atteicās ar viņu ķēpāties un turēja ieslēgtu kamerā kopā ar kādu koknejieti, ko ievietoja tur, lai holandietim būtu sabiedrība. Taču nekāda labuma no koknejieša nebija. Ikreiz, kad zēnu pārsteidza lēkme, koknejietis aiz šausmām kļuva gluži stīvs.

Holandietis neprata ne vārda angliski. Viņš bija lauku zēns, nosodīts ar trim mēnešiem cietuma par kaušanos. Pirms lēkmēm viņš mežonīgi gaudoja. Gaudoja kā vilks. Turklāt, lēkmei sākoties, viņš trūkās kājās, un tas bija ļoti slikti, jo beigās viņš vienmēr nokrita uz grīdas. Ikreiz, kad izdzirdu, ka viņš sāk kaukt kā vilks, paķēru slotu un skrēju uz viņa kameru. Dežurantiem neuzticēja kameru atslēgas, tāpēc iekļūt pie viņa es nevarēju. Parasti viņš nostājās šaurās kameras vidū un sāka raustīties krampjos. Acis pārgriezis, kamēr redzami palika vienīgi baltumi. Kliedzieni plosīja sirdi. Lai kā pūlējos, nekad nevarēju piedabūt koknejieti nelaimīgajam palīdzēt. Visu laiku, kamēr viņš stāvēja un gaudoja, koknejietis, čokurā sarāvies, trīsēdams tupēja uz augšējās lāviņas, šausmās blenzdams uz drausmīgo parādību ar pārgrieztajām acīm, parādību, kas gaudoja kā vilks. Nabaga koknejietim tas arī nozīmēja nežēlīgu pārbaudījumu. Viņa paša prātiņš tāpat nebija no stiprajiem, un tīri vai jābrīnās, ka viņš nezaudēja sajēgu pavisam.

Vienīgais, ar ko varēju palīdzēt, bija slota. Izbāzu to caur restēm, atspiedu pret holandieša krūlim un gaidīju. Kad tuvojas krīze, zēns sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Virzīju slotu viņam līdzi, jo nekad nevarēja zināt, kad notiks drausmīgais kritiens uz priekšu. Bet, kad tas notika, es zēnu uzķēru un nolaidu zemē. Tomēr, lai kā centos, nabadziņš vienmēr krita strauji — un viņa seja parasti atsitās pret akmens grīdu. Kad viņš, gulēdams zemē, sāka raustīties konvulsijās, mēdzu uzgāzt viņam spaini ūdens. Nezinu, vai auksts ūdens patiešām palīdz vai ne, bet tāda bija Eri apgabala cietuma paraža. Palaikam puisis nogulēja slapjš apmēram stundu un tad ierāpās lavā. Skriet pēc palīdzības pie sargiem nebija jēgas. Kas galu galā ir cilvēks, kurš mokās lēkmē?

Blakus kamerā mita kāds dīvains tips — vīrs, kas bija dabūjis sešdesmit dienas par to, ka ēdis atkritumus no Bārnema cirka samazgu tovera, — tā viņš vismaz stāstīja. Tas bija radījums ar ļoti vāju saprātu, sākumā gan visai kluss un lēnīgs. Viņa nodarījums patiešām bija tāds, kādu viņš to attēloja. Viņš bija ieklīdis cirka novietnē un, izsalkuma mocīts, piegājis pie tovera ar cirka ļaužu ēdiena atliekām.

— Un maize paliesam bija laba, — viņš bieži vien mēdza man apliecināt, — un gaļa tik garšīga, ka mēli varēja norīt.

Kāds policists bija viņu ieraudzījis un arestējis, un nu viņš atradās pie mums.

Reiz gāju garām viņa kamerai ar tievu tērauda stiepli rokās. Viņš tik dedzīgi lūdza, lai iedodot to viņam, ka es paklausīju un caur restēm viņam to padevu. Viņš tūlīt bez kādiem instrumentiem, vienīgi ar pirkstu palīdzību to salauzīja īsos gabaliņos un izlieca pusduci ļoti labu spraužamadatu. Galus viņš noasināja pret akmens grīdu. Pēc tam es ar šīm spraužamadatām uzsāku īstu biznesu. Piegādāju izejmateriālu un iznēsāju pircējiem gatavo produkciju. Viņš savukārt to izgatavoja. Par algu viņš dabūja no manis papildu maizes porcijas un šad tad arī gabalu gaļas vai zupas kaulu ar smadzenēm.

Tomēr ieslodzījums slikti ietekmēja viņa veselibu, un viņš diendienā kļuva nevaldāmāks. Dežurantiem patika viņu ķircināt. Viņi iestāstīja nabaga muļķim, ka viņam novēlēts liels mantojums. Viņš esot arestēts un iebāzts cietumā, lai šo mantojumu nolaupītu. Kā viņš pats, protams, zinot, neesot likuma, kas aizliegtu ēst no atkritumu tovera. Tāpēc viņš ieslodzīts gluži netaisni. Šīs sazvērestības mērķis esot atņemt viņam novēlēto.

Uzzināju to no dežurantiem, kas smējās par savu izdomu. Vēlāk viņš nopietni apspriedās ar mani, pastāstīdams par saviem miljoniem un sazvērestību, kuras mērķis esot viņam tos atņemt, un iecēla mani par savu detektīvu. Darīju, ko varēju, lai pārliecinātu viņu, ka tā nav taisnība, neskaidri likdams noprast, ka notikusi kļūdīšanās, ka likumīgais mantinieks ir cits cilvēks ar tādu pašu vārdu. Atstāju viņu gluži nomierinājušos, taču nespēju atturēt no viņa citus dežurantus, un tie ņēmās jukušo nerrot arvien trakāk. Beigās pēc mežonīgas scēnas viņš paziņoja, ka manu draudzību noraidot, mani no privātdetektīva amata atceļot un pats uzsākšot streiku. Mans spraužamadatu bizness apstājās. Viņš atteicās strādāt un, kad es gāju garām viņa kamerai, caur restēm apmētāja mani ar izejmateriālu.

Tā arī nesalīgu ar viņu mieru. Citi dežuranti iestāstīja viņam, ka_ es spiegojot sazvērnieku labā. Pa to laiku nemitīgā krāpšana viņam galīgi sagrozīja galvu. Izdomātie paridarījumi duļķoja viņa saprātu, un beigās viņš sāka

trakot un kļuva bīstams. Uzraugi negribēja klausīties viņa stāstu par nolaupītajiem miljoniem, un viņš apvainoja tos par līdzdalību sazvērestībā. Kādu dienu viņš meta vienam no tiem ar verdoša ūdens krūzi, un pēc tam lietu sāka izmeklēt. Cietuma priekšnieks īsu bridi sarunajas ar viņu caur restēm. Tad viņu aizveda uz ārsta apskati. Atpakaļ viņš neatgriezās, un es vēl tagad_ bieži nodomāju — diez vai viņš ir miris vai arī joprojām kada vājprātīgo namā murgo par saviem miljoniem.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena, kad mani izlaida brīvībā. Todien atbrīvoja arī Trešo dežurantu — un meitene, kuras sirdi es viņam biju iekarojis un kura bija izcietusi savu īso sodu, gaidīja viņu pie cietuma mūriem. Abi svētlaimīgi devās projām. Mēs ar draugu izgājām kopā un sākām soļot uz Bufalo. Vai tad mēs nebijām norunājuši vienmēr palikt kopā? Todien abi ubagojām galvenajā ielā sīknaudu un, ko samangojām, iztērējām «aliņiem» — kauss maksāja trīs centus. Visu laiku gaidīju izdevīgu gadījumu, kad varētu aizmanīties projām. No kāda pasaules gājēja, ko satiku ceļā, man palaimējās uzzināt, cikos te iet garām preču vilciens. Saskaņā ar to iedalīju laiku. Kad pienāca vajadzīgais brīdis, abi ar draugu sēdējām kādā bāriņā. Mūsu priekšā uz galda bija divi putojoši alus kausi. Man būtu gribējies pateikt ardievas. Viņš bija pret mani izturējies labi. Taču es neuzdrīkstējos. Izgāju pa bāra dibendurvīm ārā un pārmetos pāri žogam. Aiz- muku zibens ātrumā un pēc dažām minūtēm ielēcu preciniekā, kas gāja no Rietumņujorkas uz Pensilvāniju.

## KLAIDOŅI, KAS SATIEKAS NAKTĪ

Savās pasaules staiguļa gaitās esmu saticis simtiem klaidoņu, kurus es apsveicināju vai kuri apsveicināja mani, ar kuriem kopā gaidīju pie ūdens sūkņiem, mazgāju drebes, sautēju gaļu ar kartupeļiem, diedelēju ielās un pie virtuvju durvīm un lēcu vilcienos. Vēlāk viņi kaut kur pagaisa un nekad vairs negadījās ceļā. Bet bija arī klaidoņi, kas apbrīnojami bieži te parādījās, te pazuda no manām acīm, un vēl citi, kas paslīdēja garām kā rēgi — kaut kur tuvumā, taču neredzami un netverami.

Vienam no tādiem es džinos pakaļ pa dzelzceļu vairāk nekā trīstūkstoš jūdzes pāri visai Kanādai un tomēr ne reizi nedabūju acīs redzēt. Viņa iesauka bija Džeks Burātājs. Pirmoreiz uzdūros šim vārdam Monreālā. Ar atvāžamo nazi kokā bija iegriezts kuģa masts ar augšējo buru. Izpildījums bija lielisks. Apakšā bija iegrebts «Džeks Burātājs». Virsū — «Uz r. 15—10—94». Tas nozīmēja, ka viņš braucis caur Monreālu uz rietumiem tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā oktobrī. Mūs šķīra viena diennakts. Tai laikā mana iesauka bija «Džeks Jūrasbraucējs», un es uz karstām pēdām iegrebu to blakus viņa vārdam līdz ar datumu un norādījumu, ka arī dodos uz rietumiem.

Nākamās simt jūdzes mani vajāja neveiksmes, un uz Džeka Burātāja pēdām es nokļuvu pēc astoņām dienām trīssimt jūdzes uz rietumiem no Otavas. Viņa vārds bija iegriezts ūdens sūknī, un pēc datuma varēja spriest, ka arī viņš aizkavējies. Mūs šķīra tikai divas diennaktis. Es biju «komēta» un «klaidoņu karalis» un Džeks Burātājs tāpat; gods un labā slava prasīja, lai es viņu noķertu. «Ceļoju» ar vilcienu dienu un nakti un pabraucu viņam garām, bet tad viņš savukārt apdzina mani. Lāgiem viņš bija vienu vai divas dienas priekšā man, lāgiem es — viņam. No klaidoņiem, kas pārvietojās uz austrumiem, šad tad dabūju par viņu dzirdēt, ja viņš atradās man priekšā; no viņiem uzzināju arī, ka Džeks

Burātājs ieinteresējies par Džeku Jūrasbraucēju un ievācot ziņas.

Esmu pārliecināts, ka mēs būtu bijuši lielisks pāris, ja satiktos, bet tas nebija iespējams. Es pirmais šķērsoju Manitobu, bet viņš izbrauca pirmais caur Albertu, un kādā nepatīkami pelēkā rītā mezgla stacijā austrumos no Sperošā Zirga pārejas man pavēstīja, ka viņš iepriekšējā vakarā redzēts starp Sperošā Zirga un Rodžersa pārejām. Sis ziņas ieguvu diezgan dīvainos apstākļos. Visu nakti biju braucis «guļamvāģī ar sāndurvīm» (bagāžas vagonā). Mezgla stacijā galīgi nosalis izrāpos ārā, lai saubagotu, ko ēst. Salta migla klāja zemi, un es depo «nejauši uzgāju» dažus kurinātājus. Tie iedeva man savu brokastu atliekas un turklāt vēl gandrīz veselu kvartu dievišķīgās Javas kafijas. Es to uzsildīju un dzīros jau sēsties ēst, kad stacijā no rietumiem ieripoja preču vilciens. Redzēju atveramies sāndurvis un ārā izlienam kādu klaidoņpuiku. Viņš nāca cauri miglas vāliem uz manu pusi — salā sastindzis, zilām lūpām. Pacienāju viņu ar «Javu» un ēdamo, dabūju informāciju par Džeku Burātāju un uzzināju šo to par savu jauno paziņu. Iedomājieties, viņš bija no manas dzimtās pilsētas Ouklendas Kalifornijā un piederēja pie slavenās «Bū-bandas», ar kuru retumis tiku sadarbojies arī es. Nākamās pusstundas laikā mēs pļāpādami steigšus notiesājām ēdamo. Tad mans prečinieks devās ceļā un es ielēcu vagonā, lai pa Džeka Burātāja pēdām brauktu uz rietumiem.

Starp kalnu pārejām iestrēgu, divas dienas gāju neēdis un arī trešajā nosoļoju vienpadsmit jūdzes, pirms dabūju maizi, tomēr pie Frēzera upes Britu Kolumbijā man izdevās Džeku Burātāju apdzīt. Braucu pasažieru vilcienā un ietaupīju laiku, tomēr viņš arī droši vien bija braucis «kā pasažieris», turklāt vai nu veiksmīgāk, vai izmanīgāk par mani, jo ieradās Misijā pirmais.

Misija bija mezgla stacija četrdesmit jūdzes uz austrumiem no Vankūveras. No šis stacijas varēja doties pa ziemeļu Klusā okeāna līniju uz dienvidiem cauri Vašingtonas un Oregonas štatiem. Gudroju, kuru ceļu izvēlēsies Džeks Burātājs, jo domāju, ka esmu viņam priekšā. Es pats joprojām braucu uz rietumiem — uz Vankūveru. Aizgāju uz ūdens sūkni, lai atstātu šo informāciju, un tur, ar šīsdienas datumu iegrieztu, ieraudzīju Džeka Burātāja vizītkarti. Steigšus devos ceļā uz Vankūveru. Tomēr viņš bija jau projām. Viņš bija tūlīt sēdies kuģi un traucies uz rietumiem savā dēkainajā braucienā apkārt pasaulei. Džek Burātāj, tu paliesi biji klaidoņu karalis, un tavs biedrs bija «vējš, kas klejo pa pasauli». Es noņemu tavā priekšā cepuri. Tu biji «augstākās šķiras pasaules braucējs». Pēc nedēļas es arī iesēdos savā kuģī, tvaikonī »Uma- tilla», un braucu gar krastu uz Sanfrancisko. Džeks Burātājs un Džeks Jūrasbraucējs — tur būtu ko redzēt, ja vien mēs jebkad būtu tikušies.

Ūdens sūkņi ir klaidoņu adrešu grāmatas. Ne aiz dīkas draiskulības staiguļi iegriež kokā savas iesaukas, datumus, maršrutus. Ļoti bieži esmu sastapis pasaules braucējus, kas mani dedzīgi iztaujājuši, vai es kaut kur neesot redzējis tādu un tadu klejotāju vai arī viņa iesauku. Un ne reizi vien esmu varējis nosaukt nesen iegrieztu iesauku, ūdens sūkni un maršrutu, pa kuru meklētais toreiz bija ceļojis. Un pasaules braucējs, kuram es šo informāciju sniedzu, tūlīt metās pakaļ savam draugam. Esmu sastapis klejotājus, kas, pūlēdamies notvert draugu, šķērsojuši visu kontinentu turp un atpakaļ, nepārtraukdami meklējumus arī vēlāk.

Iesaukas ir nom-de-rails, kuras klaidoņi pieņem paši vai kurās viņus iedēvē biedri. Bailīgais Džo bija nedrošs, tāpēc draugi izdomāja viņam atbilstošu iesauku. Neviens klaidonis ar pašcieņu neizvēlēsies pats sev Sņabjavāts vārdu. Ļoti mazam skaitam patīk atcerēties pagātni, kad viņi aptraipījuši sevi ar darbu, tāpēc. iesaukas, kuras atvasinātas no amatiem, jr ļoti retas, lai gan atceros dzirdējis šādas: Blekijs Lējējs, Reds Krāsotājs, Ci Skārdnieks, Katlu Meistars, Matrozis un Iespiedējs. Starp citu, žargona vārds «Ci» nozīmē «Čikāgu».

Klaidoņi ļoti labprāt atvasina savas iesaukas no vietām, kur dzimuši, piemēram, Ņujorkas Tominijs, Klusā okeāna Slims, Bufalo Sinitijs, Kantonas Tims, Pitsburgas Džeks, Sirakjūsas Sains, Trojas Mikijs un Konektikutas Džimijs. Tad vēl bija «Vinegerhilas glumais Džims, kas bēgt no darba nenorims». Nēģerus vienmēr sauc par «spožajiem», iespējams, tāpēc, ka viņiem spīd seja. Teksasas Spožais vai Tolīdo Spožais norāda gan rasi, gan izcelšanās vietu.

No tiem, kuru vārdi ietilpināja tautības jēdzienu, atceros šādus: Frisko Zīdu, Ņujorkas īru, Mičiganas Francūzi, Angļu Džeku, Koknejpuiku, Milvoki Holandieti. Daži, šķiet, iegūst savas iesaukas no krāsām, ko mantojuši

piedzimstot, piemēram: Ci Baltais, Ņūdžersijas Sarkanais, Bostonas Melnais, Sietlas Brūnais, Dzeltenais Diks un Dzeltenpuncis — kreols no Misisipi, kam iesauka, manuprāt, bija iedota pret paša gribu.

Teksasas Karalis, Laimīgais Džo, Klaidu Konors, Dūšīgais Bo, Melnais Viesulis un Makkols Tapinātājs pār- dēvējoties bija ļāvuši vaļu iztēlei. Citiem izdomas spēja bija mazāka, un viņu iesaukā atspoguļojās fiziskās īpašības: Vankūveras Tievais, Detroitas Strupais, Ohaio Res- nitis, Garais Džeks, Lielais Džims, Mazais Džo, Ņujorkas Mirkšķis, Ci Gardegunis un Kuprainais Bens.

Atsevišķa grupa bija jaunie klaidoņpuikas, kuri varēja lepoties ar bezgala dažādām iesaukām, kam reizēm piekarināja pamazināmos piedēkļus vai vārdus, kas norādīja uz viņu jaunajiem gadiem: Svītais Zeperis, Dzērājpuika, Knislēns, Svētais Zīdainis, Bliezējzeņķis, Nadzīgais, Ce- pumgrauzis, Pērtiķēns, Aiovas Puika, Kordbiksis, Grabiķis (viņš prata pastāstīt, «kā tas noticis») un Rupeklis (varat nešaubīties, ka viņš patiešām bija nekaunīgs).

Pirms divpadsmit gadiem Ņūmeksikas štatā Sanmarsiā- lcs ūdens sūknī klaidoņu zināšanai bija iegriezti šādi norādījumi:

1)  Lielceļš — pieņemams.

2)   Kruķi — rāmi.

3)   Depo var pasust.

4)   Vilcieni uz ziemeļiem — draņķīgi.

5)   Privātie — draņķīgi.

6)   Restorāni — tikai pavāriem.

7)   Stacijas ēstūzis tikai nakts darbiem.

Pirmais punkts vēsta, ka galvenajā ielā var diedelēt naudu, otrais — ka policija klaidoņus liek mierā, trešais — ka depo var pārgulēt. Ceturto punktu gan iespējams izprast dažādi. Varbūt vilcienos, kas dodas uz ziemeļiem, ir grūti iesēsties, bet varbūt arī, ka tajos nevar lūgt dāvanas. Piektais punkts nozīmē, ka savrupmājās ubagiem neko nedod, sestais — ka restorānos uz cienastu var cerēt tikai tie staiguļi, kas agrāk bijuši pavāri. Septītais punkts mani mulsina. Nesaprotu, vai stacijas ēdnīcā var diedelēt ikviens, bet tikai naktī vai naktī uz maltīti var cerēt tikai tie, kas bijuši pavāri, vai arī jebkurš klaidonis, vienalga, vai viņš bijis pavārs vai ne, naktī palīdzēdams stacijas ēdnīcas pavāriem paveikt netīros darbus, par atalgojumu var dabūt kaut ko paēst.

Taču atgriezīsimies pie klaidoņiem, kas satiekas nakti. Atceros kādu, ko sastapu Kalifornijā. Viņš bija zviedrs, taču tik ilgi nodzīvojis Savienotajās Valstis, ka viņa tautību nebija iespējams uzminēt. To viņam vajadzēja pateikt pašam. Patiesībā viņš bija atvests uz Savienotajām Valstīm zīdaiņa vecumā. Pirmo reizi sadūros ar viņu kalnu pilsētiņā Trakijā.

—   Kurp dodies, draugs? — skanēja mūsu apsveikums:

—   Uz austrumiem, — abi atbildējām.

Tovakar no pilsētas mēģināja izbraukt vesels bars kle- joņu, un zviedrs man šai kņadā pazuda no acīm. Nenoķēru arī vilcienu.

Iebraucu Nevadas štata Reno pilsētā preču vagonā, ko tūlīt novietoja uz rezerves sliedēm. Bija svētdienas rīts, un es, samangojis šo to brokastīm, aizkāloju uz Piutes apmetni palūkoties indiāņu spēlēs. Un tur stāvēja zviedrs, ar lielu interesi vērodams raibo ainu. Protams, abi steidzāmies viens otram klāt. Viņš bija mans vienīgais paziņa šinī apgabalā, un viņš tāpat nevienu citu šeit nepazina. Metāmies pretī kā divi vientuļnieki, kam vientulība apnikusi līdz kaklam, un visu dienu pavadījām kopā, sa- mangojām pusdienas un vakarā mēģinājām ielēkt tani pašā preču vilcienā. Taču viņu izmeta ārā, un es aizbraucu viens, bet mani savukārt pēc divdesmit jūdzēm izmeta ārā tuksnesī.

No visām tuksnesīgām vietām tā, kur izsēdināja mani, bija pati tuksnesīgākā. Tā bija pietura, kur vilciens apstājās pēc pieprasījuma,t un sastāvēja no vienas vienīgas mājeles, kas bez kādas loģikas bija ietupināta smiltis, kur auga vienīgi vērmeles. Pūta salts vējš, tuvojās nakts, un vientuļais telegrāfists, kas mita mājelē, no manis baidījās. Zināju, ka neizspiedīšu no viņa nedz ēdienu, nedz guļvietu. Tā kā viņš tik nepārprotami baiļojās no manis, es neticēju viņa stāstam, ka vilcieni, kas dodas uz austrumiem, te nekad neapstājas. Turklāt — vai tad mani pirms piecām minūtēm nebija izmetuši šai pašā vietā no vilciena, kas brauca uz austrumiem? Viņš apgalvoja, ka sastāvs apstājies pēc īpaša pieprasījuma un ka varot paiet gads, kamēr kāds atkal apstāšoties pēc īpaša pieprasījuma. Līdz Vodsvertai esot tikai kādas divpadsmit jūdzes, tāpēc lai labāk ejot kājām. Taču es uzskatīju par labāku gaidīt un tā varēju ar gauži apšaubāmu prieku noskatīties, kā neapstādamies paripo garām divi precinieki rietumu virzienā un viens — austrumu virzienā. Gudroju, diez vai šajā nebrauc zviedrs. Neatlika nekas cits kā stil- bot uz Vodsvertu, un es stilboju ar — par lielu atvieglojumu telegrāfistam, jo līdz ar to es taču atteicos no sava nodoma nosvilināt viņa būdu un nožmiegt viņu pašu. Telegrāfistiem vispār jābūt pateicīgiem par daudz ko. Pcc jūdzēm sešām biju spiests paiet nost no sliežu ceļa un palaist garām vilcienu, kas traucās uz austrumiem. Tas gāja ātri, taču es paspēju ieraudzīt uz pirmā slēgtā bagāžas vagona platformas neskaidru stāvu; man šķita, ka tas ir zviedrs.

Tad es viņu ilgi neredzēju. Sekoja nogurdinošas dienas. Pabiju burvīgajās vietās, kas gadījās simtiem jūdžu garajā ceļā pāri Nevadas tuksnesim, naktī braukdams pasažieru vilcienos, lai ātrāk tiktu uz priekšu, un dienā kratīdamies preču vagonos un izgulēdams miegu. Bija gada sākums, un šajās kalnu ganībās piesala. Šur tur zemi klāja sniegs, visas virsotnes tinās baltos autos, un naktīs no tiem atskrēja visdraņķīgākais vējš pasaulē. Te nebija īstā vieta, kur uzkavēties. Un neaizmirstiet, dārgo lasītāj, ka klaidonis soļo pa šādām vietām bez pajumtes, bez naudas, ubagodams dienišķo maizi un naktīs gulēdams bez segas. To var iepazīt tikai paša pieredzē.

Veļā pēcpusdienā iekuģoju Ogdenas depo. Klusā okeāna līnijas vilciens gatavojās atiet, un es biju nodomājis sa- pazīties ar to tuvāk. Sliežu mudžeklī lokomotīves priekšā uzdūros kādam, kas lampačoja pa tumsu. Tas bija zviedrs. Paspiedām viens otram roku gluži kā brāļi, kaš ilgi nav redzējušies, un atklājām, ka abi esam cimdoti.

—   Kur tu tos nospēri? — vaicāju.

—   Lokomotīves kabīnē, — viņš paskaidroja, — un tu savējos?

—  Tie piederēja kurinātājam, — es teicu, — viņš bija aizmārša.

Vilciens sāka kustēties, un mēs ierāpāmies preču vagonā, kur bija tik auksts kā ledus pagrabā. Ceļš veda pa šauru aizu starp sniega klātiem kalniem, un mēs, drebu- ļodami un zobus klabinādami, viens otram stāstījām, kā nokļuvām no Reno Ogdenā. Pagājušā naktī biju labi ja stundu aizvēris acis, un pasta vagons nebija pietiekami ērta vieta, lai tur varētu snaust. Vilciens apstājās, un es devos uz lokomotīvi. Tā kā vajadzēja braukt kalnup, mums bija piekabināta otra lokomotīve.

Es zināju, ka galvenās lokomotīves sniegtverī būs pārāk auksti, jo pret to trieksies vēja brāzma, tāpēc izvēlējos otrās lokomotīves sniegtveri, ko sedza pirmās korpuss. Uzkāpis augšā, ieraudzīju, ka vieta aizņemta. Tumsā ar pūlēm saskatīju, ka tur guļ jauns zēns. Viņš bija cieši aizmidzis. Ja saspiestos kopā, iznāktu vietas abiem, tāpēc pabikstīju zēnu, lai viņš pavirzās sānis, un ierāpos viņam blakus. Tā bija «laba» nakts; konduktori mūs netraucēja, un mēs pēc īsa brītiņa iemigām. Laiku pa laikam karstas plēnes vai spēcīgi grūdieni mani pamodināja, bet tad es pieritinājos tuvāk zēnam un, motoram šķaudot un riteņiem čīkstot, atkal iesnaudos.

Vilciens paripoja garām Evanstonai, kas atrodas Vaio- rņingas štatā, un tālāk negāja. Kaut kur priekšā bija notikusi katastrofa. Beigto mašīnistu atnesa šurp, un viņa līķis liecināja, ka ceļš patiešām ir bīstams. Bija nogalināts arī kāds klaidonis, taču viņa līķi neatnesa. Sarunājos ar zenu. Viņš bija trīspadsmit gadu vecs, aizbēdzis no savas ģimenes, kas mita nez kur Oregonā, un devās uz austrumiem pie vecmāmiņas. Stāsts par nežēlīgo apiešanos mājās, ko viņš bija atstājis, skanēja patiesi, turklāt viņam nebija nekādas vajadzības melot man, nepazīstamam klaidonim, kas nejauši pagadījies ceļā.

Zēns ārkārtīgi steidzās. Viņam itin kā zeme dega zem kājām. Kad šī posma priekšnieki nolēma vilcienu sūtīt atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru tas bija nācis, līdz vietai, kur atzarojās Oregonas islīnija, un tad pa to izbraukt uz Klusā okeāna līnijas sliedēm otrpus katastrofas vietas, zēns ierāpās sniegtverī un paziņoja, ka tur arī palikšot Tas nu mums ar zviedru bija par daudz, jo nozīmēja, ka visu šo auksto nakti jābrauc, ietaupot ne vairāk par apmēram divpadsmit jūdzēm. Mēs sacījām, ka pagaidīsim, kamēr likvidēs katastrofas sekas, un pa to laiku krietni izgulēsimies.

Nav viegli ar tukšu kabatu pusnaktī un aukstumā doties uz svešu pilsētu un atrast vietu, kur pārgulēt. Zviedram nebija ne graša pie dvēseles. Visa mana bagātība sastāvēja no divām desmit centu un vienas piecu centu monētas. No dažiem pilsētas puišiem uzzinājām, ka alus te maksā piecus centus un bāri ir vaļā cauru nakti. Tas mums gauži patika. Divi alus kausi tātad maksās desmit centus, bārā būs silta krāsns un krēsli — un mēs varēsim snaust līdz pat rītam. Devāmies uz turieni, kur spīdēja bāra ugunis. Gājām ātri, sniegs gurkstēja zem kājām, un ledainās vēja brāzmas izpūta mūs līdz kaulam.

Ak vai, nebiju pareizi sapratis pilsētas puišus! Visā pilsētā tikai vienā bārā alus maksāja piecus centus, un tas, kurā iegājām, izrādījās, nebija īstais. Taču tas bija labs. Brīnumjaukā krāsns rūkdama kurējās, nokaitusi līdz baltkvēlei, bārā atradās ērti atzveltnes krēsli ar pītiem niedru sēdekļiem un aiz letes stāvēja ne sevišķi patīkama izskata īpašnieks, kas aizdomīgi paglūnēja uz mums, kad ienācām iekšā. Cilvēks nevar pavadīt augas dienas un naktis apģērbies, lēkdams vilcienos, kūpinādamies pelnu plēnēs un sodrējos, gulēdams, kur pagadās, un tomēr saglabāt pieklājīgu «fasādi». Mūsu fasādes katrā ziņā runāja mums par ļaunu — bet vai nu mēs par to raizējāmies? Džinsos man šķindēja naudas gabali.

—   Divus aliņus, — es nevērīgi noteicu bāra īpašniekam, un, kamēr viņš laida glāzēs alu, mēs ar zviedru, atspieduši elkoņus uz letes, slepeni ilgojāmies atslīgt atzveltnes krēslos pie krāsns.

Bāra īpašnieks nolika mums priekšā abas putojošās glāzes, un es lepni pasniedzu desmit centus. Te nu mani gaidīja drausmīga neveiksme. Aptverdams, ka esmu kļūdījies cenā, es būtu sagrābājis kabatā vēl desmit centus. Tas nekas, ka man pie dvēseles paliktu tikai pieci centi un svešajā pilsētā es būtu viens kā koks. Es tik un tā būtu samaksājis. Taču bāra īpašnieks šādu iespēju man nedeva. Tiklīdz viņš ieraudzīja desmitnieku, ko biju nolicis, tā satvēra abas glāzes katru savā rokā un izgāza alu izlietnē aiz bāra. Pazibsnīdams uz mums ļaunu skatienu, viņš izgrūda:

—  Jums ir kraupaini snuķi. Jums ir kraupaini snuķi. Jums ir kraupaini snuķi, vai saprotat?!

Ne man, ne zviedram nebija kraupainu snuķu. Ar mūsu deguniem viss bija kārtībā. Vārdu tiešo nozīmi mēs nesapratām, turpretī apslēptā nozīme bija skaidra kā diena: viņam nepatika mūsu izskats, un alus glāze, acīm redzot, maksāja desmit centus.

Es iebāzu roku kabatā un uzliku uz letes otru desmit centu gabalu, nevērīgi piezīmēdams:

—   O, es domāju, ka šis ir pieccentu lokāls.

—   Savu naudu varat iesālīt, — viņš atcirta, pabīdīdams abas desmit centu monētas pa leti uz manu pusi.

Skumīgi es iebāzu tās atpakaļ kabatā, un, pametuši

skumīgus skatienus uz brīnumjauko krāsni un atzveltnes krēsliem, mēs skumīgi izgājām ārā pa durvīm saltajā naktī.

Bet, kad jau stāvējām uz sliekšņa, bāra īpašnieks, joprojām urbdamies ar Jaunu skatienu mūsu mugurās, no- rēca: — Jums ir kraupaini snuķi, vai sapratāt!

Kopš tā laika esmu plašajā pasaulē daudz ko redzējis, apceļojis svešas zemes, iepazinies ar dažādām tautām, šķirstījis daudzas grāmatas, klausījies daudzas lekcijas, tomēr līdz pat šai baltai dienai, par spīti ilgām un dziļām pārdomām, neesmu spējis apjēgt, ko nozīmēja Vaio- mingas štata Evanstonas pilsētas bāra īpašnieka noslēpumainais izteiciens. Mūsu deguniem patiesi nebija nekādas vainas.

Tonakt pārgulējām kādā elektrostacijā uz tvaika katliem. Nevaru atcerēties, kā mēs šo «dusas vietu» uzgājām. Droši vien devāmies uz to instinktīvi, kā zirgi iet uz dzirdinātavu un pasta baloži lido uz būdu. Taču šo nakti nav patīkami atminēties. Uz katliem priekšā atradām apmēram desmit klaidoņu, un visiem kopā tur bija par karstu. Lai posts būtu pilnīgs, mehāniķis neparko neļāva mums palikt lejā. Varējām izvēlēties: vai nu gulēt uz tvaika katliem, vai ārā sniegā.

—  Jūs teicāt, ka gribot gulēt, nu tad, nolāpīts, gu- liet, — viņš teica man, kad es, karstuma izmocīts, pa pusei zaudējis sajēgu, nošļūcu lejā kurtuvju telpā.

—  Ūdeni, — es izdvesu, slaucīdams no sejas sviedrus, — ūdeni! ,

Mehāniķis, norādīdams uz durvīm, apgalvoja, ka tur kaut kur tumsā es atradīšot upi. Gāju to meklēt, tumsā apmaldījos, divas trīs reizes iekūlos kupenās, atmetu visam ar roku un pārsalis atgriezos uz tvaika katliem. Kad biju atsilis, slāpes mocīja vēl ļaunāk. Blakus guļošie klaidoņi, versmes izvārdzināti, vaidēja, stenēja, šņukstēja, nopūtās, elsoja, gārdza, mētājās, svaidījās un smagi valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Mēs bijām kā pazudušās dvēseles, kas cepinās elles liesmās, un mehāniķis, pats Sātana iemiesojums, atstāja mums vienīgo izvēli: vai nu palikt te, vai ārā uz ielas nosalt. Zviedrs paslējās sēdus un ņēmās nikni lādēt cilvēka ceļošanas alkas, kuras piespiedušas viņu kļūt par pasaules gājēju un ciest tādas mokas.

—   Kad atgriezīšos Čikāgā, — viņš spriedelēja,

—- dabūšu darbu un turēšos pie tā, kamēr pati elle sasals ragā. Tikai tad sākšu atkal klīst apkārt.

Un — tāda ir likteņa ironija — nākamajā dienā, kad katastrofas sekas bija likvidētas, mēs ar zviedru izbraucām no Evanstonas ledus skapjos, kas atradās «Speciālā apelsīnu vilcienā» — ātrā preciniekā, kurš bija piekrauts ar saulainās Kalifornijas augļiem. Protams, aukstā laika dēļ ledus skapji bija tukši, taču no tā tie siltāki nekļuva. Mēs ierāpāmies tajos pa lūku vagona jumtā. Skapji bija būvēti no cinkotas dzelzs, un tādā spelgoņā pieskarties to sienām nebija patīkami. Mēs tur gulējām, drebuļu kratīti, un, zobiem klabot, noturējām apspriedi, kurā nolēmām palikt ledus skapjos dienu un nakti, kamēr atstāsim neviesmīlīgo plakankalnes apgabalu un iebrauksim Misisipi ielejā.

Taču ēst kaut ko vajadzēja, un mēs nospriedām, ka nākamajā pieturā samangosim pārtiku un aši atgriezīsimies ledus skapjos. Iebraucām Grīnriveras pilsētā vēlā pēcpusdienā, tomēr vakariņām bija vēl par agru. Pirms maltītēm ir ļoti neizdevīgi klauvēt pie virtuvju durvīm, taču mēs saņēmām dūšu un, prečiniekam iebraucot šķirotavā, nolēcām no sānu kāpnēm un metāmies uz māju pusi. Tūlīt devāmies dažādos virzienos, bet norunājām satikties ledus skapjos. Sākumā man neveicās, tomēr beigās, sabāzis aiz krekla «dāvanas», sāku dzīties pakaļ vilcienam. Refrižeratorvagons, kurā norunājām satikties, bija jau garām, es uzlēcu uz sānu kāpšļa vagonus sešus tālāk no lokomotīves, ātri uzrāpos uz jumta un iešļūcu ledus skapī.

Taču kāds konduktors no apkalpes vagona bija mani redzējis un pēc dažām jūdzēm nākamajā pieturā Rok- springsā pabāza galvu pa mana skapja lūku, un uzkliedza: — Pazūdi kokos, krupi tāds! Pazudi kokos! — Viņš sagrāba mani aiz kājām un izvilka ārā. Pazudu kokos, un «speciālais apelsīnu vilciens» ar zviedru aizripoja tālāk bez manis.

Sāka snigt. Tuvojās auksta nakts. Kad satumsa, klīdu pa sliežu ceļiem, kamēr atradu tukšu refrižeratorvagonu. Ielīdu iekšā — ne ledus skapjos, bet pašā vagonā. Aizbīdīju smagās durvis, un to malas, ko klāja gumijas sloksnes, vagonu cieši noslēdza. Sienas bija biezas. Aukstums no ārpuses vagonā iespiesties nevarēja. Taču iekšā bija tikpat salts kā ārā. Vajadzēja atrisināt jautājumu, kā paaugstināt temperatūru. Bet vai nu «amata meistars»

to nezina! Izvilku no kabatas trīs četras avīzes. Tās es citu pēc citas sadedzināju uz vagona grīdas. Dūmi pacēlās līdz griestiem. Ārā tikt nekas nevarēja, un tā es siltumā un omulībā pārlaidu brīnišķīgu nakti. Ne reizes ne- pamodos.

No rīta joprojām sniga. Mangodams pārtiku, palaidu garām prečinieku, kas brauca uz austrumiem. Dienā iekāpu divos citos preču vilcienos un tapu no tiem izsēdināts. Visu pēcpusdienu negāja garām neviens sastāvs, kas brauktu uz austrumiem. Sniga neredzēti biezs sniegs, taču mijkrēsli es izbraucu uz tālsatiksmes vilciena pirmā pasta vagona platformas. Kad patlaban rāpos augšā, kāds uzlēca uz tās no otras puses. Izrādījās, ka tas ir zēns, kas bija aizbēdzis no Oregonas.

Braukt uz ātrvilciena pirmā slēgtā vagona platformas trakojošā sniega vētrā nav nekāds vasaras pikniks. Vējš izpūš līdz kaulam, atsitas pret vagona priekšgalu un atkal metas virsū braucējam. Pirmajā pieturā pēc tumsas iestāšanās aizlīdu uz priekšu un uzsāku sarunas ar kurinātāju. Piedāvājos lāpstot ogles līdz viņa maiņas beigām, tas ir, līdz Rolinsai, un mans piedāvājums tika pieņemts. Jāstrādā bija uz tendera sniegā: ar veseri jāsadauza ogles gabalos un jāmet iekšā kabīnē. Bet, tā kā man visu laiku strādāt nevajadzēja, tad laiku pa laikam varēju ierāpties lokomotīvē un sasildīties.

— Paklau, — pirmajā atelpas brīdī sacīju kurinātājam, — uz priekšējā vagona platformas tup jauns puika. Nosalis tīri zils.

Klusā okeāna līniju lokomotīvju kabīnes ir ļoti plašas, un mēs iekārtojām zēnu siltā kaktiņā kurinātāja augstā sēdekļa priekšā, kur puišelis tūlīt aizmiga. Iebraucām Ro- linsā pusnaktī. Krita vēl biezāks sniegs. Te mūsu lokomotīvei vajadzēja braukt uz depo, un tās vietā bija paredzēts piekabināt jaunu. Kad vilciens apstājās, nolēcu no lokomotīves kāpšļiem un nokļuvu milzīgā mētelī ģērbta milzīga vīra apkampienos. Viņš sāka mani izvaicāt, un es uz karstām pēdām noprasīju, kas viņš ir. Viņš tāpat uz karstām pēdām atbildēja, ka esot šerifs. Es kļuvu rāms, uzklausīju viņa jautājumus un atbildēju uz tiem.

Viņš sāka attēlot zēnu, kas joprojām gulēja kabīnē. Ātri apsvēru stāvokli. Acīm redzot, ģimene bija tikusi uz zēna pēdām un šerifs saņēmis telegrāfiskas instrukcijas no Oregonas. Jā, biju šo puiku redzējis. Pirmo reizi

biju sastapis viņu Ogdenā. Datums saskanēja ar informāciju, kas atradās šerifa rīcībā. — Taču puišelis ir krietni atpalicis, — es paskaidroju. — Naktī viņu izsēdināja no šī paša vilciena, kad tas atstāja Rokspringsu. — Visu šo laiku lūdzu dievu, lai puika neatmostas, neizlien no kabīnes un neatstāj mani uz sēkļa.

Šerifs pameta mani, jo devās izvaicāt konduktorus, taču pirms aiziešanas noteica:

—   šai pilsētā tev, pasaules braucēj, nav ko darīt. Vai saprati? Tu vīlēsi ar šo pašu vilcienu tālāk un nedomā aizkavēties! Ja es noķeršu tevi, kad tas būs aizgājis …

Apliecināju viņam, ka neesmu nokļuvis viņa pilsētā pēc paša vēlēšanās; atrodos te vienīgi tāpēc, ka vilciens apstājies, un viņam nav jālauza galva, kā mani izkvēpināt no šīs nolāpītās pilsētas.

Kamēr viņš gāja aprunāties ar konduktoriem, es ielēcu atpakaļ kabīnē. Zēns bija uzmodies un berzēja acis. Pastāstīju viņam jaunās ziņas, ieteikdams palikt lokomotīvē, kad tā dosies uz depo. Vārdu sakot, zēns aizbrauca ar to pašu vilcienu, ierāpies sniegtverī, un es viņam pieteicu pirmajā pieturā palūgt kurinātāju, lai ielaiž viņu lokomotīvē. Mani pašu iztupināja ārā. Kurinātājs, kas nomainīja iepriekšējo, bija jauns un vēl pārāk apzinīgs, lai būtu ar mieru pārkāpt dzelzceļa sabiedrības noteikumus, kas aizliedza ielaist lokomotīvē klaidoņus. Tāpēc viņš noraidīja manu piedāvājumu lāpstot ogles. Ceru, ka zēnam veicās labāk, jo pavadīt visu puteņa nakti sniegtverī nozīmētu drošu nāvi.

Dīvaini, bet tagad pēc tik ilga laika es nemaz neatminu, kā mani Rolinsā izmeta ārā. Atceros, kā vēroju vilcienu, kas tūlīt pagaisa sniega vērpetēs, un kā gāju uz bāru sildīties. Te bija gaišs un silts. Dzīve ritēja pilnā sparā. Pie galdiņiem spēlēja faraonu, ruleti, kauliņus un pokeru, un daži trakulīgi kovboji līksmoja, cik jaudas. Biju pašlaik sekmīgi ar viņiem sabrāļojies un tukšoju pirmo glāzi uz viņu rēķina, kad uz mana pleca nogula smaga roka. Palūkojos atpakaļ un nopūtos. Tas bija šerifs.

Neteicis ne vārda, viņš izveda mani ārā sniegā.

—   Šķirotavā stāv «speciāls apelsīnu vilciens», — viņš pavēstīja.

—  Nakts ir nejauki auksta, — es iebildu.

—  Tas atiet pēc desmit minūtēm, — viņš turpināja.

Tas bija viss. Ko tur tielēties! Un, kad «speciālais apelsīnu» vedējs sāka kustēties, es atrados ledus skapī. Domāju, ka līdz rītam apsaldēšu kājas, un pēdējās divdesmit jūdzes pirms Larami stāvēju lūkā un lēkāju augšup un lejup. Krita pārāk biezs sniegs, lai konduktori mani redzētu; un man bija arī vienalga, vai viņi mani redz vai ne.

Larami pilsētā ar savu ceturtdaļdolāru sarnaksaju par siltām brokastīm un tūlīt pēc tam uzlēcu uz slēgtā vagona platformas kādā tālsatiksmes vilcienā, kas rapas pāri Klinšu kalnu centrālās grēdas korei. Dienā parasti neviens uz šādas platformas nebrauc, taču es cerēju, ka konduktori nebūs cietsirdīgi un nemetīs mani ārā tādā putenī Klinšu kalnu virsotnē. Un viņi patiešām tādi nebija. Viņi tikai katrā pieturā panācās uz priekšu un palūkojās, vai es vēl neesmu nosalis.

Pie Eimsa pieminekļa Klinšu kalnu augstākajā punktā — esmu piemirsis, cik augstu tas bija, — konduktors pēdējo reizi panācās uz priekšu.

—   Klau, pasaules braucēj, — viņš sacīja, — vai redzi prečinieku, kas iebraukts uz rezerves sliedēm, lai palaistu garām mūsējo?

Es to redzēju. Tas stāvēja uz blakus ceļa sešu pēdu atstatumā. Ja tas atrastos pāris soļu tālāk, es šai vētrā to nevarētu saskatīt.

—   Vienā no vāģiem brauc Kellija armijas astes gals. Grīdu viņi noklājuši ar divu pēdu biezu salmu kārtu, un tik lielā barā vagonā nav auksti.

Padoms bija labs, un es to uzklausīju, sagatavojies tomēr atgriezties atpakaļ, kad vilciens sāks kustēties, ja konduktors mani būs piekrāpis. Taču viņš bija teicis taisnību. Atradu vagonu — tas bija liels refrižeratorvāģis. Durvis tam aizvēja pusē bija plaši atvērtas, lai ielaistu svaigu gaisu. Es uzrāpos augšā un ielīdu iekšā. Uzminu kādam uz kājas, pēc tam kādam citam uz rokas. Blāvajā gaismā varēju saskatīt vienīgi neatšķetināmu kāju, roku un ķermeņu jūkli. Nekad nebiju redzējis tādu cilvēku sajukumu. Visi vīri gulēja salmos — cits uz cita, cits zem cita, cits blakus citam. Astoņdesmit četri zaļoksnēji klenderi, izstiepušies visā garumā, aizņem daudz vietas. Tie, kuriem es uzminu, jutās aizvainoti. Viņu miesas man zem kājām cēlās un grima kā jūras viļņi un šūpoja mani pret gribu uz priekšu. Nevarēju nekā atrast salmus, kur nostāties, un kāpu tik virsū citiem. Niknums pieauga spēkā un mana zvalstīšanās tāpat. Zaudējis pamatu zem kājām,

spēji apsēdos. Diemžēl par sēdekli biju izraudzījis kāda gulētāja galvu. Nākamajā mirklī viņš saniknots paslējās četrrāpus — un es uzlidoju gaisā. Bet tam, kas ceļas augšup, jākrīt arī lejā, un tā nu es nokūleņoju kādam citam atkal uz galvas.

Tālāko atceros visai neskaidri. Biju iekļuvis itin kā kuļmašīnā. Mani mētāja no viena vagona gala uz otru. Šie astoņdesmit četri vazaņķi svaidīja mani, kamēr mazumiņš, kas no manis bija atlicis, kā par brīnumu, atrada salmu kušķīti, kur atstiept kaulus. Biju uzņemts sabiedrībā, turklāt jautrā sabiedrībā. Visu atlikušo dienu braucām cauri sniegputenim un, lai nebūtu garlaicīgi, nolēmām katrs kaut ko pastāstīt. Noteikums prasīja, lai ikviens stāsts būtu labs, turklāt tas nedrīkstēja būt iepriekš dzirdēts. Sods par neveiksmi bija kuļmašīna. Tomēr visi sekmīgi tika ar šo uzdevumu galā. Un te man tūlīt gribas piebilst, ka es nekad savā mūžā neesmu piedalījies tik lieliskās stāstīšanas dzīrēs. Te atradās astoņdesmit četri cilvēki no visām pasaules malām — kopā ar mani astoņdesmit pieci, un ikviens stāstīja meistarīgi. Citādi nevarēja būt, jo izvēle skanēja: vai nu cel priekšā meistardarbu, vai svaidies kuļmašīnā.

Vēlā pēcpusdienā iebraucām Šaienā. Sniegputenis trakoja neredzēti neganti, un, lai gan visi bijām ēduši tikai brokastis, neviens neuzdrošinājās iet meklēt vakariņas. Visu nakti ripojām cauri vētrai un nākamajā dienā iebraucām Nebraskas jaukajos līdzenumos, pa kuriem turpinājām ceļu. Vētra un kalni bija palikuši aiz muguras. Siltā saule apspīdēja smaidošo zemi, taču mēs divdesmit četras stundas nebijām baudījuši ne miltumiņa. Noskaidrojām, ka prečinieks pusdienas laikā pienāks kādā pilsētā — ja atmiņa neviļ, tā saucās Grendailenda.

Sametām naudu un nosūtījām telegrammu šīs pilsētas valdei. Telegramma vēstīja, ka ap pusdienas laiku Grend- ailendā ieradīsies astoņdesmit pieci spēcīgi, izsalkuši klaidoņi un ka būtu vēlams, lai viņus gaidītu laba maltīte. Grendailendas pilsētas valdei bija divas iespējas. Tā varēja vai nu mūs pabarot, vai iebāzt cietumā. Ja tā izvēlētos otru iespēju, tai mūs tik un tā vajadzētu barot, tāpēc valde saprātīgi nolēma, ka ar vienu maltīti tiks lētāk cauri.

Kad prečinieks pusdienas laikā pienāca Grendailendā, sēdējām saulē uz vagonu jumtiem, kūļādami kājas. Sa-

gaidīšanas komitejā bija ietilpināta arī visa pilsētas policija. Policisti sadalīja mūs grupās un aizveda uz dažādām viesnīcām un restorāniem, kur mūs gaidīja apklāti pusdienu galdi. Trīsdesmit seš;;s stundas bijām pavadījuši bez ēšanas, un mūs nevajadzēja mācīt, kas jādara. Pēc tam mūs aizveda atpakaļ uz dzelzceļa staciju. Policija tālredzīgi bija likusi, lai prečinieks mūs gaida. Nu tas leni sakustējās, un astoņdesmit pieci vīri, izrindojušies gar sliedēm, aplipa ap sānu kāpšļiem. «Ieņēmām» vilcienu.

Tovakar palikām neēduši — tas ir, neēdis palika viss bars, tikai es ne. Tieši vakariņu laikā, vilcienam atejot no mazas pilsētiņas, vagonā, kur es ar trim citiem klenderiem spēlēju pedro, ierāpās kāds vīrs; viņa vēders zem krekla izskatījās aizdomīgi apaļš. Rokā viņš nesa iebukņītu kvarta mēriņu, no kura cēlās tvaiks. Saodu «Javu». Atdevu savas kārtis kādam, kas līdz šim bija tikai nolūkojies spēlē, un atvainojos partneriem. Tad, skaudīgu skatienu pavadīts, devos uz vagona otru galu, apsēdos blakus vīram, kas bija nupat ierāpies, un kopā ar viņu iebaudīju «Javu» un dāvanas, ko viņš bija sabāzis aiz krekla. Jo šis vīrs bija zviedrs.

Ap pulksten desmitiem vakarā iebraucām Omahā.

—   Ejam medīt, — zviedrs mani aicināja.

—   Kāda runa, — atteicu.

Kad vilciens apstājās, gatavojamies nodomu īstenot. Taču arī Omahas iedzīvotāji bija šo to sagatavojuši. Abi ar zviedru stāvējām uz. sanu kāpšļiem,_ grasīdamies lēkt zemē. Bet prečinieks nepieturēja. Turklāt abās uzbēruma pusēs, misiņa pogām un zvaigznēm laistoties elektrisko spuldžu gaismā, stāvēja garas policistu^ rindas. Abi ar zviedru zinājām, kā mums klāsies, ja nokļūsim viņu rokās. Palikām uz sānu kāpnēm, un vilciens, šķērsojis Misūri upi, traucās tālāk uz Kaunsilblafu.

«Ģenerālis» Kellijs ar divu tūkstošu klaidoņu lielu armiju atradās nometnē Satokvas parkā vairāku jūdžu atstatumā. Astes gals, kurā mēs ietilpām, bija viņa arjer- gards, un, izkāpuši Kaunsilblafā, mēs devāmies uz nometni. Nakts bija kļuvusi drēgna, pūta stiprs vējš, gāza lietus, un mēs, izmirkuši slapji kā žurkas, salām. Mūs ielenca vesels bars policistu un dzina uz nometni. Nogaidījuši izdevīgu brīdi, abi ar zviedru laimīgi aizmukām.

Lietus sāka žaut aumaļām, un piķa melnajā tumsā, kurā

nevarēja saredzēt paša roku acu priekšā, mēs ka divi aklie pūlējāmies aiztaustīties līdz kādai pajumtei. Instinkts mums palīdzēja, jo drīz vien uzdūrāmies baram — ne tādam, kas būtu atvērts un darbotos, ari ne tādam, kas nakts stundās gluži vienkārši būtu slēgts, bet baram, kas bija uzsliets uz lieliem baļķiem ar apakšā pierīkotiem riteņiem un tika pārvadāts šurp un turp. Durvis bija noslēgtas. Vēja alpas un lietus brāzmas dzina mūs uz priekšu. Nebija ko kavēties. Izsitām durvis un ierāpāmies iekšā.

Savā laika esmu pārlaidis daudzas grūtas naktis, klīdis pa visādu velnišķīgu pilsētu ielām, gulējis ūdens peļķēs, iemidzis sniegā zem divām segām, kad spirta termometrs rādīja septiņdesmit četrus grādus zem nulles (tas nozīmē tīro sīkumu — simt sešus grādus sala ārpusē), taču teikšu bez aplinkiem: nekad man nav bijusi tik drausmīga guļvieta, un nekad es neesmu pārlaidis ļaunāku nakti par to, kuru kopā ar zviedru pārlaidu Kaunsilblafas pārvietojamā bārā. Pirmām kārtām, gaisā uztupinātā bāra grīdā bija neskaitāmi caurumi, pa kuriem svilpodams lauzās iekšā vējš. Otrkārt, bārs bija tukšs, tajā nebija pudeles ar ugunsūdeni, kas. mūs sasildītu un ļautu aizmirst mūsu postu. Segu mums nebija, un mēs pūlējāmies iemigt, ne- novilkuši slapjās drēbes, izlijuši cauri līdz ādai. Es saritinājos zem letes, žviedrs — zem galda. Caurumi un šķirbas grīdā neļāva aizvērt ne acu, un es pēc pusstundas uzrāpos uz bāra letes. Mazliet vēlāk zviedrs uzrāpās uz galda.

Tā nu mēs, drebuļu kratīti, nīkām, lūgdami dievu, kaut ataustu gaisma. Es vismaz drebuļojos tikmēr, kamēr nebija vairs spēka drebuļot. Pārgurušie muskuļi pārstāja trīcēt, tie tikai drausmīgi sāpēja. Zviedrs vaidēja un stenēja, un ik pa brītiņam klabošiem zobiem izgrūda: — Nemūžam, nemūžam! — Viņš atkārtoja šo frāzi bez mitas savas tūkstoš reizes un iesnaudies nebeidza to murmināt arī miegā.

Tikko sāka svīst gaisma, atstājām savu ciešanu mājokli un izlīdām ārā biezā, drēgnā miglā. Klupdami krizdami gājām uz priekšu, kamēr uzdūrāmies sliedēm. Es dzīros atgriezties Omahā, lai sadabūtu kaut ko brokastīm, mans biedrs grasījās braukt uz Čikāgu. Bija klāt šķiršanās brīdis. Pastiepām viens otram nejūtīgās rokas. Abi drebējām. Kad gribējām bilst kādu vārdu, zobi klabēja tā, ka bijām spiesti apklust. Stāvējām vieni, nošķirti no visas pasaules,

saredzēt varējām tikai īsu sliežu posmu, kura abi gali gaisa kustīgajos miglas vālos.

Mēmi lūkojāmies viens otrā, līdzjūtīgi spiezdami rokas. Zviedra seja bija salā sazilējusi, un es zinu, ka mana neizskatījās labāk.

—   Ko — nemūžam? — man izdevās izdvest.

Sākumā zviedram vārdi iestrēga rīklē, tad vārgi, kā no liela tāluma, iz ledū kaltās dvēseles dzīlēm atlidoja kluss čuksts:

—   Nemūžam vairs neklaiņošu apkārt.

Viņš brīdi apklusa, un, kad ierunājās no jauna, balss, kas apliecināja šo apņemšanos, bija kļuvusi skaļāka un

spēcīgāka.

—       Nemūžam vairs neklaiņošu apkārt. Iešu strādāt. Un tev vajadzētu darīt tāpat. Tādās naktīs kā šī var saķert reimatismu.

Viņš paspieda man roku.

—  Ardievu, draugs, — viņš sacīja.

—   Ardievu, draugs, — sacīju es.

Nākamajā mirklī mēs pazudām miglas mākoņos. Tā bija mūsu pēdējā šķiršanās. Bet, lai kur jūs atrastos, mister zviedr, — es uzdzeru uz jūsu veselību! Ceru, ka darbu jūs sev atradāt.

## JAUNIE PASAULES BRAUCĒJI UN ZAĻKNĀBJI

Laiku pa laikam es avīzēs, žurnālos un biogrāfiskās vārdnīcās uzduros manas dzīves aprakstiem, no kuru delikātajām frāzēm uzzinu, ka es esot kļuvis par klaidoni, lai izdarītu socioloģiskus pētījumus. Biogrāfi rīkojas gauži jauki un gādīgi, taču viņi nav precīzi. Es sāku klaiņot — nu, gluži vienkārši tāpēc, ka manī kūsāja dzīvība un asinīs dzirkstīja ceļošanas prieks, kas neļāva palikt mierā. Socioloģija bija pavisam nejaušs faktors, tā nebija cēlonis, bet sekas — ir taču dabiski, ka cilvēks, ienirdams ūdenī, saslapinās. Izgāju uz Ceļa, tāpēc ka citādi rīkoties nevarēju, tāpēc ka manu džinsu kabatās nebija naudas dzelzceļa biļetei, tāpēc kā nebiju iekārtots tā, lai visu mūžu, «degunu nepacēlis, knibinātos ap vienu darbu», un tāpēc ka — nu, tāpēc ka man vieglāk bija klaiņot nekā neklaiņot.

Tas notika manā dzimtajā pilsētā Ouklendā, kad man bija sešpadsmit gadu. Tanī laikā izmeklētās dēkaiņu aprindās biju ieguvis galvu reibinošu reputāciju un mani godāja par Austeru pirātu Princi. Tiesa gan, tie, kas neietilpa šajās aprindās, piemēram, godīgie jūrnieki, kas kuģoja pa līci, piekrastes zvejnieki, laivinieki un austeru likumīgie īpašnieki, dēvēja mani par «bandītu», «huligānu», «nekauņu», «zagli», «laupītāju» un dažādos citos ne pārāk glaimojošos vārdos, kuri tomēr nozīmēja vienīgi komplimentus un pacēla vēl reibinošākos augstumos troni, kurā jau sēdēju. Tobrīd nebiju vēl lasījis «Zaudēto paradīzi», taču vēlāk, kad iepazinos ar Miltona vārdiem: «Labāk būt valdniekam ellē nekā kalpam debesīs,» — pilnīgi pārliecinājos, ka dižgaru domu gaita ir uz mata tāda pati ka manējā.

Tieši šai laikā nejauša apstākļu sagadīšanās iepina mani pirmajā dēkā uz Ceļa. Austeru bizness toreiz bija apsīcis, Benišā, kas atradās četrdesmit jūdžu attālumā no Ouklendas, mani gaidīja dažas segas, ko gribēju paņemt, un Portkostā, nedaudzas jūdzes no Benišas, konstebla uzraudzībā noenkurota ūdenī šūpojās nosperta laiva. Sī laiva, redzat, piederēja manam draugam Dinijam Makkrī. Nospēris un pametis Portkostā to bija Viskija Bobs, otrs mans draugs. (Nabaga Viskija Bobs! Pagājušajā gadā viņa līķi, cauru kā sietu, atrada liedaga, un šāvējs tā arī palika nezināms.) Es pirms dažam dienam biju ieradies no «augšteces» un pavēstījis Dinijam Makkrī, kur ir viņa laiva, un Dinijs Makkrī uz līdzenas vietas bija piesolījis man desmit dolārus, ja es laivu atvedīšot viņam atpakaļ uz Ouklendu.

Laika man bija atliku likām. Sēdēju laivu piestātne un pārspriedu visu ar Nikiju Grieķi, otru dīkā stāvošu austeru pirātu.

—   Braucam, — es aicināju, un Nikijs piekrita.

Viņš bija «uz sēkļa». Manā īpašumā atradās piecdesmit centi un viegla laiviņa. Kapitālu laidu apgrozībā un ieguldīju laivā sausiņu, sālītas liellopu gaļas konservu un desmit centu vērtas franču sinepju pudeles formā. (Tolaik bijām kā uzburti uz franču sinepēm.) Vēlā pēcpusdienā uzvilkām mazo spritburu un devāmies ceļā. Braucām visu nakti un nākamajā rītā, kolosāla paisuma nesti, spirgta vēja dzīti, traucāmies pa Karkinezas šaurumu uz Portkostu. Tur jau arī nepilnu divdesmit piecu pēdu attālumā no piestātnes šūpojās nozagtā laiva. Mēs pielīgo- jāin tai blakus un aši vien nolaidām mazo spritburu. Ni- kiju aizsūtīju pacelt enkuru, es turpretī sāku atlaist galus.

Piestātnē pēkšņi parādījās kāds vīrs un nez ko mums uzsauca. Tas bija konstebls. Piepeši atcerējos, ka neesmu papūlējies dabūt no Dinija Makkrī rakstveida atļauju viņa laivas transportēšanai. Turklāt nopratu, ka konstebls grib iedzīvoties vismaz divdesmit piecos dolāros atlīdzības par to, ka atņēmis laivu Viskija Bobam un vēlāk to pieskatījis. Es turpretī savus pēdējos piecdesmit centus biju uzsitis gaisā, pirkdams liellopu gaļu un franču sinepes, un man solītā atlīdzība bija tikai desmit dolāri. Pametu zibenīgu skatienu uz Nikiju. Viņš staipījās ap enkuru, kas negribēja padoties.

—  Velc ārā, — pačukstēju viņam, tad pagriezos un atsaucos konsteblam. Rezultātā abi runājām reizē, skaļi izteiktās domas gaisā kaut kur pusceļā sadūrās, un, protams, mēs viens otru nesapratām.

Konstebla balsī ieskanējās pavēlnieciskāki toņi, un es neviļus biju spiests klausīties. Nikijs pūzdams elsdams

cīnījās ap enkuru, tā ka es sāku baidīties, vai viņu neķers trieka. Kad konsteblam izbeidzās draudu un brīdinājumu krājums, es pavaicāju, kas viņš ir. Kamēr viņš centās atbildēt, Nikijs laimīgi pacēla enkuru. Es šo to žigli aprēķināju. Konstebls stāvēja pie slietnēm, kas veda lejup ūdenī, kur bija pietauvota laiviņa. Laiviņā atradās airi, Taču tā bija pieslēgta. Uz šo atslēgu es liku visas savas cerības. Spirgts vējš glāstīja man vaigu, es redzēju paisuma viļņus, paskatījos uz atlikušajām tauvām, kas vēl saturēja buru, pārlaidu acis fallēm un blokiem, sapratu, ka viss kārtībā, un pārstāju izlikties.

—   Atdod galus! — uzsaucu Nikijam un metos pie tau- vam, atlaizdams tās vaļā un tencinādams dievu, ka Viskija Bobs sasējis nevis jūrnieku mezglu, bet vienkāršo.

Konstebls bija nošļūcis pa slietnēm pie laivas un žva- dzinajas ap atslēgu. Ievilkām enkuru laivā un atraisījām pēdējo tauvu tai pašā mirklī, kad konstebls atbrīvoja savu braucamo un pagrāba airus.

—   Pīķa tauvu! — es nokomandēju savai ekipāžai, reizē ieķerdamies tauvā. Bura uzslīdēja augšup. Nostiprināju takelāžu un steidzīgi devos uz pakaļgalu pie stūres gro- zīkļa. — Tā turēt! — uzkliedzu Nikijam, kas stāvēja pīķī. Konstebls pašlaik bija jau tepat pie mūsu kuģīša pakaļgala. Vējš uzpūta buru, un mēs šāvārnies projām. Tas bija krāšņi. Būtu man bijis melns karogs, es uzvaras priekā noteikti to būtu pacēlis. Konstebls savā laivā pieslējās kājās un aptumšoja dienas mirdzumu ar visai nepiedienīgu valodu. Turklāt viņš lādējās, ka nav paņēmis līdzi ieroci. Kā redzat, arī šai ziņā mums paveicās.

Lai nu kā, mēs taču laivu nezagām. Tā nepiederēja konsteblam. Mēs gluži vienkārši rekvizējām viņa atlīdzību, kas bija zināma kukuļņemšanas forma. Un mēs nerekvi- zējām to arī savā labā, bet sava drauga Dinija Makkrī labā.

Pēc nedaudzām minūtēm sasniedzām Benišu, un vēl pēc nedaudzām minūtēm manas segas bija uz klāja. Stūrēju mūsu braucamo uz Tvaikoņu pieturas viņu galu, jo no šī novērošanas punkta varēja redzēt, vai mums kāds nedzenas pakaļ. Neko taču nevarēja zināt. Varbūt Portkostas konstebls piezvana Benišas konsteblam. Abi ar Nikiju noturējām kara padomes sēdi. Gulējām uz klāja, gozējāmies siltajos saules staros, spirgts vējš glāstīja mums vaigus, apkārt čaloja un šļakstinājās paisuma viļņi. Do-

ties atpakaļ uz Ouklendu varēja tikai pēcpusdienā, kad sāksies bēgums. Taču mēs gudrojām, ka tad, kad tas notiks, konstebls ar savu ļauno acis uzglūnēs Karkinezas šaurumam un patlaban mums neatliek nekas cits kā gaidīt nākamo bēgumu pulksten divos rītā — tad tumsā būs iespējams pazagties garām Cerberam.

Tā nu gulējām uz klāja, pīpējām cigaretes un priecājāmies, ka esam dzīvi. Pārspļāvu pār bortu un aprēķināju straumes ātrumu.

—   Tādā vējā mēs ar šito paisumu tiktu Riovistā, — es sacīju.

—   Un pa upi tagad iet augļi, — Niks piebalsoja.

—   Un ūdens upē stāv zemu, — es turpināju. — Nupat ir vislabākā sezona, kad varētu vīlēt uz Sakramento.

Mēs paslējāmies sēdus un palūkojāmies viens otrā. Rietumu vējš skurbināja kā vīns. Abi iespļāvām ūdenī un ņēmāmies rēķināt straumes ātrumu. Varu apzvērēt, ka visā vainīgs bija paisums un jaukā brīzīte. Tie rosināja inūsu jūras vilku instinktus. Ja nebūtu šo instinktu, visa notikumu virtene, kas uzveda mani uz Ceļa, būtu pārtrūkusi.

Ne vārda neteikuši, pacēlām enkuru un uzvilkām buras. Pie mūsu piedzīvojumiem uz Sakramento upes es šai aprakstā nepakavēšos. Galu galā nokļuvām Sakramento un noenkurojāmies piestātnē. Ūdens bija jauki silts, un lielāko daļu laika mēs pavadījām peldoties. Uz smilšu sēres, kas pacēlās augstāk par dzelzceļa tiltu, mēs iekļuvām puišu barā — viņi arī peldējās. Iznākuši no ūdens, ikreiz nogūlāmies krastā un runājāmies. Viņu valoda atšķīrās no to zēnu valodas, ar kuriem es parasti klīdu barā. Tas bija jauns žargons. Tie bija jaunie pasaules braucēji, un ar katru viņu izteikto vārdu Ceļa burvība arvien spēcīgāk un spēcīgāk paņēma mani savā varā.

«Kad biju Alabamā,» kāds iesāka, un cits piebilda: «Ja rullē no Kanzassitijas ar Čikāgas—Oltonas bāni,» — un trešais piezīmēja: «Čikāgas—Oltonas bānī «aklajiem» nav kāpšļu.» Es mēmi gulēju smiltīs un klausījos. «Tas notika mazā pilsētiņā Ohaio štatā uz Leikšoras — Dien- vidmičigana līnijas,» kāds ierunājās, un otrs ievaicājās: «Vai tu kādreiz esi važojis pa Vobašas līniju ar Lielga- ballodi?» — un trešais atbildēja: «Nē-e, bet es esmu rullējis ārā no Cikagas ar Balto pastnieku.» — «Ja runā par bāni, tad vajag noprovēt pensilvāniešus — tur ir četri ceļi, nekādu sūkņu, ūdeni ņem neapstājoties — vienreizēji!» — «Bet Ziemeļu Klusā okeāna bānis nupat gan ir draņķīgs.» — «Salainas bāni ar var uzsēsties uz sēkļa, kruķi tik nikni, ka bail.» — «Mani noknieba Elpaso kopā ar Ēzeļgalvu.» — «Bet, ja grib dabūt ko aizēst, tad pie Monreālas gan ir tīrais cirks, tur angliski neviens ne bū, ne bē, nomurkšķi tik: «Mangžē, madām, mangžē, ni runā pa franciski,» — paberzē vēderu un izliecies galīgi ba- dains, tad viņa tev izsniegs cūkas miesas šķēli un sausas maizes ņuku.»

Pēc peldēšanās, kad tuvojās vakars, viņi apģērbās un devās uz pilsētu. Es sliju līdzi. Puiši sāka diedelēt galvenajā «bulvārī» «skanošo», citiem vārdiem, ubagot galvenajā ielā sīknaudu. Es nekad savā mūžā nebiju ubagojis, un, kad pirmo reizi izgāju uz Ceļa, šo kumosu man šķita visgrūtāk norīt. Man par ubagošanu bija aplami uzskati. Līdz tam laikam biju pārliecināts, ka smalkāk ir zagt nekā diedelēt un ka zagšana pieder pie smalkā toņa jo vairāk tāpēc, ka risks un sods par to ir attiecīgi lielāki. Nodarbodamies ar austeru biznesu, es jau biju sapelnījies tik ilgu ieslodzījuma laiku, ka, mēģinot to atsēdēt, es būtu spiests uzturēties valsts maizē tūkstoš gadus. Zagšana bija vīrišķīga nodarbošanās, turpretī ubagošana — zemiska un nicināma. Tomēr vēlāk es kļuvu gud-

rāks un beidzot sāku lūkoties uz to kā uz jautru nerātnību, atjautības rotaļu, nervu norādīšanu.

Tomēr pirmajā vakarā es tādos augstumos nespēju pacelties, un rezultātā, kad puiši varēja iet uz restorānu ēst, es to nevarēju. Biju galīgi tukšā. Ja pareizi atceros, mani toreiz finansēja Mīnijs — un es paēdu kopā ar citiem. Taču ēzdams visu pārdomāju. Pēc vispārēja atzinuma tas, kas dzīvo uz cita rēķina, ir tikpat slikts kā zaglis. Mīnijs bija ubagojis, bet es baudīju viņa pūliņu augļus. Nolēmu, ka tāds cilvēks ir krietni sliktāks par zagli un ka šāds gadījums vairs neatkārtosies. Un tā patiesi notika. Nākamajā rītā izgāju kopā ar visiem un diedelēju pēc labākās sirdsapziņas.

Nikija Grieķa mērķis nebija iziet uz Ceļa. Dāvanas lūgt viņš nemācēja un kādā jaukā naktī uzlavījās uz liellaivas, un aizbrauca pa upi uz Sanfrancisko. Pirms nedēļas sastapu viņu boksa sacīkstēs. Viņš ir taisījis karjeru. Sēdēja goda vietā pie ringa. Tagad viņš ir bokseru menedžeris un lepojas ar to. Patiesību sakot, mazā mēroga, tas ir, vietējā sporta dzīvē viņš ir pirmā lieluma zvaigzne.

«Kamēr cilvēks nav paostījis gaisu aiz pakalna, viņš nav īsts pasaules braucējs,» — tā skanēja Ceļa likums, kā man paskaidroja Sakramento. Ļoti jauki. Došos pāri pakalnam un tapšu uzņemts augstākajās aprindās. «Pakalns», starp citu, bija Sjeranevada. Viss bars dzīrās doties turnejā tam pāri, un es, protams, piebiedrojos. Tas bija arī Franču zēna pirmais piedzīvojums uz Ceļa. Viņš nupat bija aizmucis no $avas ģimenes, kas mita Sanfrancisko. Mums abiem vajadzēja parādīt, ko spējam. Tepat arī piezīmēšu, ka mans «Prinča» tituls vairs neeksistēja. Biju dabūjis savu iesauku. Tagad saucos «Jūrniekzēns», bet vēlāk, kad mani no dzimtā štata jau šķīra Klinšu kalni, kļuvu par «Frisko puiku».

Pulksten desmitos divdesmit vakarā Centrālais Klusā okeāna vilciens atstāja Sakramento pilsētas depo, lai dotos uz austrumiem, — šī vilcienu saraksta detaļa neizdzēšami iespiedusies man atmiņā. Mūsu barā bija apmēram divpadsmit puišu, un mēs izrindojāmies gar sliedēm gabaliņu priekšā atiešanas vietai, gatavi triecienā ieņemt vilcienu. Visi vietējie pasaules braucēji, ko pazinām, nāca mūs pavadīt un pie izdevības iztupināt ārā. To viņi uzskatīja par asprātīgu joku un, lai šādu numuru izspēlētu, bija sapulcinājuši «mazu» bariņu — savus četrdesmit

trakuļus. Viņu vadonis bija pieredzējušais pasaules braucējs Bobs. Boba dzimtā pilsēta bija Sakramento, bet viņš bija izceļojies pa visu zemi. Viņš pasauca mūs ar Franču zēnu sānis un deva mums apmēram šādu padomu:

— Paklau, veči, mēs jūs mēģinās iztupināt ārā. Jums abiem nav vēl krampja. Pārējie lai skatās paši. Nu tad tā — kolīdz jūs ierāpjas aklajā, tā lien uz klāja. Un paliek tur, kamēr pabrauc garām Rouzvilas stacijai, tur i baigie kruķi, ķer katru, kas pagadās ceļā.

Lokomotīve iesvilpās, un vilciens sakustējās. Sastāvā bija trīs slēgtie vagoni — tātad vietas pietika visiem. Mūsu pulciņam, kas mēģināja uzlēkt uz platformām, būtu labāk paticis rīkoties bez lieka trokšņa, bet mūsu četrdesmit draugi drūzmējās apkārt, saceldami neizsakāmu ļembastu un parādīdami skaidri un gaiši, kas mēs esam. Paklausīdams Boba padomam, es tūlīt uztrausos uz «klāja», tas ir, uzrāpos uz kāda pasta vagona jumta. Tur es, sirdij neprātīgi pukstot, nogūlos un klausījos trakajā lērumā. Visa vilciena apkalpe bija kājās un nadzīgi vien grūda zaķus nost no platformām. Kad vilciens bija nogājis pusjūdzi, apkalpe atkal devās uzbrukumā un izsēdināja atlikušos. Es viens pats braucu tālāk.

Depo palika guļam Franču zēns ar nobrauktām kājām, un viņam apkārt stāvēja divi trīs no mūsu bara, kuri visu bija redzējuši. Franču zēns bija vai nu paslīdējis, vai paklupis — vairāk neko, pārējo bija paveikuši riteņi. Tāda bija mana iesvētīšana Klaidu gaitās. Pagāja divi gadi, līdz es atkal satiku Franču zēnu un apskatīju viņa «stru- puļus». To prasīja pieklājība. Kropļiem ļoti patīk, ja apskata viņu strupuļus. Viena no visinteresantākajām ainām uz Ceļa ir divu kropļu sastapšanās. Viņu kopējā nelaime ir auglīgs sarunu temats: viņi stāsta, kā tas noticis, attēlo, ko zina par amputāciju, izsaka kritiskas piezīmes par savu un citiem ķirurgiem un beigās noiet malā, noraisa apsējus un salīdzina strupuļus.

Taču par nelaimes gadījumu, kas bija noticis ar Franču zēnu, uzzināju pēc vairākām dienām, kad braucēju bars panāca mani Nevadā. Bars pats bija visai sliktā stāvokli. Sniegputeņos tas bija piedzīvojis vilciena katastrofu. Laimīgais Džo kluburoja uz kruķiem — viņam bija saspiestas abas kājas, un pārējie dziedēja ādas nobrāzumus.

Visu šo notikumu laikā es gulēju uz pasta vagona jumta, mēģinādams atcerēties, vai Rouzvilas stacija, no kuras

Bobs marti tā tika brīdinājis, ir pirmā vai otra pietura. Drošs paliek drošs — nolēmu šļūkt leja uz slēgta vagona platformas tikai pēc otrās pieturas. Taču galu galā neno- šļūcu arī tad. Es šo spēlīti nepazinu un jutos drošāk tur, kur biju. Tomēr saviem «čomiem» gan neteicu, ka nokra- tījos uz jumta visu nakti, kamēr vilciens cauri sniegputeņiem un tuneļiem pārbrauca pāri Sjerai un viņā pusē devās lejup uz Trakiju, kur es iekuģoju pulksten septiņos rītā. Šāda rīcība ir apkaunojoša, un visi par mani būtu ņirguši. Šī ir pirmā reize, kad stāstu patiesību par savu pirmo ceļojumu pāri kalniem. Čomi toreiz nolēma, ka esmu puika uz goda, un, kad atgriezos pāri kalniem Sakramento, biju pilntiesīgs pasaules braucējs.

Tomēr man vajadzēja daudz mācīties. Bobs bija mans skolotājs, un viņš veica savu pienākumu priekšzīmīgi. Atceros kādu vakaru (Sakramento notika gadatirgus, un mēs slaistījāmies apkārt un uzjautrinājāmies), kad es kādā plūkšanās reizē pazaudēju cepuri. Te nu es atrados uz ielas ar kailu galvu, un Bobs steidzās man palīgā. Viņš mani aizveda sānis no pārējā bara un pateica, ko darīt. Man bija tā kā maķenīt bail uzklausīt viņa padomu. Nupat kā biju iznācis no ķurķa, kur uz trim dienām biju iespundēts, un zināju, ka policijai vajag tikai «nokniebt» mani vēlreiz — un man tiks pa īstam. Taču nevarēju arī ierādīt, ka man trīc bikses. Biju ticis pāri «pakalnam», biju pilntiesīgs bara loceklis, un man vajadzēja apliecināt, ko spēju. Tā nu es pieņēmu Boba padomu, un viņš nāca man līdzi, lai es nesalaistu visu dēlī.

Mēs ieņēmām pozīcijas K. ielā, ja nemaldos, uz Piektās ielas stūra. Vakars bija vēl agrs un uz ielām — daudz cilvēku. Tikko garām gāja kāds ķīnietis, Bobs nopētīja viņa galvassegu. Visu laiku biju brīnījies, kur pasaules braucēji ķer «Stetsona katliņus», kas maksāja piecus dolārus. Tagad es to zināju. Viņi tos ieguva tādā pašā ceļā kā es savējo — no ķīniešiem. Nervozēju: apkārt bija tik daudz cilvēku, bet Bobs visu vēroja vēsā mierā. Vairākas reizes, kad es sasprindzināts un apņēmīgs paspēru soli uz kāda ķīnieša pusi, Bobs atvilka mani atpakaļ. Viņš gribēja, lai es dabūtu labu cepuri, turklāt tādu, kas derētu. Te pagāja garām pareiza izmēra cepure, bet tā nebija jauna, te atkal pēc desmit nepieņemamām galvassegām tuvojās jauna, bet nepareiza izmēra. Un, kad nāca kāda, kas bija gan jauna, gan pareiza izmēra, tad malas

bija vai nu par platām, vai par šaurām. Vai die, cik Bobs bija izvēlīgs! Es tā nervozēju, ka būtu grābis ciet vienalga kādu.

Beidzot nāca īstā — vienīga cepure Sakramento, kas bija manas galvas cienīga. Tikko palūkojos uz to, tā zināju: tā ir viņa! Pavēros Bobā. Viņš aši aplaida skatienu apkārt, vai tuvumā nav policijas, un tad piekrītot pamāja. Es nocēlu cepuri no ķīnieša galvas un uzbāzu uz sava smadzeņu poda. Sēdēja kā uzlieta. Tad sāku diegt. Dzirdēju, kā Bobs kaut ko nokliedz, un ieraudzīju, ka viņš aizšķērso ceļu saniknotajam mongolim un aizliek tam kāju priekšā. Spolēju tālāk. Pagriezos ap nākamo stūri un pēc tam pasviedos vēlreiz sānis. Sī iela nebija tik pilna ar cilvēkiem kā K. iela, un es sāku soļot vienā mierā, atvilkdams elpu un vēlēdams sev laimes gan tāpēc, ka biju ieguvis jaunu cepuri, gan tāpēc, ka tik meistarīgi aiz- mucis.

Un tad pēkšņi aizmugurē ap stūri apliecās cepuri zaudējušais ķīnietis. Viņam līdzi blieza vēl daži ķinieši, un tiem pa pēdām nesās pusducis vīru un zēnu. Lobu uz nākamo stūri, šķērsoju bruģi un nogriezos citā ielā. Nolēmu, ka esmu viņu nokausējis, un saku iet atkal mierīgā soli. Taču neatlaidīgais mongolis parādījās no jauna un dipināja man pa pēdām. Atkārtojas senais stāsts par zaķi un bruņurupuci. Mongolis nevarēja paskriet tik ātri kā es, toties viņš skrēja vienmērīgi, neatlaidīgi rikšodams mānīgi neveiklā solī un aizelsdamies skaļos lāstos. Viņš piesauca visu Sakramento par liecinieci negodam, kas viņam nodarīts, un krietna daļa Sakramento to dzirdēja un metās viņam pa pēdām. Es skrēju kā zaķis, taču mongolim vajāšana neapnika, un viņš ar visu pūli, kas pieņēmās skaitā, gandrīz mani panāca. Tomēr beidzot, kad medību suņiem piebiedrojās kāds policists, es sāku šķīt, ko kājas nes. Līkumodams skrēju gan uz vienu pusi, gan uz otru un varu apzvērēt, ka taisnā ceļā es pa to laiku būtu nodiebis savus divdesmit kvartālus. Ķīnieti es tā arī vairs savā mūžā neredzēju. Bet cepure bija krāšņa, pavisam jauns stetsons, tieši kā no veikala, viss bars mani par to apskauda. Turklāt tā bija simbols manām spējām. Valkāju to vairāk par gadu.

Pasaules braucēji ir jauki puiši, kad tos sastop pa vienam un kad tie stāsta, «kā tas noticis», bet, ticiet man, no viņiem jāpiesargās, ja viņi klīst barā. Tad viņi ir vilki

un, tāpat kā vilki, spējīgi nogāzt no kājām un pieveikt visstiprāko cilvēku. Tādās reizēs viņi nav glevi. Viņi metas virsū un, spēkus nežēlodami, uzgulst upurim ar saviem dzīslainajiem ķermeņiem, kamēr tas nevarīgi sabrūk. Ne reizi vien esmu redzējis viņus to darām un zinu, ko runāju. Dzinulis parasti ir laupīšana. Un piesar- gieties no «knaiblēm». Ikviens puisis barā, ar kuru es kopā ceļoju, lieliski pieprata šo paņēmienu. To bija apguvis pat Franču zēns, pirms zaudēja kājas.

Vēl tagad kā dzīva acu priekšā stāv aina, kuru reiz redzēju «Vītolos». «Vītoli» bija koku skupsna, kas auga klajumā netālu no dzelzceļa depo un ne vairāk kā piecu minūšu gājiena atstatumā no Sakramento centra. Ir nakts, notikuma vietu apspīd blāva zvaigžņu gaisma. Pasaules braucēju bars ielencis spēcīgu strādnieku. Tas pārskaities lādas, ncjuzdams ne mazāko baiļu, jo paļaujas uz saviem spēkiem. Viņš sver apmēram simt astoņdesmit mārciņas, un viņam ir dzelžaini muskuļi, taču viņš nenojauš, ar ko viņam darīšana. Puiši, zobus atņirguši, viņam tuvojas. Tas nav skaists skats. Viņi virzās stradniekam klāt no visām pusēm, viņš grozās te šurp, te turp un bliež. Frizierpuika stāv man blakus. Kad vīrs pagriežas, Frizierpuika metas uz priekšu un laiž darbā pārbaudīto paņēmienu. Iespiedis celi upurim mugurā, viņš labo roku apņem tam ap kaklu, tā ka locītava žņaudz jūga vēnu. Uzbrucējs no visa spēka liecas atpakaļ. Tā ir varena svira. Turklāt upuris nedabū elpot. Tās ir «knaibles».

Cilvēks pretojas, bet viņš praktiski jau ir pilnīgi nevarīgs. Puiši apstāj viņu* no visām pusēm, grābdami aiz rokām un kājām, un Frizierpuika viņu neatlaiž un velk atpakaļ kā vilks, kas satvēris aiz kakla alni. Zem daudzo ķermeņu svara cilvēks krīt. Frizierpuika maina savu stāvokli, tomēr vaļā nelaižas. Kamēr daži upuri «aptausta», citi tur viņa kājas, lai viņš nevarētu tās kustināt un spert. Izmantodami izdevību, viņi novelk vīram kurpes. Upuris padevies. Viņš ir uzvarēts. Turklāt «knaibles» viņam lāgā neatļauj atvilkt elpu. Viņš nejauki rīstās, un puiši steidzas. Nožmiegt viņi nabagu iiekādā ziņā negrib. Viss padarīts. Atskan pavēle, visi reizē palaiž upuri vaļā, puiši izklīst uz dažādām pusēm, viens stiepj līdzi kurpes — viņš zina, kur par tām dabūs pusdolāra. Virs pieceļas sēdus un apdullināts gurdi palūkojas apkārt. Pat ja viņš gribētu basām kājām ļekot baram pakaļ, tumsā tas būtu

bezcerīgi. Es kādu mirkli uzkavējos un pavēroju viņu. Viņš aptausta kaklu, aizsmacis nokrekstas un dīvaini pagroza galvu, itin kā gribēdams pārliecināties, vai viss vēl ir savā vietā. Nu es manos projām, lai piebiedrotos baram. Neesmu šo cilvēku vairs redzējis — lai gan gara acīm redzēšu viņu vienmēr kā dzīvu: viņš sēž zemē zvaigžņu gaismā nobijies, galīgi sapluinītiem matiem — tā viņš tur sēž un dīvaini saraustītām kustībām groza galvu un kaklu.

Piedzērušie ierakstāmi īpašā pasaules braucēju upuru ailē. Aplaupīt žūpu saucas «izraut tapu alusmucai», un, lai kur jaunie klaidas būtu, viņi allaž medī iemetējus. Iemetējs ir sevišķi patīkams uzmanības objekts, tāpat kā zirneklim sevišķi patīkams uzmanības objekts ir muša. «Tapas izraušana alusmucai» nereti ir uzjautrinošs skats, īpaši, ja plītnieks ir nevarīgs un nav gaidāma policijas iejaukšanās. Pirmajā piegājienā pazūd žūpas nauda un dārglietas. Tad puiši apsēžas ap savu upuri itin kā svinīgā apspriedē. Kādam iepatīkas pļēgura kaklasaite. Tā mirklī pazūd. Otrs puisis vēlas iegūt veļu. Tā mirklī pazūd, un nazis aši saīsina piedurknes un apakšbikšu staras. Iespējams, ka uz apspriedi uzaicina draudzīgi noskaņotus klaidoņus, lai tiem tiktu svārki un virsbikses, kas jaunajiem pasaules staiguļiem ir pārāk lieli. Beigās visi aiziet, pamezdami blakus pļēguram savas vecās skrandas.

Manu acu priekšā iznirst cita aina. Ir tumša nakts. Mans bars iet pa ietvi kaut kur pilsētas nomalē. Jums priekšā, elektriskās spuldzes apspīdēts, kāds vīrs pa diagonāli šķērso ielu. Viņa gaita ir nedroša un grīļīga. Puiši tūlīt saož medījumu. Gājējs ir piesūcies. Grīļodamies viņš klumburo pa pretējās puses ietvi un pazūd tumsā, jo nogriežas uz īsākā ceļa, kas ved pāri neapbūvētam laukumam. Neatskan neviens kaujas sauciens, taču visa banda nadzīgi metas vīram pa pēdām. Klajuma vidū tā piedzērušo panāk. Bet kas tas? Dīvaini, mazi, neskaidri, draudīgi stāvi atņirgtiem zobiem iznirst starp bandu un tās upuri. Tas ir kāds cits pasaules braucēju bars, un naidīga sasprindzinājuma pilnajā pauzē mēs uzzinām, ka dzērājs esot viņu laupījums, ka viņi sekojuši tam savus desmit kvartālus vai vēl ilgāk un ka mēs bāžot degunus citu. putras grāpī. Tomēr mēs mītam pirmatnējā pasaulē. Mūsu pretinieki ir nevis vilki, bet jauni vilcēni. (Patiesību sakot, nedomāju, ka kaut vienam no viņiem būtu

bijis pāri par divpadsmit vai trīspadsmit gadiem. Dažus sastapu vēlāk un uzzināju, ka viņi tikai todien pārkuģojuši pāri «pakalnam» un nāk no Denveras un Soltleiksitijas.) Mūsu banda šaujas uz priekšu. Jaunie vilcēni^ spiedz, izgrūž spalgus kliedzienus un sit un skrāpē_ ka mazi velnēni. Ap pļēguru notiek neganta plūkšanās: kurš jegus viņu savā īpašumā? Viņš pašā biežņā noveļas zemē, bet kauja turpinās pēc grieķu un trojiešu parauga, cīnoties par kritušā varoņa miesām un ieročiem. Mazajiem vilcēniem brēcot, asaras birdinot un vaimanājot, īpašums viņiem tiek atsavināts, un mana banda «izrauj alusmucai tapu». Taču es mūždien atcerēšos nabaga iemetēju un viņa mulso izbrīnu par pēkšņo kauju neapbūvētajā laukuma. Neskaidri redzu viņa stāvu, ko tin tumsa, dzirdu, ka viņš muļķīgā izbrīnā žagojas, labsirdīgi mēģina tēlot samierinātāja lomu vispārējā kautiņā, kura jēgu tā arī neizprot; domās skatu patieso aizvainojumu viņa seja, kad viņu, gluži nekaitīgu plenci, sagrābj neskaitāmas rokas un gūzmā nospiež pie zemes.

«Pauninieki» ir iemīļoti pasaules braucēju upuri. Pau- ninieks ir strādājošs klaidonis. Šis vārds atvasināts no segu nastiņas, ko viņš nes sev līdzi un ko dēvē par paunu. Tā kā pauninieks strādā, tad valda uzskats, ka parasti viņam jābūt kabatā sīknaudai, un uz šo sīknaudu pasaules braucēji met kāru aci. Vislabākās vietas, kur medīt pauniniekus, ir šķūņi, kūtis, kokmateriālu noliktavas, dzelzceļu depo utt. pilsētu nomalēs un izdevīgākais laiks medībām — nakts, kad pauninieki uzmeklē šīs vietas, lai ietītos segās un nošņāktos.

Arī «zaļknābji» dabū ciest no pasaules braucējiem. Zaļknābjus citos vārdos sauc par pienapuikām, chechaquos, jaunajiem čomiem vai smurguļiem. Zaļknābis ir jauniesā- cējs uz Ceļa, taču pēc sava vecuma viņš ir pieaugušais vai jaunietis. Savukārt zēns uz Ceļa nekad nav zaļknābis: viņš ir pasaules braucējs vai «zīdainis», un, ja viņš ceļo kopā ar «amata meistaru», tad viņu dēvē par «mācekli». Es nekad neesmu bijis māceklis, jo man nepatika šāda atkarība. Sākumā es biju pasaules braucējs un tad amata meistars. Tā kā sāku jauns, tad patiesībā pārlēcu pāri savam zaļknābja mācību laikam. īsu sprīdi, kamēr mainīju «Frisko puikas» iesauku pret «Džeku Jūrasbraucēju», mani turēja aizdomās, ka esmu zaļknābis. Taču, kad tie, kam bija šādas aizdomas, iepazinās ar mani tuvāk, viņi

airi pārliecinājās, ka maldījušies, un es īsā laikā ieguvu pirmšķirīga amata meistara nepārprotamās manieres un pazīšanās zīmes. Un lai lasītājs iegaumē uz mūžu mūžiem: amata meistari ir Ceja aristokrātija. Tie ir kungi un valdnieki, uzņēmīgi ļaudis, aizvēstures dižciltīgie, blondās bestijas, kas tik mīļi Nīčem.

Kad atgriezos pāri «pakalnam» no Nevadas, atklāju, ka nez kāds upes pirāts nospēris Dinija Makkrī laivu. (Jocīgi ir tas, ka šobrīd nevaru atcerēties, kas notika ar vieglo laiviņu, kurā mēs ar Nikiju Grieķi kuģojām no Ouklendas uz Portkostu. Zinu, ka konsteblam tā netika, zinu arī, ka līdzi uz Sakramento upi mēs to neņēmām, un tas ir arī viss, ko zinu.) Dinija Makkrī laivas nozušana atstāja man tikai vienu iespēju — Ceļu, un, kad man apnika Sakramento, es pateicu ardievas savam baram (kas draudzīgi lūkoja mani iztupināt no precinieka, kurā es izbraucu no pilsētas) un devos uz Sanhoakinas ieleju. Ceļš mani sagrāba savās ķetnās un nelaida vaļā; un vēlāk, kad biju izbraukājis jūras un izmēģinājies visvisādus darbus, es atgriezos uz Ceļa, lai dotos garākos braucienos, lai kļūtu par «komētu» un «amata meistaru» un lai iegremdētos socioloģijas ūdeņos, kas izmērcēja mani līdz kaulam.

## DIVTŪKSTOŠ KLIMSTU

«Klimsts» ir klaidonis. Reiz man bija laime braukt vairākas nedēļas ar «baru», kurā ietilpa divtūkstoš viru. Šo baru sauca par Kellija armiju. Dodamies no pašas Ka- lifornijas pāri plašajiem, mežonīgajiem Rietumiem, ģenerālis Ķellijs un viņa varoņi bija izmantojuši vilcienus, taču viņi cieta neveiksmi un tika sakauti pēc tam, kad bija šķērsojuši Misūri, lai dotos uz izlutušajiem Austrumiem. Austrumiem i prātā nenāca piešķirt brīvu transportu divtūkstoš pasaules staiguļiem. Kādu laiku Kellija armija bezspēcīgi stāvēja Kaunsilblafā. Todien, kad es, izmisis par savām neveiksmēm, tai piebiedrojos, vīri marša solī devās uz staciju, lai okupētu kādu vilcienu.

Tas bija visai iespaidīgs skats. Ģenerālis Kellijs sēdēja lieliskā melnā kara zirgā, un divtūkstoš klimstu, divās divīzijās sadalīti, rota pēc rotas, flautu un bungu orķestrim spēlējot, maršēja viņam garām un aizsoļoja pa lauku ceļu uz Vestonas pilsētiņu, kas atradās septiņu jūdžu atstatumā. Tā kā es biju pēdējais rekrūtis, tad ietilpu Otrās divīzijas pēdējā pulka pēdējā rotā un gāju turklāt vēl arjergarda pēdējā rindā. Armija apmetās Vestonā pie sliežu ceļa — taisnību sakot, pie sliežu ceļiem, jo te krustojās divas līnijas: Čikāgas—Milvoki—Sentpolas un Rok- ailendas līnija.

Bijām nodomājuši iekāpt pirmajā vilcienā, kas dosies garām, tomēr dzelzceļnieki, stingri nolēmuši mūsu spēlīti izjaukt, uzvarēja. Tāda pirmā vilciena nemaz nebija. Abas līnijas tika noslēgtas un satiksme pārtraukta. Kamēr mēs nu tādējādi nīkām pie pamirušajām sliedēm, Omahas un Kaunsilblafas labie ļautiņi izvērsa sparīgu darbību. Viņi gatavojās sapulcēt ļaužu pūli, rekvizēt Kaunsilblafā vilcienu, pievest to mums klāt un uzdāvināt. Dzelzceļa varasvīri izjauca arī šo spēlīti. Viņi nemaz negaidīja, kamēr pūlis salasīsies. Otrā dienā agri no rīta stacijā iepukšķi- nāja lokomotīve ar vienu vienīgu salonvagonu un apstājās uz rezerves sliedēm. Tā kā šī pazīme liecināja, ka

pamirušie ceļi atdzīvojušies, visa armija sarindojās gar līniju.

Taču pamiris dzelzceļš savu mūžu nav atdzīvojies tik nedabiski kā šīs divas līnijas. Rietumos iesvilpās lokomotīve. Tā tuvojās mums, ripodama austrumu virzienā. Mēs arī braucām austrumu virzienā. Mūsu rindas sarosījās. Svilpdams bez apstājas, vilciens pilnā jaudā aizjoņoja garām. Līdz šim vēl nav redzēts klaidonis, kas spētu tādā ielēkt. Iesvilpās otra lokomotīve, un pilnā ātrumā pa- drāzās garām vēl viens vilciens, tad trešais un ceturtais, vilciens pēc vilciena, vilciens pēc vilciena, kamēr beidzot sāka klumburot vilcieni, kas bija sastādīti no pasažieru vagoniem, slēgtiem preču vagoniem, vaļējām platformām, sabojātām lokomotīvēm, prečinieku apkalpes vagoniem, pasta vāģiem, avāriju vagoniem un visiem nodeldētiem un pamestiem ripojošā sastāva krāmiem, kas mēdz uzkrāties lielu dzelzceļliniju šķirotavās. Kad Kaunsilblafas depo bija izmēzts pa tīro, lokomotīve ar salonvāģi aizpukšķi- nāja uz austrumiem un sliedes pamira uz visiem laikiem.

Pagāja šī diena, pagāja nākamā, bet nekas nemainījās, un visu laiku divtūkstoš klaidoņi, slapja sniega, lietus un krusas šaustīti, nīka pie sliedēm. Tomēr tovakar Kaunsilblafas labie ļaudis dzelzceļniekus pārtrumpoja. Kaunsilblafā salasījās cilvēku pūlis, pārgāja pār Omahas upi, tur apvienojās ar otru pūli un devās uzbrukumā Klusā okeāna līniju šķirotavai. Vispirms viņi sagrāba savā varā lokomotīvi, tad sastādīja vilcienu, pēc tam apvienotie spēki iestūmās iekšā vagonos, šķērsoja Misūri un nogriezās uz Rokailendas līniju, lai nodotu vilcienu mūsu rokās. Dzelzceļa darbinieki mēģināja šo spēlīti izjaukt, bet cieta neveiksmi, par lielām šausmām šī dzelzceļa posma priekšniekam un kādam no viņa palīgiem. Sis jaukais pārītis, rīkodamies saskaņā ar slepenām telegrāfiskām pavēlēm, mēģināja nolaist mūsu līdzjutēju vilcienu no sliedēm, pūlēdamies tās kādā vietā izjaukt. Taču mēs, nojauzdami briesmas, bijām izlikuši sargus. Notverti nozieguma vietā, divtūkstoš saniknotu klimstu ielenkti, stacijas priekšnieks ar savu palīgu bija pārliecināti, ka nu viņu pēdējā stunda klāt. Neatceros, kas viņus paglāba — laikam jau vilciena parādīšanās.

Tagad pienāca mūsu kārta ciest neveiksmi, un šī neveiksme bija aplam rūgta. Abi pūļi steigā nebija sastādījuši pietiekami garu vilcienu. Neiznāca vietas divtūkstoš

klimsliem. Tā nu pilsēinieki un klaidoņi organizēja kopēju mītiņu, kur teica runas, dziedāja dziesmas un brāļojās. Pilsētnieku pulki pēc tam ar rekvizēto vilcienu aizčunči- nāja uz Omahu, klaidoņi otrā rītā devās simt četrdesmit jūdžu garā pārgājienā uz Demoinu. Kellija armija sāka stibot kājām, gan tikai pēc tam, kad bija tikusi pāri Mi- sūri. Pēc tam tā ar vilcienu braukt vairs nedabūja. Dzelzceļi cieta krietnus zaudējumus, bet no saviem principiem neatkāpās un uzvarēja.

Andervuda, Liola, Mendene, Avoka, Volnata, Marno, Atlantika, Vaioto, Anita, Adēra, Ādama, Keisija, Stjūarta, Dekstera, Kārlhema, Desoto, Vanmītera, Būnvila, Ko- mersa, Velīdžankšena — cik dzīvi šie pilsētu vārdi man iznirst atmiņā, kad skatos karti un izsekoju mūsu maršrutam, kas veda cauri treknajai Aiovas zemeil Un kur nu vēl viesmīlīgie Aiovas fermeril Viņi ieradās ar saviem ratiem un vadāja mūsu bagāžu; pusdienlaikā ceļmalās mūs gaidīja silti lenči; omulīgu mazu pilsētiņu mēri teica apsveikuma runas un palīdzēja virzīties uz priekšu; mums pretī iznāca meitenīšu un jaunavu delegācijas, un krietni pilsoņi plūda šurp veseliem simtiem un rokrokā ar mums soļoja pa savu pilsētu galvenajām ielām. Viņiem mūsu ierašanās nozīmēja tikpat kā ceļojošā cirka izrādi, un mēs piedalījāmies pulka «izrādēs», jo ceļā devāmies cauri daudzām pilsētām.

Vakaros mūsu nometnēs pulcējās visi apkārtnes iedzīvotāji. Katra rota kurināja .ugunskuru, un ap katru ugunskuru kaut kas notika. Manas rotas — tas ir, «L» rotas pavāri bija meistarīgi dziedātāji un dejotāji un deva vislielāko ieguldījumu līksmības fondā. Otrā nometnes galā parasti apmetās «dziesmu klubs», un viena no zvaigznēm tur bija «Zobārsts», kuru aizņēmās no «L» rotas un ar kuru mēs varen lepojāmies. Viņš rāva arī visai armijai zobus, un, tā kā raušana parasti notika maltīšu laikā, mūsu ēstgribu uzmundrināja visdažādākie starpgadījumi. Zobārstam nebija anestezējošu vielu, taču divi trīs no mūsējiem allaž visai labprāt pieteicās pacientu saturēt. Līdztekus rotu priekšnesumiem un jautrības klubam bieži notika arī dievkalpojumi, kurus noturēja vietējie mācītāji, un pastāvīgi varēja klausīties milzum daudz politisku runu. Tas viss sekoja cits citam; kultūras dzīve šinī vidējā ceļa posmā plauka un ziedēja. Divtūkstoš klaidoņu pulkā var atrast krietni daudz talantu. Atceros, ka sastādījām beisbola deviņnieku un svētdienās parasti laidām to pretī visām vietējām komandām. Dažkārt svētdienās spēlējām divreiz.

Pagājušajā gadā, kad braukāju apkārt ar lekciju ciklu, ierados Demoinā «pulmanī» — nevis «sāndurvju pulmanī», bet īstajā. Pilsētas nomalē ieraudzīju vecā ķieģeļcepļa kaltes, un sirds man salēcās. Tieši šeit pie šī ķieģeļcepļa pirms divpadsmit gadiem apmetās armija un zvērēja pie visiem svētajiem, ka tālāk kājām neies, jo pēdas noberztas tulznās. Mēs ieņēmām ķieģeļcepli un pavēstījām De- moinai, ka esam ieradušies, lai te ari paliktu, — iekšā esam ienākuši, bet ārā neiesim, kaut velns par stenderi paliktu. Demoina bija viesmīlīga, bet tas arī šai pilsētai šķita par daudz. Aplēs mazliet galvā, jauko lasītāj! Divtūkstoš klaidoņu katrs notiesā trīs pamatīgas maltītes, tātad pavisam seštūkstoš maltīšu dienā, četrdesmit divus tūkstošus maltīšu nedēļā vai simt sešdesmit astoņus tūkstošus maltīšu visīsākajā kalendāra mēnesī. Tas kaut ko nozīmē. Naudas mums nebija. Viss gūlās uz Demoinas pleciem.

Demoina bija izmisumā. Mēs dzīvojām nometnē, teicām politiskas runas, organizējām garīgas mūzikas koncertus, rāvām zobus, spēlējām beisbolu un kārtis, ieturējām seštūkstoš maltītes dienā, un Demoina par to maksāja ragā. Demoina lūdzās dzelzceļus, bet tie ietiepās; viņi bija teikuši, ka mēs nebrauksim, un pie tā palika. Ļaut, lai mēs braucam, nozīmētu radīt precedentu, un viņi nekādu precedentu radīt netaisoties. Un mēs tik ēdām. Tas šai situācijā bija visšausmīgākais faktors. Mūsu ceļa mērķis bija Vašingtona, un, lai samaksātu mums dzelzceļa biļetes pat pēc īpaša tarifa, Demoinai būtu vajadzējis izlaist vietējā aizņēmuma obligācijas. Taču, ja mēs paliktu te ilgāku laiku, tai tik un tā būtu jāizlaiž obligācijas, lai mūs pabarotu.

Tad kāds vietējais ģēnijs problēmu atrisināja. Kājām mes neiesim. Ļoti jauki. Mēs brauksim. No Demoinas līdz Kiokukai pie Misisipi tek Demoinas upe. Atstatums starp abam pilsētām ir trīssimt jūdzes. Vietējais ģēnijs pavēstīja, ka to mēs varot nobraukt laivās un, ja nu reiz būšot tās dabūjuši, tad varēšot kuģot pa Misisipi līdz Ohaio, no turienes augšup pa Ohaio un, beigās pārvelkot laivas īsu gabaliņu pāri kalniem, nokļūt Vašingtonā.

Demoina organizēja ziedojumu vākšanu. Augsti apzinīgi pilsoņi upurēja vairākus tūkstošus dolāru. Kokmateriālu, virves, naglas un pakulas drīvēšanai iepirka lielos vairumos, un Demoinas krastos sākās nepieredzēta kuģu būves ēra. Taču Demoina ir sīks strauts, kuru nepiedienīgi godā impozantajā «upes» vārdā. Mūsu rietum- zemju plašumos to sauktu par «urgu». Pilsētas vecākie iedzīvotāji grozīja galvu un teica, ka mums nekas neiznākšot — upe esot pārāk sekla, nepietikšot ūdens, pa ko braukt. Demoina par to nelikās ne zinis, lai tikai tiktu no mums vaļā, un mēs bijām tik rožaini optimisti, ka arī mums par šo pareģojumu nebija ne silts, ne auksts.

Trešdien, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit ceturtā gada devītajā maijā, mēs devāmies ceļā un sākām savu kolosālo pikniku. Demoina bija tikusi cauri samērā viegli, un tai, protams, vajadzētu uzstādīt bronzas statuju vietējam ģēnijam, kas to izpestīja no grūtībām. Tiesa, pilsētai vajadzēja maksāt par mūsu laivām, ķieģeļcepli dzīvodami, mēs bijām nolocījuši sešdesmit sešus tūkstošus maltīšu un mūsu intendantūra paņēmusi līdzi divpadsmittūkstoš papildporciju, lai nodrošinātos pret badu, kas varētu uzbrukt neapdzīvotajos apgabalos, taču apdomājiet, kas notiktu, ja mēs būtu palikuši Demoinā nevis vienpadsmit dienas, bet vienpadsmit mēnešus. Turklāt, kad šķīrāmies, apsolījām Demoinai atgriezties, ja nevarēsim pa upi tiki projām.

Ir jau ļoti jauki, ja intendantūras rīcībā ir divpadsmit tūkstoši porciju, Un intendantūras žurkām tās neapšaubāmi gāja pie sirds, jo šie blēži nekavējoties pazuda — vismaz mana laiva viņus vairs neredzēja. Braucot pa upi, militārā kārtība bezcerīgi izjuka. Jebkurā cilvēku sabiedrībā allaž atradīsies zināms procents slaistu vai neveikļu, zināms procents parastu cilvēku un zināms procents uzņēmīgo. Manā laivā bija desmit cilvēki, «L» rotas krējums. Visi uzņēmīgi. Es šai pulciņā ietilpu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ļoti veiksmīgi pratu mangot ēdamo un, otrkārt, biju «Džeks Jūrasbraucējs». Pazinu laivas un mācēju kuģot. Mūsu desmitnieks izmeta no galvas pārējos četrdesmit «L» rotas vīrus un, kad pirmo reizi palika ar tukšu vēderu, nekavējoties izmeta no galvas intendantūru. Bijām neatkarīgi. Braucām pa upi «uz savu roku», paši organizēdami savu pārtikas piegādi, apdzīdami visus flotes «kuģus» un — ak vai! jāatzīstas — dažreiz pārņemdami savā ziņā krājumus, ko fermeri bija savākuši armijai.

Jo krietnu tiesu no trīssimt jūdžu garā ceja bijām vai nu pusdienas, vai dienas brauciena attālumā no armijas. Mums bija izdevies iegūt vairākus Amerikas karogus. Kad tuvojāmies kādai mazai pilsētai vai kad redzējām, ka uz krasta sapulcējies bariņš fermeru, uzvilkām karogus, nosaucām sevi par flagmaņkuģi un prasījām, lai mums ziņo, kāda pārtika armijai sagādāta. Tā kā mēs bijām armijas priekšstāvji, tad pārtiku, protams, nodeva mūsu rokās. Taču mēs nerīkojāmies sīkumaini. Nekad neņēmām pārāk daudz — tikai tik, cik spējām aizvest līdzi. Taču ņēmām no visa pašu labāko. Piemēram, ja kāds filantropiski noskaņots fermeris bija ziedojis par vairākiem dolāriem tabaku, mēs to pievācām. Mēs nenoraidījām arī sviestu un cukuru, kafiju un konservus, bet, ja krājumi sastāvēja no pupu un miltu maisiem vai diviem trim kautiem vēršiem, mēs bez vārda runas atteicāmies un gājām savu ceļu, atstādami norādījumus, lai šādu provīziju nodod intendantu laivām, kurām jāierodas drīz pēc mums.

Dzīvoja gan mūsu desmitnieks kā Leiputrijā! Ilgu laiku ģenerālis Kellijs velti pūlējās pabraukt mums garām. Viņš izsūtīja divus airētājus vieglā apaļdibena laivā, lai tie mūs apdzītu un izbeigtu mūsu pirātisko darbošanos. Viņi mūs apdzina gan, bet viņu bija divi, mūsu — desmit. Ģenerālis Kellijs bija izdevis viņiem pilnvaru mūs arestēt, un to viņi mums pateica. Kad mēs paskaidrojām, ka nevēlamies kļūt par arestantiem, viņi aizdrāzās uz tuvāko pilsētu, lai izlūgtos palīdzību no varas iestādēm. Mēs uz līdzenas vietas izkāpām krastā, pagatavojām agras vakariņas un tumsas aizsegā aizslīdējām garām pilsētai un tās varas iestādēm.

Ceļojuma laikā es reizēm rakstīju dienasgrāmatu un tagad, to lasīdams, ievēroju kādu frāzi, kas nemitīgi atkārtojas, proti: «Dzīve ir brīnišķīga.» Mēs patiešām dzīvojām brīnišķīgi. Nonievājām pat ūdenī vārītu kafiju. Vārījām kafiju pienā, nosaucot šo burvīgo dzērienu, ja atmiņa neviļ, par «bālo vīnieti».

Kamēr mēs braucām pirmie, nosmeldami krējumu, un kamēr intendantūra vilkās tālu iepakaļ, pašā astē, galvenie spēki, kas atradās apmēram vidū, cieta badu. Atzīstu, ka armijai klājās grūti, — bet ko lai dara? Mēs, desmit vīri, bijām individuālisti. Mēs bijām atjautīgi un

uzņēmīgi. Kvēli ticējām, ka ēdamais pieder tam, kas pirmais to paņem, un «bālā vīniete» stiprajam. Kādu gabalu armija četrdesmit astoņas stundas brauca tukšiem vēderiem un tad ieradās mazā miestiņā, kur bija trīssimt iedzīvotāju, — šīs vietas vārdu es neatceros, bet, šķiet, tā bija Redroka. Miestiņš, tāpat kā visas pilsētas, kurām armija gāja cauri, bija iecēlis drošības komiteju. Ja rēķina, ka vidēji ģimenē ir pieci cilvēki, tad Redroka sastāvēja no sešdesmit saimniecībām. Tās drošības komiteja bija stīva aiz bailēm, ieraudzījuši divtūkstoš klimstus, kuru laivas piestāja krastā divās trijās rindās. Ģenerālis Kellijs bija taisnīgs cilvēks. Viņam nebija nodoma nodarīt miestiņam nepatikšanas. Viņš negaidīja, ka sešdesmit saimniecības nodrošinās divtūkstoš maltīšu. Turklāt armijai bija sava kase.

Taču drošības komiteja zaudēja galvu. «Nekādu atbalstu iebrucējam» — tāda bija tās programma, un, kad ģenerālis Kellijs gribēja nopirkt ēdamo, komiteja viņu strupi noraidīja. Tai neesot nekas pārdodams, ģenerāļa Kellija nauda viņu miestiņā neko nelīdzēšot. Tad ģenerālis sāka rīkoties. Atskanēja trauksmes signāls. Armija izkāpa no laivām un sakārtojās krastmalā kaujas ierindā. Komitejai bija acis, un tā visu redzēja. Ģenerāļa Kellija runa bija īsa.

—   Puiši, — viņš sacīja, — kad jūs pēdējo reizi ēdāt?

—   Aizvakar, — puiši noauroja.

—   Vai esat izsalkuši?'

Gaisu satricināja pērkondimdošs «jā» no divtūkstoš rīklēm. Tad ģenerālis Kellijs pagriezās pret drošības komiteju.

—  Jūs redzat, džentlmeņi, kāds ir stāvoklis. Mani vīri četrdesmit astoņas stundas nav ēduši. Ja es uzlaidīšu viņus jūsu miestam, tad neatbildu par sekām. Viņi ir iedzīti izmisumā. Es jums piedāvāju, ka nopirkšu viņiem pārtiku, taču jūs atteicāties pārdot. Tagad es savu piedāvājumu atsaucu. Nu es prasīšu. Dodu jums piecas minūtes apdomas laika. Vai nu nokaujiet sešus vēršus un sagatavojiet četrtūkstoš gaļas devu, vai arī es laidīšu jums virsū savus vīrus. Piecas minūtes, džentlmeņi.

Iebiedētā komiteja pablenza uz diviem tūkstošiem izsalkušo klimstu, un tās pretestība sabruka. Komiteja nenogaidīja piešķirtās piecas minūtes, jo negribēja riskēt.

Nekavējoties gāja vaļā vēršu kaušana un kontribūcijas gatavošana, un armija iestiprinājās.

Taču desmit nekaunīgie individuālisti joprojām pludinājis tilu priekšā un pievāca visu, kas gadījās pa rokai. Tomēr ģenerālis Kellijs deva mums mācību. Viņš izsūtīja pa abiem krastiem jātniekus, kas brīdināja no mums kā fermerus, tā pilsētniekus. Jātnieki savu darbu nostrādāja kā pēc notīm. Viesmīlīgie fermeri saņēma mūs ledainā vēsumā. Kad piestājām krastā, viņi izsauca konsteblus un palaida vaļā suņus. Es zinu. Reiz divi tādi zvēri uzklupa man, kad mani no upes šķīra dzeloņstiepļu žogs. Stiepu divus piena spaiņus «bālajai vīnietei». Zogam es nekādus bojājumus nenodarīju, bet todien mēs dzērām vulgārā ūdenī vārītu plebejisku kafiju, un man vajadzēja posties un iet diedelēt citas bikses. Interesanti zināt, jauko lasītāj, vai esat kādreiz mēģinājis steidzīgi pārrāpties pār dzeloņstiepļu žogu, katrā rokā turot pa spainim. Kopš tās dienas man ir aizspriedumi pret dzeloņstieplēm, un es par šo jautājumu vācu statistiskas ziņas.

Tā kā abi jātnieki, ko ģenerālis Kellijs bija izsūtījis uz priekšu, neļāva mums godīgi pelnīt maizi, atgriezāmies pie armijas un izraisījām revolūciju. Iemesls bija tīrais sīkums, taču tas izpostīja Otrās divīzijas «L» rotu. «L» rotas kapteinis atteicās mūs atzīt; sacīja, ka mēs esot dezertieri, nodevēji un slaisti, un, kad intendanti atveda «L» rotai provīziju, mēs palikām tukšā. Sis kapteinis novērtēja mūs par zemu, citādi viņš nebūtu liedzis mums proviantu. Mēs uz līdzenas vietas sazvērējāmies ar pirmo leitnantu. Viņš ar saviem desmit vīriem pievienojās mums, un mēs savukārt ievēlējām viņu par «M» rotas kapteini. «L» rotas kapteinis sacēla ļembastu. Pret mums vērsās ģenerālis Kellijs, pulkvedis Spīds un pulkvedis Beikers. Mēs, divdesmit vīri, turējāmies stingri, un mūsu revolūcijas iekarojumi tika atzīti.

Tomēr ar intendantiem mēs nekad neķēpājāmies. Mūsu uzņēmīgie vīri dabūja no fermeriem labāku ēdamo. Taču jaunais kapteinis mums neuzticējās. Kad rītos devāmies ceļā, viņš šaubījās, vai vēl kādreiz mūsu desmitnieku redzēs; vārdu sakot, lai viņa kapteiņa pakāpei būtu stiprāks pamats, viņš pasauca palīgos kalēju. Mūsu laivas pakaļgalam abās pusēs pierīkoja divas smagas bultas ar pie- tauvojamiem gredzeniem. Viņa laivas priekšgalam savukārt piestiprināja divus milzu āķus. Laivas sadzina ar galiem kopā, āķi ieķērās gredzenos, un te nu mēs sēdējām, saitē piesieti. No šī kapteiņa aizlaisties nevarējām. Tomēr uzveikt mūs nebija iespējams. Pat savas važas mēs pārvērtām par neuzvaramu ierīci, kas Jāva pārtrumpot visas citas laivas mūsu flotē.

Tāpat kā visi lielie atklājumi, arī mūsējais bija nejaušs. Pirmo reizi ievērojām šo parādību, kad krācēs uzskrējām uz stubura. Pirmā laiva aizķērās un itin kā noenkurojās, otro straume aizrāva uz priekšu, un nu pirmā sāka uz stubura griezties apkārt. Es atrados otrās laivas pakaļgalā pie stūres. Veltīgi centāmies nocelties no stubura. Tad liku vīriem no pirmās laivas pārkāpt otrajā. Pirmā tūlīt atbrīvojās, un vīri varēja atgriezties savās vietās. Pēc šī notikuma siekstas, rifi, sēkļi un sēres mums vairs nespēja iedvest bailes. Tikko pirmā laiva uzķērās, tās vīri pārmetās otrajā. Pirmā, protams, pārpeldēja šķērslim pāri, un nu uzsēdās otrā. Tagad visi divdesmit puiši kā automāti salēca pirmajā un atbrīvoja otro.

Mūsu flotes laivas izskatījās visas vienādas, būvētas pēc aptuvena mēra un tad apzāģētas īsākas. Tās bija taisnstūrainas, ar plakaniem dibeniem. Katra laiva bija sešas pēdas platā, desmit pēdas gara un pusotras pēdas dziļa. Tādējādi, kad divas laivas saķēdējās kopā, es sēdēju pakaļgalā, stūrēdams divdesmit pēdas garu kuģi, kuru aizņēma divdesmit eņģīgi klimsti, kas cits citu nomainīja pie airiem, kā arī segas, virtuves piederumi un mūsu personiskās mantas, ko bijām «rekvizējuši».

Mēs joprojām sagādājām ģenerālim Kellijam raizes. Viņš bija atsaucis jātniekus un aizstājis tos ar trim sarg- laivām, kas brauca avangardā un neļāva nevienai citai paiet garām. Bet «M» rotas kuģis mina sarglaivām uz papēžiem. Mēs viegli būtu varējuši pabraukt tām garām, taču tas bija pret likumu. Tā nu ievērojām pieklājīgu atstatumu un gaidījām. Zinājām, ka priekšā ir neskartas laukkopības zemes — dāsnas zemes, kur neviens nav lūdzis dāvanas; tomēr mēs gaidījām. Mums bija vajadzīgs putās sakults ūdens, vairāk nekas, un, kad apliecām līkumu un parādījās krāces, mēs tūlīt zinājām, kas notiks. Bac! Pirmā sarglaiva uzbrauc uz akmens un uzsēžas sēklī. Bums! Otrā sarglaiva seko tās piemēram. Brīkš! Trešo sarglaivu ķer tāds pats liktenis. Protams, mūsu laivai neklājas citādi, taču vīri viens divi izlec no pirmās laivas un pārkāpj otrajā, viens divi izlec no otrās un pārkāpj

pirmajā, viens divi tie, kas pieder pie otrās, iemetas atpakaļ, un mēs šaujamies uz priekšu. — Stāt, velna bērni! — brēc sargsuņi. — Kā ta lai mēs apstājamies? Lamājiet to velna upi! — mēs, traukdamies garām,? žēlabaini vaimanājam, ierauti nežēlīgajā straumē, kas, apslēpdama mūs pārējo skatieniem, aiznes laivas tālu uz priekšu pie viesmīlīgajiem fermeriem, kuri papildina mūsu personiskos krājumus ar kontribūcijas krējuma kārtu. Atkal dzeram «bālo vīnieti» un konstatējam, ka tas, kas pirmais brauc, tas arī pirmais maļ.

Nabaga ģenerālis Kellijs! Viņš izstrādāja jaunu plānu. Visa flote devās mums pa priekšu. Otrās divīzijas «M» rota brauca tās pienācīgajā vietā, proti, astē. Mums bija vajadzīga tikai viena diena, lai plāns sabruktu pīšļos. Mūs gaidīja divdesmit piecas jūdzes garš un grūts ceļa posms — vienas vienīgas krāces, sēkļi, sanesas un akmeņi. Tas bija tas pats ceļa gabals, par kuru Demoinas vecākie iedzīvotāji galvas vien grozīja. Gandrīz divsimt laivas iebrauca viltīgajos ūdeņos mums pa priekšu, un, kad tās visas uzsēdās uz sēkļa, tad bija ko redzēt. Mēs peldējām strandējušajām laivām pa vidu kā nieres pa taukiem. Izvairīties no akmeņiem, sērēm un siekstām bija iespējams, vienīgi izkāpjot krastā. Mēs i nedomājām no tiem vairīties. Braucām tieši pāri: viens divi, viens divi — pirmā laiva, otrā laiva, pirmā laiva, otrā laiva, visa ekipāža uz otro, tad uz pirmo un atpakaļ uz otro. Tonakt atpūtāmies vieni paši un noslaistījāmies visu nākamo dienu, kamēr armija lāpīja un stiķēja savas sadauzītās laivas un beigās ar pūlēm atvilkās pie mums.

Mūsu palaidnībām nebija gala. Uzslējām mastu, izgatavojām no segām buras un braucām dažas stundas dienā, turpretī armija dabūja svīst virsstundas, lai paturētu mūs acīs. Tad ģenerālis Kellijs nolēma ķerties pie diplomātijas. Visām laivām aizliedza mūs aizskart. Mēs neapšaubāmi bijām visizmanīgākie veči, kas jebkad kuģojuši pa Demoinu. Sarglaivas atsauca. Mūsu laivā iesēdināja pulkvedi Spīdu, un ar šo cienījamo virsnieku uz klāja mums bija gods pirmajiem iepeldēt Kiokukā pie Misisipi. Te nu es tūlīt gribu sacīt ģenerālim Kellijam un pulkvedim Spīdam — še jums mana roka! Nožēloju vismaz desmit procentus nepatikšanu, kuras jums sagādāja «M» rotas pirmā laiva.

Kiokukā visu floti sasēja kopā milzu plostā. Vienu dienu, vēja aizkavēti, nostāvējām uz vietas, bet tad kāds tvaikonis, paņēmis mūs tauvā, aizveda uz Kvinsiju Ilinoi- sas štatā, un mēs uzcēlām nometni upes vidū Zosu salā. Te tika nolemts, ka braukt ar plostu nav iespējams, laivas savienoja pa četrām un pārsedza ar kopēju klāju. Kāds man pateica, ka Kvinsija sava apjoma pilsētu vidū esot visbagātākā visās Savienotajās Valstīs. To dzirdēdams, pēkšņi izjutu nepārvaramu vēlēšanos iet padiedelēt. Neviens «pirmšķirīgs amata meistars» laikam neatteiksies paspaidīt tādu daudzsološu pilsētiņu. Pārbraucu pāri upei uz Kvinsiju mazā izdobtā laivelē, bet atgriezos lielā laivā, kas bija piekrauta līdz malām ar diedelēšanas rezultātiem. Protams, naudu, ko iekasēju, visu paturēju sev, samaksāju vienīgi par laivas īri; atlasīju sev ari apakšveļu, zeķes, apnēsātu uzvalku, kreklus, kurpes un «galvasrotu». Kad «M» rota bija paņēmusi visu, ko sirds vēlējās, joprojām palika iespaidīga kaudze, kas tika pasniegta «L» rotai. Ak vai, tajās dienās es vēl biju jauns un devīgs! Sa-, melsu Kvinsijas krietnajiem ļaudīm tūkstoš pasaciņu, un ikviena no tām bija «laba», taču, kopš esmu pasācis rakstīt žurnāliem, bieži nožēloju, ka todien Kvinsijā, Ilinoi- sas štatā, izšķērdēju tādu sižetu gūzmu un iztēles krājumus.

Desmit neuzvaramie sašķēlās Hanibalā, Misūri štatā. Šķelšanās nebija iepriekš plānota. Gluži dabiski, izklīdām uz dažādām pusēm. Mēs ar Katlu Meistaru dezertējām slepeni. Tai pašā dienā Skotijs un Deivijs izlavījās krastā Ilinoisas pusē; laimīgi aizšmauca arī Makevojs un Fišs. Tā rīkojās seši no desmitiem; kas notika ar atlikušajiem četriem, nezinu. Lai parādītu, kāda ir dzīve uz Ceļa, citēšu ierakstus no savas dienasgrāmatas. Tie izdarīti nākamajās dienās pēc dezertēšanas.

«Piektdien, 25. maijā. Kopā ar Katlu Meistaru atstājām nometni uz salas. Aizairējāmies vieglā laivelē uz Ilinoisas krastu, izkāpām malā un nosoļojām sešas jūdzes pa Čikāgas—Bērlingtonas—Kvinsijas dzelzceļa līniju līdz Fel- krīkai. Sešas jūdzes nogājām kājām, bet tad uzsēdāmies uz drezīnas un nobraucām sešas jūdzes līdz Hallai Vo- bošā. Tur sastapām Makevoju, Fišu, Skotiju un Deiviju, • kas arī bija pateikuši ardievas armijai.»

«Sestdien, 26. maijā. Pulksten 2.11 naktī noķērām «Liel- gaballodi», kad tā krustojumā palēnināja ātrumu. Skotiju

un Deiviju izmeta ārā. Mūs četrus izsēdināja Blafā, četrdesmit jūdzes tālāk. Pēcpusdienā Fišs ar Makevoju noķēra prečinieku. Mēs ar Katlu Meistaru tanī brīdī node- vārnies pārtikas meklējumiem.»

«Svētdien, 27. maijā. Pulksten 3.21 iesēdāmies «Lielga- ballodē» un uz «aklā» platformas atradām priekšā Skotiju un Deiviju. Dienā mūs Džeksonvilā visus iztupināja ārā. Tur iet garām Čikāgas—Oltenas vilciens, un mēs taisījāmies sēsties tajā. Katlu Meistars kaut kur aizgāja un neatgriezās. Laikam noķēra prečinieku.»

«Pirmdien, 28. maijā. Katlu Meistars nerādās. Skotijs ar Deiviju aizgāja kaut kur nošņākties un neatnāca laikā atpakaļ uz Kanzassitijas pasažieru vilcienu pulksten 3.30 naktī. Es iesēdos un braucu līdz Mesonsitijai, kurā ir divdesmit pieci tūkstoši iedzīvotāju. Tad atausa gaisma. Vēlāk noķēru lopu vāģi un braucu visu nakti.»

«Otrdien, 29. maijā. Pulksten septiņos no rīta ierados Čikāgā …»

Pēc ilgiem gadiem Ķīnā, sev par dziļām sērām, uzzināju, ka paņēmiens, ko lietojām, braukdami pāri Demoinas krācēm, — mūsu viens divi, viens divi, pirmās laivas — otrās laivas shēma, — nav tomēr mūsu izgudrojums. Uzzināju, ka laivinieki, kas brauc pa Ķīnas upēm, jau tūkstošiem gadu izmanto šādu taktiku, lai tiktu pāri «viltīgajiem ūdeņiem». Taču ideja tik un tā ir laba, kaut arī neviens mums par to neteiktu paldies. Tā atbilst doktora Džordena testa jautājumiem, kuru mērķis ir nokļūt patiesības dzīlēs: «Vai tur kas iznāks? Vai uzticēsit lai savu dzīvību?»

## «KRUĶI»

Ja klaidu ļaudīm reiz pēkšņi nāktos atstāt Savienotās Valstis, tad daudzas ģimenes kristu dziļā nabadzībā. Klaidoņi dod iespēju tūkstošiem cilvēku godīgi pelnīt maizīti, skolot bērnus un audzināt tos dieva bijāšanā un labos tikumos. To es zinu labi. Mans tēvs kādu laiku bija konstebls un dzīves iztiku ieguva ar klaidoņu tvarstīšanu. Valsts viņam atlīdzināja par notvertajiem klaidoņiem pēc galviņām, un bez tam, cik atceros, viņš saņēma atalgojumu arī par nostaigātajām jūdzēm. Naudas līdzekļi arvien bija valdošā problēma mūsu mājturībā, un no tēva veiksmes medībās bija atkarīgs gaļas gabaliņa lielums mūsu maltītēs, jauns kurpju pāris, svētdienas izbraukums vai lasāmā grāmata skolai. Itin labi atceros, ar kādu apvaldītu ziņkāri un satraukumu ik rītus gaidīju, kādi būs bijuši tēva pagājušās nakts pūļu rezultāti — cik daudz klaidoņu viņš savācis, un kādas ir cerības uz to notiesāšanu. Un tāpat arī vēlāk, kad man savās klaidoņa gaitās laimējās izmukt kādam uzmācīgam konsteblam, es tomēr ikreiz ar nožēlu iedomājos mazos puišeļus un skuķēnus, kuri gaida šo konsteblu 'mājās; man pat šķita, it kā es savā ziņā laupītu šiem puisēniem un meitēniem dažu labu prieku viņu dzīvītē.

Bet tāda nu reiz ir dzīve. Klaiņotājs spītē sabiedrībai, un sabiedrības sargsuņi pārtiek no viņa. Dažs klaiņotājs mīļu prātu ļaujas, lai sargsuņi viņu notver — it īpaši ziemas laikā. Protams, šādi klaiņotāji tad izvēlas vietas, kur cietumi skaitās «labi», kur nav paredzēti piespiedu darbi un pārtika ir pieklājīga. Tāpat savā laikā atradās un ļoti iespējams, ka ir arī vēl tagad, — konstebli, kas brālīgi dalās savā atlīdzinājumā ar klaidoņiem, kurus tie apcietina. Šādam konsteblam nemaz nevajag pūlēties ar medībām. Viņš tikai uzsvilpj, un medījums pats dodas rokās. Taisni brīnums, cik daudz naudas var izsist uz galīgi beznaudīgo klaidoņu rēķina. Pa visiem Dienvidu rajoniem — vismaz tai laikā, kad es klīdu klaidoņa

gaitās, — ir izkaisītas katordznieku nometnes un plantācijas, kur fermeri, nopirkuši notiesāto klaiņotāju soda laiku, izstrādina tos uz nebēdu. Tad ir vēl tādas vietas kā Rat- lendas akmeņlauztuves Vermontas štatā, kur izmanto klaidoņus, šā minētā štata labā pavisam nepelnītā kārtā izsūcot no viņu ķermeņiem enerģiju, kas viņos krājusies, «kratoties preču vagonā» vai «klauvējot pie vārtiem».

Pats neesmu iepazinies ar Vermontas štata Ratlendas akmeņlauztuvēm. Varu tikai no sirds priecāties par to, atcerēdamies, cik tuvu tām jau biju nokļuvis. Klaidoņu starpā ziņas iet no mutes mutē, un pirmo reizi padzirdu par šīm lauztuvēm, uzturēdamies Indiānas štatā. Bet, kad nonācu Jaunanglijā, valodas par tām skanēja bez mitas — un ikreiz runā līdzi jautās it kā brīdinājums no draudošajām briesmām. «Viņiem tur lauztuvēs cilvēku vajag kā ēst,» stāstīja klaiņotāji, savus ceļus staigādami, «un «staigulis» mazāk par trim mēnešiem lai negaida.» Tolaik, kad nokļuvu Jaunhempšīrā, biju jau pamatīgi apgaismots par šīm lauztuvēm un ne savu laiku vēl nebiju tik centīgi metis likumu dzelzceļa «kāraviem», «kruķiem» un konsteb- liem.

Kādu vakaru es, nokāpis lejā Konkordas dzelzceļa stacijā, uzgāju preču vilcienu, kas patlaban bija sagatavots aizbraukšanai. Sameklēju tukšu preču vagonu, atgrūdu sānu durvis un ierāpos iekšā. Loloju cerības rīt no rīta sasniegt Balto Upi; tad es būtu nokļuvis Vermontas štatā, ne vairāk kā tūkstoš jūdžu no Ratlendas. Bet pēc tam — jo vairāk uz ziemeļiem jo attālums starp mani un briesmīgo vietu augtu augumā. Vagonā es uzdūros kādam zaļknābim, kuru mana ierašanās, acīm redzot, ārkārtīgi iztrūcināja. Viņš noturēja mani par bremžu konduktoru — preču vagona pavadoni no bremžu būdiņas, bet, uzzinājis, ka esmu tikai «staigulis», viņš sāka stāstīt par Ratlendas akmeņlauztuvēm, kas tad arī, izrādījās, bija iemesls bailēm, kādas es viņam iedzinis. Viņš bija jauns lauku puisis, un līdz šim viņa ceļš bija vedis tikai pa dzimtajām vietām.

Preču vilciens devās ceļā, un mēs vienā vagona stūrī nolikāmies uz dusu. Pēc stundām divām vai trim kādā pieturvietā es pamodos no maza troksnīša, kas radās, labās puses durvīm klusiņām atbīdoties. Zaļknābis šņāca vien mierīgi tālāk. Arī es nekustināju ne pirksta, tomēr, plakstus pievēris, pa šauru spraudziņu raudzījos pasaulē.

Atvērtajās durvīs kāds pabāza laternu, kurai sekoja bremžu konduktora galva. Viņš tūdaļ pamanīja mūs un kadu brīdi novēroja. Es jau gaidīju negantu vārdu birumu vai vismaz parasto: «Kājas pār pleciem, vardes!» Bet neka, bremzinieks lēnītiņām atvilka laternu atpakaļ un viegli jo viegli atkal aizbīdīja durvis ciet. Tas mani satrauca, jo bija ārkārtīgi neparasti un aizdomīgi. Es ieklausījos un dzirdēju aizbīdni klusītiņām iegulstam savā vietā. Tatad durvis bija nobultētas no ārpuses. No iekšienes tās atvērt mēs nevarējām. Viens steidzīgs atkāpšanās ceļš mums bija nogriezts. Beigts un pagalam. Dažus mirkļus nogaidījis, es aizlīdu izmēģināt kreisās puses durvis. Tās vel nebija noslēgtas. Atdarījis tās, es nolēcu zemē un atkal aiztaisīju ciet. Tad pār buferiem pārkāpu vilcienam otrā pusē. Tur, atkrampējis bremzinieka aizbultētās durvis, ierāpos iekšā un aizvēru tās. Nu abas izejas no jauna bija lietojamas. Zaļknābis visu laiku guiēja, kā gulējis.

Vilciens devās tālāk. Pieturēja pie nākamās piestātnes. Izdzirdu soļus pa granti. Tad kreisās puses durvis ar brīkšķi tika atrautas vaļā. Zaļknābis pamodās, arī es izlikos mostamies; abi paslējāmies sēdus, blenzdami brem- ziniekā un viņa laternā. Viņš bez kādas kavēšanās ķērās tieši pie lietas.

— Es vēlos trīs dolārus, — viņš teica.

Mēs cēlāmies kājās un tuvojāmies viņam, lai aprunātos sīkāk. Paskaidrojām, ka no visas sirds un labprāt būtu ar mieru ziedot viņam trīs dolārus, bet nelabvēlīgais liktenis liedz mums šo vēlēšanos piepildīt. Bremžu konduktors negribēja ticēt. Viņš sāka kaulēties. Atlaida līdz divi dolāriem. Mēs nožēlojām savus trūcīgos apstākļus. Viņš teica mums ne visai glaimojošus vārdus, saukāja par vardēm un lādēdamies sūtīja ellē velniem brokastis. Tad viņš ķērās pie draudiem. Paskaidroja, ka gadījumā, ja mēs negribēšot patukšot savas kabatas, viņš mūs ieslēgšot un aizvizināšot uz Balto Upi, lai nodotu varasvīru rokās. Tāpat viņš gari un plaši izklāstīja visu, kas attiecas uz Ratlendas akmeņlauztuvēm.

Bremzinieks jau domāja, ka neglābjami iedzinis mūs sprukās. Vai tad viņš nebija aizsprostojis vienas durvis un pats ar savu roku pirms dažām minūtēm noslēdzis otrējās? Kad viņš sāka runāt par lauztuvēm, pārbiedētais zaļknābis, gar sienu slapstīdamies, sāka virzīties uz pretējām durvīm. Bremzinieks skaņi un garšīgi nosmējās.

- Nav ko steigties, — viņš teica: — Iepriekšējā pieturvietā es nobultēju tās durvis no ārpuses. — Viņa nesatricināmā pārliecība, ka durvis ir noslēgtas, darīja šos vārdus ārkārtīgi ietekmīgus. Zaļknābis noticēja un krita izmisumā.

Bremzinieks izteica savu ultimātu. Vai nu mums jāsagrabina divi dolāri, vai arī viņš mūs ieslēgšot un nogādāšot Baltās Upes konsteblam — bet tas nozīmēja trīs mēnešus un akmeņlauztuves. Tagad, laipno lasītāj, iedomājieties, ka otrās durvis būtu aizbultētas. Nepiemirstiet, cik dārgi cilvēks vērtē savu dzīvību. Tāpēc ka man pietrūka viena vienīga dolāra, man būtu jāiet uz akmeņlauztuvēm un jākalpo trīs mēneši kā notiesātam vergam. Un zaļknābim tāpat. Mani varētu pat neskaitīt, jo es jau tik un tā biju nelabojams. Bet turiet prātā zaļknābi! Pēc šīm deviņdesmit dienām, kas zina, viņš iznāktu brīvībā, lemts noziedzīgai dzīvei. Un tad kādā jaukā dienā viņš iedauzītu jums pakausi — neko daudz, tikai ar rungu iedauzītu pakausi, lai kļūtu par jums piederošās naudas īpašnieku … Nu, ja arī ne tieši jūsējo, tad kāda cita nabaga nevainīga radījuma pakausi.

Tomēr durvis nebija aizbultētas, un es vienīgais to zināju. Mēs ar zaļknābi lūdzām, lai mūs žēlo. Es, jādomā gan, piebalsoju šiem lūgumiem un smilkstiem aiz tīras ļaunprātības. Tomēr darīju, ko spēju. Sacerēju tādu «pasaku», kas varētu atkausēt viscietāko sirdi; tomēr šā mantrausīgā bremzinieka norūdīto sirdi tā neatkausēja. Beidzot, pārliecinājies, ka naudas murns nav, viņš durvis aizcirta un nobultēja, tad mirkli pakavējās ārpusē, lai gadījumā, ja mēs būtu viņu mānījuši, vēl dotu mums iespēju piedāvāt šos divus dolārus.

Tagad nu ļāvu mēlei vaļu. Nu es viņu nosaucu par vardi. Es lamāju viņu visos tajos vārdos, kādos viņš pirmīt lamāja mani! Pēc tam vēl piemetināju šo to no savas puses. Nācu taču no Rietumiem, kur ļaudis prot lieliski lādēties, un es jau nebūtu es, ja ļautu šādam tādam draņķīga Jaunanglijas bānīša plukatas bremziniekam sist mani pušu mēles veiklībā un valodas skaudrumā. No sākuma viņš mēģināja tikai pasmieties par to. Tad pavisam aplamā kārtā sadomāja cirst man pretī. Es atlaidu mēlei visas pavadas un satriecu viņu pīšļos un putekļos, apbērdams ar saviem spārnotajiem un liesmotajiem epitetiem. Ne jau tikai aiz untuma un literāras tīksmes es tik neganti ārdījos; biju pārskaities uz šo zemisko radījumu, kurš tikai tālab, ka man trūka viena dolāra, grasījās nodot mani uz trim mēnešiem verdzībā. Bez tam mani mocīja ļaunas aizdomas, ka viņš velk savu «lomu» arī no konsteblu atalgojuma.

Tomēr es viņu pievārēju gan. Es plucināju viņa sirdsapziņu un lepnumu vairāku dolāru vērtībā. Viņš lūkoja mani iebiedēt, draudēdams kāpt iekšā un ar kājas spērieniem izšķaidīt man iekšas. Par atbildi es savukārt piesolījos spert viņam ģīmī, ja viņš rāpsies vagonā. Pozīcijas priekšrocības bija manā pusē, un to viņš saprata. Tālab viņš labāk palika aiz slēgtajām durvīm un aicināja palīgā pārējos vilciena apkalpes locekļus. Es labi dzirdēju, ka tie atsaucās un, grantij čirkstot, steidzās pie viņa. Un visu šo laiku otrās durvis stāvēja neaizbultētas, bet viņiem par to nebija ne jausmas;" mans zaļknābis pa tam vai beidzās nost aiz bailēm.

O jā, es biju īsts varonis — jo atkāpšanās ceļš man aizmugurē bija drošs! Izmeklētiem vārdiem es gānīju bremzinieku un viņa palīgus tik ilgi, līdz tie atrāva durvis vaļā un es ieraudzīju viņu saniknotās sejas laternu gaismā. Viņiem viss šķita ļoti vienkārši. Viņi bija mūs iesprostojuši vagonā, tagad atlika tikai kāpt iekšā un piekaut mūs. To tad arī viņi grasījās darīt. Es tomēr nespēru sejā nevienam. Es atgrūdu vaļā pretējās durvis, un mēs abi ar zaļknābi izlēcām laukā. Vilciena apkalpe darīja to pašu.

Mēs pārlēcām — ja vien atmiņa mani neviļ — pār kādu akmens žogu. Tomēr lieliski atceros, kur mēs pēc tam nokļuvām. Tumsā es tūdaļ paklupu pār kādu kapakmeni. Zaļknābis izstiepās visā garumā pār kādu citu. Un tad mēs skrējām uz dzīvību un nāvi caur šo kapsētu. Mirušo gari laikam nodomāja, sak, tie nu gan prot skriet! Tāpat nosprieda arī dzelzceļnieki, jo, kad mēs izkūlāmies no kapsētas un, šķērsojuši kādu ceļu, drāzām iekšā tumšā mežā, bremzinieki atmeta vajāšanai ar roku un devās atpakaļ uz vilcienu. Mazliet vēlāk to pašu nakti mēs ar zaļknābi uzgājām kādas fermas aku. Kārojām padzerties ūdeni, bet pamanījām tievu virvīti, kas stiepās lejup gar akas grodiem. Uzvilkuši to augšā, atklājām, ka tās galā karājas galonu [9] liela kanna ar krējumu. Un cik tur trūka, ka es būtu nokļuvis Ratlendas akmeņlauztuvēs Vermontas štatā!

Ja klaiņotāju valodas par kādu pilsētu vēstī, ka tās «kruķi ir bīstami», metiet līkumu šai pilsētai, bet, ja nu citādi nevar, ejiet tai cauri kā uz kaķa pēdiņām. Ir vairākas pilsētas, caur kurām allaž jāsoļo piesardzīgi. Tāda, piemēram, ir Ceijena pie Klusā okeāna dzelzceļa līnijas. Tai jau izsenis nodibinājusies šī bīstamās pilsētas slava, par ko tā var pateikties kādam Džefam Kāram (ja vien pareizi atceros viņa vārdu). Džefs Kārs jau pa gabalu pēc deguna vien prata noteikt, kurš ir klaidonis. Nekad viņš neielaidās pārrunās. Vienā mirklī viņš bija noskatījis klaidoni un nākamajā jau blieza ar abām dūrēm, nūjiņu vai ko citu, kas nu gadījās pa ķērienam. Kad Džels Kārs klaidoni tā bija apstrādājis, viņš to pa kaklu pa galvu iztrieca no pilsētas, piesolīdams visu ļaunāko, ja šis vēlreiz gadīšoties viņam pa grābienam. Džefs Kārs savu amatu pārvaldīja pilnībā. Uz ziemeļiem un dienvidiem, uz austrumiem un rietumiem līdz pat visattālākajām Savienoto Valstu robežām (Kanādu un Meksiku ieskaitot) šādi apstrādātie klaidoņi iznēsāja ziņu, ka Ceijena esot bīstama. Laimīgā kārtā man nekad negadījās sadurties ar Džefu Kāru aci pret aci. Ceijenai es izdrāzos cauri kā viesulis. Toreiz mēs bijām kopā veseli astoņdesmit četri klaidoņi. Šis skaitliskais spēks lielākoties darīja mūs krietni pārgalvīgus, tomēr ne jau pret Džefu Kāru. Jēdziens «Džefs Kārs» nemitīgi spokojās mūsu iztēlē, stindzinādams drosmi, un viss bars dzīvoja gandrīz vai nāves bailēs, ka tikai nesastaptos ar viņu.

Nav nekādas jēgas apstāties un mēģināt izskaidroties ar «kruķiem», ja tie izskatās bīstami. Vienīgais, kas tādos gadījumos darāms, ir veikli jo veikli lasīties projām. Man vajadzēja_ krietna laika sprīža, līdz es to iegaumēju; un pašu pe_dejo mācību man sniedza kāds Ņujorkas «kruķis». Kopš ta laika man kājas pašas no sevis sāk kustēties projām, tiklīdz redzu kādu «kruķi» pastiepjam roku uz manu pusi. Šī automātiskā kustība kļuvusi par mana dzīves veida dzinējatsperi, kas arvien uzvilkta un ik brīdi gatava darboties. To es nekad vairs nespēju pārvarēt. Lai arī es sasniegtu astoņdesmit gadu vecumu un uz ķeģiem steberētu pa ielu, ja tad kāds policists pēkšņi pastieptu roku pret mani — es skaidri zinu, ka nosviestu ķeģus un drāztu projām ar brieža kājām.

Tātad pēdējo slīpējumu savām zinībām par «kruķiem» es saņēmu kādā karstā vasaras pēcpusdienā Ņujorkā. Visu nedēļu pieturējās neciešama svelme. Biju pasācis izlocīt kājas no rītiem, bet pēcpusdienas pavadīt mazajā parkā pie laikrakstu stendiem un rātsnama. Turpat netālu es no ielu tirgotājiem dabūju pirkt nocenotas grāmatas (kas bija sabojātas iespiežot vai iesienot)_ par dažiem centiem gabalā. Bez tam tieši parkā atradās mazi kioskiņi, kur pārdeva brīnišķīgu, ledaini aukstu sterilizētu pienu un paniņas par peniju glāzē. Katru pēcpusdienu es sēdēju kaut kur uz sola un lasīju, nododamies īstai piena plīt- niecībai. Ik dienas iztempu vismaz piecas, reizēm pat desmit glāzes. Bija jau arī nejēdzīga sutoņa.

Tā es dzīvoju — lēnprātīgs, studijām nodevies piena dzērējs klaidonis; un tagad uzklausiet, ko es par to dabūju! Kādu pēcpusdienu atkal devos uz parku ar tikko iegādātu grāmatu padusē un alkainām slāpēm pēc paniņām pakrūtē. Stūrēdams uz paniņu kiosku, pamanīju, ka ielas vidū pretī rātsnamam izveidojies pūlis. Tas pulcējās tieši tai vietā, kur es šķērsoju ielu, tālab apstājos palūkoties, kas tad īsti sasaucis kopā šo ziņkārīgo cilvēku baru. No sākuma neko nevarēju saskatīt. Bet tad pēc tā, ko saklausīju un pa spraudziņu redzēju, es noskārtu, ka te bars ielas puiku nododas pīvī spēlei. Tomēr pivī spēle Ņujorkas ielās nav atļauta. Es to nezināju, taču dabūju iegaumēt drīz un pamatīgi. Biju pakavējies varbūt kādu pusminūti un pa šo laiku tikko paguvis uzzināt, kālab salasījies pūlis, kad izdzirdu kādu ielas puiku spalgi iebrēcamies: «Kruķis!» Puikas zināja, kas darāms. Viņi aizmuka. Es paliku.

Pūlis mirkli pajuka — un visi traucās uz trotuāriem ielas abās pusēs. Es devos uz ietvi parka pusē. Cilvēku piecdesmit, kas bija sākumā atradušies pūlī, arī devās tai pašā virzienā. Mēs gājām izklaidus. Nu es ieraudzīju «kruķi», liela auguma policistu pelēkā uniformā. Viņš nāca pa ielas vi'du bez kādas steigas, tīri kā pastaigādamies. Nejauši pamanīju, ka viņš maina virzienu un tagad ieslīpi dodas uz to pašu ietvi, uz kuru es gāju taisnā ceļā. Viņš čāpoja rāmā garā, pašķirdams izkliedēto pūli sev priekšā, un es ievēroju, ka mūsu abu ceļiem tūdaļ vajag krustoties. Savā vientiesībā neapjēdzu, cik tas bīstami, un, kaut arī biju izgājis krietnu mācību par «kruķiem» un viņu paņēmieniem, tomēr nenojautu nekā ļauna. Ne prātā man

nenāca, ka «kruķis» stūrē tieši uz mani. Aiz bijības pret likumu es pašlaik jau grasījos apstāties un ļaut viņam šķērsot manu ceļu. Apstaties es tiešām apstājos, bet ne jau aiz savas labās gribas; vārdu sakot, tiku apstādināts. Bez kada brīdinājumā «kruķis» pēkšņi grāba ar abām rokam man krūtīs. Šinī brīdī viņš vārda pilnā nozīmē uzmeta kauna traipu visam manam ciltskokam.

Manī sāka kūsāt visas brīvā amerikāņa asinis. No sentēviem mantotā brīvības mīlestība manās krūtis brēca pret debesīm. — Ko tas nozīmē? — es noprasīju. Kā redzat, es vēlējos paskaidrojumu. Un to es dabūju. Blaukšl Viņa nūjiņa noblīkšķēja pa manu galvu, un es ģenģeriski atsprāgu atpakaļ — tīri kā piedzēries; skatītāju ziņkārīgās sejas manu acu priekšā sāka bangoties augšup un lejup kā viļņota jūra, man tik dārgā grāmata, no paduses izslīdējusi, iekrita putekļos, bet «kruķis» stāvēja ar atvēzētu nūjiņu, gatavs nākamajam belzienam. Un šinī pus- atmaņas brīdi es skatīju šādu parādību. Es redzēju nūjiņu neskaitāmas reizes zveļam man pa galvu; es redzēju pats sevi policijas iecirknī — asiņainu un sadauzītu, nožēlojamā izskatā; es dzirdēju klerku lasām spriedumu par piedauzīgu uzvešanos, par amata personas aizskaršanu ar rupjiem vārdiem un vēl par daudziem citiem pārkāpumiem; un tad es ieraudzīju sevi Blekvelas salā. Ai, es labi zināju, kā tas viss notiek. Man zuda katra interese par turpmākajiem paskaidrojumiem. Es pat nepakavējos, lai paceltu savu dārgo, vēl nelasīto grāmatu. Es cirtos apkārt un skrēju. Jutos gaužām nelāgi, tomēr skrēju. Un tā rnan nāksies skriet līdz pat mirstamai stundiņai — ik reizes, kad vien kāds «kruķis» grasīsies sniegt paskaidrojumus ar nūjiņas palīdzību.

Kā nu ne — vēl ilgus gadus pēc manām klaidu dienām, būdams jau students Kalifornijas universitātē, es kādu vakaru aizgāju uz cirku. Pēc izrādes un koncerta vēl uzkavējos noskatīties, kā sagatavo transportēšanai tādu lielu cirku. To pašu vakaru cirks ceļoja tālāk. Pie kāda ugunskura uzdūros grupai mazu puišeļu. Viņu bija savi divdesmit, un, paklausījies viņu čalošanā, atskārtu, ka zēni sagudrojuši bēgt cirkam līdzi. Tomēr cirka ļaudīm nebija ne mazākās patikas apkrauties ar veselu baru palaidņu, un tālruņa saruna ar policijas galveno iecirkni darīja šai spēlītei galu. Parādījās steigšus izsauktais policistu vads desmit viru sastāvā, lai apcietinātu puišeļus par nakts

aizlieguma pārkāpšanu — pēc pulksten deviņiem vakarā tie nedrīkstēja uzturēties uz ielas. Policisti aplenca ugunskuru un pa tumsu pielavījās tam pavisam klāt. Pēc signālā tie visi reizē devās uzbrukumā, un katrs policists graba knēveļu barā gluži tā, it kā grābtu ar ņudzošiem zušiem pildītā grozā.

Man, lūk, iepriekš nebija ne jausmas, ka ieradīsies policija, un, kad nu es negaidot ieraudzīju ķiverotos «kruķus», kas, misiņa pogas spidinādami, bruka uz priekšu, abas rokas izstiepuši, viss manas būtības spēks un stiprums mirklī sabirza druskās. Atlika viena vienīga vēlēšanās — bēgt. Un es bēgu. Pats nemaz neatskārtu, ka bēgu. Es neatskārtu itin nekā. Viss, kā jau teicu, notika pilnīgi automātiski. Man taču nebija nekāda iemesla bēgt. Es nebiju klaidonis. Es biju šā štata pilsonis. Šī bija mana dzimtā pilsēta. Nebiju vainojams itin nekādos pārkāpumos. Biju students koledžā. Mans vārds jau pat reizēm parādījās laikrakstos, un es valkāju labas drēbes, kurās ne reizi nebiju pārgulējis nakti. Un tomēr es bēgu — akli, neprātīgi, kā izbiedēts briedis —, noskrēju vairāk nekā veselu kvartālu. Un, kad galu galā atģidos, tikai tad ievēroju, ka vēl arvien skrienu. Man vajadzēja krietni piespiesties, lai apturētu savas kājas.

Nē, tam es nekad netikšu pāri. Tur neko nevar darīt. Kad «kruķis» pastiepj roku, man jābēg. Pie tam nelaimīgā kārtā man arvien veicas iekulties cietumā. Kopš vairs neesmu klaidonis, esmu ticis apcietināts vairāk reižu nekā tolaik, kad tāds vēl biju. Es, piemēram, svētdienas rītā kādas jaunas lēdijas pavadībā dodos izbraucienā ar divriteņiem. Pirms nonākam aiz pilsētas robežām, mūs jau apcietina, jo uz ietves esam apdzinuši. kādu kājāmgājēju. Apņemos būt uzmanīgāks. Kad nākamo reizi atkal sēžos divritenim mugurā, ir vakars un mana acetilēna spuldze negrib lāgā darboties. Turēdams prātā noteikumus, es saudzīgi uzmanu vārgo liesmiņu. Man ļoti jāsteidzas, bet es velkos īstā gliemeža gaitā, lai tikai neizdzistu gurdi plīvojošā uguntiņa. Sasniedzu pilsētas robežas; esmu jau ārpus zonas, uz kuru attiecas iekšējās kārtības noteikumi; nu sāku joņot, lai atgūtu nokavēto laiku. Bet pusjūdzi tālāk jau mani «noknābj» «kruķis»; nākamajā rītā es maksāju galvojuma naudu policijas iecirknī. Pilsēta pavisam nodevīgā kārtā pastiepusi savas robežas par jūdzi tālāk, un man tas vēl nebija zināms, tas ir viss.

Apzinādamies savas neatsavināmās tiesības uz runas brīvību un mierīgas biedrošanās brīvību, es pakāpjos uz tukšas ziepju kastes, lai laistu atklātībā tās īpašās tautsaimnieciskās idejas, kas mudžēt mudž manā paurī, bet «kruķis» norauj mani no kastes un aizvada uz pilsētas cietumu, un brīvā pēc tam tieku tikai pret drošības naudu. Tur neka nevar darīt. Korejā jau biju paradis, ka mani apcietina ik pārdienas. Tas pats dievs arī Mandžūrijā. Kad pedejo reizi biju Japānā, nokļuvu cietumā tādēļ, ka mani noturēja par krievu spiegu. Tas neatbilda patiesībai, tomēr cietumā nokļuvu tik un tā. Sai ziņā es vairs neloloju nekādās cerības. Man lemts spēlēt Šiijonas gūstekni. Tāds ir mans liktenis.

Reiz gan es hipnotizēju kādu «kruķi» Bostonas rātslaukumā. Nāca jau pāri pusnaktij, un viņam bija visas tiesības grābt mani ciet; bet, pirms es vēl paspēju aprunāties, viņš jau bija izkampis man sudraba divdesmit piecu centu gabalu un iedevis nakts restorāna adresi. Tad vēlreiz Bristolē, Ņūdžersijas štatā, pagadījās kāds «kruķis», kas jau turēja mani aiz apkakles un tomēr palaida vaļā, kaut gan, dieva vārds, iemesla viņam bija diezgan tupināt mani krātiņā. Viņš taču no manis dabūja tādus belzienus, kādus, varu derēt, vēl savu mūžu nebija baudījis. Tas viss notika tā. Ap pusnakts stundu es piekarinājos pie preču vilciena, kas gāja ārā no Filadelfijas. Bremzinieki no- trenca mani nost. Vilciens lēnītiņām virzījās pa sliežu un pārmiju labirintu preču stacijas teritorijā. Es no jauna piekabinājos pie vagona, un atkal mani aizdzina. Redzat, man jau vajadzēja uzlēkt un pieķerties kaut kur ārpusē, jo tas bija tiešās satiksmes kravas vilciens, kam visas durvis nobultētas un aizzīmogotas.

Pēc otrreizējās nosviešanas bremzinieks nolasīja man morāli. Viņš paskaidroja, ka es liekot dzīvību uz spēles, jo šis taču esot ātrvilciens un ejot kā nelabais. Es viņam gan atteicu, ka esmu pieradis pie tā, tomēr nekas nelīdzēja. Viņš atbildēja, ka neparko neļaušot man tīšuprāt galu meklēt, un man bija vien jālec nost. Tomēr man izdevās pieķerties pie vilciena trešo reizi, un es nokļuvu uz buferiem. Tie bija vistievākie buferi, kādus vien esmu redzējis, — es nedomāju pašus buferus, tos dzelzs at- sitņus, kas žvarkstēdami, šķindēdami dauzās viens pret otru; es domāju stieņus, kuri kā milzīgas plankas šķērso preču vagonu galus tieši virs buferiem. Ja kāds brauc uz buferiem, viņš stāv uz šīm plankām, ar katru kāju uz savas, pie tam buferi paliek apakšā viņam starp kājām.

Bet šie stieņi jeb plankas, uz kuriem tagad atrados, nebija tie parastie platie, kādi tolaik mēdza būt kravas vagoniem. Pavisam otrādi, tie bija Joti šauri — ne vairāk kā collas pusotras platumā. Uz tiem nevarēja novietot ne pusi no savas kurpes zoles. Bez tam nebija arī itin nekā, kur rokām turēties. Tiesa, turpat jau atradās abu vagonu gala sienas, bet tās bija vienīgi līdzenas, stateniskas virsmas. Pie tām nebija neviena tverekļa. Lai noturētos, es varēju vienīgi atspiest plaukstas pret šīm sienām. Tomēr arī tas būtu diezgan labi, ja vien stieņi bijuši pietiekami plati manām kāju pēdām.

Izbraucis ārpus Filadelfijas, vilciens sāka uzņemt ātrumu. Tikai tad es sapratu, ko īsti bija domājis bremzinieks, pieminēdams «gala meklēšanu». Vilciens gāja arvien ātrāk un ātrāk. Tas bija tiešās satiksmes vilciens, un nekādi šķēršļi to nekavēja. Tajā Pensilvānijas daļa atradās četrēji sliežu pāri cits citam līdzās, un manam austrumu preču vilcienam nedarīja nekādas raizes ne sastapšanās ar preču vilcieniem, kas devās uz rietumiem, ne arī no aizmugures garām traucošie austrumu ekspreši. Sliežu ceļš piederēja viņam vienam pašam, un viņš to arī lika lietā. Mans stāvoklis bija gaužām bīstams. Vienīgi ar pēdu ārmalām es balstījos uz šaurajiem stieņiem, izmisīgi spiezdams delnas pret plakanajām, stateniskajām vagonu sienām. Un šie vagoni ļodzījās, pie tam ļodzījās katrs citādi, kustēdamies augšup un lejup, uz priekšu un atpakaļ. Vai esat kādreiz redzējis cirka jātnieku, kas stāv uz divu auļojošu zirgu mugurām — ar katru kāju uz savas? Nu, lūk, to pašu tad darīju arī es, tikai ar nelielām atšķirībām. Cirka jātniekam ir pavada, pie kā turēties, kamēr man nebija nekā; viņš pilnīgi balstās uz abām pēdām., kamēr es stāvēju tikai uz pēdu maliņām; viņš saliec ceļus un ķermeni, šādā stājā gūdams izliekuma atsperī- gumu un izmantodams zemāk novietotā smaguma centra stabilitāti, kamēr man, gribi vai negribi, vajadzēja stāvēt taisni un turēt kājas nesaliektas; viņš jāj ar seju uz priekšu, kamēr es braucu sāniski; un tāpat arī, ja viņam gadītos nokrist, viņš tikai nokūleņotu zāģu skaidās, bet mani riteņi saraustītu gabalu gabalos.

Un šis kravas vilciens tik tiešām gāja kā nelabais dārdēdams un kaukdams, neganti svaidīdamies pagriezienos,

rībinādams pār sliežu savienojumiem, kad viens vagona gals palēcās uz augšu, kamēr otrs šņirkstot slīga lejup vai ari grūdās pa labi tieši tajā brīdī, kad pretējais zvē- las uz kreiso pusi, un man tikai atlika lūgt dievu un cerēt, ka reiz taču vilciens apstāsies. Tomēr tas nestājās. Tam nebija nekādas vajadzības stāties. Pirmo, pēdējo un vienīgo reizi manu klaidu ceļu laikā es nu biju sasniedzis visu, ko varēju vēlēties. Es pametu buferus un lūkoju izrāpties ārpusē uz tādām kā redelītēm vagona sānos; tas bija pūliņš, kura iznākums karājās mata galā, jo ar tādiem vagonu galiem kā šie man vēl nebija nācies sastapties — tie bija kā tīrīt attīrīti no jebkādiem izciļņiem, kur balstīt kāju vai roku.

Dzirdēju lokomotīvi iesvelpjamies un jutu, ka ātrums samazinās. Zināju, ka apstāties vilciens netaisās, bet biju nolēmis izmantot gadījumu, ja gaita cik necik jūtami palēninātos. Sliežu ceļš šinī vietā liecās līkumā, šķērsoja kanāla tiltu un tad virzījās tālāk uz Bristoles pilsētiņu. Sis apstāklis tad arī spieda gausināt ātrumu. Es pieķēros pie sānu redelītēm un gaidīju. Nemaz nezināju, ka tā ir Bristoles pilsētiņa, kurai tuvojamies. Ne jausmas man nebija, kālab īsti temps pagausinās. Apzinājos vienīgi to, ka vēlos tikt projām. Blenzu tumsā, acis iepletis, cenzdamies saskatīt kādu nolēkšanai piemērotu šķērsielu. Atrados vairāk uz vilciena beigām — pirms vēl mans vagons ieripoja pilsētiņā, lokomotīve jau bija stacijai garām, un es manīju, ka tā no jauna uzņem ātrumu.

Tad nāca gaidītā iela. Bija pārāk tumšs, lai saredzētu, cik tā plata un kas atrodas pretējā pusē. Zināju, ka man nepieciešama visa ielas platība, lai spētu noturēties uz kājām pēc atsitiena. Kad atrados vēl šaipus ielas, es no- lēcu. Tas izklausās vienkārši. Bet ar «nolēkšanu» es saprotu, lūk, ko: vispirms, karādamies pie sānu redelītēm, izliecu augumu, cik vien varēju, vilciena gaitas virzienā uz priekšu — tas tālab, lai nolecot ķermenis dabūtu pēc iespējas vairāk atvēzēties atpakaļ. Tad iešūpojos, strauji raudamies sānis un atpakaļ — atpakaļ ar visu sparu, un tad atlaidos, tai pašā mirklī vēl sviezdamies atmuguriski, it kā ar pakausi gribētu skart zemi. Visas šīs pūles bija veltītas tam, lai, cik vien iespējams, pārvarētu vilciena virzes spēku, kas inerces ceļā rāva līdzi manu ķermeni. Kad kājas skāra zemi, ķermenis bija gaisā atliekts atpakaļ četrdesmit piecu grādu leņķī. Tā es mazliet piebremzēju uz priekšu vērstās kustības inerci, jo tai brīdī, kad kājas atsitās, es tūdaļ negāžos ar seju pret zemi. Tā vietā mans augums tikai atslējās stāvus un sāka sliekties uz priekšu. Jo ķermenim taču vēl arvien piemita virzes kustība, kamēr kājām saskarsmē ar zemi šī kustība acumirklī tika pārtraukta. Kāju zudušo virzes kustību man nu vajadzēja atjaunot, cilājot tās, cik veikli vien spēju, un skrienot uz priekšu, lai kājas arvien paliktu zem ķermeņa, kas pēc inerces traucās uz priekšu. Tālab kājas man ņirbēja kā bungu vālītes taisni šķērsām pāri ielai. Nedrīkstēju tās apstādināt. Ja būtu to darījis, tūdaļ būtu izstiepies visā garumā. Man pašam bija jāgādā, ka noturētos uz kājām.

Drāzdamies kā izmesta granāta, bažīgi prātoju, kas gan varētu atrasties ielas otrā pusē, un klusībā cerēju, ka tur nebūs ne mūra siena, ne telegrāfa stabs. Un tad es triecos pret kaut ko. Ak, šausmas! Es to pamanīju tikai acumirkli pirms nelaimes — visnegaidītāko no visa: «kruķi», kas bija stāvējis tumsā. Mēs abi nogāzāmies un ripeniski vien aizkūleņojām pa zemi; un automātiskā kustība valdīja pār šo nožēlojamo radījumu tik spēcīgi, ka sadursmes momentā viņš pastiepa roku un sagrāba mani aiz apkakles, lai nelaistu vairs vaļā. Abi mēs bijām sadauzījušies līdz nesamaņai, un rāms kā jēriņš bija tas klaidonis, pie kura «kruķis» turējās, kamēr nāca pie at- maņas.

Ja vien šim «kruķim» piemita kaut cik iztēles spējas, viņam vajadzēja domāt, 'ka esmu ieradies no kādas citas pasaules, tā tei"kt, tikko nolaidies no Marsa, jo tumsa viņš taču nevarēja saskatīt, ka es lēcu no vilciena. Un tiešam — viņa pirmie vārdi bija: «Kur tu te gadījies?» Nākamie vārdi, pirms es vēl paguvu atbildēt uz pirmajiem, skanēja: «Cits nekas neatliks kā ietupināt tevi.» Šī piebilde, esmu pārliecināts, tāpat bija gluži automātiska. Viņš īstenībā, kā izrādījās, bija pavisam lādzīgs «kruķis», jo vēlāk, kad biju viņam pastāstījis savu «pasaciņu» un palīdzējis nopurināt putekļus no drēbēm, viņš deva man termiņu līdz nākamajam preču vilcienam, lai es varētu atstāt pilsētu. Es izkaulēju vēl divus noteikumus: pirmo, ka preču vilcienam jāiet uz austrumiem, un otro, ka tas nedrīkst būt tiešās satiksmes vilciens, kam visas durvis aizzīmogotas un nobultētas. Tam viņš piekrita, un ar šādiem Bristoles Līguma noteikumiem es paglābos no «noknābšanas».

Nak prata vel viens vakars tajā pašā pusē, kad man tik tikko izdevās izvairīties no kāda «kruķa». Ja es būtu uzklupis viņam virsū, es samīcītu viņu plāceni — es taču joņoju, ko kajas nes, bet man pakaļ, mīdami uz papēžiem, dzinās vairāki citi «kruķi». Tas atgadījās šādi. Toreiz dzīvoju Vašingtona un mitinājos iebraucamā vietā. Manā personiskajā lietošanā bija steliņģis un zirgsegu guba. Par visam šīm ērtībām man gan bija jāmaksā — ikrītu vajadzēja apkopt zirgus. Ja nebūtu uzkūlušies «kruķi», es droši vien dzīvotu tur vēl šodien.

Reiz, kad ap desmitiem vakarā atgriezos savā stallī, lai liktos uz auss, tur gāja kā pa skudru pūzni. Vīri spēlēja uz kauliņiem. Tas iekrita tieši tirgus dienā, un nēģeriem bija nauda. Taču jums būtu jāzina, kā tur izskatījās. Stallim bija durvis uz divi ielām. Ieiedams pa galvenajām durvīm, es pagāju garām kantorim un nokļuvu garā gaitenī ar steliņģiem abās pusēs; staļļa otrs gals atradās pie otras ielas. Gaiteņa pašā vidū zem gāzes spuldzes bija sanākuši bariņā kādi četrdesmit nēģeri. Pats biju galīgi tukšā, piebiedrojos viņiem tikai tāpat, lai paskatītos. Spēlētāji jau bija iekarsuši, likmes auga augumā. Uz grīdas mētājās nauda —' dažāda lieluma monētas. Visi, elpu aizturējuši, sekoja spēlētājiem. Un tad sāka rībēt un dārdēt: kāds lauzās vārtos, kas atradās otras ielas pusē.

Vairāki nēģeri metās uz pretējām durvīm. Es mirkli aizkavējos, lai sagrābstītu pa grīdu izkaisīto naudu. Tā nebija zagšana, tā bija pieņemts: kurš nemetas pa galvu pa kaklu mukt, tas pievāc naudu. Vārti nobrakšķēja, abas puses atsprāga vaļā līdz kājai, un telpā iebruka «kruķu» bars. Mēs metāmies uz otru galu. Kantorī bija tumšs. Pūlis iesprūda šaurajā ejā. Spiešanās bija drausmīga. Viens no nēģeriem izlēca pa logu ar visu rāmi, viņam pakaļ vēl daži. Aizmugurē «kruķi» tvarstīja atpalikušos. Es nokļuvu durvīs reizē ar dūšīgu nēģeri. Viņš izrādījās stiprāks. Nēģeris tā pagrūda mani, ka es apmetu kūleni, un viņš izkļuva laukā pirmais. Tai pašā brīdī viņu trāpīja belziens ar milnu — un nēģeris nogāzās kā vērsis no miesnieka cirvja pieta zvēliena. Izrādījās, ka «kruķi» bija uzmanījuši arī šīs durvis. Viņi saprata, ka ar plikām rokām šitādu baru nesavaldīs, un zvetēja ar savām nūjām no sirds. Pārlēcu pāri pakritušajam nēģerim, izlocījos no rungas, ietriecos kājstarpi kādam «kruķim» un tiku brī-

vībā. Bet tad diedzu gan, ko kājas nes. Man pa priekšu joņoja kāds kārns mulats, es jekāju šim pa pēdām. Mulats, cik nopratu, itin labi pazina pilsētu, un es cerēju, ka viņš aizvedīs kādā drošā vietā arī mani. Šis savukārt bija noturējis mani par «kruķi», kas dzenas pakaļ, un nesās kā plēsts. Es visu laiku minu viņam uz papēžiem un tik tikko nenotriecu vīru līdz nāvei. Galu galā mulatam paslīdēja kāja — un viņš, ceļos nokritis, padevās man. Toties, kad ieraudzīja, ka es nemaz neesmu «kruķis», mani paglāba vienīgi tas, ka viņš bija pagalam iz- pumpējies.

Un tā man vajadzēja šķirties no Vašingtonas — protams, ne jau mulata, bet «kruķu» dēļ. Aizgāju uz staciju un šoreiz ievācos Pensilvānijas ekspreša pirmā vagona bremžu būdā. Kad vilciens jau bija ceļā, man uzmācās šaubas. Šeit atradās četri sliežu pāri cits citam līdzās, un lokomotīves uzņēma ūdeni, nemaz nepieturēdamas. Klaidoņi jau sen bija mani brīdinājuši nekad nebraukt pirmā vagona bremžu būdā tādos vilcienos, kuru lokomotīves uzņem ūdeni brauciena laikā. Nu varu paskaidrot tuvāk. Starp sliedēm novietotas seklas metāla renītes. Kad lokomotīve pilnā gaitā trauc tādai pāri, īpaša caurule ieslīd šajā renē. Tagad nu viss ūdens, kas atrodas renē, šļācas pa cauruli augšup un pilda tendera tvertni.

Kaut kur starp Vašingtonu un Baltimoru, kad es sēdēju uz bremžu būdas platformiņas, gaisā sāka sijāties smalki ūdens puteklīši. Tie itin nemaz netraucēja. Ahā, es nodomāju, tātad nieki vietļ būs, it kā šī ūdens uzņemšana brauciena laikā esot tik bīstama klaidonim, kurš tup uz pirmā vagona platformas. Ko gan kait šāda sīka rasinā- šana? Es sāku pat apbrīnot šo gudro izdomu. Tas tikai ir īsts dzelzceļš! Vai gan vērts runāt par jūsu primitīvajiem rietumu dzelzceļiem … Un tieši šinī mirklī tenderis bija pilns, tomēr renītes gals vēl nebija sasniegts. Varens paisuma vilnis šļācās pāri tendera pakaļējai malai un gāzās man pār galvu. Mani izmērcēja līdz ādai, slapjāks es nebūtu ticis, ja arī ievēlies pašā tvertnē.

Vilciens patlaban tuvojās Baltimorai. Kā jau tas parasts lielajās austrumu pilsētās, dzelzceļa sliedes gulēja zemāk par ielu līmeni plašas tranšejas dibena. Kad vilciens iebrauca apgaismotajā piestātnē, es, tupēdams uz savas platformas, sarāvos cik vien iespējams maziņš. Tomēr kāds dzelzceļa «kruķis» bija mani pamanījis un saka

cilpot pakaļ. Tam pievienojās vēl divi. Biju garām piestātnei un nu tik muku tieši pa sliedēm projām. Izrādījās, ka esmu iekļuvis tādās kā lamatās. Abās pusēs slējās tranšejas stāvās sienas, un es zināju skaidri: ja mēģinājums rāpties pa tām augšup nelaimēsies, es ieslīdēšu «kruķiem» tieši nagos. Skrēju vien uz priekšu, pētīdams tranšejas sienas, vai neatradīšu piemērotu vietu, pa kuru uzrāpties. Beidzot pamanīju šādu vietu. Tā atradās tieši aiz tilta, pa kuru kāda iela šķērsoja tranšejas kanālu. Es trausos pa stāvo nogāzi augšup, ķerdamies ar rokām un kājām. Visi trīs dzelzceļa «kruķi» rāpās man pakaļ.

Nonācis augšā, atrados klajā laukumiņā. Vienā malā pacēlās ne visai augsts valnītis, kas to šķīra no ielas. Nevarēju kavēties ne minūti, lai papētītu to tuvāk. Viņi bija man uz papēžiem. Pieskrēju pie mūra un veiklā lēcienā metos tam pāri. Un te nu man atklājās lielākais pārsteigums mūžā. Ir taču pieņemts domāt, ka sienas viena mala ir tikpat augsta kā otra. Tomēr šī siena bija citāda. Redzat, klajais laukumiņš, kā izrādījās, atradās krietni augstāk par ielas līmeni. Manā pusē mūris bija zems, bet otrā pusē… Nu jā, kad es lēcienā traucos pāri vaļņa virspusei, ne pie kā vairs neturēdamies, man šķita, ka ar kājām pa priekšu gāžos iekšā bezdibenī. Tieši zem manis uz trotuāra ielas laternas gaismā stāvēja «kruķis». Cik spriežams, līdz trotuāram varēja būt kādas deviņas vai desmit pēdas; tomēr pirmajā pārsteiguma mirkli, lidojot gaisā, atstatums man likās divreiz tik liels.

Es gaisā izstiepu ķermeni un gāzos lejup. Vispirms man likās, ka tūdaļ uzkritīšu «kruķim» tieši virsū. Mani svārki nošvīkstēja vien gar viņa uniformu, kad kājas ar skaļu būkšķi atsitās pret ietvi. Taisni brīnums, ka viņu neķēra trieka, jo viņš taču nebija dzirdējis manu iuvošanos. Te jau atkal nolidinājās brīnumainais «cilvēks no Marsa». «Kruķis» tikai palēcās. Viņš cirtās no manis sānis, gluži ka zirgs no a utomobiļa; un tad viņš pastiepa roku pec manis. Ne prātā man nenāca apstāties, lai sniegtu paskaidrojumus. So prieku es atstāju saviem vajātājiem, kas it mudīgi lidoja pāri mūrim tūdaļ pēc manis. Tomēr medības turpinājās tik un tā. Es skrēju pa vienu ielu turp, pa otru atpakaļ, izlocījos ap stūriem, pēdas jaucot, un galu galā man laimējās izmukt.

Iztērējis vienu otru sīknaudas gabalu un šā ne tā nositis kādu stundu laika, es ierados atpakaļ dzelzceļa tran-

šejā, gan ārpus piestātnes spuldžu gaismas loka, un gaidīju vilcienu. Asinis jau bija atvēsušas, un es drebuļoju pie visām miesām, jo drēbes taču man bija caur un cauri izmirkušas. Beidzot kāds vilciens piestāja stacijā. Es gulēju tumsā pieplacis, un laimīgā kārtā man izdevās ielēkt vilcienā, kad tas atstāja staciju, pie tam šoreiz uzmanīju, ka nokļūstu uz otrā vagona platformas. Nu nē, pietiek man peldes «pilnā gaitā». Līdz nākamajai pieturai vilcienam bija jānobrauc jūdžu četrdesmit. Izkāpu apgaismotā stacijā, kas man šķita dīvaini pazīstama. Atkal biju nokjuvis Vašingtonā. Kā nekā es Baltimorā, saspringti domādams tikai par izbēgšanu, skraidīdams pa svešām ielām, slēpdamies aiz stūriem, šaudīdamies šurpu turpu un iedams pa savām pēdām atpakaļ, biju sajaucis virzienu. Biju iekāpis vilcienā, kas gāja atpakaļ. Biju zaudējis vienas nakts miegu, izmērcēts līdz ādai un notrenkāts līdz nāvei — un par visām šīm ciešanām tik un tā atkal nokļuvu turpat, no kurienes uzsāku savu ceļu … Ai nē, dzīve klaidu ceļā nav nekāds rožu dārzs! Tāpēc es atkal tvēru nākamo vilcienu, kas atstāja staciju, un brokastis pēdīgi ēdu Baltimorā.

## SATURS

Atzīšanās. Tulk. I. Melnbārde………………………….. 197

Turies! Tulk. 1. Melnbārde……………………………… 210

Raibas ainas. Tulk. 1. Melnbārde…………………….. 226

«Noknābts». Tulk. R. Ezeriņa…………………………. 237

Cietums. Tulk. I. Melnbārde…………………………. . 252

Klaidoņi, kas satiekas naktī. Tulk. /. Melnbārde . . 265

Jaunie pasaules braucēji un zaļknābji. Tulk. I. Melnbārde 282

Divtūkstoš klimstu. Tulk* I. Melnbārde……………….. 295

«Kruķi». Tulk. R. Ezeriņa……………………………… 307

Piezīmes

Nodota salikšanai 1974. g. 4. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 4. aprīli. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 10,25 fiz. iespiedi.; 17,22 uzsk. iespiedi.; 18,92 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 81 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 294/27185-D-4G4. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsis izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pasut, Nr. 4189-L.

[1] pēc Fārenhelta skalas. Pēc Celsija — 4G°.

[2] 1886. gadā Klondaikā tika atklāti bagāti zelta krājumi un sākās «zelta drudzis».

[3] atlantijas okeāna dienvidu un ziemeļu dala,. Klusā okeāna dienvidu un ziemeļu daļa, Ziemeļu ledus okeāns, Indijas okeāna ziemeļu un dienvidu daļa

[4] divdesmit pieci centi.

[5] slēgts bagāžas vagons.

[6] preču vagons.

1 Policisti, kas ļoti brutāli izturas pret arestētajiem.

[8] apkārtceļotāji strādnieki, kas nes sev līdzi gultas drēbes.

[9] viens galons — 4,54 1.

## Dienvidjūras stāsti Stāstu krājums

«Dienvidjūras stāsti»: Liesma; 1977

Dienvidjūras stāsti

Džeks Londons, VII sēj.

Stāsti: 1.Mapuhi māja 2.Vaļa zobs 3.Mauki 4.Ek jūs! ek jūs! ek jūs! 5.Pagāns 6.Nevaldāmais baltais cilvēks 7.Makoja pēcnācējs

Izdevniecība Liesma 1977

Sastādījusi Tamāra Zālīte No angļu valodas tulkojusi Valija Brutāne, Rota Ezeriņa un Ojārs Sarma Mākslinieks Ādolfs Lielais. Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

## MAPUHI MĀJA

Lai arī «Aorai» izskatījās smagnēji neveikls, tas ātri slīdēja uz priekšu vieglajā vējā, un kapteinis to pievadīja tuvu rifam, pirms noenkurojās tur, kur izbeidzas lielās bangas. Hikueru koraļļu sala tikai mazliet pacēlās virs ūdens līmeņa, tā bija sabirzušu koraļļu smilšu aplis simt jardu diametrā, divdesmit jūdžu apkārtmērā un trīs četras pēdas virs paisuma augstākā līmeņa. Milzīgās, dzidrās lagūnas dibenā bija daudz gliemežvāku, un no šonera klāja pāri šaurajam koraļļu rifam varēja redzēt, kā strādā nirēji. Taču lagūnā nebija iespējams iekļūt pat preču šonerim. Labvēlīgā ceļavējā kuteriem izdevās iebraukt pa līkumaino un seklo šaurumu, bet šoneri palika ārpusē un iesūtīja tikai laiveles.

«Aorai» veikli nolaida laivu, kurā ielēca pusducis tumšādainu jūrnieku, apjozušies tikai ar sarkanu drānu ap gurniem. Tie ķērās pie airiem, bet laivas pakaļgalā pie stūres nostājās jauneklis baltās drēbēs, kādas tropu zemēs valkā eiropieši. Viņš tomēr nebija eiropietis. Gaišās ādas zeltainais iedegums up zelta dzirkstīgums acu zilajā mirdzumā liecināja par polinēziešu asiņu piejaukumu. Tas bija Rauls, Aleksandrs Rauls, bagātās Marijas Raulas jaunākais dēls. Viņa mātei piederēja vēl seši tādi preču šoneri kā «Aorai». Pie pašas ieejas lagūnā laiva tika pāri krācei un pār mutuļojošajiem paisuma viļņiem sasniedza lagūnas rāmo spoguli. Jaunais Rauls izlēca baltajās smiltīs un sasveicinājās ar slaidu iezemieti. Vīram bija vareni pleci un krūtis, bet labās rokas stumbenis, no kura vēl dažas collas rēgojās laukā laika gaitā izbalojis kauls, liecināja par satikšanos ar haizivi, kas bija laupījusi viņam iespēju nirt pēc pērlēm un padarījusi viņu par sīku intrigantu un pielīdēju.

— Vai zini, Alek? — bija viņa pirmie vārdi. — Mapuhi atradis pērli — un kādu pērli! Tāda vēl nav redzēta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz arī visā pasaulē. Nopērc to! Viņam tā vēl ir. Un neaizmirsti, ka es tev to pirmais pateicu. Viņš ir muļķis, un tu to dabūsi lēti. Vai tev nav tabaka?

Rauls devās tieši uz būdiņu krastā zem pandana koka. Viņš strādāja pie savas mātes par aģentu, un viņa uzdevums bija apbraukāt visas Paumotu salas un uzpirkt žāvētus kokosriekstu kodolus, gliemežvākus un pērles.

Šai darbā Rauls bija vēl iesācējs, šis bija viņa otrais brauciens, un klusībā viņš raizējās par to, ka neprot novērtēt pērles. Bet, kad Mapuhi parādīja savu pērli, Raulam izdevās apvaldīt pārsteiguma izsaucienu un paturēt sejā bezrūpīgas lietpratības izteiksmi. Pērle viņu pārsteidza. Tā bija baloža olas lielumā, tai bija nevainojama forma, un tās baltums vizmaini atspoguļoja visas apkārtējās krāsas Tā bija kā dzīva. Rauls vēl nekad nebija tādu redzējis. Kad Mapuhi ļāva tai ieslīdēt viņa plaukstā, viņš bija pārsteigts par tās smagumu. Tas nozīmēja, ka tā ir lana pērle. Viņš aplūkoja to uzmanīgi caur palielināmo stiklu. Tai nebija nevienas plaisas, nedz arī kādas citas vainas. Tā bija tik dzidra, ka, likās, tūliņ izkusīs gaisa. Ēnā tā liegi mirdzēja, vizmodama kā maiga mēnesnīca. Tā bija tik caurspīdīga, ka, iemetis glāzē ar ūdeni, viņš tikai ar pūlēm varēja to saskatīt. Tā nogrima tik tieši un ātri, ka viņš tūliņ attiecīgi novērtēja tās svaru.

—   Un ko tu gribi par šo pērli? — viņš, veikli tēlodams vienaldzību, vaicāja.

—   Es gribu … — Mapuhi iesāka, un aiz viņa, kā ietvarā iekļaudamas viņa tumšo seju, divu sieviešu galvas un meitenes tumšā galviņa mādamas apstiprināja katru viņa vārdu. Viņas bija izstiepušas kaklus, tikko valdīja satraukumu, un acis viņām kāri mirdzēja. — Es gribu māju, — Mapuhi turpināja. — Tai jābūt ar cinkota skārda jumtu un astoņstūrainu pulksteni ar bumbām pie sienas. Tai jābūt sešas asis garai un ar verandu visapkārt. Mājas vidū jābūt lielai istabai un tajā apaļam galdam, bet pie sienas — pulkstenim ar bumbām. Un jābūt — četrām guļamistabām, pa divi katrā pusē lielajai istabai, un katrā guļamistabā jābūt dzelzs gultai, diviem krēsliem un mazgājamam galdam. Bet mājas otrā pusē jābūt virtuvei, labai virtuvei ar katliem, pannām un plīti. Un šī māja tev jāuzceļ manā salā — Fakaravā.

—  Vai tas ir viss? — Rauls neticēdams prasīja.

- Un lai būtu šujmašīna, — ierunājās Mapuhi sieva Tefara.

—   Neaizmirstiet sienas pulksteni ar bumbām, — piebilda Nauri, Mapuhi māte.

—  Jā, tas ir viss, — Mapuhi noteica.

Jaunais Rauls iesmējās. Viņš smējās ilgi un sirsnīgi Taču smiedamies viņš galvā rēķināja aritmētisku uzdevumu Viņam nekad nebija nācies celt māju un par tās celšanu bija visneskaidrākie priekšstati. Vēl arvien smiedamies, viņš aprēķināja, cik izmaksātu brauciens uz Tahiti pēc materiāliem, paši materiāli, atpakaļceļš uz Fakaravu, materiālu izkraušana un būvdarbi. Rēķinot apaļos skaitļos, vajadzētu četri tūkstoši franču dolāru, citiem vārdiem — divdesmittūkstoš franku. Tas nebija iespējams. Kā viņš varēja zināt šādas pērles vērtību? Divdesmittūkstoš franku bija liela nauda un pie tam — viņa mātes nauda.

—  Mapuhi, — viņš sacīja, — tu esi liels muļķis. Nosaki samaksu naudā.

Bet Mapuhi pakratīja galvu; un trīs galvas viņa aizmugurē pakratījās līdzi.

—  Es gribu māju, — viņš atbildēja. — Tai jābūt sešas asis garai, ar verandu visapkārt.

—   Jā, jā, — Rauls viņu pārtrauca. — Par maju es visu saprotu, bet no tā nekas neiznāks. Es tev došu tūkstoš Čīles dolāru.

Četras galvas vienprātīgi pakratījās, tā izteikdamas klusu noraidījumu.

—   Un kredītu par simt Cīles dolāriem.

—   Es gribu māju, — Mapuhi atsāka.

—   Kāds labums tev būs no mājas? — Rauls jautāja. — Pirmais orkāns aizslaucīs to jūrā. Tev vajadzētu to zināt. Kapteinis Rafi teica, ka arī tagad varot gaidīt orkānu.

—   Tikai ne uz Fakaravas, — Mapuhi atbildēja. — Tur ir daudz augstāks krasts. Uz šīs salas, protams. Ikviens orkāns var noslaucīt Hikueru. Es gribu māju uz Fakaravas. Tai jābūt sešas asis garai, ar verandu visapkārt.,.

Un Rauls vēlreiz noklausījās stāstu par māju. Vairākas stundas no vietas viņš pūlējās izdzīt Mapuhi no galvas šo iedomu, bet Mapuhi māte un sieva, un Ngakura, Mapuhi meita, atbalstīja viņa prasību. Jau divdesmito reizi klausīdamies kārotās mājas sīku aprakstu, Rauls pa vaļējām durvīm ieraudzīja, ka krastā piestāj otra no viņa šonera atsūtīta laiva. Airētāji neizlaida airus no rokām, gatavi tūliņ doties atpakaļ. «Aorai» kapteiņa palīgs izlēca krastā, pārmijā dažus vārdus ar vienroci iedzimto un tad steidzīgi nāca šurp. Piepeši satumsa, jo negaisa mākonis aizklāja sauli. Rauls redzēja, kā pāri lagūnai tuvojas draudīga vētras līnija.

—   Kapteinis Rafi saka, mums jāvācas no šejienes projām, pie velna, — palīgs neapsveicinājies iesaucās. — Ja te ir kāds gliemežvāks, mēs varam riskēt un atgriezties pēc tā arī vēlāk, viņš saka. Barometrs nokrities līdz divdesmit deviņi septiņdesmit.

Vēja brāzma sašūpoja pandana koku viņiem virs galvas un aiztraucās tālāk caur kokosa palmām, notriekdama vairākus gatavus riekstus, kas nokrita ar smagu dunoņu. Tad sāka līt — vispirms tālumā, bet, vētras spara nests, lietus mākonis tuvojās, un lagūnas ūdens sāka kūpēt viļņu vagās. Kad pirmās lāses skarbi nokrita uz lapam, Rauls pielēca kājās.

Tūkstoš Cīles dolāru skaidrā, Mapuhi, — viņš sacīja. Un kredīts par divsimt Cīles dolāriem.

Es gribu māju… — Mapuhi atsāka savu.

—   Mapuhi! — Rauls auroja, lai viņu sadzirdētu. — Tu esi muļķis!

Viņš izskrēja no būdas un cieši blakus kapteiņa palīgam, saliecies pret vēju, devās uz krastmalu pie laivas. Laiva nebija redzama. Tropiskā lietus gāze to aizsedza kā ar sienu, viņi saskatīja sev zem kājām tikai gabaliņu krasta un niknus lagūnas vilnīšus, kas kampa un grauza smiltis. Šais plūdos viņiem līdzās iznira kāda cilvēka stāvs. Tas bija vienrocis Huru-Huru.

—  Vai dabūji pērli? — viņš kauca Raulam ausī.

—   Mapuhi ir muļķis! — Rauls kliedza par atbildi, un nakamaja brīdī viņus jau izšķīra lietus straumes.

Pec pusstundas Huru-Huru, vērodams no rifa jūrmalas krastu, redzeja, ka «Aorai» uzņem abas laivas un pagriežas pret selgu. Bet turpat netālu, it kā atnests uz vētras spār- iem, noenkurojas cits šoneris un nolaida ūdenī laivu. Viņš to pazina. Tā bija «Orohena», kas piedereja metisam To- rikj, tirgotājam, kurš pats apbraukāja salas un droši vien pašlaik stavēja laivā pie stūres. Huru-Huru noirgojās. Viņš zinaja,_ka Mapuhi ir Toriki parādā par pagājušā gada pirktajām mantām.

Vētra bija pārgājusi. Tveicēja saule, un lagūna atkal laistījas gluda kā spogulis. Bet gaiss bija lipīgs kā līme, spieda krūtis, un to bija grūti elpot.

—   Vai zini jaunumu, Toriki? — Huru-Huru jautāja.

—  Mapuhi atradis pērli. Tāda pērle vēl nekad nav atrasta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz arī visā pasaulē. Mapuhi ir muļķis. Pie tam viņš ir tev parādā. Neaizmirsti, ka es tev pateicu pirmais. Vai tev ir tabaka?

Un Toriki devās uz Mapuhi salmu būdu. Viņš bija valdonīgs, bet ne visai gudrs cilvēks. Viņš mierīgi paskatījās uz brīnišķīgo pērli, paskatījās tikai mirkli un mierīgi iebāza to sev kabatā.

—   Tev laimējies, — viņš sacīja. — Tā ir skaista pērle. Es tev došu preces uz kredīta.

—   Es gribu māju … — Mapuhi apmulsis sastomījas.

—  Tai jābūt sešas asis …

<— Ej pie velna ar savām sešām asīm, — tirgotājs viņu pārtrauca. — Tu gribi samaksāt savu parādu, vai ne? Tu man biji parādā tūkstoš divi simti Cīles dolāru. Jauki. Tagad tu man vairs nekā neesi parādā. Mēs esam norēķinājušies. Bez tam es tev vēl došu preces uz kredīta par divi simti dolāriem. Ja es Tahiti šo pērli labi pārdošu, tad atļaušu tev vēl simt dolāru kredīta, kopā tas būs trīs simti. Bet ievēro, tikai tad, ja labi pārdošu pērli. Varbūt man būs jācieš zaudējumi.

Mapuhi sarūgtināts sakrustoja rokas un apsēdās ar noliektu galvu. Viņam nolaupīja pērli. Mājas viņam nebūs, viņš būs samaksājis tikai parādu. Par pērli viņš neko nedabūs.

—  Tu esi muļķis, — sacīja Tefara.

—   Tu esi muļķis, —• atkārtoja viņa māte Nauri. — Kāpēc tu atdevi viņam pērli?

—   Ko man bija darīt? — Mapuhi iebilda. — Es viņam biju parādā. Viņš zināja, ka esmu atradis pērli. Tu pati dzirdēji, ka viņš prasīja, lai to parāda. Es viņam nekā neteicu. Viņš pats zināja. Kāds cits viņam bija pastāstījis. Un es biju viņam parādā.

—   Mapuhi ir muļķis, — iesaucās arī Ngakura. Viņai bija divpadsmit gadu, un viņa vēl nebija pieņēmusies prātā. Lai atvieglotu sirdi, Mapuhi viņai tā iebelza, ka meitene apvēlās, bet Tefara un Nauri sāka raudāt un apbēra Mapuhi pārmetumiem, kā jau sievietes to mēdz darīt.

Krastā stāvēdams, Huru-Huru ieraudzīja, ka trešais viņam pazīstamais šoneris noenkurojas pie ieejas lagūnā un nolaiž laivu. Tā bija «Hira» un ne velti tā saucās, jo piederēja Vācijas ebrejam Levi, visievērojamākajam pērļu uzpircējam, bet Hira, kā zināms, ir tahitiešu dievs, zvejnieku un zagļu aizstāvis.

—   Vai zini visjaunāko? — Huru-Huru vaicāja, kad tuklais un smagnējais Levi bija izkāpis krastā. — Mapuhi atradis pērli. Tāda vēl nav redzēta ne Hikueru, ne visās Paumotu salās, nedz visā pasaulē. Mapuhi ir muļķis. Viņš to pārdeva Toriki par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem — es laukā noklausījos viņu sarunu. Un Toriki arī ir muļķis. Tu vari lēti nopirkt no viņa pērli. Neaizmirsti, ka es tev to pateicu pirmais. Vai tev nav tabaka?

—   Kur ir Toriki?

—   Kapteiņa Linča mājā dzer absintu. Viņš tur ir jau veselu stundu.

Un, kamēr Levi un Toriki dzēra absintu un kaulējās par pērli, Huru-Huru klausījās un dzirdēja, ka viņi vienojas par neticami lielu summu — divdesmit pieciem tūkstošiem franku.

Sai bridi kā «Orohena», tā «Hira», piebraukušas pavisam tuvu krastam, sāka šaut un strauji signalizēt. Kad kapteinis Linčs ar abiem viesiem izgāja laukā, viņi paguva vēl ieraudzīt, ka abi šoneri steigšus apgriežas un dodas projām, nolaizdamr grotes un klīveri un vētras brāzmā zemu nošķiebdamies pār putās balto ūdeni. Tad tie pazuda lietus gāzē.

—   Gan jau atgriezīsies, kad vētra būs pāri, — Toriki sacīja. — Mums vajadzētu tikt projām no šejienes.

—   Barometrs būs nokrities vēl zemāk, — kapteinis Linčs piebilda.

Viņš bija sirms un bārdains, jau par vecu, lai brauktu jura, turklāt slimoja ar astmu, tāpēc bija nospriedis, ka viņš var dzīvot tikai Hikuerā. Nu viņš iegāja mājā paskatīties uz barometru.

—  Ak dievs! —_ pārējie dzirdēja viņu iesaucamies un, iekšā ieskrējuši, pārsteigti redzēja, ka skala rāda jau divdesmit deviņi divdesmit.

Viņi atkal iznāca laukā, lai satraukti vērotu jūru un debesis. Vētras brāzma bija pārskrējusi, bet debesis joprojām nomākušās. Abi šoneri un vēl kāds trešais pilnās burās traucās atpakaļ uz rifu. Kad vējš pieklusa, tiem mazliet nolaida buras, bet pēc minūtēm piecām šoneriem uzpūta pēkšņa brāzma no pretējās puses. Krastā stāvētāji redzēja, ka priekšējās fokburas steigšus lika palaistas va|īgāk un tad nolaistas pavisam. Vētras balss bija skaļa, dobja un draudoša, un ūdens strauji cēlās. Spožs zibens apžilbināja acis un pāršķēla tumšās debesis, un tam sekoja bargi pērkona dārdi.

Toriki un Levi metās skriet uz laivām, pie kam Levi tuntuļoja kā pārbiedēts behemots. Kad abas viņu laivas atstāja lagūnu, pretim traucās laiva no «Aorai». Pie stūres, uzmudinādams airētājus, stāvēja Rauls. Nevarēdams aizmirst pērli, viņš atgriezās, lai pieņemtu Mapuhi noteikumus par māju.

Viņš izlēca krastā tādā negaisa uzbrāzmojumā, ka saskrējās ar Huru-Huru, iekams bija viņu ieraudzījis.

—   Par vēlu, — Huru-Huru gaudoja. — Mapuhi to pārdeva Toriki par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem, un Toriki pārdeva to Levi par divdesmit pieciem tūkstošiem franku. Bet Levi to pārdos Francijā par simttūkstoš frankiem. Vai tev ir tabaka?

Rauls atviegloti nopūtās. Viss viņa satraukums pārgāja. Par pērli vairs nevajadzēja raizēties, kaut arī viņam nebija izdevies to iegūt. Taču viņš neticēja Huru- Huru. Iespējams, ka Mapuhi bija to pārdevis par tūkstoš četri simti Cīles dolāriem, bet neticami, ka Levi, pazīdams pērles, būtu samaksājis par to divdesmit pieci tūkstoši franku. Rauls nolēma iztaujāt kapteini Linču, bet, sasniedzis vecā jūrnieka māju, atrada viņu, stāvot pilnīgā neziņā pie barometra.

—  Cik, pēc tavām dpmām, rāda? — kapteinis Linčs uztraukts prasīja, noslaucīdams brilles un atkal palūkodamies barometrā.

—   Divdesmit deviņi un desmit, — Rauls atbildēja. — Es vēl nekad neesmu redzējis, ka tas būtu nokrities tik zemu.

—   Domāju gan, ka ne! — kaptenis iespurdzās. — Es jau piecdesmit gadu, kopš zēna dienām, esmu braukājis pa jūrām un nekad to neesmu redzējis tā nokrītamies. Vai dzirdi?

Kādu brīdi viņi ieklausījās, kā viļņi krāc un tricina māju, tad izgāja laukā. Vētra bija aprimusi. Viņi redzēja «Aorai» apmēram jūdzi no krasta. To mētāja un svaidīja milzīgi viļņi, kas cits pēc cita brāzās no ziemeļaustrumiem un nikni atsitās pret koraļļu rifu. Kāds no Raula airētājiem rādīja uz ieeju līcī un kratīja galvu. Palūkojies uz to pusi, Rauls ieraudzīja baltu putu un viļņu jūkli.

—   Es labāk pārnakšņošu pie jums, kaptein, — viņš sacīja, tad lika airētājam izvilkt laivu krastā un sameklēt pajumti sev un saviem biedriem.

—   Tieši divdesmit deviņi, — kapteinis Linčs ziņoja, jo bija iegājis vēlreiz paskatīties barometrā un iznesis laukā krēslu.

Viņš apsēdās un sāka raudzīties uz jūru. Starp mākoņiem parādījās saule, gaiss kļuva smacīgāks, un nejuta ne mazākās vēja pūsmas. Jūras viļņošanās pastiprinājās.

—  No kā gan rodas tādi viļņi, — Rauls pukojās. — Vēja nav, bet paskatieties tikai, paskatieties uz to vilni!

Vairāku jūdžu garais vilnis nesa desmitiem tūkstošu tonnu ūdens, un tā grūdiens kā zemestrīce satricināja trauslo rifu. Kapteinis Linčs apstulba.

—  Ak kungs! — viņš iesaucās, pa pusei paceldamies un atkal atslīgdams atpakaļ krēslā.

—   Bet vēja nav! — Rauls atkārtoja. — Ja būtu vējš, es vēl varētu saprast.

—  Neraizējies, gan tu drīz dabūsi arī vēju, — kapteinis drūmi atbildēja.

Nu viņi abi sēdēja klusēdami. Ādu viņiem norasoja neskaitāmas sīkas sviedru lāsītes, tās saplūda lielākās pilēs, kas savukārt straumēm tecēja lejup. Trūka gaisa, vecais vīrs smagi elsa. Liels vilnis uzbrāzās krastā, apskaloja kokosa palmu stumbrus un noplaka gandrīz turpat pie viņu kājām.

—  Tas pārsniedz visaugstāko līmeni, — kapteinis Linčs sacīja, — un es te dzīvoju vienpadsmit gadu. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Tieši trīs.

Viņiem garām izmisuši pagāja kāds vīrietis un sieviete, vesela suņu bara un bērnu pavadīti. Pagājuši garām mājai, viņi apstājās un, labu brīdi vilcinājušies, apsēdās smiltīs. Pēc dažām minūtēm no otras puses parādījās cita ģimene, vīrieši un sievietes bija apkrāvušies ar visādām mantām. Drīz vien ap kapteiņa mītni bija sapulcējušies vairāki simti visdažādākā vecuma vīriešu un sieviešu. Kapteinis uzrunāja kādu sievieti ar zīdaini uz rokām un dabūja zināt, ka viņas māju vilnis tikko ieskalojis lagūnā.

Šī bija salas visaugstākā vieta, bet pa labi un kreisi milzīgi viļņi jau triecās pāri šaurajam koraļļu rifam un lauzās iekšā lagūnā. Rifs ap lagūnu bija divdesmit jūdžu garš, un nevienā vietā tas nebija platāks par piecdesmit asīm. Pērļu meklēšana pašlaik gāja pilnā sparā, un te bija sapulcējušies iezemieši no visām apkārtējām salām, pat no Tahiti.

—   Patlaban šeit ir vairāk nekā tūkstoš vīriešu, sieviešu un bērnu, — kaptenis Linčs sacīja. — Redzēsim, cik vēl būs palicis līdz rītam.

—   Bet es gribētu zināt, kāpēc nav vēja, — Rauls neatlaidās.

—  Neraizējies, draugs, neraizējies, gan drīz būs raižu diezgan!

Kapteinim Linčām vēl runājot, milzīgs vilnis pārlējās pāri rifam. Jūras ūdens jau triju collu augstumā mutuļoja ap viņu krēsliem. Daudzas sievietes bailēs sāka klusu gaudot. Bērni sažņaugtām rokām raudzījās uz milzīgajiem viļņiem un žēli raudāja. Cāļi un kaķi izmisīgi kūlās pa ūdeni, līdz beidzot it kā sarunājuši meklēja patvērumu uz kapteiņa mājas jumta. Kāds iezemietis ar veselu grozu jaunpiedzimušu kucēnu uzrāpās kokosa palmā un piestiprināja grozu divdesmit pēdu augstumā. Sunēnu māte smilkstēdama un kaukdama lēkāja ūdenī ap koku.

Bet saule spīdēja tikpat spoži, un vēl arvien nebija ne vēja pūsmas. Viņi sēdēja, raudzīdamies uz viļņiem un «Aorai» nejēdzīgo šūpošanos. Kapteinis Linčs vairs nespēja noskatīties uz milzīgajiem viļņu kalniem, kas gāzās pāri rifam. Viņš aizklāja seju rokām un iegāja mājā.

—  Divdesmit astoņi sešdesmit, — atgriezies viņš mierīgi sacīja.

Rokā viņam bija virves ritulis. Viņš sagrieza to divu asu garos gabalos, vienu iedeva Raulam, otru paturēja sev, bet pārējos izdalīja sievietēm, ieteikdams viņām izraudzīties koku un rāpties augšā.

No ziemeļaustrumiem sāka pūst viegls vējiņš, un, sajuzdams tā vēsmu uz vaiga, Rauls kļuva mundrāks. Viņš redzēja «Aorai» sakārtojam buras un atstājam piekrasti un nožēloja, ka nebija uz tā klāja. Šoneris izbēgs no nelaimes, bet sala … Rifam pārbrāzās vilnis, gandrīz notriekdams viņu gar zemi, un viņš noskatīja sev koku. Tad viņš atcerējās barometru un iesteidzās mājā, durvīs sa- skriedamies ar kapteini Linču.

—   Divdesmit astoņi divdesmit, — vecais jūrnieks teica. — Drīz te būs gatavā elle… Kas tad tas?

Gaiss šķita pilns trauksmainas kustības. Māja šūpojās un vibrēja, un viņi izdzirda varenu grāvienu. Logiem nodrebēja rūtis. Divas saplīsa. Istabā ietriecās tāda vēja brāzma, ka viņi tikko noturējās kājās. Pretējās durvis tā aizcirtās, ka pat slēdzene sašķīda. Baltā durvju roktura šķembas izbārstījās pa grīdu. Istabas sienas izpletās kā gaisa balons, kad to strauji piepūš. Tad viņi izdzirda jaunu skaņu, kas atgādināja ložmetēja šāvienus, — viļņa galotne atsitās pret mājas sienu. Kapteinis Linčs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja četri. Viņš uzvilka biezus, zilus vilnas_ svārkus, noņēma barometru no sienas un iebāza dziļajā kabatā. Jauns vilnis ar dobju grūdienu atsitās pret māju, un vieglā celtne sašķiebās, noslīdēdama no pamatiem, un nosēdās, sasvērdamās ar sāniem par desmit grādiem.

Rauls pirmais izkļuva laukā. Vējš satvēra viņu un vēla projām. Viņš ievēroja, ka tagad pūš no austrumiem, Ar milzīgām pūlēm viņš pieplaka pie smiltīm. Kapteinis Linčs, ko vējš nesa kā salmu kūli, uzkrita viņam virsū. Divi «Aorai» jūrnieki nolēca no kokospalmas un steidzās viņiem palīga. Cīnoties pret vēju, tie liecās visneticamākajos līkumos un ik uz soļa ķērās ar rokām pie zemes.

Vecais virs bija tik stīvs, ka nevarēja uzrāpties kokā, tāpēc jūrnieki, sasējuši kopā vairākus īsus virves gabalus, pamazām uzvilka viņu augšā, līdz varēja piesiet galotnē, piecdesmit pēdu virs zemes. Rauls apmeta savu virvi ap kādas citas palmas stumbru un paskatījās apkārt. Vējš iedvesa šausmas. Viņš nebija varējis iedomāties, ka iespējams tāds vējš. Vilnis pārvēlās pāri rifam, samērcēja viņu līdz ceļiem un iegāzās lagūnā. Saule bija nozudusi, iestājās svina pelēks mijkrēslis. Sānos viņam iesitās dažas lietus lāses. Tās bija tik skaudras kā skrotis. Sāļas putas iešļācās sejā. Vaigi dega, it kā būtu iepļau- kāti, un sāpošajās acīs neviļus sariesās asaras. Vairāki simti iezemiešu bija uzrāpušies kokos, un citā reizē Rauls būtu pasmējies par ļaužu ķekariem, kas šūpojās galotnēs. Bet Rauls pats bija dzimis Tahiti. Viņš saliecās, aptvēra abām rokām stumbru, iespieda pazoles koka mizā un saka kāpt pa stumbru uz augšu. Palmas galotnē viņš atrada divas sievietes, divus bērnus un vīrieti. Maza meitenīte, cieši apķērusi, turēja rokās kaķi.

No savas virsotnes viņš pamāja ar roku kapteinim Linčām, un drošsirdīgais sirmgalvis pamāja viņam pretī. Raulu pārsteidza debesis. Tās bija noslīgušas daudz zemāk — patiesībā šķita karājamies tepat virs galvas, bet no svina pelēkām bija kļuvušas melnas. Daudzi vēl sēdēja pulciņos zemē un turējās pie koku stumbriem. Vairākos šādos pulciņos cilvēki lūdza dievu, un vienā sludināja misionārs mormonis. Rauls izdzirda savādu skaņu, ritmisku un vieglu, it kā tālumā čirkstinātu circenis; tas ilga tikai mirkli, bet šajā mirklī viņš paguva neskaidri iztēloties paradīzi un debesu mūziku. Apskatījies viņš ieraudzīja lejā pie kāda koka stumbra lielu ļaužu pulku, kas turējās pie virvēm un cits pie cita. Pēc sejām un vienādajām lūpu kustībām viņš saprata, ka tiek dziedāti korāļi, skaņas nebija saklausāmas.

Vējš vēl arvien pieņēmās spēkā. Rauls nevarēja aprēķināt tā stiprumu, tas jau sen pārsniedza visus viņa priekšstatus par vēja stiprumu, tomēr viņš zināja, ka tas joprojām pieņemas spēkā. Netālu izrāva ar visām saknēm koku, cilvēki, kas pie tā turējās, tika notriekti zemē. Vilnis pārbrāzās pāri šaurajai zemes strēmelei, un cilvēki pazuda. Viss norisinājās ātri. Uz lagūnas balti saputotā ūdens Rauls ieraudzīja izdalāmies melnu galvu un brūnu plecu. Nākamajā mirklī arī tie bija pazuduši. Pārējie koki liecas, lūza un sakrita cits pār citu kā sērkociņi. Raulu pārsteidza vēja spēks. Palma, kurā viņš pats atradās,_ draudoši šūpojās, viena sieviete vaimanāja, cieši apskāvusi meiteni, kas savukārt neizlaida no rokām kaķi.

Vīrietis, kas turēja otru bērnu, pieskārās Raula plecam un pamāja. Rauls paskatījās un ieraudzīja, ka apmēram simt pēdu no viņu koka, šūpodamās kā piedzērusi, aizpeld garām mormoņu baznīca. Tā bija norauta no pamatiem, un tagad vējš un'viļņi to vēla un dzina uz lagūnu. Briesmīgi spēcīgs vilnis satvēra to, sašķieba un trieca pret kokosa palmu puduri. Ļaužu ķekari bira no tām kā nobrieduši rieksti. Vilnis noplakdams atstāja viņus guļam zemē, daži palika nekustīgi, citi locījās un raustījās. Raulam viņi kaut kā atgādināja skudras. Viņš neizbijās. Viņš vairs nejuta baiļu. Gluži lietišķi viņš vēroja, kā nākamais vilnis aizskalo projām visas cilvēku paliekas. Trešais vilnis, milzīgāks par visiem iepriekšējiem, iegrūda lagūnā baznīcu, kur tā, līdz pusei iegrimusi, aizpeldēja pa vējam tumsā, stipri atgādinādama Noasa šķirstu.

Rauls apskatījās pēc kapteiņa Linča mājas un bija pārsteigts, ka tās vairs nav. Viss tiešām norisinājās ļoti ātri. Viņš ievēroja, ka vairāki cilvēki nolaidušies zemē no tiem kokiem, kas vēl bija palikuši neskarti. Vējš atkal bija pastiprinājies. Par to liecināja viņa paša palma. Tā vairs nešūpojās un nelocījās šurp un turp. Tagad tā stāvēja gandrīz nekustēdamās, vējā zemu noliekusies, un tikai drebēja. Bet no šās dreboņas kaklā kāpa nelabums. Tā atgādināja kamertoņa vai Havajas ģitāras stīgu vibrāciju. Visļaunākais bija tas, ka palma vibrēja neparasti ātri. Pat tad, ja tā netiktu izrauta ar visām saknēm, bija skaidrs, ka tādu spiedienu tā ilgi vairs neizturēs un lūzīs.

Rau! Viena jau nolūzusi. Viņš neredzēja, kā tas notika, bet tur, lūk, stāvēja vidū pārlūzuša koka stumbenis. Grūti aptvert, kas īsti bijis, ja nav redzējis pats savām acīm. Lūstošo koku krakšķi un cilvēku izmisuma kliedzieni izgaisa vētras varenajos krācienos. Kad tas notika, Rauls skatījās turp, kur atradās kapteinis Linčs. Viņš redzēja, ka palma bez trokšņa pāršķeļas vidū pušu. Tās galotne ar trim «Aorai» jūrniekiem un veco kapteini aizslīdēja pār lagūnu. Tā nenokrita, bet lidoja pa gaisu kā salmiņš. Viņš vēroju, ka la aizlido apmēram simt soļu un tad iegrimst ūdeni. Vērīgi skatoties, Raulam likās, ka kapteinis Linčs atvadoties vel pamāj viņam ar roku.

Rauls vairs negaidīja. Viņš paraustīja iezemieti aiz pleca un ar zīmēm rādīja, ka jālaižas lejā. Vīrietis gribēja to darīt, bet sievietes no bailēm bija kā pārakmeņojušas, un viņš nolēma palikt ar tām kopā. Rauls apmeta savu virvi ap palmu un laidās lejup. Sāļa ūdens šalts viņu apšļaca no_ galvas līdz kājām. Viņš aizturēja elpu un izmisis turējās pie virves. Vilnis noplaka, un, piespiedies pie koka, Rauls atvilka elpu. Pēc tam viņš sasēja virvi ciešāk, un tad viņam pārvēlās pāri jauns vilnis. Viena sieviete nolaidās lejā un pievienojās viņam, bet iezemietis un otra sieviete ar abiem bērniem un kaķi palika augšā.

Rauls jau no augšas bija novērojis, ka cilvēku pūlīši, kas turējās pie koku stumbriem, palika aizvien mazāki. Nu viņš redzēja, kā tas notika viņa tuvumā. Raulam pašam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai noturētos, bet sieviete viņam blakus kļuva arvien vārgāka. Pēc katra viļņa viņš vispirms bija pārsteigts par to, ka nebija vēl aizskalots, un pēc tam par to, ka nebija aizskalota arī sieviete. Beidzot viņš bija palicis viens. Rauls pacēla galvu. Arī palmas galotne bija nozudusi. Vidū nošķelts, drebēja nobrāztais stumbrs. Rauls bija glābts. Palma turējās ar saknēm, bet vējš tai vairs nebija bīstams. Rauls sāka rāpties uz augšu. Viņš bija tik nespēcīgs, ka kustējās ļoti lēni, un vilnis pēc viļņa apskaloja viņu, līdz viņš paceļas augstāk par tiem. Tad viņš piesēja sevi pie stumbra un sagatavojās vīrišķīgi sagaidīt nakti un visu to nezināmo, kas vēl varēja draudēt.

Tumsā viņš jutās ļoti vientuļi. Reizēm viņam likās, ka pienācis pasaules gals un viņš vienīgais vēl palicis dzīvs. Bet vējš tikai pieauga. Tas pieauga ar katru stundu. Kad pulkstenis pēc Raula aprēķina varēja būt vienpadsmit, vējš bija sasniedzis neiedomājamu spēku. Tas bija kaut kas briesmīgs un mežonīgs, kaucošs zvērs, siena, kura gāžas pāri visam un noslauka savā priekšā visu un kurai nav gala. Raulam šķita, ka viņš ir kļuvis viegls un ēterisks, ka viņš pats kustas un ka viņu neaptveramā ātrumā nes caur kādu bezgalīgu, blīvu masu. Vējš vairs nebija gaisa kustība. Tas bija materializējies kā ūdens vai dzīvsudrabs. Raulam bija tāda sajūta, ka viņš varētu izstiept roku un izraut no tā kādu gabalu tāpat kā no nokauta vērša, ka viņš varētu ieķerties tajā un piespiesties kā pie klints.

Vējš viņu smacēja. Viņš nevarēja pagriezt seju pret to un elpot, jo tas brāzās viņam mutē un nāsīs, izplezdams viņa plaušas kā pūšļus. Tādos brīžos Raulam likās, ka viņa ķermenis blīvi piebāzts ar zemi. Viņš varēja paelpot, tikai piespiedis lūpas pie koka stumbra. Vēja nebeidzamie grūdieni atņēma viņam pēdējos spēkus. Ķermenis un domas pagura. Viņš vairs neko nevēroja, neko neprātoja un bija pa pusei bez samaņas. Viņa apziņā bija tikai viena doma: «Tas ir orkāns.» Šī doma arvien atgriezās, šad tad uzliesmodama kā vāja uguntiņa. «Tas ir orkāns.» Un viņš atkal iegrima nemaņā.

Orkāns visniknāk plosījās no vienpadsmitiem naktī līdz trijiem rītā, un taisni ap vienpadsmitiem pārlūza tas koks, kurā glābās Mapuhi ar savu ģimeni. Mapuhi iznira virs lagūnas, neizlaizdams no rokām savu meitu Ngakuru. Tikai Dienvidjūras salu iemītnieks varēja palikt dzīvs tādā virpulī. Pandana koks, pie kura viņš bija sevi piesējis, kulstījās putās un bangās; tikai turoties pie tā un gaidot un atkal ātri parāpjoties uz augšu, viņam izdevās savu un Ngakuras galvu izsliet virs ūdens, lai ievilktu elpu. Bet gaiss bija sajaukts ar ūdeni, lidojošām putām un blīvu lietu, kas gāzās gandrīz horizontāli.

Līdz lagūnas viņam krastam bija desmit jūdžu. Koku stumbri, baļķi, kuteru un māju paliekas, kas te griezās trakā virpulī, nonāvēja deviņus no katriem desmit nelaimīgajiem, kuri nenoslīka. Pusdzīvi, izmocīti tie iekļuva šās velnišķīgās stihijas dzirnavās un tika samalti putrā. Bet Mapuhi laimējās. Liktenis gribēja, lai viņš iekļūtu izglābušos skaitā. Līdz asinīm sadauzīts, viņš tika izmests smiltīs. Ngakurai bija lauzta kreisā roka, labās rokas pirksti bija samalti, vaigā un pierē bija līdz kaulam dziļa brūce. Mapuhi apķērās apkārt kādam kokam, kas te vēl stāvēja, un, turēdams meiteni un vaidēdams, tvēra pēc elpas, bet lagūnas viļņi apskaloja viņus līdz ceļiem un reizēm līdz viduklim.

Ap trijiem rītā orkāns sāka norimt. Ap pieciem pūta vairs tikai spēcīgs vējš, bet sešos laiks kļuva pavisam rams un spīdēja saule. Jūra nomierinājās. Lagūnas malā, kur viļņošanās vēl nebija norimusi, Mapuhi ieraudzīja to sadragātos ķermeņus, kam nebija izdevies sasniegt cietzemi. Starp tiem droši vien bija arī Tefara un Nauri. Viņš saka iet gar krastu, aplūkodams līķus, un atrada savu sievu, kas gulēja pa pusei ūdenī. Viņš apsēdās un raudāja, izdodams skarbas, dzīvnieciskas skaņas, — tā mežoņi izpauž savas bēdas. Sieviete neveikli sakustējās un ievaidējās. Mapuhi apraudzīja viņu tuvāk. Viņa bija dzīva un nebija pat ievainota. Tefara bija tikai aizmigusi. Arī viņa bija to nedaudzo laimīgo skaitā, kuri izglābās.

No tūkstoš divi simti cilvēkiem, kas iepriekšējā vakarā bija salā, dzīvi bija palikuši tikai trīs simti. Mormoņu misionārs un žandarms tos reģistrēja. Lagūna bija pilna līķiem. Neredzēja vairs nevienas mājas, nedz būdiņas. Visā salā nebija palicis ne akmens uz akmens. Noturējusies bija tikai reti kāda kokosa palma, bet palikušās bija aplauzītas, un tām bija notriekti visi rieksti. Nebija dzeramā ūdens. Seklajās akās, kur uzkrājas lietus ūdens, bija nosēdusies sāls. No lagūnas izzvejoja dažus izmirkušus miltu maisus. Izglābušies izgrieza nokritušo kokosriekstu kodolus un ēda tos. Vietām viņi salīda mazās bedrītēs, kuras izraka smiltīs un pārklāja ar skārda jumtu atliekām. Misionārs pagatavoja primitīvu destilatoru, bet viņš nespēja izdesti- lēt ūdeni trīs simti cilvēkiem. Otrās dienas vakarā Rauls, peldēdamies lagūnā, ievēroja, ka nejūt vairs tik negantas slāpes. Viņš pavēstīja to pārējiem, un drīz vien trīs simti vīriešu, sieviešu un bērnu stāvēja līdz kaklam ūdenī un centās kaut tādējādi remdināt savas slāpes. Līķi peldēja viņiem garām, un viņi klupa pret tiem, kas gulēja lagūnas dibenā. Trešajā dienā ļaudis apraka visus mirušos un sāka gaidīt glābšanas kuģus.

Pa to laiku Nauri, ko orkāns bija atšķīris no viņas ģimenes, piedzīvoja citādas likstas. Kopā ar dēli, pie kura viņa turējās, sadauzīta, nobrāztu un skabargām piedzītu ādu viņa tika pārsviesta pāri rifam un nesta projām jūrā. šeit, milzīgu viļņu kalnu mētāta, Nauri pazaudēja savu dēli. Viņai bija jau gandrīz sešdesmit gadu, bet viņa bija dzimusi šais salās un visu mūžu nodzīvojusi pie jūras. Peldēdama tumsā, aizrīdamās, smakdama un cīnīdamās pēc elpas, viņa sajuta spēcīgu kokosrieksta triecienu sev pa plecu. Vienā mirklī viņa saprata, kas darāms, un satvēra riekstu. Stundas laikā Nauri izdevās notvert vēl septiņus riekstus. Kopā sasieti, tie izveidoja glābšanas jostu, kas noturēja viņu virs ūdens, tai pašā laikā draudēdami viņu arī sadauzīt līdz nāvei. Nauri bija resna sieviete un drīz vien pārklājās zilumiem, bet viņa jau bija pieredzējusi orkānus un, lūdzot savu haizivju dievu, lai pasarga no haizivīm, gaidīja, kad vējš aprims. Bet ap pulksten trijiem viņa bija tādā nemaņā, ka it nekā nesajuta. Viņa nepamanīja arī, ka ap sešiem vējš pilnīgi apklusa. Nauri atjēdzās tikai tad, kad viņu izskaloja smiltīs. Viņa ieķērās tajās ar ievainotām un asiņainām rokām un kājām un rāpās uz augšu, līdz viļņi viņu vairs nevarēja aizsniegt.

Viņa zināja, kur atrodas. Šī mazā saliņa nevarēja būt nekas cits kā Takokota. Te nebija lagūnas. Neviens te nedzīvoja. Hikueru no šejienes šķīra piecdesmit jūdžu. Viņa nevarēja saskatīt Hikueru, bet zināja, ka tā atrodas dienvidos. Pagāja vairākas dienas, un viņa pārtika no kokosriekstiem, kas bija noturējuši viņu virs ūdens. Viņa dzēra to sulu un ēda kodolus, bet nekad pilnīgi neremdināja izsalkumu. Nauri nevarēja būt droša, ka viņu kads izglābs. Viņa redzēja pie apvāršņa glābšanas kuģu dūmus, bet nebija ne mazāko cerību, ka kāds kuģis piestās pie vientuļās un neapdzīvotās Takokotas.

Jau no paša sākuma viņai nedeva mieru līķi. Jūra neatlaidīgi izmeta tos smiltīs, un viņa tikpat neatlaidīgi, kamēr vien pietika spēka, grūda tos atpakaļ jūrā, kur tos saplosīja un aprija haizivis. Kad viņas spēki apsīka, līķi kā baiga josta apņēma salu, un viņa atkāpās no tiem, cik tālu vien varēja, lai gan nekur tālu aiziet nebija iespējams.

Desmitajā dienā pēdējais kokosrieksts bija apēsts un Nauri bija galīgi izžuvusi aiz slāpēm. Viņa vilkās gar krastmalu, meklēdama kokosriekstus. Dīvaini, ka uzpeld tik daudz līķu, bet nav neviena rieksta. Jūrā taču vajadzēja būt ieskalotiem daudziem, daudziem riekstiem, taču bija tikai slīkoņi! Beidzot viņa atmeta cerības un apguļas smiltīs. Tas bija gals. Atlika tikai gaidīt nāvi.

Reiz, atgūdama samaņu, viņa pamazām attapās, ka rau- gas uz kāda slīkoņa galvu, karn ir gaiši sarkans matu cekuls. Vilnis pavēla ķermeni uz viņas pusi un tad atkal aiznesa atpakaļ. Slīkonis apgriezās, un viņa redzēja, ka tam nav sejas. Nauri tomēr šķita pazīstams tā gaiši sarkanais matu cekuls. Pagāja stunda. Nauri nemaz nepūlējas izdibināt, kas ir slīkonis. Viņa gaidīja nāvi, un viņai bija gluži vienalga, kas agrāk bijis šis briesmonis.

Taču pēc stundas viņa lēnām piecēlās sēdus un aplūkoja līķi. Neparasti liels vilnis bija to uzmetis tik augstu, ka mazākie vairs nevarēja aizsniegt. Jā, viņa nebija maldījusies, tāds sarkanu matu cekuls bija tikai vienam cilvēkam Paumotu salās. Tas bija vācu ebrejs Levi, kas bija nopircis Mapuhi pērli un aizvedis to projām ar «ITiru». Tagad skaidrs, ka «Hira» gājusi bojā. Zvejnieku un zagļu dievs bija novērsies no pērļu uzpircēja.

Viņa aizrāpās līdz slīkonim. Krekls tam bija norauts un ap vidu bija redzama ādas josta, kurā glabā naudu. Aizturētu elpu Nauri mēģināja atāķēt sprādzes. Tas izdevās vieglāk, nekā viņa bija domājusi, un viņa steigšus aizrāpās projām pa smiltīm, vilkdama līdzi jostu. Tad viņa attaisīja vienu kabatu pēc otras, bet visas bija tukšas. Kur viņš varēja būt to ielicis? Viņa to atrada pašā pēdējā kabatā — pirmo un vienīgo pērli, ko viņš bija nopircis šai braucienā. Nauri parāpās vēl pāris soļu tālāk, lai nebūtu jāpieskaras slīkoņa jostai, un aplūkoja pērli. Tā bija tā pati, ko Mapuhi bija atradis un ko viņam nolaupīja Toriki. Viņa to pasvārstīja rokā un tīksminādamās paviļāja šurp un turp. Bet viņa nepriecājās par tās skaistumu. Nauri tajā redzēja māju, ko Mapuhi, Tefara un viņa tik rūpīgi bija uzcēluši savās iedomās. Ik reizes, uzlūkodama pērli, viņa redzēja māju visos sīkumos, tur bija pat pulkstenis ar bumbām pie sienas. Tās dēļ bija vērts dzīvot.

Viņa norāva strēmeli no sava ahu un, cieši iesējusi tajā pērli, pakāra sev kaklā. Tad viņa elsodama un vaidēdama sāka vilkties gar krastmalu un uzmanīgi meklēja kokosriekstus. Drīz viņa atrada vienu un, paskatījusies apkārt, arī otru. Viņa pāršķēla riekstu, izdzēra tā sulu, kas garšoja pēc pelējuma, un apēda līdz pēdējai kripatiņai visu kodolu. Mazliet vēlāk viņa atrada iedragātu, no bluķa izdobtu laivu. Tai nebija duļļa, bet viņa nezaudēja cerības un pievakarē atrada arī dulli. Katrs atradums bija laba zīme. Pērle bija talismans. Pirms saulrieta viņa vēl ieraudzīja ūdenī peldam koka kasti. Velkot krastā, tās saturs grabēja, un viņa atrada tajā desmit lašu konservu kārbu. Viņa attaisīja vienu, dauzīdama pret laivas malu. Pa izsisto caurumu viņa izdzēra šķidrumu. Pēc tam viņa vairākas stundas maziem kumosiņiem makšķerēja no kārbas laukā pašu lasi.

Nauri gaidīja palīdzību vēl astoņas dienas. Pa šo laiku viņa nostiprināja laivai dulli, izlietodama visas kokosriekstu šķiedras, ko varēja atrast, un arī sava ahu paliekas. Laivai bija liela sūce, un Nauri nespēja to aizlāpīt, bet viņa izraudzījās kokosrieksta čaulu, kas noderēja par smeļamo. Viņa ilgi domāja, kā pagatavot airi. Ar skārda gabaliņu viņa nodzina sev matus līdz pašai ādai. Tad viņa savija no matiem auklu un piesēja ar to konservu kastes dēli pie trīs pēdas gara koka. Izgrauzusi ar zobiem robiņus, viņa pie tiem nostiprināja auklu.

Pēc astoņpadsmit dienām ap pusnakti viņa nolaida laivu ūdenī un devās atpakaļ uz Hikueru. Nauri bija veca sieviete. Pēc visa pārdzīvotā viņa bija zaudējusi savus taukus, palikuši bija tikai kauli un āda, un mazliet sīkstu muskuļu. Laiva bija liela, domāta trim spēcīgiem airētajiem. Bet Nauri ar paštaisīto airi tika galā viena. Bez tam laivā stipri sūcās ūdens, un trešā daļa laika pagāja, to smeļot laukā. Atausa diena, taču viņa velti lūkojās pec Hikueras. Takokota, palikusi aiz muguras, bija izzudusi pie apvāršņa. Saule tveicēja, un viņas kailais ķermenis pārplūda sviedriem. Viņai bija palikušas divas lašu kārbās, un viņa izsita tām caurumus un izdzēra šķidrumu. Viņai nebija laika izvilkt no kārbas pašu zivi. Straume nesa viņu uz rietumiem, un viņa nezinaja, vai ir pavirzījusies uz priekšu arī uz dienvidiem.

Drīz vien pēc pusdienas, pieceldamās laivā visā augumā, Nauri ieraudzīja Hikueru. Kokospalmu puduru uz salas vairs nebija. Tikai šur tur retumis rēgojās pa aplauzītam stumbram. Ieraugot salu, viņa kļuva mundrāka. Viņa taču atradās tai tuvāk nekā bija domājusi. Bet straume nesa laivu uz rietumiem. Pretodamās straumei, Nauri turpināja airēt. Aira lāpstiņas sējums kļuva vaļīgs, un viņai pagaja daudz laika, savelkot auklu ciešāk. Bez tam vienmēr bija jāsmeļ. Ik pēc pāris stundām viņai vajadzēja mest mieru airēšanai, lai izsmeltu no laivas ūdeni. Un visu laiku Viņa tika nesta uz rietumiem.

Ap saulrietu Hikuera atradās trīs jūdzes dienvidaustrumos no Nauri. Parādījās pilns mēness, un ap pulksten astoņiem sala bija divas jūdzes no viņas tieši austrumos. Nauri pamocījās vēl stundu, bet sala joprojām bija tikpat talu kā iepriekš. Viņa bija iekļuvusi ļoti stiprā straumē, laiva bija pārāk liela, airis nekur nederēja, un viņa izšķieda daudz laika un pūļu, smeļot ūdeni. Bez tam Nauri bija ļoti nogurusi un spēki viņai zuda. Lai viņa pūlējās ka pūlēdamās, laivu nesa uz rietumiem.

Nauri pielūdza savu haizivju dievu, izlēca no laivas un sāka peldēt. Ūdens viņu atsvaidzināja, un laiva drīz vien alika viņai aiz muguras. Pēc stundas zeme jau bija lietni tuvāk. Tad nāca visbriesmīgākais. Taisni viņai priekšā, ne tālāk par divdesmit pēdām, ūdeni pāršķēla milzīga spura. Nauri peldēja tai tieši virsū, un tā lēnām aizslīdēja projām, pagriezdamās pa labi un apmezdama ap viņu loku. Nauri neizlaida spuru no acīm un tikai peldēja. Kad ta nozuda, viņa iegremdēja seju ūdenī un gaidīja. Kad ta atkal parādījās, viņa sāka atkal peldēt. Nauri manīja, ka haizivs nesteidzas. Skaidrs, pēc orkāna tai nebija trūcis barības._ Ja haizivs būtu ļoti izsalkusi, Nauri nešaubījās, ka tā tūliņ mestos viņai virsū. Haizivs bija piecpadsmit pēdu gara un varētu Nauri pārgriezt uz pusēm ar vienu kodienu.

Bet Nauri nebija laika noņemties ar haizivi. Vienalga, vai viņa peldēja vai ne, straume visu laiku nesa viņu projām no zemes. Pagāja pusstunda, un haizivs kļuva drošāka. Redzēdama, ka tai nekas nedraud, tā sāka mest ap Nauri arvien šaurākus lokus un, garām slīdot, nekautrīgi zibsnīja ar acīm. Nauri ļoti labi zināja, ka agrāk vai vēlāk plēsoņa uzdrošināsies mesties viņai virsū. Nauri nolēma rīkoties pirmā. Tas bija izmisuma pilns solis. Nauri taču bija jau veca sieviete, turklāt atradās viena pati jūrā un bija kļuvusi pavisam vārga aiz bada un pārciestajām grūtībām, tomēr, sastapusies ar šo jūras plēsoņu, viņa gribēja novērst tā uzbrukumu, pati uzbrukdama pirmā. Viņa peldēja uz priekšu, gaidīdama izdevīgu brīdi. Beidzot haizivs gausi slīdēja viņai garām tikai astoņu pēdu attālumā. Nauri it kā uzbrukdama metās uz to. Haizivs nikni pasita ar asti un aizbēga, ar savu raupjo sānu nobrāzdama viņai ādu no elkoņa līdz plecam. Tā aizpeldēja airi ar lielu līkumu un beidzot pazuda.

Mapuhi un Tefara gulēja ar skārda gabaliem pārklātā smilšu bedrē un ķildojās.

—   Ja tu būtu darījis, kā es teicu, — Tefara jau tūkstošo reizi pārmeta, — ja tu būtu paslēpis pērli un nebūtu nevienam neko stāstījis, tā būtu tev vēl tagad.

—   Bet Huru-Huru bija kopā ar mani, kad es atvēru gliemežnīcu, es tev jau neskaitāmas reizes esmu to leicis.

—   Un tagad mums vairs nebūs mājas. Rauls man šodien sacīja, ja tu nebūtu pārdevis Toriki pērli…

—   Es to nepārdevu. Toriki mani apzaga …

—   Ja tu nebūtu pārdevis pērli, viņš tev dotu pieci tūkstoši franču dolāru, kas ir tikpat kā desmittūkstoš Cīles dolāru.

—   Viņš būs apspriedies ar savu māti, — Mapuhi paskaidroja. — Viņa gan kaut ko saprot no pērlēm.

—   Bet tagad mums vairs nav peries, — Tefara žēlojās.

—  Toties es samaksāju Toriki savu parādu. Tas tomēr ir tūkstoš divi simti dolāru.

—   Toriki ir beigts! — Tefara iekliedzās. — Nekas nav zināms par viņa šoneri. Tas ir aizgājis bojā kopā ar «Aorai» un «Hiru». Vai Toriki tev dos trīs simti dolāru kredīta, kā solījās? Nē, jo Toriki ir beigts. Un, ja tu nebūtu atradis pērli, vai tu tagad būtu Toriki parādā tūkstoš divi simti dolāru? Nē, jo Toriki ir beigts un mirušajiem nekas nav jāmaksā.

—   Bet Levi nesamaksāja Toriki, — Mapuhi sacīja. — Viņš iedeva tam papīra gabaliņu, pret kuru Papeetē varētu saņemt naudu. Taču tagad Levi ir beigts un nevar samaksāt;' un Toriki ir beigts, un papīrs pazudis kopā ar viņu, bet pērle pazudusi ar visu Levi. Tev taisnība, Tefara. Esmu paspēlējis pērli un neesmu nekā par to dabūjis. Labāk gulēsim.

Piepeši viņš pacēla roku un ieklausījās. Ārpusē bija dzirdamas tādas skaņas, it kā kāds smagi un ar mokām elpotu. Kāda roka grābstījās ap pinumu, kas aizsedza ieeju.

—  Kas tur ir? — Mapuhi iesaucās.

—       Nauri, — skanēja atbilde. — Vai nezināt, kur ir mans dēls Mapuhi?

Tefara iekliedzās un satvēra vīra roku.

—   Spoks! — zobiem klabot, viņa čukstēja. — Spoks!

Mapuhi seja aiz šausmām kļuva dzeltena. Viņš bailīgi

piespiedās sievai.

—       Labā sieviete, — viņš stomījās, cenzdamies pārvērst savu balsi. — Es labi pazīstu tavu dēlu. Viņš dzīvo lagūnas austrumu krastā.

Ārpusē atskanēja nopūta. Mapuhi kļuva mundrāks. Viņš bija pievīlis garu.

—       Bet no kurienes tu nāc, labā sieviete? — viņš vaicāja.

—   No jūras, — skanēja skumīga atbilde.

—       Tā jau es domāju! Tā jau es domāju! — ievaimanājās Tefara, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ.

—       No kura laika Tefara pārnakšņo svešās mājās? — Nauri balss jautāja.

Mapuhi uzmeta sievai baiļu un pārmetumu pilnu skatienu. Viņas balss bija nodevusi viņus abus.

—       Un no kura laika mans dēls Mapuhi atsakās no savas vecās mātes? — balss turpināja.

—       Nē, nē, es ne — Mapuhi nav atteicies no tevis, — viņš iesaucās. — Es neesmu Mapuhi. Es tev saku, ka viņš ir lagūnas austrumu krastā.

Ngakura uztrausās sēdus un sāka raudāt. Pinums sakustējās.

—   Ko tu dari? — Mapuhi prasīja.

—   Es eju iekšā, — Nauri balss atbildēja.

Pinuma gals cēlās uz augšu. Tefara gribēja palīst zem segas, bet Mapuhi viņu nelaida. Viņam vajadzēja kāda, pie kā turēties. Drebēdami pie visām miesām, klabošiem zobiem, acis iepletuši, viņi raudzījās uz pinumu. Bedrē ielīda Nauri — slapja un bez ahu.

—       Tu varētu iedot savai vecajai mātei nodzerties, — spoks žēli sacīja.

—   Iedod viņai nodzerties, — Tefara drebošā balsī teica.

—       Iedod viņai nodzerties, — Mapuhi savukārt teica Ngakurai.

Un viņi abi izgrūda Ngakuru laukā no segas apakšas. Pēc brītiņa Mapuhi, bailīgi palūrējis, redzēja, ka spoks dzer. Kad tas izstiepa trīcošo roku un uzlika uz viņējās, viņš sajuta šīs rokas svaru un pārliecinājās, ka tas nav spoks. Tad viņš izlīda no segas apakšas un izvilka līdzi arī Tefaru. Drīz vien viņi visi klausījās Nauri stāstu. Un, kad viņa pastāstīja par Levi un ielika Tefarai rokā pērli, pat Tefara atzina, ka viņas vīramāte ir dzīvs cilvēks.

—       Rīt no rīta, — Tefara sacīja, — tu pārdosi pērli Raulam par pieciem tūkstošiem franču dolāru.

—   Bet māja? — Nauri iebilda.

—       Viņš uzcels māju, — Tefara atbildēja. — Viņš saka, tā izmaksāšot četri tūkstoši franču dolāru. Bet par tūkstoš franču dolāriem viņš dos mums preces uz kredīta, tas ir, par divi tīkstošiem Cīles dolāru.

—   Un vai māja būs sešas asis gara? — Nauri jautaja.

—   Jā, — Mapuhi atbildēja, — sešas asis.

—   Un vai vidus istabā būs pulkstenis ar bumbām?

—   Jā, un apaļais galds arī būs.

—       Tad iedodiet man kaut ko ieēst, esmu izsalkusi, — Nauri mierīgi sacīja. — Un pēc tam mēs liksimies gulēt, jo esmu nogurusi. Bet rīt, pirms pārdodam pērli, parunāsimies vēl par māju. Tos tūkstoš franču dolārus labāk ņemt skaidrā. Ja pērk preces no tirgotājiem, tad nauda vienmēr ir labāka nekā kredīts.

## VAĻA ZOBS

Daudz gadu aizritējis kopš tās dienas, kad Džons Stār- hersts Revas ciema misionāru namiņā darīja zināmu savu nodomu sprediķot visā Viti Levu, kas tulkojumā nozīmē «Lielā Zeme». Ta ir visprāvākā sala Fidži arhipelāgā, kas sastāv no daudzām prāvām salām, neskaitot simtiem sīku saliņu. Šur tur piekrastē bija apmetušies misionāri, tirgotāji, trepangu zvejnieki un no vaļu medību kuģiem aizbēgušie, kuri dzīvoja, nezinot, kas viņus sagaida rīt. Zem viņu mitekļu logiem cēlās dūmi no svētajiem pavardiem, un iedzimtie vilka uz dzīrēm nogalināto līķus.

«Lotu» pievēršana kristīgajai ticībai — virzījās uz priekšu gausi un bieži vien pat atpakaļgaitā. Vadoņiem, kuri bija pasludinājuši sevi par kristīgajiem un mīļi uzņemti baznīcas klēpī, piemita nožēlojams paradums reižu reizēm atkrist no ticības, lai iebaudītu kāda sevišķa nīstama ienaidnieka gaļu. «Ja neēdīsi tu, apēdīs tevi,» — tāds bija šīs zemes likums. «Ja neēdīsi tu, apēdīs tevi,» — tāds šis likums solījās pastāvēt vēl gadiem ilgi. Tādi vadoņi kā Tanoa, Tuiveikoso un Tuikilakila bija apēduši vārda tiešā nozīmē simtiem savu tuvāko. Taču visus rīmas pārspēja Ra Undreundre, kas dzīvoja Takiraki. Viņš uzskaitīja savus gastronomiskos varoņdarbus. Akmeņu rinda pie viņa mājas rādīja, cik ienaidnieku viņš notiesājis. Šī rinda bija divdesmit trīsdesmit soļu gara, un tajā bija astoņi simti septiņdesmit divi akmeņi. Katrs akmens nozīmēja vienu apēsto. Akmeņu rinda būtu pastiepusies garāka, ja Ra Undreundre, sev par nelaimi, sadursmē Somo-Somo biežņā nebūtu dabūjis šķēpu krustos un nebūtu celts galdā Naungvali, kura pieticīgajā rindiņā varēja saskaitīt tikai četrdesmit astoņus akmeņus.

Smagā darba un drudža nomocītie_ misionāri ietiepīgi darīja savu, dažbrīd krizdami izmisumā un gaidīdami kādu īpašu zīmi, kādu svētā gara uzliesmojumu, kas nestu viņiem bagātu dvēseļu ražu. Fidži kanibāli tomēr bija un palika stūrgalvji. Sprogainie cilvēkēdāji negribēja atteik-

(ies no saviem gaļas podiem, kamēr cilvēku miesas raža bija tik bagāta. Laiku pa laikam, pieēdusies līdz kaklam, viņi apmānīja misionārus, palaizdami baumas, ka tādā un tādā dienā sarīkos slaktiņu un cepināšanu. Misionāri tad steidza glābt nāvei nolemtos, izpērkot viņus ar tabakas pakām, katūna gabaliem un kreļļu kvartām. Ar šādiem izdevīgiem tirdzniecības darījumiem vadoņi tika vaļā no dzīvās gaļas pārpalikuma. Turklāt viņi katrā laikā varēja iziet medībās un papildināt savus krājumus.

Tāds bija stāvoklis, kad Džons Stārhersts pasludināja, ka sprediķos Lielajā Zemē no viena krasta līdz otram un vispirms dosies kalnos uz Revas nepieejamajām iztekām. Viņa vārdi samulsināja visus.

Šejienes skolotāji klusi raudāja. Divi misionāri, Stār- hersta biedri, centās viņu atrunāt. Revas vadonis brīdināja viņu, ka kalnieši noteikti «kai-kai» viņu («kai-kai» nozīmē apēst) un ka viņam, Revas vadonim, kas pakļāvies «lotu», tādā gadījumā būs jāpiesaka kalniešiem karš. Viņš labi saprata, ka neuzvarēs kalniešus. Tāpat viņš labi saprata, ka ienaidnieki nobrauks pa upi līdz Revas ciemam un izlaupīs to. Bet kas cits viņam atlika? Ja jau Džons Stārhests par katru cenu gribēja, lai viņu apēd, tas nozīmēja, ka būs karš, kas prasīs simtiem dzīvību.

Tās pašas dienas pievakarē pie Džona Stārhersta ieradās Revas vadoņu delegācija. Viņš pacietīgi uzklausīja vīrus un pacietīgi strīdējās ar viņiem, bet ne par mata tiesu neatkāpās no sava nodoma. Saviem biedriem viņš paziņoja, ka nealkst moku, ka viņš sadzirdējis aicinājumu sludināt dieva vārdu Viti Levu un tikai izpilda tā kunga gribu.

Tirgotājiem, kas bija atnākuši pie viņa un centās atrunāt viņu visdedzīgāk, Džons Stārhersts teica:

— Jūsu iebildumi nav pārliecinoši. Jūs esat noraizējušies vienīgi par to, lai neciestu jūsu tirdzniecība. Jūs esat ieinteresēti taisīt naudu, bet es cenšos glābt dvēseles. Sīs tumsonīgās zemes pagāni ir jāglābj.

Džons Stārhersts nebija fanātiķis. Viņš pirmais noliegtu šādu apvainojumu. Viņš bija pavisam saprātīgs un praktisks. Viņš ticēja, ka iecerētā misija vainagosies panākumiem, un jau redzēja, kā Svētā gara dzirksts iedegas kalniešu dvēselēs un atdzimšana, sākusies kalnos, pārstaigā visu Lielo Zemi krustām šķērsām, no jūras līdz jūrai un līdz salām jūras vidū. Viņa lēnīgajās, pelēkajās acīs kvēloja nevis neprala liesma, bet rāma apņēmība un nepašķobāma ticība augstākai varai, kas viņu vada.

Viens vienīgs cilvēks atbalstīja Džona Stārhersta nodomu, un šis cilvēks bija Ra Vatu, kas slepus nostājās viņa pusē un piedāvāja pavadoņus līdz kalnu pakājei. Džons Stārhersts savukārt bija joti apmierināts ar Ra Vatu izturēšanos. Pār šo nelabojamo pagānu, kura sirds bija tikpat melna, cik viņa darbi, sāka aust apskaidrība. Viņš pat runāja par to, ka kļūs «lotu». Tiesa, pirms trim gadiem viņš bija izteicis līdzīgu nodomu un droši vien būtu ticis uzņemts baznīcas klēpī, ja Džons Stārhersts nebūtu iebildis pret to, ka Ra Vatu ņem līdzi arī savas četras sievas. Ra Vatu bija pret monogāmiju ekonomisku un ētisku apsvērumu dēļ. Bez tam viņu bija aizvainojusi misionāra sīkumainā piesiešanās, un, lai pierādītu, ka ir brīvs cilvēks un goda vīrs, viņš bija laidis Stārherstam ar savu smago kaujas vāli. Stārhersts bija izglābies, mezdamies viņam virsū, sažņaugdams viņu un nelaizdams vaļa, kamēr nebija ieradušies palīgi. Tagad tas viss bija piedots un aizmirsts. Ra Vatu bija nolēmis pāriet kristīgajā ticība ne vien kā atgriezts pagāns, bet arī kā atgriezts poligāmists. Viņš tikai pagaidīs, tā Ra Vatu mierināja Stārherstu, līdz nomirs viņa vecākā sieva, kas bija ļoti slima.

Džons Stārhersts brauca augšup pa gauso Revu vienā no RaJVatu laiviņām. Šai laiviņai vajadzēja divās dienās nogādāt viņu līdz neizbraucamām vietām un pēc tam griezties atpakaļ. Tālu priekšā pret debesīm slējās milzīgi dūmaka tīti kalni — Lielās Zemes kalnu grēda. Visu dienu Džons Stārhersts skatījās uz tiem ar nepacietību un ilgām.

Reizēm viņš klusībā lūdza dievu. Dažreiz kopā ar viņu dievu lūdza Narau, šejienes skolotājs, kurš bija pievērsies «lotu» jau septiņus gadus — kopš tās dienas, kad viņu no ugunskura paglāba doktors Džeims Ellerijs Brauns, izpirkšanai iztērējot nieka simts tabakas pakas, divas flaneļa segas un lielu viskija pudeli. Pavadījis divdesmit stundas vienatnē un lūgšanās, Narau pēdējā brīdī bija izdzirdējis aicinājumu doties līdzi Džonam Stārherstam kalnos.

— Skolotāj, es iešu tev līdzi, — viņš bija paziņojis.

Džons Stārhersts bija apsveicis viņa lēmumu ar atturīgu prieku. Nudien dievs stāvēja viņam klāt, ja jau gars bija pamodies tādā mazdūšīgā radījumā kā Narau.

—   Man, visvājākajam tā kunga traukam, patiešām nav gara, — sēdēdams laiviņā, Narau teica ceļojuma pirmajā dienā.

—   Tev ir jātic, vēl stiprāk jātic, — misionārs iegalvoja viņam.

Tajā pašā dienā augšup pa Revu devās vēl viena laiviņa. Bet tā brauca nopakaļ un centās palikt nemanīta. Arī šī laiviņa piederēja Ra Vatu. Tajā sēdēja Erirola, Ra Vatu brālēns un uzticams rokaspuisis, bet nelielā groziņā, kuru viņš nelaida laukā no rokām, atradās vaļa zobs. Tas bija lielisks zobs, veselas sešas collas garš, skaisti veidots, gadu gaitā kļuvis dzeltenīgi sārts. Arī šis zobs piederēja Ra Vatu, bet, kad tāds zobs sāk iet no rokas rokā, Fidži parasti notiek kaut kas ievērības cienīgs. Jo redziet, kā ir ar to vaļa zobu: tas, kurš saņēmis to kā dāvanu, nedrīkst noraidīt lūgumu, kas tiek izteikts dāvinot vai pēc kāda laika. Lūgt var visu ko, sākot ar cilvēka dzīvību un beidzot ar cilšu savienību, un neviens fidžietis nav tik zemu kritis, lai pieņemtu zobu, bet noraidītu lūgumu. Dažreiz lūgums paliek neizpildīts vai arī tā izpilde tiek novilcināta, bet tad sekas ir bēdīgas.

Sava ceļojuma otrās dienas beigās Džons Stārhersts atpūtās Revas augštecē pie kāda ciema vadoņa, vārdā Mongondro. Otra rītā viņš kopā ar Narau gatavojās kājām doties uz dūmakainajiem kalniem, kas tagad tuvumā šķita zaļi un samtaini. Mongondro bija lādzīgs, tuvredzīgs večuks, kurš sirga ar elefantiāzi un vairs nebija noskaņots karot. Viņš uzņēma misionāru viesmīlīgi, pacienāja ar labumiem no sava galda un pat aprunājās ar viņu par reliģiju. Mongondro gribēja visu zināt un sagādāja Džonam Stārherstam lielu prieku, lūgdams pastāstīt, kā viss pastāv un kā sācies. Pabeidzis īso apskatu par pasaules radīšanu, kā tā aprakstīta pirmajā Mozus grāmatā, misionārs redzēja, ka Mongondro ir dziļi aizkustināts. Kādu laiku vecais virsaitis klusēdams smēķēja. Tad viņš izņēma pīpi no mutes un skumīgi pašūpoja galvu.

—   Tas nevar būt, — viņš teica. — Es, Mongondro, jaunības dienās labi strādāju ar cirvi. Un tomēr man bija vajadzīgi trīs mēneši, lai uztaisītu vienkoci — mazu vien- koci, ļoti mazu vienkoci. Un tu saki, ka visu šo zemi un ūdeni ir radījis viens cilvēks …

—   Nē, to radījis dievs, vienīgais īstais dievs, — misionārs pārtrauca viņu.

—   Tas ir viens un tas pats, — Mongondro turpinaja. — Visa zeme un viss ūdens, koki, zivis, krūmi,_ kalni, saule, mēness un zvaigznes — tas viss radīts sešās dienās? Nē, nē! Es tev saku, jaunības dienās es biju veikls puisis, un tomēr man bija vajadzīgi trīs mēneši, lai uztaisītu nelielu vienkoci. Ar šo pasaciņu var biedēt mazus bērnus, bet neviens vīrietis tai neticēs.

—   Es esmu vīrietis, — sacīja misionārs.

—  Jā, tu esi vīrietis. Bet manam tumšajam prātiņam nav lemts saprast to, kam tu tici.

—   Kad es tev saku, es ticu, ka viss ir radīts sešas dienās.

—   Lai nu tā būtu, lai nu tā būtu, — vecais kanibals nomurmināja mierinošā tonī.

Līdzko Džons Stārhersts un Narau bija aizgājuši pie miera, Erirola ielavījās vadoņa būdā un pēc diplomātiskam pārrunām pasniedza Mongondro vaļa zobu.

Vecais virsaitis ilgi grozīja to rokās. Zobs bija skaists, un večuks ļoli kāroja dabūt to savā īpašumā. Taču viņš nojauta, ko viņam lūgs. «Nē, nē… Vaļa zobs ir skaists, bet…» — un, kaut gan virsaitim tecēja siekalas, viņš laipni atteicās un atdeva zobu Erirolam.

Maza gaismiņā Džons Stārhersts garos ādas zābakos jau soļoja pa taciņu cauri krūmiem, un viņam pa pēdām sekoja uzticamais Narau, bet misionārs pats gāja pa pē- dārn kailam pavadonim, ko bija iedevis Mongondro, lai parādītu ceļu līdz nākamajam ciematam, kuru viņi sasniedza ap pusdienas laiku. Tālāk viņus veda cits pavadonis. Kādu jūdzi aiz viņiem kājoja Erirola, pārmetis pār plecu groziņu ar vaļa zobu. Jau divas dienas viņš gāja nopakaļ misionāriem un piedāvāja zobu ciemu vadoņiem. Bet tie cits pēc cita atteicās no zoba. Šis zobs parādījās tik drīz pēc misionāra ierašanās, ka vadoņi noskārta, ko viņiem lūgs, un nepieņēma dāvanu.

Ceļinieki gāja aizvien dziļāk kalnos, bet Erirola nogriezās pa slepenu taku, aizsteidzās misionāram priekšā un sasniedza Buli cietoksni Gatokā. Buli nezināja, ka Džonam Stārherstam kuru katru brīdi jābūt klāt. Un zobs bija skaists — neparasts, reti sastopamas krāsas eksemplārs. Zobs tika pasniegts publiski. Gatokas Buli apkārt stāvēja viņa tuvākie palīgi, bet aiz muguras trīs mušu gaiņātāji, un Buli, kas sēdēja uz savas labakās masas, labpatika saņemt no ziņneša rokām va|a zobu, ko bija sūtījis Ra Vatu un kalnos nogādājis Ra Vatu brālēns Erirola. Dāvana tika pieņemta, aplausiem skanot un visiem palīgiem, ziņnešiem un mušu gaiņātājiem pilnā rīklē kliedzot:

—  Ai Voi! Voi! Voi! A! Voi! Voi! Voi! A tabua Ievu! Voi! Voi! A mudua, mudua, mudua!

—   Drīz ieradīsies cilvēks, baltais cilvēks, — sāka Erirola, ieturējis pienācīgu pauzi. — Viņš ir misionārs un ieradīsies šodien. Ra Vatu ir izteicis vēlēšanos dabūt viņa zābakus. Viņš grib pasniegt tos savam labajam draugam Mongondro un katrā ziņā kopā ar kājām, jo Mongondro ir vecs un zobi viņam vairs nav nekādi stiprie. Gādā, o, Buli, ka zābaki tiek nosūtīti kopā ar kājām! Viss pārējais var palikt tepat.

Prieks par vaļa zobu Buli acīs apdzisa, un viņš neziņā paraudzījās apkārt. Taču dāvana jau bija pieņemta.

—  Tādam sīkumam kā misionārs nav nozīmes, — Erirola pateica priekšā.

—   Nē, tādam sīkumam kā misionārs nav nozīmes, — Buli nomierinājies piebalsoja. — Mongondro dabūs zābakus. Ei, jaunekļi, kādi trīs vai četri izejiet pretī misionāram! Tā kā jūs atnestu zābakus!

—   Par vēlu, — teica Erirola. — Paklausieties! Viņš nāk.

Izlauzies no krūma biežņas, Narau pavadībā uz skatuves iznāca Džons Stārhersts. No izdaudzinātajiem zābakiem, kas, brienot pāri upei, bija piesmēlušies pilni, ik uz soļa šļācās ārā tievas ūdens strūkliņas. Stārhersts aplaida apkārt liesmojošas acis. Nesatricināmas ticības iedvesmots, brīvs no šaubām un bailēm — viņš bija sajūsmā par visu, kas atklājās skatienam. Stārhersts zināja, ka ir pirmais baltais cilvēks, kas jebkad spēris kāju Gatokas kalnu cietoksnī.

No zālēm pītās būdiņas bija pielipušas pie stāvās kalna nogāzes vai arī karājās virs mutuļojošās Revas. Abās pusēs slējās varenas kraujas. Saule šajā šaurajā aizā iespīdēja labi ja trīs stundas. Te nebija ne kokospalmu, ne banānu, kaut gan visu kā bieza sega klāja tropu augi, kuru gaisīgie zari stīgoja lejup gar kraujajām klinšu sienām un ietiecās katrā plaisā. Aizas attālākajā galā Reva ar vienu lēcienu no astoņsimt pēdu augstuma sasniedza zemi, un gaiss klinšu cietoksnī pulsēja līdzi ūdenskrituma ritmiskajai dārdoņai.

Džons Stārhersts redzēja, ka no Buli būdas iznāk Buli ar pavadoņiem.

—       Es nesu jums labas vēstis, — misionārs sveicinot uzrunāja viņus.

—   Kas tevi sūta? — klusi jautāja Buli.

—   Dievs.

—       Tādu vārdu Viti Levu nezina, — Buli teica pavīpsnādams. — Kādu salu ciemu vai kalnu pāreju vadonis viņš ir?

—       Viņš ir visu salu, visu ciemu, visu kalnu pāreju vadonis, — Džons Stārhersts svinīgi atbildēja. — Viņš ir debesu un zemes valdnieks, un es esmu atnācis nest jums viņa vārdu.

—       Vai viņš mums atsūtījis va|a zobu? — nekaunīgi jautāja Buli.

—   Nē, bet vērtīgāks par vaļa zobu ir …

- Vadoņi ir paraduši sūtīt cits citam vaļa zobu, — viņu pārtrauca Buli. — Vai nu tavs vadonis ir skopulis, vai tu pats esi muļķis, dodamies kalnos tukšām rokām. Raugi, daudz devīgāks cilvēks ir aizsteidzies tev priekšā.

To teikdams, viņš parādīja no Erirolas saņemto vaļa zobu.

Narau novaidējās.

—       Tas ir Ra Vatu vaļa zobs, — viņš čukstēja Stārherstam. — Es to labi pazīstu. Nu mums ir beigas.

—       Labi darīts, — teica misionārs, noglāstīdams savu garo bārdu un sakārtodams brilles. — Ra Vatu ir parūpējies, lai mūs labi uzņem.

Bet Narau atkal novaidējās un parāvās tālāk no cilvēka, kuram tik uzticīgi bija sekojis.

—       Ra Vatu drīz kļūs «lotu», — sacīja Stārhersts, — un es esmu atnesis «lotu» arī jums.

—       Man nav vajadzīgs tavs «lotu», — uzpūtīgi atteica Buli, — un es esmu nolēmis nogalināt tevi jau šodien.

Buli pameta ar roku vienam no saviem garajiem kalniešiem, un tas iznāca priekšā, vēzēdams rungu. Narau šāvās uz tuvāko būdu, meklēdams glābiņu starp sievietēm un masām, bet Džons Stārhersts lēca uz priekšu un, izvairījies no rungas, aptvēra sava bendes kaklu. Ieguvis tādu priekšrocību, viņš ņēmās pārliecināt pagānus. Viņš to darīja, zinādams, ka cīnās par savu dzīvību, taču šī doma viņu nedz satrauca, nedz biedēja.

—  Tas būs slikts darbs, ja tu mani nogalināsi, — viņš teica bendem. — Es neesmu nodarījis tev nekā ļauna un arī Buli neesmu nodarījis nekā ļauna.

Misionārs bija tik stingri apķēris šā cilvēka kaklu, ka pārējie neuzdrošinājās sist viņam ar savām rungām. Viņš nelaidās vaļā un aizstāvēja savu dzīvību, cenzdamies pārliecināt tos, kuri alka viņa nāves.

—   Es esmu Džons Stārhersts, — viņš mierīgi turpināja, — esmu nostrādājis Fidži trīs gadus — un ne jau lai iedzīvotos. Es esmu te, starp jums, jūsu pašu labā. Kādēļ mani vajadzētu nogalināt? Ja mani nogalinās, nevienam no tā nebūs nekāda labuma.

Buli pablenza uz vaļa zobu. Viņam par šo slepkavību bija labi samaksāts.

Misionāru bija ielencis kailu mežoņu bars, un visi centās tikt viņam klāt. Atskanēja nāves dziesma — nokaitētas krāsns dziesma, un Stārhersta balss vairs nebija dzirdama. Bet viņš tik izmanīgi bija aptinies ar savu ķermeni apkārt bendem, ka neviens neiedrīkstējās pacelt rungu nāvējošam sitienam. Erirola smīnēja, un Buli aiz- svilās.

—   Izklīst! — Viņš uzkliedza. — Laba slava aizies līdz piekrastei, jūsu ir daudz, bet misionārs viens, bez ieročiem, nevarīgs kā sieviete, un tomēr tiek galā ar visiem.

—   Pagaidi, Buli, — Džons Stārhersts kliedza no cīniņā mudžošā pūļa vjdus, — es pieveikšu tevi pašu! Jo mans ierocis ir taisnība — un tai pretoties nespēj neviens.

—   Tad nāc man klāt, — atbildēja Buli, — jo mans ierocis ir tikai nožēlojama nabaga runga, un ta, ka tu saki. nespēj tev pretoties!

Pūlis izklīda, un Džons Stārhersts palika stāvam aci pret aci ar Buli, kas bija atspiedies uz milzīgas zarainas rungas.

—   Nāc šurp, misionār, un pieveic mani, — Buli izaicināja.

—   Labi, es iešu un pieveikšu tevi, — Džons Stārhersts atbildēja, tad notīrīja brilles un, rūpīgi uzlicis tās, gāja tuvāk Buli.

Tas pacēla sitamo un gaidīja.

—   Vispirms no manas nāves tev nebūs nekāda labuma, — Džons Stārhersts sāka.

—   Uz to lai atbild mana runga, — Buli atteica.

Tā viņš atbildēja uz katru Stārhersta argumentu, vienlaikus nenolaizdams acu no misionāra, lai neļautu viņam izvairīties no paceltās rungas. Beidzot Džons Stārhersts pirmo reizi saprata, ka nāve ir pavisam tuvu. Viņš vairs nemēģināja glābties. Ar kailu galvu viņš stāvēja saulē un skaļā balsī lūdza dievu — noslēpumainais, neatvairāmais baltais cilvēks, kas ar bībeli, lodi vai ruma pudeli panāk izbrīnījušos mežoni visos viņa cietokšņos. Tā stāvēja Džons Stārhersts Gatokas Buli klinšu cietoksnī.

—    Piedod viņiem, jo viņi nezina, ko dara, — misionārs lūdza. — Ak, dievs, esi žēlīgs Fidži! Apžēlojies par Fidži! Debesu tēvs, uzklausi mūs viņa — sava dēla dēļ, kuru tu mums devi, lai caur viņu visi cilvēki taptu par taviem bērniem. Tu dāvāji mums dzīvību, un mēs ticam, ka atgriezīsimies pie tevis. Šī zeme ir tumša, ak, dievs, šī zeme ir tumša. Bet tu esi visvarens un spēj to glābt. Pastiep savu roku, debesu tēvs, un glāb Fidži, nabaga cilvēkēdāju Fidži!

Buli zuda pacietība.

—    Tūlīt es tev atbildēšu, — viņš nomurmināja un, ar abām rokām satvēris rungu, atvēzējās.

Narau, paslēpies starp sievietēm un mašām, izdzirdēja sitiena troksni un nodrebēja. Kad atskanēja nāves dziesma, viņš saprata, ka viņa iemīļotā skolotāja līķi velk uz krāsni.

Nes mani saudzīgi, nes mani saudzīgi,

Jo es esmu savas zemes aizstāvis.

Tenciniet! Tenciniet! Tenciniet!

Korī izdalījās viena balss, kas jautāja:

—   Kur ir drosminieks?

Simtiem balsu atbildot nodārdināja:

—   To nes uz krāsni, lai izceptu.

—   Kur ir gļēvulis? — jautāja tā pati balss.

—    Aizsteidzās pavēstīt! — simtiem balsu atbildēja. •— Aizsteidzās pavēstīt! Aizsteidzās pavēstīt!

Narau ievaidējās dvēseles mokās. Vecajai dziesmai bija taisnība. Viņš bija gļēvulis, un viņam neatlika nekas cits kā steigties un pavēstīt par notikušo.

## MAUKI

Viņš svēra simt desmit mārciņas. Mati viņam bija sprogaini kā nēģerim, un viņš bija melns. Viņš bija neparasti melns. Viņš bija nevis zilganmelns un sarkanmelns, bet violeti melns kā plūme. Viņu sauca Mauki, un viņš bija virsaiša dēls. Viņam bija trīs «tambo». «Tambo» me- lanēziešiem nozīmē tabu un ir radniecīgs šim polinēziešu vārdam. Mauki trīs «tambo» bija šādi: pirmkārt, viņš nedrīkstēja sarokoties ar sievieti vai arī pieļaut, ka sievietes roka pieskartos viņam vai viņa lietām, otrkārt, viņš nedrīkstēja ēst gliemežus vai citu kādu barību, kas cepta uz uguns, uz kuras cepti gliemeži; treškārt, viņš nedrīkstēja pieskarties krokodilam vai braukt laivā, kurā būtu kaut vai krokodila zobs.

Melni bija arī Mauki zobi, bet atšķirībā no ādas tie bija pavisam melni jeb, labāk sakot, melni kā sodrēji. Tādus tos vienā naktī bija padarījusi māte, ieberzējot ar pulverī sasmalcinātu akmeni, kas bija atrasts kalnu nogruvumā pie Portadamsas. Portadamsa ir piejūras ciemats Malaitā, bet Malaita — pati mežonīgākā no visām Zālamana salām — tik mežpnīga, ka nevienam tirgotājam vai plantatoram tur neizdevās nostiprināties un baltie avantūristi, sākot ar pirmajiem trepangu zvejniekiem un sandalkoka tirgotājiem un beidzot ar jaunāko laiku darbaspēka vervētājiem, kas bija apgādāti ar modernām šautenēm un benzīna motoriem, zaudēja te dzīvību no metamajiem cirvjiem un strupdegunainajām snaidera lodēm. Tāda Malaita ir vēl šodien, divdesmitajā gadsimtā, — zelta bedre darbaspēka vervētājiem, kuri apmeklē šos krastus, mēģinot salīgt iedzimtos, kas būtu ar mieru locīt muguru tuvējo vai arī vairāk civilizēto salu plantācijās par trīsdesmit dolāriem gadā. Šo tuvējo vai arī vairāk civilizēto salu iemītnieki ir kļuvuši pārāk civilizēti, lai strādātu plantācijās.

Mauki ausis bija sadurtas ne vienā vai divās, bet savās pārdesmit vietās. Vienā no mazākajiem caurumiem

bija iebāzta māla pīpe. Lielākie caurumi šim nolūkam nederēja. Pīpes galviņa izietu tiem cauri. Taisnību sakot, lielākajos caurumos viņš mēdza iekārt apaļus koka klucīšus četras collas diametrā. Citiem vārdiem, šo caurumu apkārtmērs bija divpadsmitarpus collu. Kas attiecas uz gaumi, tad Mauki bija diezgan brīvdomīgs. Mazajos caurumiņos viņš nēsāja tādus priekšmetus kā tukšas patronu ļ čaulītes, pakavu naglas, vara uzgriežņi, auklas gabali, no salmiem pītas lentes un palmu lapu šautras, bet vēsajās pievakarēs — koši sarkanos malvu ziedus. Tas liecina, ka viņš gluži labi varēja iztikt bez kabatām. Un tās jau arī nebūtu bijis kur likt, jo viss viņa apģērbs bija dažas collas plats katūna gabals. Kabatas nazi viņš nēsāja j matos, ar asmeni sakniebis skrūzaino ērkuli. Visvairāk Mauki lepojās ar porcelāna tasītes osiņu, kas bija iekārta cauri deguna krimslim izvērtā bruņurupuča kaula gredzenā.

Par spīti Šim rotām, Mauki izskatījās piemīlīgs. Viņa seja bija tīkama pat no eiropieša viedokļa, bet kā mela- nēzietis viņš bija ārkārtīgi skaists. Sejas vienīgais trūkums bija pārliekais maigums. Tā bija sievišķīga, bezmaz vai meitenīga, ar sīkiem, pareiziem un smalkiem vaibstiem. Zods bija gļēvs un mute tāpat. Žokļa, pieres un deguna līnija nepauda ne spēku, ne raksturu. Tikai acīs reizēm pavīdēja kaut kāds mājiens uz nezināmām īpašībām, ku- J ras veidoja Mauki iedabu, bet citiem palika nemanāmas. Sīs nezināmās īpašības bija drosme, neatlaidība, bezbailība, iztēles spēja un apķērība, un, kad tās izpaudās mērķtiecīgā un enerģiskā rīcībā, apkārtējiem mutes palika vaļā.

Mauki tēvs bija Portadamsas ciemata vecākais, un pie jūras piedzimušais Mauki te jutās pats gandrīz kā ūdens iemītnieks. Viņš prata ķert zivis un austeres, un koraļļu rifi viņam bija atvērta grāmata. Arī laivu vadīt viņš prata. Gadu vecs viņš iemācījās peldēt. Septiņu gadu vecumā viņš jau varēja aizturēt elpu veselu minūti un ienirt trīsdesmit pēdu dziļumā. Bet septiņu gadu vecumā viņu nolaupīja biezokņu iemītnieki, kuri neprot peldēt un pat baidās no sālsūdens. Kopš tā laika Mauki redzēja jūru tikai no tālienes, spraugās starp krūmiem vai no augsto kalnu kailajām nogāzēm. Viņš kļuva par vergu vecajam Fanfoa, kura pārvaldīšanā atradās pārdesmit pa Malaitas kalnu atzarojumiem izkaisītu ciematiņu, no kuriem kāpjošās dūmu strūklas rāmos rītos noder baltajiem jūras

braucējiem par vienīgo pierādījumu, ka salas vidusdaļa ir apdzīvota. Baltie nelien iekšā Malaitā. Dzīdamies pēc zelta, viņi reiz mēģināja to darīt, bet vienmēr atstāja tur savas galvas, kas vēl šobaltdien ņirdzīgi smaida pie iedzimto būdu nokvēpušajām spārēm.

Kad Mauki bija septiņpadsmit gadu, Fanfoa reiz aptrūka tabakas. Viņš palika pilnīgi bez tabakas. Visiem viņa ciematiem tie bija grūti laiki. Vainīgs bija pats Fanfoa. Suo bija tik mazs līcītis, ka liels šoneris, izmetis tajā enkuru, nevarēja apgriezties. Līcīti no visām pusēm ieskauj man- groves, kuru zari līkst zemu pār tumšajiem ūdeņiem. Tas ir slazds, un šajā slazdā ar visu savu mazo divmastu burinieku iekrita divi baltie. Viņi bija atbraukuši vervēt strādniekus un atveduši līdzi daudz tabakas un preču, nerunājot nemaz par trim šautenēm un krietnu munīcijas krājumu. Suo piekrastē neviens nedzīvoja, tāpēc krūmu iemītnieki varēja mierīgi nākt lejā pie jūras. Tirgošanās ritēja spraigi. Jau pirmajā dienā pieteicās divdesmit strādnieki. Pat vecais Fanfoa pieteicās. Un tajā pašā dienā divdesmit jaunie strādnieki nocirta abiem baltajiem galvu, apkāva komandu un aizdedzināja burinieku. Pēc tam veselus trīs mēnešus tabakas un citu labumu visos džungļu ciematos bija papilnam. Bet tad ieradas kara kuģis, kura raidītās granātas ielidoja tālu kalnos, un šausmu pārņemtie ļaudis bija spiesti bēgt no saviem dzimtajiem ciematiem dziļāk džungļos. Malā izkāpa bruņotas nodaļas. Tās nodedzināja ciematus ar visu salaupīto tabaku un precēm. Kokospalmas un banānu koki tika nocirsti, taro dārzi izrakņāti, cūkas un vistas apkautas.

Tā bija laba mācība Fanfoa, taču šobrīd viņš bija palicis bez tabakas. Arī jaunieši bija pārāk nobaidījušies, lai pieteiktos vervētājiem. Tāpēc Fanfoa pavēlēja aizvest savu vergu Mauki uz krastu un atdot baltajiem, par iemaksu pieprasot puskasti tabakas un nažus, cirvjus, katūnu un krelles piedevām. To visu Mauki atpelnīs plantācijās. Mauki bija iztrūcies līdz nāvei, kad viņu veda augšā uz šonera. Viņš gāja kā upurjērs. Baltie bija neganti radījumi. Citādi viņi nebraukātu gar Malaitas piekrasti un neiegrieztos visos līčos pa divi uz šonera ar piecpadsmit līdz divdesmit vīru lielu melnādaino komandu un nereti ar sešdesmit septiņdesmit savervētajiem. Turklāt vēl vajadzēja baidīties no piekrastes iedzīvotājiem, kas kuru katru brīdi varēja uzbrukt, sagrābt šoneri un apslep- kavot visu apkalpi. Baltajiem cilvēkiem vajadzēja būt patiešām briesmīgiem. Bez tam viņiem bija tādi velnišķīgi rīki, kas šāva daudz reižu bez apstājas, visādas dzelzs un vara lietas, kas dzina šoneri uz priekšu, kad nebija ne mazākā vējiņa, un kastes, kas runāja un smējās uz mata, kā runā un smejas cilvēki. Jā, un viņš bija dzirdējis par kādu balto, kura velnu velns esot tik stiprs, ka cilvēks varot pēc patikas izņemt un atkal ielikt atpakaļ visus savus zobus.

Mauki noveda lejā kajītē. Uz klāja par sargu palika viens baltais cilvēks ar divām pistolēm aiz jostas. Kajītē otrs baltais sēdēja pie grāmatas un vilka tajā kaut kādas mīklainas zīmes un līnijas. Viņš palūkojās uz Mauki, it kā tas būtu cūka vai vista, paskatījās viņa padusēs un ierakstīja kaut ko grāmatā. Tad viņš pasniedza rakstāmo irbuli, un Mauki, tikko pieskāries tam, bija apņēmies trīs gadus strādāt ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma» plantācijās. Neviens nepaskaidroja viņam, ka negantie baltie cilvēki lietos spēku, lai piespiestu Mauki pildīt saistības, un ka viņus atbalstīs visa Lielbritānijas varenība un visi kara kuģi.

Uz šonera bija vel citi melnie no talam, nevienam nezināmām vietām, un, kad baltais cilvēks viņiem kaut ko pateica, viņi izrāva garo spalvu no Mauki kuplajām cirtām, nogrieza viņam matus līdz ādai un apsēja ap gurniem koši dzeltenu audekla lavu-lavu.

Dienām ilgi Mauki brauca ar šoneri un redzēja tik daudz zemju un salu, cik viņam ne sapņos nebija rādījies, līdz nonāca Ņūdžordžijā, kur viņu pielika pie krūmu ciršanas un cukurniedru griešanas. Tikai tagad viņš īsti iepazina darbu. Pat Fanfoa vergs būdams, viņš nebija tā strādājis. Bet strādāt viņam nepatika. Cēlās mazā gaismiņā, atgriezās krēslā, ēda divas reizes dienā. Un ēdiens bija apnicīgs. Dažreiz nedēļām ilgi viņiem nedeva neko citu kā vienīgi batātes, dažreiz nedēļām ilgi neko citu kā vienīgi rīsus. Mauki līdz apnikumam lobīja kokosriekstus un meta klāt žagarus ugunskuriem, uz kuriem žāvējās kopra, līdz puisim iekaisa acis un viņu aizsūtīja gāzt kokus. Ar cirvi rīkoties viņš prata labi, tāpēc drīz tika nosūtīts būvēt tiltu. Reiz viņš par kaut kādiem grēkiem dabūja palocīt muguru ceļa būvdarbos, šad un tad viņam gadījās braukt ar vaļu medību laivām, kad baltie devās uz attāliem līčiem pēc kopras vai selgā apdullināt zivis ar dinamītu.

Starp citu, Mauki apguva beche de merkas deva viņam iespēju sarunāties ar baltajiem un visiem melnādainajiem strādniekiem, kuri runāja tūkstoš dažādos dialektos. Viņš uzzināja daudz ko par baltajiem cilvēkiem, vispirms to, ka viņi tur vārdu. Ja viņi teica strādniekam, ka dos viņam paku tabakas, tad strādnieks to arī dabūja. Ja teica, ka izsitīs no viņa septiņas glases[1] , ja viņš izdarīs to un to, tad katrā ziņā izsita arī, ja viņš to izdarīja. Mauki nezināja, ko nozīmē «septiņas glases», bet, tā kā šis izteiciens tika bieži lietots, viņš nosprieda, ka tās ir asinis un zobi, ar kuriem glasu izsišana bija saistīta. Vienu viņš bija iegaumējis pamatīgi: nevienu nesit un nesoda bez vainas. Pat tad, kad baltie cilvēki bija piedzērušies — bet tas gadījās diezgan bieži —, viņi nekad nesita, ja nebija pārkāpts kāds likums.

Mauki nepatika plantācijās. Viņš ienīda darbu, jo viņš taču galu galā bija vecākā dēls. Turklāt kopš tās dienas, kad viņu bija nolaupījis Fanfoa, bija apritējuši desmit gadi, un Mauki ilgojās pēc mājām. Viņš ilgojās pat pēc Fanfoa verdzības jūga. Tāpēc viņš bēga. Viņš devās džungļos, cerēdams izlauzties uz dienvidiem līdz jūrai, nozagt laivu un ar to nokļūt Portadamsā. Bet viņš saslima ar drudzi, tika notverts un atvests atpakaļ vairāk miris nekā dzīvs.

Otrreiz Mauki bēga kopā ar diviem malaitiešiem. Viņi nogāja divdesmit jūdzes gar piekrasti, sasniedza ciematu un paslēpās kāda malaitiešu ieceļotāja būdā. Bet vēlu naktī ieradās divi baltie, kuri nebaidījās no visiem ciemat- niekiem, izsita no katra bēgļa septiņas glases, sasēja viņus kā sivēnus un iesvieda vaļu medību kuģī. Bet no cilvēka, kurš bija devis viņiem patvērumu, izsita septiņreiz septiņas glases, spriežot pēc izrautajiem matiem, noplēstās ādas un izdauzītajiem zobiem, un viņam uz visu mūžu zuda patika piemitināt izbēgušus plantāciju strādniekus.

Veselu gadu Mauki lēja sviedrus. Tad viņu pieņēma par mājkalpotāju — un viņš bija labi paēdis un diezgan brīvs; darbs arī kaulus nelauza: vajadzēja uzturēt māju tīru un jebkurā laikā dienā un naktī pasniegt baltajiem kungiem viskiju un alu. Tas Mauki patika, bet dzīve Port- adamsā patika vēl vairāk. Viņam bija atlicis kalpot divus gadus, bet divi gadi ir pārāk ilgs laiks cilvēkam, kurš nevar vien sagaidīt atgriešanās dienu. Sājos gados Mauki daudz ko bija iemācījies, un tagad viņam kā mājkalpotājam bija visādas iespējas. Viņš tīrīja šautenes un zināja, kur glabājas noliktavas atslēga. Viņš izdomāja bēgšanas plānu, un kādu nakti desmit malaitiešu puišu un viens no Sankristovalas izzagās no barakām un aizvilka līdz jūrai vaļu medību laivu. Mauki bija sadabūjis laivas priekškaramās atslēgas slēdzeni, Mauki bija pagādājis divpadsmit vinčestrus, veselu lērumu munīcijas, kasti dinamīta ar detonatoriem un Bikforda auklu un desmit kastes tabakas.

Pūta ziemeļrietumu musons, un naktīs viņi traucās uz dienvidiem, bet dienās vai nu slēpās vientuļās, neapdzīvojis saliņas, vai ari, ievilkuši laivu krūmos, kādā lielā salā. Ta viņi sasniedza Gvadalkanaru, turēdamies pie krasta, apmeta salai likumu un, šķērsojuši Indispenseblas jūras šaurumu, piestāja pie Floridas salas. Te viņi nogalināja puisi no Sankristovalas, viņa galvu noslēpa, bet visu pārējo izcepa un apēda. Līdz Malaitai bija tikai divdesmit jūdzes, bet pēdējā naktī stipra straume un mainīgi vēji neļāva viņiem nokļūt līdz krastam. Ausa diena, bet viņi vēl bija vairākas jūdzes no mērķa. No rīta parādījās kuteris ar diviem baltajiem, kuriem nebija bail no vienpadsmit malaitiešiem un viņu divpadsmit šautenēm. Mauki un viņa biedrus aizveda uz Tulagi, kur dzīvoja visu balto cilvēku lielais baltais pavēlnieks. Un lielais baltais pavēlnieks tiesāja bēgļus, kuriem sasietiem uzskaitīja divdesmit reizes ar pletni un piespieda nomaksāt piecpadsmit dolārus soda naudas. Pēc tam viņus nogādāja atpakaļ Ņūdžor- džijā, kur baltie izsita no viņiem septiņas glases no katra un pielika viņus pie darba. Bet Mauki vairs neuzticēja mājkalpotāja pienākumus. Viņu nosūtīja būvēt ceļu. Piecpadsmit dolārus soda naudas samaksāja baltie, no kuriem Mauki bija aizbēdzis, un viņam pateica, ka tie jāatstrādā, bet tas nozīmēja, ka būs jāloka mugura vēl liekus sešus mēnešus.

Tagad līdz atgriešanās dienai atlika trīsarpus gadu, tāpēc Mauki kādu nakti nozaga laiviņu, kādu laiku slēpās Meninga jūras šauruma saliņās, tad šķērsoja šo līci un saka airēt gar Izabellas salas austrumu piekrasti, taču, nobraucis divas trešdaļas ceļa, pie Merindža lagūnas krita balto rokās. Pēc nedēļas viņš no tiem aizbēga un patvērās biezoknī. Izabellas salā nav mežu iedzīvotāju, ir tikai piekrastes iedzīvotāji, un viņi visi ir kristīti. Baltie izsolīja par Mauki sagūstīšanu piecsimt paku tabakas, un katru reizi, kad Mauki mēģināja nokļūt līdz jūrai, lai nozagtu laivu, piekrastes iedzīvotāji dzinās viņam pakaļ. Tā pagāja četri mēneši, bet, kad atalgojums tika paaugstināts līdz tūkstoš pakām, viņu sagūstīja un nosūtīja atpakaļ uz Ņūdžordžiju būvēt ceļus. Tā kā tūkstoš paku tabakas maksā piecdesmit dolāru un izsolīto summu Mauki vajadzēja samaksāt pašam, tad viņam vajadzēja strādāt gadu un astoņus mēnešus. Tādējādi atgriezties Portadamsā viņš tagad varēja cerēt pēc pieciem gadiem.

Ilgas pēc mājām bija stiprākas nekā jebkad, un Mauki nedomāja rimties, nākt pie prāta, atstrādāt savus piecus gadus un tad atgriezties mājās. Nākamo reizi Mauki noķēra, kad viņš mēģināja bēgt. Lietu izskatīja misters He- vebijs, ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma» pilnvarotais salā, un viņš atzina Mauki par nelabojamu. Sabiedrībai bija plantācijas arī Santakrusas salās, simtiem jūdžu no Zālamana salām, un uz turieni sūtīja nelabojamos. Uz turieni gribēja nosūtīt arī Mauki, bet viņš nenonāca galā. Šoneris piestāja Santaannā, un Mauki naktī peldus sasniedza krastu, kur tirgotājam nočiepa divas šautenes un kasti tabakas, un ar laiviņu aizkļuva iīdz Kristovalai. Malaita tagad bija piecdesmit vai sešdesmit jūdzes uz ziemeļiem no viņa. Taču, kad Mauki mēģināja tikt pāri līcim, sacēlās vētra un viņu aiznesa atpakaļ uz Santaannu, kur tirgotājs iekala viņu dzelžos un noturēja līdz tai dienai, kad šoneris atgriezās no Santakrusas. Šautenes tirgotājam atdeva, bet par tabakas kasti Mauki vajadzēja strādāt vēl vienu gadu. Viņa parāds sabiedrībai tagad bija seši gadi.

Atceļā uz Ņūdžordžiju šoneris izmeta enkuru Marau līcī, Gvadalkanaras dienvidaustrumu piekrastē. Mauki ar visiem roku dzelžiem izpeldēja malā un nozuda krūmos, šoneris aizbrauca, bet «Mēness gaismas» tirgotājs izsolīja par bēgli tūkstoš paku tabakas, un vietējie iedzīvotāji aizveda pie viņa Mauki, kura parāds pieauga vēl par gadu un astoņiem mēnešiem. Pirms šoneris bija atgriezies, Mauki atkal aizbēga — šoreiz ar vaļu medību laivu, paķerdams līdzi tirgotāja tabakas kasti. Bet no ziemeļaustrumiem uzklupusl vētra izsvieda viņu Ugi, kur kristīgajā licībā pārgājušie iedzimtie nozaga viņam tabaku, bet viņu pašu nodeva «Mēness gaismas» tirgotājam. Iedzimto nozagtā tabaka nozīmēja Mauki vēl vienu gadu, un tagad parāds bija astoņarpus gadu.

— Sūtīsim viņu uz Lordhavu, — teica misters Hevebijs. —Tur patlaban ir Bansters, un lai viņi paši tiek gala_, kā grib. Manuprāt, vienalga, vai nu Mauki iedzīs kapa Bansteru, vai Bansters Mauki, bet mēs būsim tikuši vaļā.

Ja jūs izbraucat no Merindža lagūnas pie Izabellas salas un stūrējat taisni uz ziemeļiem pēc kompasa, nobraukuši simt piecdesmit jūdzes, jūs ieraugāt no ūdens izsleja- mies Lordhavas koraļļu sēkļus. Lordhava ir gredzenveidīga zemes strēmele, kuras apkārtmērs ir aptuveni pusotra simta jūdžu, bet platums labi ja pārsimt jardu un kura vielām paceļas desmit pēdas virs jūras līmeņa. Šā smilšu gredzena vidu atrodas milzīga ar koraļļu rifiem nosēta la- gūna. Lordhava nedz no ģeogrāfiskā, nedz no etnogrāfiskā viedokļa nepieder pie Zālamana salām. Tā ir atols, turpretī Zālamana salas ir vulkāniskas izcelsmes; tās iemītnieku ārējais izskats un valoda liecina par radniecību ar polinēziešiem, turpretī Zālamana salu iemītnieki ir melanēzieši. Lordhavā uz dzīvi apmetušies ieceļotāji no Polinēzijas, kuru pieplūdums turpinās vēl joprojām: dienvidaustrumu pasāts atdzen pie salas krastiem viņu garās, strupdegu- nainās laivas. Nav apšaubāms arī tas, ka mazākā skaitā melanēzieši plūduši uz šejieni ziemeļrietumu musonu laikā.

Neviens neapmeklē Lordhavu jeb Otongdžavu, kā to dažkārt dēvē. «Tomass Kuks un dēli» nepārdod biļetes uz šejieni, un tūristiem nav ne jausmas par šā atola eksistenci. Tā krastā nav izkāpis pat neviens baltais misionārs. Atola pieci tūkstoši iedzīvotāju ir tikpat miermīlīgi, cik primitīvi. Taču ne vienmēr viņi ir bijuši tik miermīlīgi. Locijas norāda, ka viņi ir naidīgi un nodevīgi. Šo lociju sastādītāji nezina, kā pārvērtušies Lordhavas iedzīvotāji, kuri pirms dažiem gadiem sagrāba lielu trīsmastu burinieku un apkāva visu komandu, neaiztiekot vienīgi kapteiņa palīgu. Palicis dzīvs, viņš aiznesa šo vēsti saviem baltajiem brāļiem un atgriezās Lordhavā ar trim tirdzniecības šoneriem. Tie iestūrēja savus kuģus taisni lagūnā un sāka sprediķot baltā cilvēka evaņģēliju, ka nogalināt bal

tos drīkst tikai baltie un ka zemākas rases nedrīkst pacelt pret viņiem roku. Šoneri braukaļāja pa lagūnu, sēdami nāvi .un iznīcību. Uz šaurās zemes strēmeles nebija kur dēties, nebija kur paslēpties. Uz cilvēkiem šāva, līdzko viņi parādījās, un te visi bija kā uz delnas. Ciemi tika nodedzināti, laivas sadauzītas, vistas un cūkas nokautas, bet vērtīgās kokospalmas nocirstas. Tā tas turpinājās veselu mēnesi, pēc tam šoneri aizbrauca, taču bailes no balta cilvēka salinieku sirdīs palika, un viņi nekad vairs neiedrošinājās darīt tam pāri.

Visuresošās sabiedrības «Mēness gaisma» aģents Makss Bansters bija vienīgais baltais cilvēks uz salas. Sabiedrība nometināja viņu Lordhavā ja arī ne tāpēc, ka gribēja atkratīties no šā cilvēka, tad vismaz tāpēc, ka šī bija visattālākā sala. Atkratīties no viņa pavisam sabiedrība nevarēja, jo nebija viegli atrast kādu viņa vietā. Šim dūšīgajam vācietim visi nebija mājā. Nosaukt viņu par pustraku būtu par maz. Bansters bija kauslīgs, gļēvs un trīskārt mežonīgāks par jebkuru salas mežoni. Kā jau gļēvulis, viņš zākājās tikai par vājajiem. Kļuvis par sabiedrības aģentu, viņš saņēma norīkojumu uz Savo. Kad viņa vietā nosūtīja diloņslimu kolonistu, Bansters sasita viņu zili melnu, un atbraucējs, kura dzīvība karājās mata galā, bija spiests aizbraukt ar to pašu šoneri, kas viņu bija atvedis.

Tad misters Hevebijs sameklēja Banstera vietā jaunu jorkšīrieti, īstu milzeni, šis cilvēks bija izdaudzināts dūru varonis, kuram galvenais bija nevis paēst, bet izkauties. Taču Bansters negribēji kauties. Viņš tēloja jēriņu — desmit dienas, kamēr jorkšīrieti kopīgiem spēkiem nogāza no kājām dizentērija un drudzis. Tad Bansters parādīja savu īsto dabu, nometot slimo zemē un mīdot viņu kājām. Baidīdamies no atmaksas, kad upuris būs atveseļojies, Bansters ar kuteri aizbēga uz Guvutu un tur atkal izcēlās, piekaudams jaunu angli, kuru jau bija sakropļojusi cauri abām gūžām izurbusies būru lode.

Tad nu misters Hevebijs nosūtīja Bansteru uz Lordhavu, šo dieva aizmirsto salu. Par godu šim notikumam Bansters izsūca puskasti džina un pamatīgi piesita paveco un astmas mocīto kapteiņa palīgu no šonera, kas viņu bija atvedis. Kad šoneris bija prom, viņš sasauca krastā kana- kus un uzaicināja cīkstēties ar viņu viens pret vienu, apsolot kasti tabakas tam, kas viņu pieveiks. Trīs kanakus viņš pievārēja, bet ceturtais nolika uz lāpstiņām viņu pašu, taču tabakas vietā dabūja lodi plaušās.

Tā Bansters sāka valdīt Lordhavā. Galvenajā ciemā dzīvoja trīstūkstoš cilvēku, bet pat gaišā dienas laikā tas bija tukšs kā izslaucīts, kad parādījās Bansters. Vīrieši, sievietes un bērni spruka, kur pagadījās. Pat suņi un cūkas mudīgi grieza ceļu, bet pats karalis, aizmirsis savu cieņu, slēpās zem mašas. Abi premjerministri trīcēja un drebēja bailēs no Banstera, kurš nekad neapsprieda strīdīgus jautājumus, bet tūlīt laida darbā dūres.

Un Lordhavā ieradās Mauki, kuram vajadzēja strādāt pie Banstera astoņarpus gadu. Aizbēgt no Lordhavas nebija iespējams. Lai nu kā, Banstera un Mauki likteņi tagad bija sasaistīti. Bansters svēra divsimt, Mauki — simt desmit mārciņu. Bansters bija cietsirdīgs izdzimtenis, bet Mauki — pirmatnējs mežonis. Tajā pašā laikā katram bija sava stūrgalvība un viltība.

Mauki ir nenojauta, kā labā viņam būs jāstrādā. Neviens viņu nebija brīdinājis, un viņš sprieda, ka Bansters ir tads pats kā visi pārējie baltie — dzer daudz viskija, valda un izdod likumus salā, vienmēr tur vārdu un nekad nesit iedzimtajam, ja tas nav pelnījis sodu. Bansterarn bija labāks stāvoklis.,Viņš zināja par Mauki visu un jau aizlaikus priecājās, ka ņems puisi priekšā. Viņa pēdējais pavārs gulēja ar salauztu roku un izmežģītu plecu, tāpēc Mauki uzdeva veikt pavāra un galvenā mājkalpotāja pienākumus.

Mauki drīz jo drīz saprata, ka ir dažādi baltie cilvēki. Tajā pašā dienā, kad šoneris pacēla enkuru, Bansters pavēlēja viņam nopirkt cāli no Tonganas salu misionāra iedzimtā Samaizi. Bet Samaizi bija aizbraucis uz lagūnas otru krastu un ātrāk par trim dienām atpakaļ nebija gaidāms. Mauki atgriezās tukšā. Viņš kāpa augšā pa kraujajām kāpnēm (māja stāvēja uz pāļiem divpadsmit pēdas no zemes) un iegāja saimnieka guļamistabā. Bansters lika, lai dod šurp cāli. Mauki vēra muti, lai paskaidrotu, ka misionārs ir prom, bet Bansterarn paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Viņš zvēla ar dūri. Sitiens trāpīja Mauki pa žokli un pasvieda viņu gaisā. Puisis izsprāga ārā pa durvīm, salauzdams margas, pārlidoja pāri ne visai augstajai verandai un nokrita zemē. Viņa lūpas izskatījās pēc jēlas gaļas gabala, mute bija pilna ar asinīm un izdauzītiem zobiem.

— Nakamreiz tu pratīsi runāt ar mani! — rēcadusmās piesārtušais aģents, vērdamies lejup pār salauztajam margām.

Tadu balto cilvēku Mauki līdz šim nebija gadījies sastapt, un viņš nolēma dzīvot melns un maziņš un neaizdot dusmas saimniekam. Viņš redzēja, kādu brāzienu dabu airētāji; vienu no viņiem Bansters trīs dienas bez ēšanas noturēja važās par to, ka puisis airējot bija salauzis dulli. Turklāt viņš saklausījās ciemā baumas un dabūja zināt, kāpēc Bansters paņēmis trešo sievu — paņēmis ar varu, kā visiem bija zināms. Pirmā un otrā sieva gulēja kapsētā zem baltām koraļļu smiltīm, ar koraļļu plāksnēm galvgalī un kājgalī. Stāstīja, ka viņas mirušas no vīra sitieniem. Trešajai sievai arī neklājās viegli, to Mauki pats redzēja.

Taču nebija_ nekādas iespējas izdabāt baltajam cilvēkam, kuram, tā vien likās, pati dzīve nespēja izdabāt. Kad Mauki klusēja, viņu sita un sauca par nīgro lopu. Kad viņš runāja, viņu sita par pretimrunāšanu. Kad Mauki bija drūms, Bansters apgalvoja, ka viņam kaut kas esot aiz adas, un drošības labad nopēra Mauki; kad pavārs pūlēļās būt jautrs un smaidīt, viņam pārmeta, ka viņš ņirgājās par savu kungu un pavēlnieku, un viņu pamieloja ar nūju. Bansters bija īsts nelabais. Ciemā ar viņu sen būtu izrēķinājušies, ja prātā nebūtu palikuši trīs šoneri un toreiz dabūtā mācība. Var gadīties, ka arī tas nebūtu bijis par šķērsli, ja te būtu mežs, kur iebēgt. Tā kā meža nebija, tad baltā cilvēka, jebkura baltā cilvēka noslepkavošana atvestu šurp kara kuģi un visus vainīgos apšautu, bet vērtīgās kokospalmas nocirstu. Airētāji par to vien domāja, kā pie pirmās izdevības netīšām apgāzt laivu un noslīcināt Bansteru. Taču Bansters uzmanīja, lai laiva neapgāztos.

Mauki bija cita kaluma cilvēks, un, zinot, ka tikmēr, kamēr Bansters būs dzīvs, par bēgšanu nav ko sapņot, viņš bija apņēmies nomaitāt balto. Nelaime bija tā, ka nekad neradās izdevība. Bansters pastāvīgi bija nomodā. Revolveri dienu un nakti bija viņam pa ķērienam. Viņš nevienam neļāva tuvoties sev no mugurpuses, to Mauki iegaumēja, kad dūre vairākas reizes bija notriekusi viņu zemē. Bansters saprata, ka no šā lādzīgā un pēc izskata pat lēnprātīgā malaitiešu jaunekļa viņam jābaidās vairāk nekā no visiem Lordhavas iedzīvotājiem, un, to apzinoties,

Bansters ar vēl lielāku baudu mocīja Mauki. Bet Mauki, zobus sakodis, cieta un gaidīja.

Līdz šim visi baltie bija cienījuši viņa tambo, turpretī Bansterarn nenāca ne prātā to darīt. Mauki ik nedēļas pienācās divas pakas tabakas. Bansters atdeva to savai piegulētājai, un Mauki vajadzēja saņemt tabaku no viņas rokām. Tam viņš nespēja tikt pāri un tāpēc palika bez tabakas. Tāpat viņu ne vienu reizi vien atstāja bez ēšanas, un viņš dienām ilgi staigāja ar tukšu vēderu. Viņam lika pagatavot sautējumu no lielajiem gliemežiem, kas dzīvoja lagūnā. To Mauki nespēja izdarīt, jo gliemeži bija viņa tambo. Sešas reizes viņš atteicās durt klāt pirkstu gliemežiem, un sešas reizes viņš tika piekauts līdz nesamaņai. Bansters zināja, ka šis puišelis drīzāk izlaidīs garu nekā pārkāps aizliegumu, un būtu nogalinājis Mauki, ja nebaidītos palikt bez pavāra.

Viens no iemīļotākajiem aģenta trikiem bija sagrābt Mauki aiz matiem un dauzīt viņa galvu pret sienu vai arī negaidot piespiest Mauki pie kailas miesas degošu cigareti. To Bansters sauca par potēšanu, un Mauki tika «potēts» vairākas .reizes nedēļā. Reiz dusmās Bansters izrāva Mauki no deguna tasītes osiņu, izplēsdams krimslī robu.

—   Ir nu gan purns!, — tie bija vienīgie vārdi, ko Bansters izteica, paskatījies uz sakropļoto seju.

Haizivs āda ir līdzīga smilšpapīram, rajas āda — skrāp- vīlei. Dienvidu jūrās iedzimtie to lieto kā kokvīli laivu un airu noslīpēšanai. Bansterarn bija rajas ādas dūrainis. Pirmo reizi viņš to izmēģināja pie Mauki, ar vienu vēzienu noplēsdams viņam ādu no pakauša līdz lāpstiņām. Bansters bija sajūsmināts. Viņš arī sievu pamieloja ar dūraini, bet pēc tam pamatīgi izmēģināja to pie airētājiem. Ieradās arī abi premjerministri, lai izbaudītu dūraini uz savas ādas, un viņi bija spiesti skābi smaidīt un uzskatīt to par joku.

—   Smejieties, velns parāvis, smejieties! — Bansters pie tam skubināja.

Mauki no dūraiņa cieta visvairāk. Nepagāja ne diena, kad viņš nebūtu dabūjis izbaudīt tā glāstus. Dažreiz viņš sāpošās muguras dēļ naktī ne acu neaizvēra, bet asprātīgais misters Bansters bieži vien no jauna noplēsa tikko sadzijušo ādu. Mauki pacietīgi gaidīja, pārliecināts, ka agri vai vēlu viņa stunda sitīs. Un viņš līdz pēdējam sīkumam bija pārlicis, ko darīs, kad šis laiks būs pienācis.

Kādu ritu Bansters piecēlās tādā noskaņojumā, ka bija gatavs izsist septiņas glases no visa izplatījuma. Viņš sāka un beidza ar Mauki, pastarpēm piekaudams sievu un nosmeltēdams visus airētājus. Brokastojot viņš nosauca kafiju par samazgām un iešļāca visu tasi Mauki sejā. Ap desmitiem Bansteru kratīja drebuļi, un pēc pusstundas viņš jau dega kā ugunī. Tā nebija parasta malārijas lēkme. Stāvoklis kļuva smagāks un smagāks, līdz kļuva skaidrs, ka Bansters saslimis ar tropu drudzi. Dienas ritēja, bet viņš kļuva aizvien vārgāks un nemaz vairs necēlās no gultas. Mauki gaidīja un vēroja, bet viņa āda pa to laiku sadzija. Viņš pavēlēja airētājiem izvilkt laivu krastā, nokasīt dibenu un vispār to rūpīgi pārbaudīt. Domādami, ka tā ir Banstera pavēle, viņi paklausīja. Bet Bansters tajā laikā gulēja bez samaņas un nejaudāja pavēlēt. Likās, ka Mauki gaidītais brīdis ir pienācis, taču viņš joprojām vilcinājās.

Kad krīze bija pāri un Bansters sāka atlabt, bet, kaut gan bija pie pilnas apziņas, tomēr gulēja slābs kā mazs bērns, Mauki salika lādē savu trūcīgo iedzīvi, arī porcelāna tasītes osiņu. Tad viņš devās uz ciemu aprunāties ar karali un abiem viņa premjerministriem.

—  Tas saimnieks Bansters, viņa ir labs saimnieks; vai jūs viņa daudz mīl? — Mauki jautāja.

Visi trīs vienā mutē atbildēja, ka nebūt nemīl viņu. Ministri žēlojās par visiem apvainojumiem un pārestībām, kuras viņiem bija jācieš no Banstera. Karalis pat neizturēja un apraudājās. Ma«uki rupji aprāva viņu:

—  Jūs klausa mani — mans liels saimnieks ir kungs iekš mana zeme. Jūs nemīl šo balts saimnieks. Es nemīl viņa. Būs dikti labs — jūs ieliek laiva simt kokos, divsimt kokos, trīssimt kokos. Jūs beidz nest, jūs iet gulēt. Visi kanaks iet gulēt. Liels balts saimnieks taisa troksni iekš māja, jūs nedzird, ka viņa taisa troksni. Jūs visi dikti guļ.

Tādā pašā garā Mauki aprunājās ar airētājiem. Tad viņš pavēlēja Banstera sievai iet atpakaļ pie saviem tuviniekiem. Ja viņa būtu atteikusies, Mauki būtu ķezā, jo viņa tambo liedza viņam pieskarties sievietei.

Kad māja bija tukša, Mauki iegāja guļamistabā, kur snauda aģents. Vispirms viņš pievāca revolverus, tad uzvilka rajas ādas dūraini. It kā pirmo reizi brīdinot Bansteru, Mauki ar vienu vēzienu noplēsa viņam visu ādu no deguna.

— Dikti labs, ko? — Mauki izsmējīgi apvaicājās starp diviem vēzieniem, no kuriem viens nosprauca ādu no pieres, bet otrs — no vaiga. — Smejies, velns parāvis, smejies!

Mauki darīja savu darāmo pamatīgi, un savās būdās paslēpušies kanaki dzirdēja, kā «liels saimnieks taisa troksni» un taisa to kadu stundu, ja ne ilgāk.

Pabeidzis Mauki aiznesa kompasu un visas šautenes un munīciju uz laivu un sāka kraut tajā kastes ar tabaku. Kamēr viņš to darīja, no mājas iztenterēja pretīgs, nodīrāts radījums un brēkdams skrēja uz jūru. Viņš nokrita smiltīs un palika locāmies un gaudojam svelmainajā saulē. Mauki paraudzījās uz to pusi, it kā apsvērdams, ko iesākt, tad piegaja klat, nogrieza Bansterarn galvu, ietina to maša un iebāza kastē laivas pakaļgalā.

Visu šo garo, karsto dienu kanaki gulēja tik ciešā miegā, ka neredzēja, kā laiva iziet atklātā jūrā un, dienvidaustrumu pasāta dzīta, pagriežas uz dienvidiem. Laivu nepamanīja arī garajā braucienā uz Izabellas salu un tad, kad tā, nemitīgi lavierēdama, devās uz Malaitu! ^Mauki ieradās Portadamsā ar veselu bagātību: agrāk te nevienam nebija piederējis tik daudz šauteņu un tabakas. Tomēr viņš te nepalika.,Viņš bija nogriezis baltajam cilvēkam galvu, un viņu varēja glābt vienīgi mežs. Tā nu Mauki atgriezās meža ciemos, nošāva veco Fanfoa un vēl kādus desmit vietējos varasvīrus un pasludināja sevi par vadoni. Kad nomira Mauki tēvs, viņa brālis kļuva par valdnieku Portadamsā un, noslēguši savienību, piekrastes un džungļu iedzīvotāji izveidoja visstiprāko no mūždien savā starpā karojošajām Malaitas ciltīm.

Lielākas par bailēm no britu valdības bija Mauki bailes no visvarenās ziepju vārīšanas sabiedrības «Mēness gaisma». Un kādu dienu viņš džungļos saņēma ziņu, kas atgādināja, ka viņš ir parādā sabiedrībai par nenostrādātiem astoņarpus gadiem. Viņš atbildēja, ka ir ar mieru samaksāt, un tad ieradās neizbēgamais baltais cilvēks, Šonera kapteinis, vienīgais baltais, kas Mauki valdīšanas laikā iedrošinājās spert savu kāju džungļos un iznāca no turienes dzīvs. Šis cilvēks ne tikai iznāca no džungļiem pats, bet arī iznesa sev līdzi septiņsimt piecdesmit sove- rēnu — atlīdzību par nenostrādātajiem astoņarpus gadiem un zināmajām par pašizmaksu dabūtajām šautenēm un tabakas kastēm.

Mauki vairs nesver simt desmit mārciņas. Tagad viņš ir trīsreiz resnāks un viņam ir četras sievas. Viņam ir ari daudz citu mantu: šautenes, revolveri, porcelāna tasītes osiņa un lieliska džungļu iedzīvotāju galvu kolekcija. Bet dārgāka par visu kolekciju viņam ir viena nevainojami izžāvēta un saglabājusies galva ar smilšu krāsas matiem un dzeltenīgu bārdu. Sis guvums ietīts vissmalkākajā lavu-lavu. Kad Mauki pošas karagājienam pret saviem kaimiņiem, viņš pastāvīgi paņem šo galvu un, palicis savā zāļu pilī viens, ilgi un svinīgi vēro to. Šādos brīžos visā ciemā valda nāves klusums un pat zīdainis neuzdrošinās iepīkstēties. Šo galvu uzskata par visvarenāko velnu velnu Malaitā un tai piedēvē visu Mauki spēku un dižumu.

## «EK JŪS! EK JŪS! EK JŪS!»

Tas bija viskijā nožūpojies skots, un viskiju viņš tempa neatšķaidītu, pirmo malciņu iemezdams tieši pulksten sešos no rīta un tad regulāri atkārtodams šo nodarbību augu dienu līdz pat gulētiešanai, kas parasti notika ap pusnakti. No divdesmit četrām stundām viņš gulēja tikai piecas, bet pārējās deviņpadsmit bija rāmā garā pamatīgi piedzēries. Abus mēnešus, ko nodzīvoju pie viņa Oolongas atolā, ne brītiņu netiku šo vīru redzējis skaidrā. Viņš taču gulēja tik maz, ka nekad nepaspēja atžirbt. Tik spilgti izteiktu nepārtraukta reibuma stāvokli man vēl savu mūžu nebija gadījies novērot.

Viņa vārds bija Makelisters. Vīrs bija jau krietni gados un pagalam nevarīgs uz kājām. Rokas viņam krampjaini trīsēja, kas sevišķi dūrās acīs, kad viņš lēja sev viskiju, tomēr ne reizes netiku manījis, ka jel lāsīte būtu izlaistījusies. Divdesmit astoņus gadus viņš bija pavadījis Mela- nēzijā, klaiņodams no Vācu Jaungvinejas līdz pat Vācu Zālamana salām, un bija tā iesakņojies šajā pasaules stūrītī, ka pat runāt mēdza tajā no visām valodām salasītajā žargonā, ko dēvē par «beche-de-mer». Arī sarunās ar mani viņš lietoja tādus izteicienus kā «saule nākt augšā», kas nozīmēja saullēktu, «kai-kai stāv», kas nozīmēja, ka galds klāts, «pendēris spiež tekāt», kas nozīmēja, ka viņš dabūjis caureju. Makelisters bija sīks, sažuvis vīrelis, no iekšpuses svilinošu dzērienu, no ārpuses svilinošas saules- no- ārdēts. īstenībā viņš vairs bija tikai sārņu pikucis, ne cilvēks, vēl galīgi neatdzisusi lavas drupača, kam mazliet dzīvības iekšā; kustējās viņš stīvi un pēkšņiem rāvieniem kā automāts. Spējāks vēja brāziens varētu viņu aiznest pa gaisiem. Šis vīrs svēra deviņdesmit mārciņu.

Toties vara, ar kādu viņš valdīja, bija neizmērojama. Oolongas atola apjoms bija simt četrdesmit jūdžu. Atola iekšējā lagūnā varēja iestūrēt tikai ar kompasa palīdzību. Atolu apdzīvoja pieci tūkstoši polinēziešu — visi stalta auguma vīri un sievietes, daudzi līdz sešu pēdu garumā un savu pārsimt mārciņu svarā. Oolonga atradās divsimt piecdesmit jūdžu no tuvākās cietzemes. Divreiz gadā te iegriezās mazs šonerītis, lai savāktu kopru. Vienīgais baltais cilvēks Oolongā bija Makelisters, niecīgs sīktirgotājs un nevaldāms žūpa; tomēr pār Oolongu un tās pieciem tūkstošiem iezemiešu viņš valdīja ar dzelzs roku. Ja viņš teica «šurp», tie ieradās; ja viņš teica «prom», tie pazuda. Tie neuzdrīkstējās apšaubīt ne viņa gribu, ne viņa lēmumus. Viņš bija tik sīkumaini kašķīgs, kāds spēj būt vienīgi vecs skots, un allaž jaucās iekšā salinieku personiskajās darīšanās. Kad Nugu, karaļa meita, gribēja precēt Haunau no atola viņas malas, tās tēvs bija ar mieru, bet Makelisters ne, un precības nenotika. Kad karalis vēlējās nopirkt no virspriestera mazu saliņu lagūnā, Makelisters teica nē. Karalis bija Sabiedrībai parādā summu simt astoņdesmit tūkstošu kokosriekstu apmērā, un, pirms tā nebija nomaksāta, viņš nevienu kokosriekstu nedrīkstēja izlietot citām vajadzībām.

Taču ne karalis, ne viņa tauta nemīlēja Makelisteru. īstenībā tie viņu briesmīgi ienīda, un, cik man zināms, visa cilts priesteru vadībā veselus trīs mēnešus velti bija pūlējusies izlūgt no dieviem Makelistera nāvi. Velnu velni, kādus ļaudis piesauca viņu vajāt, bija paši briesmīgākie, bet, tā kā Makelisters velnu velniem neticēja, tiem trūka varas pār viņu. Piedzērušiem skotiem visi pesteļi iet secen. Ļaudis slepus uzlasīja atliekas no ēdieniem, ko skārušas viņa lūpas, pievāca kādu tukšu viskija pudeli, kokosriekstu, no kura viņš dzēris sulu, savāca pat viņa spļaudekļus un ar visu to izmēģinājās dažnedažādas burvestības. Tomēr Makelisters dzīvoja, kā dzīvojis. Veselība tam bija nesagraujama. Nekad viņš neslimoja ar drudzi, nezināja, kas ir iesnas vai klepus, asinssērga viņu neskāra, viņam nepiemetās ne ļaundabīgās čūlas, ne riebīgās ādas slimības, kādas šajā klimatā vienādā mērā apdraud kā melnos, tā baltos. Viņš laikam bija tā piesūcināts ar alkoholu, ka baktērijas viņa ķermenī neatrada sev piemērotus dzīves apstākļus. Es reizēm pat iztēlojos, kā baciļi, nonākuši viņa viskija piesātinātajā dvašā, brāzmām vien birst zemē kā sīksīkas pelnu plēnītes. Neviens viņu nemīlēja, pat ne baktērijas, bet pats viņš mīlēja vienīgi viskiju — un tomēr dzīvoja.

Es biju nesaprašanā. Nespēju aptvert, kālab gan pieci tūkstoši iezemiešu pacieš šo tirānu izčākstējušas garneles izskatā. Tīrais brīnums, ka viņš jau sen nebija ņēmis galu pēkšņā nāvē. Pretstatā bailīgajiem melanēziešiem šejienieši bija lepni un kareivīgi ļaudis. Lielajā kapsētā kapu kopiņu galvgaļos un kājgaļos vēl gulēja asiņainās pagātnes liecinieki — vaļu tauku kasīkļi, vecas, sarūsējušas bajonetes un dunči, vara bultas, stūres ķēdes, harpūnas, ar bumbām šaujamu lielgabalu stobri, ķieģeļi, kas varēja būt nākuši vienīgi no vaļu mednieku kuģa kausējamās krāsns, un senas bronzas lauskas no sešpadsmitā gadsimta — tās apstiprināja leģendas par pirmajiem spāņu jūras braucējiem šajās zemēs. Kuģis pēc kuģa bija trau- kuši nest nelaimi Oolongai. Vēl pirms nepilniem trīsdesmit gadiem vaļu ķērājs «Blennerdeila», iebraucis lagūnā salabot bojājumus, tika iznīcināts līdz ar visu ekipāžu. Tādā pašā veidā gāja bojā arī sandalkoku tirdzniecības kuģa «Gasketa» apkalpe. Lielo franču barku «Tulona», kas bezvēja dēļ kavējās atolā, salinieki ieņēma pēc sīva kautiņa un nogremdēja Lipau šaurumā, vienīgi kapteinim un nedaudziem matrožiem izdevās izglābties lielajā kuģa laivā. Spāņu kuģa bronzas lūžņi vēstīja par to, kā pazudusi viena no.pirmajām pētniecības ekspedīcijām. Tas viss ir vēstures materiāls, un dokumentus par to, atzīmētus pēc kuģu nosaukumiem, var atrast Klusā okeāna Dienvid- jūru kuģniecības direkcijā. Bet šī te bija cita — nerakstītā vēsture, ko man tagad vajadzēja iepazīt. Un šai mācības laikā es nevarēju vien beigt brīnīties, kālab pieci tūkstoši mežonīgu iezemiešu atstāj pie dzīvības vienu vienīgu deģenerējušos skotu despotu.

_ Kādā tveicīgā pēcpusdienā mēs abi ar Makelisteru sēdējām verandā, raudzīdamies pāri lagūnai, kas zaigoja brīnumainās dārgakmeņu nokrāsās. Mums aizmugurē aiz simt jardu platās, palmām apaugušās smilšu strēmeles pret rifu krākdama brāzās ārējā bangotne. Bija šausmīgi karsts. Mēs atradāmies uz ceturtā dienvidu platuma grāda, un saule, pirms dažām dienām šķērsojusi ekvatoru savā ceļojumā uz dienvidiem, stāvēja mums tieši virs galvas. Nepūta ne mazākā vēsmiņa — ūdens līmenis pat neietri- zuļojās. Dienvidaustrumu pasātu laiks tuvojās beigām, un ziemeļrietumu musoni vēl nebija sākuši pūst.

—- Dejot viņi nejēdz ne vella, — Makelisters noteica.

Biju nejauši ieminējies, ka polinēziešiem ir skaistākas dejas neka papuasiem, bet Makelisters to neatzina — nekāda cita iemesla dēļ kā vienīgi aiz sava kašķīguma. Tomēr bija pārāk karsts, lai strīdētos, un es neko neiebildu. Bez tam ne reizes vēl nebiju redzējis Oolongas iemītnieku dejas.

—   Tūliņās jums to pierādīšu, — viņš paziņoja un uzsauca melnajam Jaunhanoveras zēnam, līguma algotnim, kas izpildīja pavāra un galvenā sulaiņa pienākumus. — Ēi, puis, pasaki tur tam šo karalim, lai nāk šur pie manisl

Zēns aizskrēja, un drīz ieradās pirmais ministrs, kas uztraucies un nelaimīgs garum gari taisnojās. īsi sakot, karalis guļot — un viņu nedrīkstot traucēt.

—   Karalis gauži stipri midzis būt, — ministrs nobeidza savu runu.

Makelisters tā pārskaitās, ka galvenais ministrs bez kavēšanas ņēma kājas pār pleciem, lai tūdaļ atkal atgrieztos līdz ar pašu karali. Abi viņi izskatījās lieliski, it īpaši karalis, kas varēja būt savas sešas pēdas un trīs collas garš. Viņa sejā jautās ērgļa vaibsti, kādi tik raksturīgi Ziemeļamerikas indiāņiem. Viņš bija dzimis valdnieks — kā pēc izskata, tā pēc_izcelsmes. Klausoties karalim acis liesmoja, bet ar lēnprātīgu padevību viņš izpildīja Mak- elistera pavēli sapulcināt ciematā pāris' simtu vislabāko dejotāju — gan vīriešus, gan sievietes. Un tad viņi dejoja — veselas divas mokpilnas stundas viņi dejoja negantajā saules svelmē. Ļaudīs tas vis nemodināja mīlestību pret Makelisteru, tomēr viņš par to necēla ne ausu un, kad dejas bija beigušās, aiztrieca tos mājās ar paļām un nievām.

Šo stalto iezemiešu gļēvulīgā pakļaušanās iedvesa taisni šausmas. Kā tas iespējams? Kur gan meklējams Makelis- tera kundzības noslēpums? Dienām aizritot, mana neizpratne auga augumā, un, kaut arī dabūju skatīt nebeidzamus viņa neierobežotās pavēlniecības piemērus, nespēju atrisināt mīklu, kā tas var notikt.

Kādu dienu man gadījās pažēloties, ka nav izdevies iecerētais pirkums — pāris skaistu, oranžsārtu kauri gliemežvāku. Šāds gliemežnīcu pāris Sidnejā maksātu vismaz mārciņas piecas. Es tiku piedāvājis īpašniekam divsimt paciņu tabakas, bet tas neatlaidīgi prasīja trīs simtus. Kad nejauši par to ieminējos, Makelisters nekavējoties aizsūtīja šim vīram pakaļ, paņēma no viņa gliemežvākus un atdeva tos man. Piecdesmit paciņu tabakas — vairāk viņš man neļāva par tiem maksāt. Vīrs pakampa tabaku un šķita vēl gauži priecīgs, ka tik viegli ticis cauri. Es savukārt apņēmos turpmāk turēt mēli grožos. Visu laiku manas domas nemitīgi grauzās ap Alakelistera varas noslēpumu. Galu galā es pat saņēmos pavaicāt tieši viņam pašam, bet viņš tikai piemiedza vienu aci, pieņēma gudru izskatu un izmeta vēl glāzi viskija.

Kādu vakaru es izbraucu lagūnā pazvejot kopā ar Oti, to pašu cilvēku, kam tika atņemti gliemežvāki. Paklusam biju viņam piemaksājis simt piecdesmit paciņu; kopš ta laika viņš pret mani izturējās ar tādu cieņu, kas jau līdzinājās godināšanai, un tas man šķita ļoti jocīgi, jo viņš bija vecs vīrs, vismaz divreiz vecāks par mani.

—   Kālabad jūs, kanaki, visi būt kā bērni? — es uzsāku ar viņu sarunu. — Sitas tirgotājs — viens cilvēks. Jūs, kanaki, pulka daudz cilvēku. Jūs, kanaki, kā suņi būt — ļoti bailes jums no tirgotāja. Viņš neēst jūs, kanaki. Viņam tādi zobi nav. Kālabad jums tādas bailes?

—   Varbūt pulka daudz kanaki vajag sist viņu nost? — Oti atjautāja.

—   Viņš nomirt, — es atbildēju. — Jūs, kanaki, nokaut pulka daudz balti vīri ilgi, ilgi atpakaļ. Kālabad jums bailes no šitas viens balts vīrs?

_— Jā, daudz mēs viņi nokaut, — Oti atteica. — Vīrs un vārds! Liels skaits! Ilgi, ilgi atpakaļ Kāda reize, kad es vel jauniņš but, liels kuģis apstāt ārpusē. Vējš nepūst. Pulka daudzi kanaki mēs ņemt laivas, pulka daudzi laivas, mēs iet ķert tas kuģis. Vīrs un vārds — mēs sākt liela kauja. Divi trīs balti vīri šaut kā sātani. Mums nav bailes. Mēs braukt klāt, mēs rāpties augšā, pulka daudzi, varbūt, es domāt, piecdesmit desmit (pieci simti). Viena balta Mērija (sieviete) būt uz tas kuģis. Nekad agrāk es nav redzēt balta Mērija. Pulka, pulka balti vīri pagalam. Viens skiperis nemirt. Pieci seši balti vīri nemirt. Skiperis sākt dziedāt." Daži balti vīri vēl kauties. Daži balti vīri laist laivu lejā. Pēc tam visi kopā tie iet pāri mala. Skiperis stiept balta Mērija lejā. Pēc tam viņi airēt pulka daudzi. Tēvs manam būt tas laiks stiprs vīrs. Viņš mest šķēps uz tie vīri. Tas šķēps iet iekšā viens sāns balta Mērija. Viņš tur nestāt. Vīrs un vārds, viņš iet laukā otra puse balta Mērija. Viņa pagalam. Man nav bailes. Pulka daudzi kanaki, bailes nav.

Vecā Oti lepnums bija atmodināts, jo viņš pēkšņi norāva savu lava-lava un parādīja man rētu, ko neapšaubāmi bija atstājusi lode. Pirms es paspēju ierunāties, viņa makšķeres aukla pēkšņi sāka raustīties. Viņš to satvēra un pūlējās ievilkt, bet izrādījās, ka zivs apskrējusi ap kora|ļu žuburu. Uzmetis man pārmetošu skatienu, jo tā taču mana vaina, ka viņš kļuvis neuzmanīgs, Oti pārkāpa pār laivas malu ar kājām pa priekšu, apgriezdamies tikai zem ūdens, kur viņš nolaidās gar auklu līdz pat dibenam. Ūdens bija desmit asu dziļš. Es, pār malu pārliecies, vēroju viņa kāju kustības, ko acs uztvēra arvien neskaidrāk un neskaidrāk, jo tās sakūla bāli fosforescējošo ūdeni spokainās dzirkstelēs. Desmit asu — sešdesmit pēdu — tas viņam, vecam vīram, bija tīrais nieks salīdzinājumā ar makšķeres āķa un auklas vērtību. Pēc laiciņa, kas šķita vai piecas minūtes garš, kaut gan nevarēja būt ilgāks par vienu minūti, ieraudzīju viņu kā baltu liesmu šaujamies augšup. Viņš iznira virs līmeņa un iemeta laivā desmit mārciņu smagu klinšu mencu ar visu nebojāto auklu un āķi, kas vēl turējās zivs mutē.

—  Var būt tā, — es neatlaidīgā uzmācībā turpināju sarunu. — Jums nebūt bailes sen atpakaļ. Tagad jums pulka bailes no tirgotājs.

—   Jā, pulka bailes, — Oti apstiprināja ar jaušamu netīksmi runāt par to. Kādu pusstundu mēs klusēdami metām savas auklas ūdenī un vilkām tās ārā. Tad sāka kos- ties nelielas zivju haizivis, un, pazaudējuši vienu āķi, mēs ievilkām auklas, lai pagaidītu, kamēr haizivis aizpeldēs savu ceļu. — Es teikt tev taisnība, — Oti atsāka valodas, — tu pats redzēt, tagad mums bailes.

Es iekūpināju pīpi un gaidīju, un notikumus, ko Oti man izklāstīja šausmīgajā dienvidjūru žargonā, es šeit atstāstu skaidrā angļu valodā. Citādi — saturā un stilā — stāsts ir tāds, kāds nāca pār Oti lūpām.

—   Tas notika pēc tam, kad mēs bijām kļuvuši ļoti lepni. Daudzas reizes jau bijām cīnījušies ar svešajiem baltajiem vīriem, kas dzīvo uz jūras, un ikreiz tos sakāvuši. Viens otrs no mums krita; bet kas gan tas bija salīdzinājumā ar bagātību kalniem — tūkstošiem un tūkstošiem visādu mantu, kādas mēs atradām uz kuģiem? Bet tad kādu dienu, varbūt pirms gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem, piebrauca šoneris un pa šaurumu tieši lagūnā iekšā. Tas bija liels šoneris ar trim mastiem. Uz tā bija pieci baltie cilvēki un varbūt kādi četrdesmit matroži, melnie puiši no Jaungvinejas un Jaunbritānijas; un šoneris bija ieradies zvejot jūras gurķus. Tas gulēja uz enkura lagūnā tur pāri pretī, ja skatās no šejienes, pie Paulu, tā laivas braukalēja pa visām malām, krastā ierīkodamas apmetnes, kur žāvēt jūras gurķus. Šāda sadalīšanās pa apmetnēm viņu spēkus darīja vājus, jo piecpadsmit iūdžu šķīra tos, kas zvejoja šeit, no tiem, kas atradās uz šonera pie Paulu, un citi atradās vēl tālāk.

Mūsu karalis un virsaiši noturēja apspriedi, un es biju starp tiem, kuri laivās visu pēcpusdienu un visu vakar- cēlienu airējās pār lagūnu, nesdami vēsti Jaudīm uz Paulu, ka rīt mēs vienā laikā uzbruksim visām zvejnieku apmetnēm un ka viņu uzdevums ir ieņemt šoneri. Mēs, kas iznēsājām ziņas, bijām noguruši airēdami, tomēr tāpat piedalījāmies uzbrukumā. Uz šonera atradās divi baltie — skiperis un otrais stūrmanis — līdz ar kādu duci melno puišu. Skiperi ar trim melnajiem mēs noķērām krastmalā un nonāvējām, bet pirmos astoņus no mums skiperis nošāva ar saviem diviem revolveriem. Mēs, redzi, cīnījāmies cieši kopā, tuvcīņā.

Mūsu cīņas troksni izdzirdis, stūrmanis saprata, kas noticis, viņš iekrāva pārtiku, ūdeni un buru mazā laiviņā — nu tik mazā, ka tā nesniedza ne divpadsmit pēdu garumā. Mēs brukām virsū šonerim — tūkstoš vīru, un lagūna bija noklāta ar mūsu laivām. Bez tam mēs-pūtām gliemežvāku taures, dziedājām kara dziesmas un dauzījām ar airiem pa laivu sāniem. Ko gan varētu iesākt pret mums viens baltais un trīs melnie? Itin nekā — un stūrmanis to labi saprata.

Baltie cilvēki ir sātani. Daudz tos esmu vērojis, tagad esmu vecs vīrs, un nu pēdīgi saprotu, kāpēc baltie cilvēki ir paņēmuši sev visas salas, kas jūrā. Tas tāpēc, ka viņi ir sātani. Tu te sēdi laivā kopā ar mani. Tu par lāgu neesi vairāk kā puika. Tu neesi gudrs, jo ik dienas man tev nākas stāstīt daudzas lietas, ko tu nezini. Kad es biju vēl pavisam mazs knauķis, es par zivīm un zivju paražām zināju vairāk nekā tu tagad. Esmu vecs vīrs, bet varu no- nirt lejā līdz lagūnas dibenam, bet tu nespēj man sekot. Kam tad tu galu galā esi derīgs? Es nezinu, laikam vienīgi cīniņam. Nekad neesmu redzējis tevi cīnāmies, tomēr zinu, ka tu esi tāds pats kā tavi brāji un ka tu cīnīsies kā sātans. Tāpat tu esi arī muļķis, gluži kā tavi brāļi. Jūs nekad neatskārstat, kad esat sakauti. Jūs cīnāties līdz pat nāvei, un tad jau ir par vēlu atskārst, ka esat sakauti.

Tagad uzklausi, ko darīja šis stūrmanis. Kad mēs metamies viņam virsū, pūzdami savus gliemežvākus, un jūra bija noklāta ar mūsu laivām, viņš no šonera ielēca mazajā laivelē līdz ar visiem trim melnajiem puišiem un airēja uz lagūnas ieeju. Te nu viņš atkal bija muļķis, jo gudrs vīrs nelaistos jūrā tik sīkā laivelē. Tās malas nepacēlās ne četras collas virs ūdens. Divdesmit laivu dzinās viņam pakaļ, un šajās laivās bija divi simti jaunekļu. Mēs noairējām piecas asis, kamēr viņa melnie puiši spēja pairties tikai vienu asi. Viņam nebija nekādu izredžu, bet viņš bija muļķis. Viņš piecēlās laivā kājās ar šauteni rokās un šāva daudzas reizes. Viņš nebija labs šāvējs, tomēr, kad piebraucām tuvāk, daudzi no mūsējiem tika ievainoti un nonāvēti. Bet tik un tā viņam nebija nekādu izredžu.

Es atminos, ka visu laiku viņš smēķēja cigāru. Kad mēs bijām vairs tikai četrdesmit pēdu no viņa un strauji traucāmies tuvāk, viņš nosvieda šauteni, aizdedzināja pie cigāra dinamīta stienīti un svieda to uz mums. Viņš dedzināja vēl vienu un vēl un svieda tos mums ļoti ātri daudzus, daudzus. Tagad es saprotu, ka viņš bija iešķēlis degļu galus un saspraudis tur sērkociņu galviņas, jo degļi uzliesmoja tik drīz. Bez tam degļi bija īsi. Dažreiz dinamīts izsprāga jau gaisā, tomēr lielākā tiesa stienīšu sakrita laivās. Un katru reizi, kad tāds uzsprāga laivā, šī laiva bija pagalam. No divdesmit laivām puse tika sašķaidīta drumstalās. Arī laiva, kurā sēdēju es, tā sašķīda un kopā ar to divi man blakus sēdošie cilvēki. Dinamīts nokrita tieši starp viņiem.* Pārējās laivas apgriezās un metās atpakaļ. Tad stūrmanis sāka uz mums neganti kliegt: «Ek jūs! Ek jūs! Ek jūs!» Viņš no jauna apšaudīja mūs ar šauteni, tā ka daudzus nošāva no mugurpuses, kamēr tie bēga. Un visu šo laiku melnie puiši laiviņā turpināja airēt. Redzi, es tev saku taisnību, tas stūrmanis bija sātans.

Tas vēl nebija viss. Pirms viņš atstāja šoneri, viņš bija to aizdedzinājis un sablīvējis visu pulveri un dinamītu tā, .lai tas uzsprāgtu vienā laikā. Simtiem mūsējo bija uz kuģa, tie mēģināja dzēst uguni, smeldami ūdeni pār kuģa malu, kad šoneris uzsprāga gaisā. Tā ka viss, par ko mēs bijām karojuši, mums bija zudis, pie tam vēl jo daudzi mūsējie nogalināti. Dažbrīd pat tagad, vecuma dienās, es redzu briesmīgus sapņus, kuros dzirdu stūrmani gaudojam: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Viņš rēc pērkona balsī: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Bet visi tie, kas atradās zvejnieku apmetnēs, bija nokauti.

Stūrmanis izbrauca pa šaurumu savā mazajā laiviņā, un mēs bijām pārliecināti, ka beigas viņam ir, — jo kā gan okeānā var palikt sveikā tik maza laivele ar četriem cilvēkiem iekšā? Pagāja apmēram mēnesis, un tad vienu rītu divu lietus gāžu starplaikā kāds šoneris iebrauca pa mūsu šaurumu un izmeta enkuru ciemata priekšā. Karalis ar virsaišiem apspriedās ilgi un gari, līdz nolēma, ka šoneri mēs sagrābsim pēc divām vai trim dienām. Bet pa šo laiku, tā kā mūsu paraža bija arvien izrādīties draudzīgiem, mēs braucām laivās uz šoneri, vezdami kokosriekstu virtenes, vistas un cūkas, lai tirgotos. Bet, kad bijām piestājuši pie kuģa sāniem — daudzas jo daudzas mūsējo laivas —, cilvēki no kuģa sāka uz mums šaut, un, kad airējām projām, es ieraudzīju stūrmani, kas toreiz bija aizbraucis jūrā mazajā laivelē, uzlecam uz reliņa, dejojam un rēcam: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!»

To pašu pēcpusdienu no šonera krastā izbrauca tris mazas laiviņas, pilnas ar baltajiem. Viņi gāja tieši cauri ciematam, nošaudami katru vīrieti, ko ieraudzīja. Tāpat viņi apšāva vistas un cūkas. Mēs, kas nebijām nošauti, sabēgām laivās un izairējām ārā lagūnā. Atskatījušies ieraudzījām, ka visas būdas liesmo. Pievakarē saskatījām daudzas laivas braucam no Nihi puses — tas ir ciemats pie Nihi šauruma ziemeļaustrumos. Tie bija visi, cik palikuši dzīvi, jo arī viņu ciematu, tāpat kā mūsējo, bija nodedzinājis otrs šoneris, iebraucis pa Nihi šaurumu.

Tumsā mēs turējāmies rietumu virzienā — uz Paulu, bet nakts vidū izdzirdējām sieviešu vaimanas un drīz pēc tam iekļuvām lielā laivu pulkā. Tajās atradās visi dzīvi palikušie no Paulu, kas gluži tāpat bija pārvērsta pelnos, jo trešais šoneris bija iebraucis pa Paulu šaurumu. Redzi, tas stūrmanis un viņa melnie puiši taču nebija noslīkuši. Viņš bija aizkūlies līdz Zālamana salām un tur pastāstījis saviem brāļiem, ko mēs Oolongā esam izdarījuši. Un visi viņa brāļi bija teikuši, ka nākšot un sodīšot mūs, un klāt viņi bija trijos šoneros, un visi mūsu trīs ciemati tika noslaucīti no zemes virsas.

Kas mums vairs atlika ko darīt? Rītā abi šoneri no vēja puses brauca tieši mums virsū lagūnas vidū. Pasāts pūta krietni stiprs, un viņi sašķaidīja mūsu laivas dučiem vien. Un šautenes nemitējās rībēt ne mirkli. Mēs izklīdām tikpat kā lidojošās zivis, kad parādās bonita, un mūsējo bija iik daudz, ka mēs paspējām izbēgt tūkstošiem, pamūk- dami gan še, gan tur pa saliņām atola nomalēs.

Pēc tam šoneri trenkāja mūs pa lagūnu uz priekšu un atpakaļ. Naktīs mēs klusītiņām aizlavījāmies tiem garām. Tomēr nākamajā vai aiznākamajā dienā šoneri arvien bija atkal klāt un dzenāja mūs uz lagūnas otru galu. Tā tas turpinājās. Mēs sen vairs neskaitījām savus mirušos un pat nepieminējām tos. Tiesa, mūsu bija daudz, bet ienaidnieku maz. Taču — ko mēs varējām iesākt? Es biju vienā no divdesmit laivām, ko pildīja cilvēki, kuri nebaidījas nāves. Mēs uzbrukām mazākajam šonerim. Viņi apšava mūs kaudzēm. Viņi svieda laivās dinamītu un, kad dinamīta krājumi bija izbeigušies, lēja verdošu ūdeni mums uz galvas. Šautenes neapklusa ne mirkli. Tos, kuru laivas bija sadragātas, apšāva, kamēr tie peldēja projām. Bet stūrmanis lēkāja šurp un turp pa kajītes jumtu, neganti kliegdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!»

Ikviena māja tika nodedzināta pat uz vismazākās saliņas. Pie dzīvības nepalika neviena vista, neviens sivēns. Mūsu akas bija piegānītas ar nokauto ķermeņiem vai arī piebērtas ar koraļļu radzēm. Pirms šo triju šoneru ierašanās mūsējo Oolongā bija divdesmit pieci tūkstoši. Šodien mūsu ir tikai pieci tūkstoši. Kad šoneri aizbrauca, mēs bijām vairs vienīgi trīs tūkstoši, kā pats dzirdēsi.

Pēdīgi trim šoneriem apnika tramdīt mūs šurp un turp. Visi trīs aizbrauca uz Nihi pašā ziemeļaustrumu malā. Pēc tam tie neatlaidīgi sāka dzīt mūs uz rietumiem. Arī viņu deviņas laivas atradās ūdenī. Viņi pārmeklēja katru saliņu, kurai virzījās garām. Viņi mūs dzina, dzina, dzina dienu no dienas. Katru nakti visi trīs šoneri līdz ar deviņām laivām izveidoja aizsardzības ķēdi, kas stiepās šķērsām pāri lagūnai no vienas malas līdz otrai, tā ka mēs nekādi nevarējām izsprukt atpakaļ.

Mūžīgi viņi nevarēja mūs tā dzīt, jo lagūna jeu nav tik liela, un pēdīgi mēs visi, kas palikuši dzīvi, bijām sadzīti uz pēdējās smilšu sēres pašos rietumos. Aiz mums pletās atklātā jūra. Mūsu tur bija desmit tūkstoši, un mēs pieblīvējām smilšu sēri no lagūnas piekrastes līdz pat brāzmainajai bangotnei otrā malā. Nevienam pat atgulties nebija iespējams. Trūka vietas. Mēs stāvējām sānu pie sāna un plecu pie pleca. Divi dienas viņi mūs tur noturēja, un stūrmanis mēdza uzrāpties vantīs un ņirgāties par mums, brēkdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» — līdz mēs visi no sirds vēlējāmies, kaut jel nebūtu pirms mēneša aiztikuši ne viņu, ne viņa šoneri. Mums nebija ko ēst, un divas dienas un divas naktis mēs nostāvējām kājās. Mazie zīdainīši apmira, un vecie un vārgie apmira, un ievainotie apmira. Un ļaunākais no visa — mums trūka ūdens, ko dzesēt slāpes, un divas dienas saule mūs svilināja, bet paēnas nebija. Daudzi vīri un sievietes sabrida okeānā un tur noslīka, bet bangotne meta viņu līķus atpakaļ krastā. Un tad vēl mums uzkrita mušu posts. Daži vīrieši aizpeldēja līdz šoneru bortiem, bet tos visus apšāva līdz pēdējam. Un mēs, dzīvi palikušie, gauži nožēlojām, ka savā lepnībā bijām mēģinājuši ieņemt trīsmastu šoneri, kas bija ieradies zvejot jūras gurķus.

Trešās dienas rītā mazā laiviņā piebrauca visu triju šoneru skiperi un arī tas stūrmanis. Visiem rokās bija šautenes un revolveri, un viņi runāja ar mums. Tikai tāpēc, ka esot apnicis mūs galināt, šie metuši mieru, tā viņi mums «teica. Un mēs atkal teicām, ka ļoti, ļoti nožēlojam un ka nekad vairs neaiztiksim nevienu balto cilvēku, un par padevības zīmi kaisījām smiltis sev uz galvas. Un visas sievietes un bērni sāka gauži vaimanāt pēc ūdens, tā ka labu brīdi neviena vīrieša balss nebija saklausāma. Tad mums pastāstīja, kāds būs mūsu sods. Mums jāpiepilda visi trīs šoneri ar kopru un jūras gurķiem. Mēs bijām ar mieru, jo mums vajadzēja ūdens un mūsu sirdis bija salauztas, un mēs sapratām, ka cīniņā mēs esam tīrie bērni, kad jākaujas ar baltajiem vīriem, kas cīnās kā sātani. Kad visas sarunas bija beigušās, stūrmanis piecēlās un, mūs izsmiedams, ierēcās: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Pēc tam mēs airējām projām savās laivās un meklējām ūdeni.

Un nedēļām ilgi mēs pūlējāmies, zvejodami jūras gurķus un žāvēdami tos, vākdami kokosriekstus un gatavodami no tiem kopru. Dienu un nakti dūmu mutuļi vāliem vien cēlās no visu Oolongas saliņu piekrastēm, kad mēs maksājām atlīdzību par saviem ļaunajiem darbiem. Jo šinīs nāves dienās mūsu galvās bija iekalts skaidri un saprotami, ka galīgi aplam ir aiztikt balto cilvēku.

Kad nu pēdīgi šoneri bija pilni ar kopru un jūras gurķiem, bet mūsu koki tukši no kokosriekstiem, trīs skiperi un tas stūrmanis sasauca mūs visus kopā uz lielām sarunām. Viņi teicās esam ļoti priecīgi, ka mēs nākuši pie saprašanas, un mēs jau desmittūkstošo reizi atkārtojām, ka ļoti nožēlojam un nekad vairs tā nedarīsim. Un atkal mēs kaisījām smiltis sev uz galvas. Tad skiperi teica, ka tas viss esot labi, tomēr, lai pierādītu, ka viņi mūs nepie- mirsīšot, viņi uzsūtīšot mums velnu velnu, ko mēs mūžam pieminēšot un turēšot prātā ik reizes, kad mums atkal uznākšot patika ķerties klāt baltajam cilvēkam. Pēc tam stūrmanis vēlreiz izņirgāja mūs, kliegdams: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» Tad viens šoneris izlaida krastā sešus mūsējo vīrus, kurus sen jau turējām par mirušiem, šoneri uzvilka buras un aizbrauca pa šaurumu uz Zālamana salām.

Tiem sešiem vīriem, kurus izlaida malā, pirmajiem nācās tikties ar velnu velniem, ko skiperi bija mums uzsu- tījuši.

—   Uznāca nikna sērga, — es viņu pārtraucu, jo atskārtu šās nekrietnības būtību. Uz šonera plosījušās masalas, un šie seši gūstekņi tīšuprāt tikuši aplipināti ar tām.

—  Jā, nikna sērga, — Oti turpināja. — Tas bija varens velnu velns. Visvecākie cilvēki neko tādu ne dzirdējuši nebija. Tos mūsu priesterus, kas vēl dzīvoja, mēs paši nogalinājam, jo tie nemācēja pārspēt velnu velnus. Sērga pletās plašuma. Esjau teicu, ka mūsu tur bija desmit tūkstoši, kad stāvējām sānu pie sāna un plecu pie pleca uz smilšu sēres. Kad slimība no mums atstājās, dzīvi bija palikuši vairs tikai trīs tūkstoši. Bez tam visi kokosrieksti bija pārstrādāti koprā, un iestājās bads.

Sitas tirgotājs, — Oti beidza savu stāstu, — tas tīrais mēsls būt. Viņš būt kā beigts gabals kai-kai (gaļas), viss apkārt smirdēt. Viņš būt kā suns, slims suns, un pulka daudzi mušas apkārt suns. Mums nav bailes no tirgotājs. Mums bailes tālab, ka viņš balts vīrs. Mēs pulka skaidri redzēt: nav labi nokaut balts vīrs. Tas viens tirgotājs kā slims suns, bet tam pulka daudzi brāļi būt ap viņš, balti vīri kā tu, cīnīties kā sātani. Mums nav bailes no tas nolādēts tirgotājs. Kāda reize viņš pulka daudzi kaitināt kanakus — un kanaki gribēt viņš nosist, bet kanaki iedomāt par velnu velns, un kanaki dzirdēt stūrmanis dziedāt: «Ek jūs, ek jūs, ek jūs!» — un kanaki nenosist viņš.

Oti uzdūra savam āķim gabalu tinteszivs ēsmai, ar zobiem noplēsdams to no dzīvā, ļumošā nezvēra, un āķis ar ēsmu baltās liesmās nogrima līdz pat dibenam.

—       Haizivs staigāt izbeigt, — viņš ieteicās. — Es domāt, mēs noķert pulka daudzi zivs.

Viņa aukla mežonīgi noraustījās. Viņš steigšus rāva to augšā, pārtverdams roku aiz rokas, un iesvieda laivas dibenā lielu, elsājošu klinšu mencu.

—       Saule nākt augšā, es dot nolādēts tirgotājs dāvana — dot liela zivs, — Oti sacīja.

## PAGĀNS

Pirmo reizi es viņu satiku, kad plosījās viesuļvētra, un, kaut gan mēs bijām lauzušies cauri viesuļvētrai ar vienu un to pašu šoneri, es pievērsu viņam uzmanību tikai tad, kad mūsu kuģītis bija izjucis gabalu gabalos. Es, bez šaubām, biju redzējis viņu jau agrāk pārējo mūsu komandas kanaku vidū, taču nebiju apzinājies, ka viņš tāds eksistē, jo uz «Mazās Zanniņas» bija daudz ļaužu. Bez astoņiem vai desmit kanaku matrožiem, baltā kapteiņa, viņa palīga, kravas uzrauga un sešiem kajītes pasažieriem šoneris bija uzņēmis Ranžirā astoņdesmit piecus klāja pasažierus no Paumotu un Tahiti — vīriešus, sievietes un bērnus, no kuriem katram bija grozi, nerunājot nemaz par matračiem, segām un drēbju paunām.

Pērļu zvejas sezona Paumotu bija beigusies, un visi strādnieki brauca atpakaļ uz Tahiti. Seši kajīšu pasažieri bija pērļu uzpircēji: divi amerikāņi, A Cuns (baltākais ķīnietis, kādu es jebkad esmu redzējis), viens vācietis, viens Polijas ebrejs un es.

Sezona bija padevusies veiksmīga. Nevienam no mums un nevienam no astoņdesmit pieciem klāja pasažieriem nebija iemesla gausties. Visi bija krietni pastrādājuši, un visi ilgojās atpūsties un izklaidēties Papeetē.

«Mazā Zanniņa», protams, bija pārpildīta. Tās ietilpība bija tikai septiņdesmit tonnas, un šoneris nedrīkstēja uzņemt ne desmito daļu no tiem salašņām, kurus tas veda. Tilpnes bija bāztin piebāztas ar perlamutru un kopru. Pat noliktava bija pilna ar perlamutru. Tīrais brīnums, kā matroži vispār valdīja šoneri. Pa klāju staigāt nebija iespējams — viņiem vajadzēja līst pa treliņiem.

Naktī matroži staigāja pa cilvēkiem, kuri, es varu apzvērēt, gulēja cits uz cita. Turklāt uz klāja atradās cūkas, vistas, maisi ar jamsu un visas iedomājamās vietas bija izrotātas ar kokosriekstu virtenēm slāpju dzesēšanai un banānu saišķiem. Abās pusēs starp grotmasta un fok- masta vantīm zemu, lai neskartu klīverbomi, bija izstieptas gaijas, un uz katras gaijas karājās ne mazāk kā piecdesmit banānu saišķu.

Bija gaidāms nemierīgs brauciens, pat ja tas ilgtu divas vai trīs dienas, kas būtu iespējams, pieturoties stipram dienvidrietumu pasātam. Taču vēja nebija. Pēc piecām stundām pasāts, vairākas reizes vārgi uzpūtis, norima galīgi. Visu nakti nejuta ne mazākās vēsmiņas, un tāda pati atausa nākamā diena — viena no tām žilbinošajām un stiklaini rāmajām bezvēja dienām, kad, jau iedomājoties, ka tu, atvēris acis, ieraudzīsi ūdeni, sāk sāpēt galva.

Otrā dienā nomira cilvēks — kāds no Lieldienu salām, viens no šīs sezonas labākajiem pērļu zvejniekiem lagūnā. Bakas — lūk, kas bija nāves cēlonis, kaut gan es nespēju aptvert, kā tās ievazātas uz kuģa, jo, kad izbraucām no Ranžiras, krastā nebija reģistrēts neviens saslimšanas gadījums. Lai nu kā, tās tomēr bija bakas, viens cilvēks bija miris, un trīs gulēja slimi.

Nekas nebija darāms. Mēs nevarējām nedz atšķirt nost slimos, nedz kopt viņus. Mēs bijām saspiesti kā siļķes mucā. Nekas nebija darāms — atlika vienīgi dzīviem pūt un nomirt, proti, nekas nebija darāms pēc tās nakts, kad nomira cilvēks. Tajā pašā naktī kapteiņa palīgs, kravas uzraugs, Polijas ebrejs un četri vietējie pērļu zvejnieki aizbēga ar lielu vaļu medību laivu. Vairāk neko mēs par viņiem nedzirdējām. No rīta kapteinis pavēlēja izsist atlikušajām laivām dibenā caurumus, un mums vairs nebija kur sprukt.

Tajā dienā nomira divi, nākamajā — trīs, tad nāves gadījumu skaits palielinājās līdz astoņiem. Bija interesanti vērot, kā mēs to uzņemam. Iedzimtos, piemēram, pārņēma mēmas, trulas bailes. Kapteinis francūzis — viņu sauca Udūzs — kļuva ļoti nervozs un runīgs. Reizēm viņš pat trīcēja. Viņš bija garš, taucīgs vīrietis un svēra vismaz savas divsimt mārciņas — īsts gaļas kalns, kas drebēja kā želeja.

Vācietis, abi amerikāņi un es nopirkām visu skotu viskiju un nepārtraukti dzērām. Aprēķināts bija lieliski: ja mēs mirksim alkoholā, visi baciļi, kas nonāks mūsu organismā, tūlīt aizies bojā. Aprēķins attaisnojās, kaut gan esmu spiests atzīties, ka arī kapteinim Udūzam un A Cu- nam šī slimība pagāja secen. Francūzis nedzēra nemaz, bet A Cuns iztika ar vienu glāzi dienā.

Tas tik bija laiciņš! Saule atradās zenītā. Vēja nebija nekāda, izņemot biežās brāzmas, kas trakoja no piecām minūtēm līdz pusstundai un, drāzdamās prom, apšļāca mūs ar lietu. Pēc katras brāzmas atkal nežēlīgi svelmēja saule un no saslapušajiem klāja dēļiem kāpa garaiņu mākoņi.

Tie nebija nekādi patīkamie garaiņi. Tā bija nāvējoša migla, piesātināta ar miljoniem baciļu. Mēs vienmēr ķērāmies pie glāzes, redzēdami, kā šie garaiņi ceļas no līķiem un mirstošajiem, un parasti mēs atkal dzērām, tikpat kā neatšķaidīdami viskiju. Bez tam mums bija tāds likums: katru reizi, kad aiz borta mudžošajā haizivju barā iemeta kādu līķi, mēs papildus iztukšojām vēl vairākas glāzes.

Pagāja nedēļa, un viskija krājumi izbeidzās. Tas bija labi, jo citādi mani šodien vairs neredzētu starp dzīvajiem. Ir jābūt skaidrā prātā, lai pārlaistu to, kas nāca pēc tam, jūs man piekritīsiet, ja minēšu kaut vai šo nelielo detaļu, — galu galā dzīvi palikām tikai divi. Otrs bija pagāns, tā vismaz viņu nosauca kapteinis Udūzs tajā brīdī, kad es pirmo reizi uzzināju par šā cilvēka eksistenci. Taču nesteigsimies priekšā notikumiem.

Nedēļa bija pie beigām, viskija krājumi cauri un pērļu uzpircēji atkal skaidrā prātā, kad nevilšus uzmetu acis barometram, kas karājās kopkajītē. Paumotu norma ir divdesmit deviņi deviņdesmit, un mēs bijām pieraduši redzēt, ka bultiņa svārstās starp divdesmit deviņi astoņdesmit pieci un trīsdesmit vai pat trīsdesmit nulle pieci, bet ar to, ko ieraudzīji* es, — bultiņa bija noslīdējusi līdz divdesmit deviņi sešdesmit divi, — būtu pieticis, lai at- skurbinātu vispilnāko pērļu uzpircēju, kas jebkad mēģinājis noslīcināt baku mikrobus skotu viskijā.

Es pievērsu tam kapteiņa Udūza uzmanību, un viņš atbildēja, ka jau vairākas stundas skatoties, kā barometrs krītas. Neko sevišķu pasākt vairs nevarēja, taču to, kas šajos apstākļos bija darāms, kapteinis veica lieliski. Viņš nolaida visas vieglās buras, atstājot tikai vētras buras, izvilka glābšanas virves un gaidīja vēju. Viņš kļūdījās tad, kad vējš bija klāt. Viņš nolikās dreifā, un tas ir pareizi, ja kuģis atrodas uz dienvidiem no ekvatora, ja — un tas bija viņa misēklis, — ja kuģis nestāv orkānam ceļā.

Bet mēs stāvējām viesuļvētrai ceļā. Es par to spriedu no tā, ka vējš nemitīgi pieņēmās spēkā un barometrs nemitīgi kritās. Es uzskatīju, ka šoneris ir jāpagriež un jāiet ar kreiso halzi, kamēr barometrs vairs nekrītas, un tikai tad jāliekas dreifā. Es strīdējos ar kapteini, kamēr novedu viņu līdz histērijai, bet viņš palika pie sava. Pats ļaunākais bija tas, ka man neizdevās pierunāt pārējos pērļu uzpircējus atbalstīt mani. Galu galā kas tad es tāds biju, lai pazītu jūru un tās īpatnības labāk nekā daudz pieredzējis kapteinis? Tā viņi droši vien sprieda.

Vējš vēla šausmīgus viļņus, un es nekad neaizmirsīšu pirmos trīs viļņus, kas gāzās virsū «Mazajai Zanniņai». Tā sasvērās uz vienu pusi, kā palaikam mēdz notikt, kad kuģi liekas dreifā, un pirmais vilnis aizšalca pār klāju. Glābšanas virves bija domātas tikai stiprajiem un veselajiem, bet arī no tām ir maz labuma, kad sievietes un bērni, banāni un kokosrieksti, cūkas un grozi, slimie un mirstošie blīvā, spiedzošā, kaucošā masā tiek valstīti pa klāju.

Otrs vilnis aizmēza no «Mazās Zanniņas» treliņus, un, tā kā pakaļgals iegrima ūdenī, bet priekšgals uzšāvās gaisā, viss nožēlojamais dzīvās radības un kravas maisījums slīdēja lejup. Tā bija cilvēku ķermeņu straume. Tos nesa kā nu kuro — citu ar galvu, citu ar kājām, citu ar sāniem pa priekšu, citi kūleņoja locīdamies, staipīdamies, raustīdamies, čokurā vilkdamies. Laiku pa laikam kādam izdevās pieķerties pie masta vai pie virves, bet, ķermeņu blīvas spiests, cilvēks atlaida rokas vaļā.

Kāds ar galvu ietriecās labā borta slīdragā. Viņa galvaskauss pārsprāga kā ola. Es sapratu, kas mūs sagaida, un uzrāpos uz kajītes jumta, bet no turienes grotmastā. A Čuns un viens no amerikāņiem mēģināja man sekot, taču es biju par veselu lēciena tiesu viņiem priekšā. Amerikāni aizskaloja pār bortu kā salmiņu. A Cuns satvēra stūres rata spieķi un iekārās tajā. Bet dūšīga sieviete no raratonga cilts — viņa droši vien svēra divsimt piecdesmit mārciņas — uzkrita viņam virsū un apmeta roku viņam ap kaklu. Ar brīvo roku A Cuns sagrāba pie stūres stāvošo kanaku, un tieši šajā mirklī šoneris sasvērās uz labo bortu.

Ķermeņu un ūdens lavīna, kas drāzās pār kreiso bortu starp kajīti un treliņiem, pēkšņi mainīja virzienu uz labā borta pusi. Viņi visi tika aizskaloti — sieviete, A Cuns un stūresvīrs, un es, goda vārds, redzēju, ka, atlaidis rokas vaļā un krizdams lejup, A Cuns uzsmaidīja man filozofiskā mierā.

Trešais — vislielākais vilnis nodarīja ne mazāku postu. Kad tas uzbruka, gandrīz visi bija sakāpuši takelāžā. Uz klāja varbūt kādi desmit aizrijušies, apdullināti, pusdzīvi nelaimīgie tika valstīti šurpu turpu vai rāpus mēģināja sasniegt drošāku vietu. Viņi aizlidoja pār bortu kopā ar divu atlikušo laivu drazām. Pērļu zvejnieki un es paguvām starp diviem viļņiem iegrūst kajītē un ieslēgt tur apmēram piecdesmit sievietes un bērnus. Un tomēr tas viņus neglāba.

Bet vējš? Lai cik daudz esmu pieredzējis, es nekad nebūtu ticējis, ka var būt tāds vējš. Tas nav aprakstāms. Vai tad var aprakstīt spoku? Tad jau tikpat labi varētu aprakstīt šo vēju. Tas rāva mums nost apģērbu. Es teicu: «rRāva nost,» — un neesmu pārteicies. Es neprasu, lai jūs man ticētu Es tikai stāstu, ko redzēju un pārdzīvoju. Reizēm pats tam neticu. Es paliku dzīvs, un tas ir viss. Nevar stāties pretī šim vējam un palikt dzīvs. Tas bija kaut kas briesmīgs, bet visbriesmīgākais bija tas, ka vējš kļuva aizvien negantāks.

Iedomājieties neskaitāmus miljonus un miljardus tonnu smilšu. Iedomājieties, ka šīs smiltis drāžas ar deviņdesmit, simt, simt divdesmit jūdžu ātrumu stundā vai vēl ātrāk. Tālāk iedomājieties, ka šīs smiltis ir neredzamas, netaustāmas, lai gan pilnīgi saglabā smilšu svaru un blīvumu. Iztēlojieties to visu, un jums būs vājš priekšstats par šo vēju.

Varbūt smiltis nav īstais salīdzinājums. Uzskatiet, ka tie ir dubļi, neredzami, .netaustāmi, bet smagi kā dubļi. Nē, tas ir kaut kas vairāk! Uzskatiet, ka katra gaisa molekula ir dubļu pika. Tad mēģiniet iedomāties milzīgu daudzumu šādu kopā saplūdušu dubļu piku. Nē, man_trūkst vārdu. Valoda palīdz attēlot parastas dzīves parādības, bet ne jau tādu pārdabisku parādību kā šis vējš. Man labāk nevajadzēja mēģināt to darīt, kā es biju apņēmies sākumā.

Teikšu tikai vienu: šis vējš nosita viļņus. Vēl vairāk: šķita, ka orkāns uzsūcis sevī visu okeānu un svaidās tajā izplatījuma daļā, kur iepriekš bija gaiss.

Protams, mūsu buras jau sen bija skrandās. Bet kapteinim Udūzam uz «Mazās Zanniņas» bija ierīce, kādu es uz dienvidu jūru šoneriem nekad nebiju redzējis, — peldošais enkurs. Tas bija konisks brezenta maiss, kura augšmalu turēja atvērtu masīva dzelzs stīpa. Peldošo enkuru palaiž līdzīgi pūķim, tas ieurbjas ūdenī tāpat, kā pūķis uzšaujas gaisā, starpība vienīgi tā, ka enkurs paliek perpendikulārā stāvoklī pie pašas ūdens virsas. Ar šoneri to saista gara virve. Tāpēc «Mazā Zanniņa», vēja dzīta, pagriezās pret viļņiem ar priekšgalu.

Viss būtu bijis labi, ja mēs neatrastos viesulim ceļā. Tiesa, vējš gan norāva pie rājām piesietās buras, izkustināja mastus un samudžināja tekošo takelāžu, tomēr mēs būtu izkūlušies no nelaimes, ja nebūtu sadūrušies ar pašu viesuļvētras centru. Tas mūs arī pazudināja. Nepārtrauktās brāzmas bija mani apdullinājušas, sastindzinājušas, paralizējušas, un es jau biju gatavs padoties un mirt, kad mēs iekļuvām ciklona centrā. Mūs satrieca pilnīgs klusums. Gaisā nebija ne niecīgākās vēsmas. Cilvēks varēja vai zaudēt prātu.

Neaizmirstiet, ka vairākas stundas mēs ar drausmīgu muskuļu piepūli bijām pretojušies vēja milzīgajam spiedienam. Un piepeši spiediena vairs nebija. Man bija tāda sajūta, ka ķermenis pārplīsīs un pajuks uz visām pusēm. Likās, ka visi mana ķermeņa atomi atgrūž cits citu un tūlīt, tūlīt neatturami aiztrauksies izplatījumā. Taču tas ilga tikai vienu mirkli. Tuvojās katastrofa.

Kad vējš bija norimis un spiediens pavisam nokrities, sacēlās viļņi. Tie slējās stāvus, lēkāja, tie uzlidoja līdz padebešiem. Neaizmirstiet, ka no visām debess pusēm vējš pūta uz rāmuma centru. Tāpēc arī no visām debess pusēm šurp vēlās viļņi. Nebija vēja, kas tos apstādinātu. Tie izsprāga no okeāna kā no ūdens spaiņa dibena palaisti korķi. To kustībā nebija nedz kādas sistēmas, nedz secības. Tie bija traki, apsēsti viļņi. To augstums sasniedza vismaz astoņdesmit pēdas. Tie vispār nebija viļņi. Neviens mirstīgais neko tamlīdzīgu nebija redzējis.

Tās bija šļāces, baismīgas šļāces — un nekas vairāk. Astoņdesmit pēdu augstas šļāces. Astoņdesmit! Pat vairāk nekā astoņdesmit. Tās sitās augstāk par mūsu mastiem. Tās bija strūklas, sprādzieni. Tās bija piedzērušās. Tās krita visur, kā pagadījās. Tās sadūrās un grūstījās. Tās saskrējās un kā tūkstoš ūdenskritumi pašķīda uz visām pusēm. Tāds okeāns, kāds bija te, orkāna centrā, nevienam pat sapņos nav rādījies. Tas bija pilnīgs haoss. Anarhija. Satracinātas stihijas elle.

Kas notika ar «Mazo Zanniņu»? Es nezinu. Pagāns vēlāk man sacīja, ka viņš arī nezinot. Tā vārda pilnā nozīmē pārlūza uz pusēm, sajuka gabalos, saira skaidās, pārvērtās smelknē, izzuda. Es attapos, kad biju ūdenī un automātiski peldēju, kaut gan biju jau sācis grimt. Kā tas notika, man nav palicis prātā. Atceros, ka «Mazā Zanniņa» izjuka; tas droši vien notika tajā brīdī, kad es zaudēju samaņu. Lai nu kā, bet es biju ūdenī, un vienīgais, ko varēju darīt, bija turēties, kaut gan sevišķas cerības neloloju. Atkal pūta vējš, viļņi bija kļuvuši mazāki un vēlās kā parasti, un es sapratu, ka ciklona centrs ir pāri. Par laimi, apkārt nemanīja haizivis. Orkāns bija izklīdinājis nesātīgo baru, kas bija ielencis kuģi ar līķiem un rijis līķus.

«Mazā Zanniņa» sašķīda gabalos ap dienas vidu, bet pēc pāris stundām es uzdūros lūkas vākam. Visu laiku gāza lietus, es ieraudzīju šo vāku pavisam nejauši. Pie gredzena bija piesiets virves gals, un es sapratu, ka noturēšos vismaz dienu, ja vien neatgriezīsies haizivis. Trīs stundas, bet varbūt vēl mazliet vēlāk, kad es, stingri pieķēries pie vāka un aizvēris acis, no visa spēka pūlējos dziļi elpot un vienlaikus nesarīties ūdeni, man izklausījās, it kā es dzirdētu balsis. Lietus bija mitējies, vējš un jūra norimuši. Nepilnas divdesmit pēdas no manis, pieķērušies pie cita lūkas vāka, peldēja kapteinis Udūzs un pagāns. Viņi cīnījās par vāku, vismaz francūzis cīnījās.

—   Paien moir!x — es izdzirdēju viņu iespiedzamies un ieraudzīju, ka viņš iesper kanakam.

Kapteinis Udūzs bija pazaudējis visu savu apģērbu, palikušas bija tikai smagās, rupjās kurpes. Spēriens bija nežēlīgs, jo trāpīja pagānam pa muti un gandrīz vai apdullināja viņu. Es gaidīju, ka kanaks atbildēs ar to pašu, taču viņš drošības labad papeldēja pēdas desmit tālāk. Katru reizi, kad viļņi piedzina viņu tuvāk francūzim, tas, abām rokām turēdamies pie vāka, atspēra kanaku nost un nolamāja viņu par melno pagānu.

—   Es iešu un nolaidīšu tevi dibenā, tu baltais lops! — es uzkliedzu.

Es neizpildīju savus draudus tikai tāpēc, ka jutos pārāk noguris. Jau iedomājoties vien, ka_ būs jasaņemas un jāpeld pie viņa, man kļuva nelabi. Tāpēc es pasaucu kanaku un piedāvāju viņam turēties pie mana vāka. Viņš teica man, ka viņu saucot Otoo (izrunā o-to-o) un ka viņš esot

1 Melnais pagāns. (Franču v.) dzimis Bora-Bora salā, kas atrodas vistālāk Sadraudzības salu rietumos. Kā vēlāk uzzināju, viņš pirmais atradis vāku un, pēc kāda laika sastapis kapteini Udūzu, uzaicinājis viņu glābties kopā, bet kapteinis viņu par šiem pūliņiem aizspēris prom.

Tā es pirmo reizi sastapu Otoo, Viņš nebija kauslis. Viņš biļa patīkams, maigs un laipns, kaut gan turpat vai sešas pēdas garš un muskuļots kā gladiators. Viņš nebija kauslis, bet nebija arī gļēvulis. Viņa krūtīs pukstēja lauvas sirds, un vēlāk es nereti redzēju viņu riskējam tādos gadījumos, kad man nebūtu pieticis drosmes. Es gribu teikt, ka Otoo, lai gan nebļja kauslis un vienmēr vairījās no ķildām, nekad arī neatkāpās briesmu priekšā. Bet jums vajadzēja redzēt Otoo, kad viņš sāka rīkoties! Es nemūžam neaizmirsīšu, kā viņš apstrādāja Billu Kingu. Tas notika Vācu Samoa. Bills Kings bija izdaudzināts amerikāņu flotes smagā svara čempions. Viņš bija zvērs, nevis cilvēks, īsts gorilla, viens no tiem neaptēstajiem skandālu cēlējiem, kuriem visa gudriba ir dūrēs. Viņš sāka ķildu un divas reizes iespēra Otoo, bet pēc tam vienu reizi iesita viņam, iekams kanaks atskārta, ka nu ir jāsit pretī. Manuprāt, nebija pagājušas ne četras minūtes, kad Bills Kings bija pārvērsts par nelaimīgu četru ielauztu ribu, sadragāta apakšdelma un izmežģītas lāpstiņas īpašnieku. Otoo nebija nekādas sajēgas par boksa mākslu. Viņš sita, kā prata, un Bills Kings nogulēja aptuveni trīs mēnešus, kamēr atkopās no tovakar Apijas krastā saņemtajiem sitieniem.

Taču es jau esmu aizsteidzies pārāk tālu uz priekšu. Tātad mēs abi turējāmies pie viena vāka. Katrs no mums pārmaiņus rāpās atpūsties uz tā, kamēr otrs, līdz zodam ūdenī iegrimis, tikai turējās pie vāka ar rokām. Divas dienas un divas naktis, nepārtraukti mainīdamies vietām, mēs klīdām pa okeānu. Beigās es gandrīz visu laiku biju nesamaņā un reizēm tomēr dzirdēju, ka Otoo kaut ko murmina savā dzimtajā valodā. Mēs nenomirām aiz slāpēm tāpēc, ka atradāmies ūdenī, kaut gan jūras ūdens sālīja un karstā saule cepināja.

Beidzās ar to, ka Otoo izglāba manu dzīvību, jo es atguvos krastā divdesmit pēdas no ūdens, apklāts ar kokos- palmu lapām, lai saule nespīdētu virsū. Vienīgi Otoo varēja atvilkt mani šurp un saspraust smiltīs lapas. Viņš gulēja man blakus. Es atkal zaudēju samaņu, bet, kad pamodos, bija vēsa, zvaigžņota nakts, un Otoo pilināja man mutē kokosriekstu sulu.

Izņemot mūs abus, neviens cits no «Mazās Zanniņas» nebija izglābies. Kapteinis Udūzs acīmredzot bija aizgājis bojā no spēku izsīkuma, tāpēc ka vāks pēc dažām dienām tika izmests krastā bez viņa. Mēs nodzīvojām pie šā atola iedzimtajiem veselu nedēļu, pēc tam mūs pievāca franču kreiseris un nogādāja Tahiti. Pa to laiku mēs tomēr bijām izpildījuši vārdu apmaiņas ceremoniju. Dienvidu jūrās šī ceremonija savieno divus cilvēkus ciešāk nekā brālības saites. Iniciators biju es, un Otoo bija stāvā sajūsmā, kad es to ierosināju.

—  Tas ir labi, — viņš teica tahitiešu valodā, — tāpēc ka mēs divas dienas kopā skatījāmies nāvei acīs.

—   Bet nāve sastomījās, — es teicu pasmaidīdams.

—  Jūs bijāt drosmīgs, kungs, — Otoo atbildēja, — un nāvei pietrūka nekaunības, lai sāktu runāt.

—   Kāpēc tu sauc mani par kungu? — es jautāju, izlikdamies aizskarts. — Mēs esam apmainījušies vārdiem. Tev es esmu Otoo. Man tu esi Cārlijs. Un starp mums mūžu mūžos tu būsi Cārlijs, bet es Otoo. Tāda ir paraža. Un pēc mūsu nāves, ja mums būs lemts satikties kaut kur aiz zvaigznēm, kaut kur aiz debesīm, man tu pa vecam būsi Cārlijs, bet es tev — Otoo.

—  Jā, kungs, — viņš atbildēja, acīm mirdzot klusā priekā.

—   Atkal! — es sašutis iesaucos.

—  Vai es varu atbildēt par to, ko izrunā manas lūpas? — viņš taisnojās. — Tās ir tikai manas lūpas. Bet klusībā es vienmēr teikšu: «Otoo». Kad es domāšu par sevi, es domāšu par tevi. Kad mani kāds sauks vārdā, es domāšu par tevi. Un aiz debesīm un aiz zvaigznēm tu man mūžīgi mūžos būsi Otoo. Vai tas ir labi, kungs?

Es apvaldīju smaidu un atbildēju, ka tas ir labi.

Mēs izšķīrāmies Papeetē. Es paliku krastā, lai atgūtu spēkus, bet viņš ar kuteri aizbrauca uz savu dzimto salu Bora-Bora. Pēc sešām nedēļām viņš bija atpakaļ. Es biju pārsteigts, tāpēc ka, braukdams prom, viņš pastāstīja man par savu sievu un savu nodomu atgriezties pie viņas un aizmirst tādus ceļojumus.

—   Kurp tu brauksi, kungs? — Otoo vaicaja, tikko bijām paguvuši sasveicināties.

Es paraustīju plecus. Tas bija smags jautājums.

—   Klejošu pa pasauli, — es atbildēju, — pa visu pasauli, pa visām jūrām un visām salām, kas atrodas šajās jūrās.

—  Es braukšu tev līdzi, — viņš vienkārši teica. — Mana sieva ir mirusi.

Man nekad nav bijis brāļa, bet, ja spriež pēc citiem cilvekiem, tad jašaubās, vai kādam ir bijis brālis, kas viņam nozīmētu tikpat daudz, cik man nozīmēja Otoo. Viņš man bija gan brālis, gan tēvs, gan māte. Un es apzinājos, ka esmu kļuvis godīgāks un labāks, pateicoties Otoo. Man bija vienalga, ko par mani domā citi, bet man vajadzēja palikt godīgam Otoo acīs. Viņa priekšā es nedrīkstēju aptraipīt sevi. Viņš bija padarījis mani par savu ideālu tāpēc, ka mīlēja un dievināja mani un dažu labu reizi es būtu pastrādājis lielas muļķības, ja mani nebūtu atturējusi doma par Otoo. Viņš lepojās ar mani, līdz man izveidojās paradums nedarīt neko tādu, kas varētu ma- zinat šo lepnumu.

Es, protams, uzreiz nesapratu, kādas ir viņa jūtas pret mani. Viņš mani nekad nenopēla, nekad neaprāja, un es tikai pamazām atskārtu, cik augstu viņš mani vērtē, un pamazām aptvēru, cik sāpīgi aizskaru viņu, nebūdams tik labs, cik labs varētu būt.

Septiņpadsmit gadus mēs bijām kopā, septiņpadsmit gadus viņš bija man blakus, sargāja manu miegu, ārstēja mani, kad gulēju saslimis ar drudzi un ievainots, jā, un arī pats tika ievainots, kad metās kautiņā aizstāvēt mani. Viņš pieteicās darbā uz tiem pašiem kuģiem, uz kuriem es, un mēs kopā izbraukājām visu Kluso okeānu no Ha- vaju salām līdz Sidnejas ragam, no Torresa jūras šauruma līdz Galapagu salām. Mēs vervējām melnos no Jaunhebridu un Lainu salām līdz Luiziānai, Jaunajai Britānijai, Jaunajai Īrijai un Jaunajai Hanoverai. Trīs reizes mēs cietām katastrofu — pie_ Gilberta,_S_antakrusas un Fidži salām. Mēs pirkām un pārdevām tālāk visu, ar ko varēja nopelnīt dolāru, — pērles, perlamutru, kopru, trepangus, bruņurupuču bruņas un mantas no krasta izmestiem kuģiem.

Tas viss man kļuva skaidrs Papeetē tūlīt pēc tam, kad viņš paziņoja, ka sekos man kaut līdz pasaules malai. Tolaik Papeetē pastāvēja tāds kā klubs, kur pulcējās pērļu uzpircēji, tirgotāji, kapteiņi un visvisādi dienvidu jūru avantūristi. Spēlēts tika uz augstām likmēm un dzerts arī tika uz nebēdu, un es diemžēl aizkavējos ilgāk, nekā pie- dienējās. Lai cik vēlu es izgāju no kluba, Otoo mani vienmēr gaidīja un pavadīja uz mājām.

Sākumā es par to smaidīju, pēc tam sabāru viņu. Tad es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka man nav vajadzīga aukle. Pēc tam, iznācis no kluba, es viņu vairs neredzēju. Pēc kādas nedējas es pavisam nejauši atklāju, ka viņš joprojām pavada mani uz mājām, lavīdamies pa ielas otru pusi mango koku ēnā. Ko es varēju darīt? Un tad es sapratu, kas jādara.

Pašam nemanot, es sāku pārrasties mājās agrāk. Lietainās un vējainās naktīs, pašā ēverģēlību un izpriecu karstumā no manis neatstājās doma par Otoo, kas nīkst sardzē zem pilošajiem mango kokiem. Tas patiesi bija viņa nopelns, ka es kļuvu labāks. Viņš tomēr nebija nekāds puritānis. Viņš neko nezināja par kristīgo morāli. Visi Bora-Bora iedzīvotāji bija kristīti, bet viņš bija pagāns, vienīgais neticīgais salā, liels materiālists, kurš zināja, ka nomiris viņš būs beigts. Viņš ticēja cilvēku godīgumam un taisnīgumam. Sīka nelietība viņa goda kodeksā bija gandrīz tikpat smags noziegums kā zvēriska slepkavība, un es biju pārliecināts, ka viņš vairāk cienīs slepkavu nekā nožēlojamu blēdi.

Kas attiecas uz mani pašu, viņš bija pret visu, kas nāca man par sliktu. Pret spēli viņš neiebilda. Viņš pats bija aizrautīgs spēlmanis. Bet vēlas nomoda stundas, viņš paskaidroja, kaitējot veselībai. Viņš pazina cilvēkus, kuri nomiruši ar drudzi tāpēc, ka nebija rūpējušies par savu veselību. Viņš nebija atturībnieks un, strādājot uz jūras, izmircis līdz pēdējai vīlītei, labprāt iedzēra glāzi viskija. Citiem vārdiem sakot, viņš ticēja, ka alkohols ir noderīgs tad, ja to lieto ar mēru. Viņš bija redzējis daudzus cilvēkus, kurus džins vai viskijs bija iedzinis kapā vai apkaunojis.

Otoo vienmēr rūpēja mana labklājība. Viņš domāja par manu nākotni, apsvēra manus plānus un interesējās par manu likteni vairāk nekā es pats. Sākumā, kad vēl nenojautu, ka Otoo interesējas par manām lietām, viņam vajadzēja pašam uzminēt manus nodomus, kā tas, piemēram, notika Papeetē, kad es gudroju, vai pieņemt par kompanjonu kādu lapsīgu puisi, manu tautieti. Es nezināju, ka viņš ir blēdis. Neviens baltais Papeete to nezināja. Otoo arī nezināja, bet viņš redzēja, cik nešķirami mēs esam kļuvuši, un nolēma pats visu izdibināt. Tahiti piekrastē apkārt dauzās vietējie matroži no visām jūrām, un aizdomu skubinātais Otoo tikmēr pinās ar viņiem, kamēr savāca pārliecinošus faktus, kas apstiprināja viņa aizdomas. Jā, viņš daudz ko uzzināja par Rendolfu Votersu. Kad Otoo sāka man to stāstīt, es neticēju, bet, kad es to izstāstīju Votersam, viņš, ne pušplēsta vārda nebildis, ar pirmo tvaikoni aizbrauca uz Oklendu.

Atklāti sakot, sākumā mani kaitināja tas, ka Otoo bāž degunu manās darīšanās. Taču es zināju, ka tas tiek darīts pilnīgi nesavtīgi, un drīz vien biju spiests atzīt, ka viņš ir gudrs un piesardzīgs. Viņš pastāvīgi uzmanīja, ka nepalaižu garām kādu izdevību, un bija vienlaikus vērīgs un tālredzīgs. Drīz viņš kļuva par manu padomdevēju un pārzināja manas lietas labāk nekā es pats. Manas intereses viņam bija tuvākas nekā man. Tolaik es biju puiciski bezrūpīgs, devu priekšroku nevis dolāriem, bet romantikai, nevis ērtai naktsmītnei, bet piedzīvojumam. Tāpēc labi vien bija, ka mani kāds pieskata. Es zinu: ja nebūtu bijis Otoo, šodien manis vairs nebūtu starp dzīvajiem.

No daudziem piemēriem atļaujiet minēt vienu. Kad devos uz Paumotu pēc pērlēm, man jau bija neliela pieredze melnādaino vervēšana. Samoa mēs ar Otoo palikām krastā — īstenībā mēs bijām uz sēkļa —, kad man radās izdevība pieteikties par vervētāju uz brigas, kura piegādāja plantācijām strādniekus. Otoo pieteicās uz tās pašas brigas par vienkāršu matrozi, un turpmākajos sešos gados mēs ar dažādiem kuģiem izbraukājām vismežonīgākos Me- lanēzijas nostūrus. Otoo uzskatīja, ka vieta pie stūres aira manā laivā pieder viņam. Mēs parasti izsēdinājām vervētāju malā. Sedzēja laiva braukšanas gatavībā stāvēja pār- simt pēdu no krasta, kamēr vervētāja laiva tāpat braukšanas kārtībā palika šūpojamies viļņos pie paša krasta. Kad es ar savām precēm izkāpu malā un iespraudu smiltīs stūres airi, Otoo atstāja savu vietu un pārsēdās pie vin- čestra, kas pa ķērienam gulēja zem buraudekla gabala. Matroži otrā laivā arī bija apbruņoti, zem buraudekla stērbelēm gar bortu gulēja snaideri. Kamēr es dedzīgi centos pierunāt pinkainos iedzimtos, lai viņi brauc strādāt uz Kvīnslendas plantācijām, Otoo neizlaida viņus no acīm. Cik reižu viņa paklusais uzsauciens nebrīdināja mani par aizdomīgu rīcību vai draudošām lamatām! Dažkārt trauksmes signāls bija negaidīts šāviens, ar ko Otoo nolaida

no kājas kādu iedzimto. Kad skrēju uz laivu, viņa roka vienmēr saķēra mani lēcienā. Reiz — es atceros, tas bija tad, kad mēs braucām ar «Santa Anna», — mums uzbruka, kad laiva bija piestājusi krastā. Sedzēja laiva traucas mums palīgā, bet vairāki desmiti mežoņu pa to laiku būtu samaluši mūs miltos. Otoo ar vienu stiepienu bija krastā un ņēmās abām rokām svaidīt uz visam pusēm tabaku, krelles, kaujas cirvjus, nažus un katūna gabalus.

Tas nu sprogainajiem bija par daudz. Kamēr viņi plēsās par dārgumiem, mēs iestūmām laivu ūdenī un atīrā- mies pēdas četrdesmit no krasta. Bet pēc četrām stundām es uz tā paša krasta savervēju trīsdesmit cilvēkus.

Sevišķi man prātā iespiedies kāds gadījums Malaitā, Zālamana salu austrumu grupas vismežonīgākajā salā. Iedzimtie bija ārkārtīgi draudzīgi noskaņoti; un kā mēs varējām zināt, ka viss ciems jau divus gadus vāc cilvēku galvas, lai apmainītu tās pret baltā cilvēka galvu? Visi klaidoņi tur ir galvu mednieki — un viņi sevišķi augstu vērtē baltā cilvēka galvu. Tas, kurš to dabūjis, saņemtu visu, ko viņi sakrājuši. Kā jau teicu, viņi šķita ļoti draudzīgi noskaņoti, un todien es biju aizgājis gar krastu savus simt jardus no laivas. Otoo bija mani brīdinājis, taču es neklausīju viņam un, kā parasti, iekūlos nelaimē.

Pēkšņi es ieraudzīju no mangrovju biezokņa izšaujamies veselu šķēpu mākoni. Vismaz kādi desmit ķēra mani. Es metos skriet, bet paklupu pār šķēpu, kas bija iedūries man lielā, un pakritu. Melnie, vicinādami garos kātos iestiprinātus, ar spalvām izrotātus cirvjus, likās pakaļ un grasījās nocirst man galvu. Viņi tā kāroja iegūt galvu, ka traucēja cits citu. Sajā jūklī man izdevās izvairīties no vairākiem cirtieniem.

Un tad parādījās Otoo — Otoo cīnītājs. Viņš nez no kurienes bija izrāvis smagu koka vāli, un tuvcīņā tā bija daudz iedarbīgāka par šauteni. Viņš ielauzās pašā pūlī, tā ka iedzimtie nevarēja sadurt viņu ar šķēpiem, bet cirvji bija tikai par kavēkli. Viņš cīnījās par mani, cīnījās nikni kā vikings. Ar vāli viņš rīkojās apbrīnojami. Galvaskausi šķīda kā pārgatavojušies apelsīni. Tikai pēc tam, kad Otoo bija izklīdinājis uzbrucēju baru, uzvēlis mani plecos un skrēja uz laivu, viņu pirmo reizi ievainoja. Četru šķēpu trāpīts, viņš nokļuva līdz laivai, paķēra vinčestru un sāka šaut, ar katru šāvienu nokniebdams vienu ienaidnieku. Tad mēs sākām irties uz šoneri un pārsējām brūces.

Septiņpadsmit gadu mēs turējāmies kopā. Viņš padarīja mani par cilvēku. Es vēl šodien būtu kravas pārzinis, vervētājs un vispār no manis vairs nebūtu ne miņas, ja nebūtu bijis Otoo.

—   Tu esi iztērējis savu naudu un vari nopelnīt vēl, — viņš reiz teica man. — Tagad ir viegli tikt pie naudas. Turpretī, kad kļūsi vecs, nauda izsīks un tu vairs nebūsi spējīgs nopelnīt. Es to zinu, kungs. Esmu izpētījis balto cilvēku paradumus. Piekrastē ir daudz sirmgalvju, kuri kādreiz bijuši jauni un spējuši nopelnīt naudu tāpat kā tu patlaban. Tagad viņi ir veci un viņiem nekā nav, un viņi gaida kādu jaunu puisi, kas nokāps no kuģa un izmaksās viņiem.

Melnādainais plantācijās ir līdzīgs vergam. Viņš saņem divdesmit dolāru gadā. Viņš strādā vaiga sviedros. Uzraugs nestrādā vaiga sviedros. Viņš jāj uz zirga un skatās, kā melnais strādā. Viņš saņem divsimt dolāru gadā. Es esmu šonera matrozis. Es saņemu piecpadsmit dolāru mēnesī. Tas tāpēc, ka esmu labs matrozis. Es strādāju vaiga sviedros. Bet kapteinis zviln audekla nojumē un sūc alu no lielām pudelēm. Es nekad neesmu redzējis, ka viņš paceltu buras vai rīkotos ar airi. Viņš saņem simt piecdesmit dolāru mēnesī. Es esmu matrozis. Viņš ir navigators. Kungs, es domāju, ka būtu ļoti labi, ja tu mācītos navigāciju.

Otoo skubināja mani to darīt. Kad es kā kapteiņa otrais palīgs devos savā pirmajā .braucienā ar šoneri, viņš devās man līdzi un bija lepnāks par mani, ka es komandēju. Bet Otoo nelikās mierā.

—   Kapteinim labi maksā, kungs, bet viņa pārziņā ir kuģis, un viņš visu laiku ir nodarbināts. Kuģa īpašnieks — lūk, kas saņem vairāk. Kuģa īpašnieks ar saviem daudzajiem ierēdņiem sēž krastā un taisa naudu.

—   Tiesa gan, bet šoneris maksā piectūkstoš dolāru, turklāt vecs šoneris, — es iebildu. — Es drīzāk nosirmošu nekā sakrāšu piectūkstoš dolāru.

—   Baltais cilvēks ātri var kļūt bagāts, — Otoo turpināja, rādīdams uz krastu, kas bija noaudzis ar kokos- palmām.

Toreiz mēs braukājām gar Gvadalkanaras austrumu krastu, uzpirkdami riekstus.

—   Attālums starp šo divu upju grīvām ir divas jūdzes, — viņš sacīja. — Līdzenums iestiepjas tālu salā.

Pašlaik tam nav nekādas vērtības. Bet ko var zināt? Pēc gada vai diviem par šo zemi maksās bargu naudu. Te ir ērti izmest enkuru. Okeāna tvaikoņi var pienākt pie paša krasta. Tu vari nopirkt no vecā virsaiša četras jūdzes platu zemes joslu par desmittūkstoš pakām tabakas, desmit pudelēm džina un Snaidera šauteni, kas tev izmaksās ap simt dolāru. Tad tu noslēgsi darījumu ar pilnvaroto, pēc gada vai diviem pārdosi zemi un kļūsi par kuģa īpašnieku.

Es paklausīju Otoo padomam, un viņa pareģojums piepildījās, tiesa, gan nevis pēc diviem, bet pēc trim gadiem. Pēc tam nāca darījums ar pļavām Gvadalkanarā — es paņēmu uz renti no valsts divdesmittūkstoš akru zemes uz deviņdesmit deviņiem gadiem par nominālvērtību. Biju rentnieks tieši deviņdesmit dienas, pēc tam pārdevu zemi par milzu summu kādai sabiedrībai. Otoo vienmēr bija tas, kas visu paredzēja un nepalaida garām izdevību. Viņš ierosināja izcelt nogrimušo «Donkasteru», kas tika pārdota ūtrupē par simt mārciņām un pēc visu izdevumu segša nas ienesa trīs tūkstošus tīras peļņas. Pēc Otoo ierosinājuma es kļuvu par plantatoru Savaijā un tirgojos ar ko kosriekstiem Upolu.

Mēs vairs negājām jūrā tik bieži kā agrāk. Es biju kļuvis bagāts. Apprecējos un tiku uz zaļa zara, bet Otoo palika tas pats vecais Otoo, kurš klīda pa māju vai iečāpoja kantorī ar koka pīpi mutē, ģērbies par šiliņu pirktā kreklā un četriem šiliņiem pirktās biksēs. Es nevarēju piespiest viņu tērēt naudu. Viņam varēja atlīdzināt tikai a* mīlestību, un dievs mans liecinieks, ka mēs visi viņu no sirds mīlējām. Bērni viņu dievināja, un, ja vien Otoo būtu bijis samaitājams, mana sieva būtu viņu izlutinājusi.

Bet bērni! Viņš vienīgais atklāja tiem apkārtējās pasaules noslēpumus. Viņš mācīja bērniem spert pirmos soļus. Viņš sēdēja pie bērnu gultiņām, kad mazie bija slimi Citu pēc cita, kad viņi vēl lāgā neprata staigāt, Otoo ņēma bērnus līdzi uz lagūnu un padarīja par īstiem ūdens iemītniekiem. Par zivju paradumiem un zvejas paņēmieniem viņš iemācīja tiem vairāk, nekā es jebkad esmu zinājis. Viņš atklāja arī meža noslēpumus. Septiņu gadu vecumā Toms pazina mežu tā, kā man ne sapņos nebija rādījies Sešu gadu vecumā Mērija bez bailēm gāja pa stāvu klinti, bet es biju redzējis vīriešus, kam pietrūka drosmes to darīt. Tikko Frenkam bija apritējis sestais gads, viņš varēja iznirt ar naudas gabalu no piecu metru dziļuma.

—   Manējiem Bora-Bora nepatīk pagāni, tur visi ir kristīgie. Bet man nepatīk Bora-Bora kristīgie, — viņš teica kādu dienu, kad gribēju pierunāt viņu iztērēt naudu, kas ar pilnām tiesībām piederēja viņam, un ar vienu no mūsu šoneriem aizbraukt uz dzimto salu. Es cerēju, ka šis ceļojums iezīmēs lūzumu Otoo psiholoģijā un viņš kļūs izšķērdīgāks.

Es saku «ar vienu no mūsu šoneriem», kaut gan pēc likuma tie toreiz piederēja man. Es ilgi stīvējos ar Otoo, lai piedabūtu viņu kļūt par manu kompanjonu.

—   Mēs esam kompanjoni kopš tās dienas, kad nogrima «Mazā Zanniņa», — viņš beidzot sacīja. — Bet, ja tava sirds tā vēlas, būsim likumīgi kompanjoni. Es neko nedaru, bet tas ir dārgs prieks. Es daudz dzeru, ēdu un smēķēju — tas izmaksā lielu naudu, es zinu. Es par brīvu spēlēju biljardu, jo tas ir tavs galds, bet nauda izļet. Prieku ķert zivis uz rifa var atļauties tikai bagātnieks. Aķi un makšķerauklas maksā bargu naudu. Jā, mums nepieciešams kļūt par likumīgiem kompanjoniem. Man vajadzīga nauda. Es to saņemšu kantorī no vecākā klerka.

Attiecīgie dokumenti tika uzrakstīti un noformēti. Pēc gada es saku gausties.

—   Čārlij, — es teicu, — tu esi nejauks vecs krāpnieks, nelaimīgs sīkstulis, nožēlojams sauszemes krabis. Paskaties, tava peļņas daļa šajā gadā ir bijusi vairāki tūkstoši dplaru. So papīru maņ iedeva vecākais klerks. Te rakstīts, ka tu gadā esi iztērējis astoņdesmit septiņus dolārus un divdesmit centus.

—  Vai man vēl kas pienākas? — Otoo nobažījies jautāja.

—   Es taču teicu — tūkstošiem dolāru, — es atbildēju.

Otoo atplauka, it kā akmens būtu novēlies viņam no sirds.

—   Tas ir labi, — viņš sacīja. — Pielūko, lai vecākajam klerkam rēķini būtu kārtībā! Kad man vajadzēs, es paņemšu naudu, un tā kā netrūktu ne centa.

Ja trūks, — viņš cieti teica, — tad atvilks no klerka algas.

Bet šajā laikā, kā es vēlāk uzzināju, Amerikas konsula seifā jau glabājās Karuzersa sastādītais testaments, saskaņā ar kuru es biju vienīgais mantinieks.

Bet pienāca gals, tāpēc ka visam reiz pienāk gals. Tas notika Zālamana salās, kur mēs neprātīgās jaunības dienās bijām strādājuši kā negudri un kur bijām ieradušies vēlreiz, galvenokārt lai atpūstos un pie viena apraudzītu, kā klājas mūsu zemes gabaliem Floridas salā un cik izdevīga ir pērļu zveja Mboli jūras šaurumā. Mēs bijām izmetuši enkuru pie Savo, cerēdami ietirgot kaut ko vērtīgu.

Nu, ap Savo čum un mudž no haizivīm. Iedzimto paraža apbedīt mirušos jūrā bija padarījusi haizivis par tuvējo ūdeņu pastāvīgām iemītniecēm. Man, kā vienmēr, bija tā laime braukt ar niecīgu, pārlādētu iedzimto laiveli, kura apgāzās. Tajā bija, pareizāk sakot, pie tās turējās četri melnie un es. Līdz šonerim bija kādi simt jardi. Tieši tajā brīdī, kad es kliedzu, lai nolaiž no šonera laivu, kāds iedzimtais sāka vaimanāt. Viņš turējās pie laiveles gala, un viņu kopā ar laiveli vairākas reizes pavilka uz leju. Tad viņš atlaida vaļā rokas un pazuda. Viņš bija kritis par upuri haizivij.

Trīs palikušie iedzimtie mēģināja izrāpties no ūdens uz laiveles dibena. Es kliedzu, lamājos, tuvākajam pat iegāzu ar dūri, bet nekas nelīdzēja. Viņi bija neprātīgu baiļu varā. Laivele varēja noturēt labi ja vienu no viņiem. Kad uz laiveles uzrāpās trīs, tā saslējās stāvus un sazvēlās uz sāniem, iesviezdama viņus ūdenī.

Es atstāju laiveli un peldēju uz šonera pusi cerībā, ka mani uzņems pretī izsūtītā laiva. Viens no iedzimtajiem sekoja man, un mēs plecu pie pleca peldējām uz priekšu, ne vārda nerunādami un laiku pa laikam iegremdēdami seju ūdenī, lai redzētu, vai mums neuzglūn haizivis. Pie laiveles palikušā cilvēka kliedziens pavēstīja mums, ka viņam uzklupušas plēsoņas. Iebāzis galvu ūdenī, es ieraudzīju lielu haizivi papeldam garām tieši zem manis. Tā bija ne mazāk kā sešpadsmit pēdas gara. Es redzēju, kā tas viss notika. Haizivs sagrāba iedzimto aiz vidukļa, un prom bija nabadziņš. Galva, pleci un rokas visu laiku rēgojās virs ūdens, un nelaimīgais kliedza sirdi plosošā, balsī. Tā viņš tika nests vairākus simtus pēdu, kamēr pazuda zem ūdens.

Es stūrgalvīgi īros tālāk, cerēdams, ka tā ir pēdējā izsalkusi haizivs. Taču parādījās vēl viena. Vai tā bija viena no tām, kas bija uzbrukušas iedzimtajiem sākumā, vai bija krietni pamielojusies kaut kur citur, es nezinu. Lai nu kā, šī haizivs nesteidzās tā kā citas. Es vairs nejaudāju peldēt tik ātri, tāpēc ka daudz spēka patērēju, cenzdamies neizlaist to no acīm. Es redzēju, kā tā sāka pirmo uzbrukumu. Man laimējās ar abām rokām iesist tai pa purnu un, kaut gan plēsoņas pēkšņais trieciens bezmaz pagrūda mani zem ūdens, tomēr izdevās to padzīt nost. Haizivs pagriezās un sāka mest lokus ap mani. Otrreiz es izglābos ar tādu pašu manevru. Trešais trieciens bija neveiksmīgs abām pusēm. Haizivs pagriezās tajā mirklī, kad manas dūres bija pie paša purna un uzbrucēja sāni, kas atgādināja smilšpapīru, norāva vienai rokai ādu no elkoņa līdz plecam (man bija mugurā jaka bez piedurknēm).

Tagad es biju pavisam nokausēts un zaudējis jebkuras cerības. Līdz šonerim bija atlikušas divsimt pēdas. Kad biju iegremdējis seju ūdenī un vēroju haizivi, kas gatavojās nākamajam uzbrukumam, starp mums garām papeldēja brūns ķermenis. Tas bija Otoo.

—   Peldi uz šoneri, kungs! — viņš uzsauca. Un viņa balss bija jautra, it kā viss notiekošais būtu joks, nekas vairāk. — Es pazīstu haizivis. Haizivs ir mans brālis.

Es paklausīju un lēni iros uz priekšu, bet Otoo peldēja man apkārt, visu laiku turēdamies starp mani un haizivi, atvairīdams uzbrukumus un drosminādams mani.

—   Laivceltņiem norauta takelāža, un viņi nostiprina falles, — Otoo pēc kāda brīža paskaidroja un tūlīt ienira, lai atvairītu kārtējo uzbrukumu.

Kad līdz šonerim bija vēl trīsdesmit pēdas, man vairs galīgi nebija spēka. Es tikko kustināju rokas un kājas. No borta mums svieda virves, taču tās krita pārāk tālu. Haizivs, redzēdama, ka tās nenodara nekā ļauna, kjuva drošāka. Vairākas reizes tā tikko nesagrāba mani, bet izšķirošajā mirklī iejaucās Otoo. Protams, viņš varēja glābties kurā katrā laikā. Viņš tomēr palika pie manis.

—  Ardievu, Cārlij! Man ir beigas! — es tikko spēju izdvest.

Es zināju, ka tās ir beigas, ka pēc brīža es celšu rokas un laidīšos dibenā.

Bet Otoo iesmējās un teica:

—   Es tev parādīšu jaunu triku. Tai haizivij kļūs slikta dūša.

Kad haizivs grasījās peldēt man klāt, Otoo ienira aiz manis.

—   Pagriez mazliet pa kreisi! — viņš uzsauca. — Tur uz ūdens ir virve. Pa kreisi, kungs, pa kreisi!

Es mainīju kursu un peldēju uz priekšu. Biju jau gandrīz bez samaņas. Kad biju satvēris virvi, no šonera atskanēja kliedziens. Otoo vairs nebija redzams. Brīdi vēlāk viņš parādījās virs ūdens. Abas plaukstas bija norautas, no stuburiem šļācās asinis.

—  Otoo! — viņš paklusi uzsauca. Un viņa skatiens pauda to pašu mīlestību, kas skanēja viņa balsī.

Tikai tagad vienīgo reizi, savas dzīves pēdējā mirklī, viņš nosauca mani šajā vārdā.

—   Ardievu, Otoo! — viņš izkliedza.

Tad viņu parāva zem ūdens, bet mani uzvilka uz klāja, kur es kapteiņa rokās zaudēju samaņu.

Tā aizgāja no dzīves Otoo, kurš bija mani izglābis, padarījis par cilvēku un pēc tam atkal izglābis. Mēs satikāmies orkāna rīklē un šķīrāmies haizivs rīklē. Starp šiem notikumiem bija pagājuši septiņpadsmit gadi, un es droši varu apgalvot, ka melnādaino un balto cilvēku nekad nav saistījusi tāda draudzība. Ja Jehova savos augstumos patiešām ir visu redzošs, tad Otoo, vienīgajam pagānam no Bora-Bora salas, viņa valstībā nebūs pēdējā vieta.

baismīgās Zālamana salas

Nav vis tukšas valodas, ka Zalamana salas esot dieva pamests salu puduris. Bet, no otras puses, atradīsies pasaule arī vēl sliktākas vietiņas. Tomēr nepieredzējušam jaunpienacējam, kam trūkst uz paša ādas pārbaudītas izpratnes par to, kas ir cilvēki un dzīve bez likuma, Zālamana salas tiešām var rādīties baismīgas.

Pilnīga taisnība, ka drudzis un dizentērija tur plosās bez mitas, mudžētmudž no riebīgām ādas slimībām, bet pats gaiss tur piesātināts ar indi, kas iesūcas ikvienā ādas pora, brūcē vai nobrāzumā, radīdams ļaundabīgus trumus, tiesa arī, ka daudzi spēcīgi cilvēki, kuri tomēr tur izsprukuši nāvei no zobiem, atgriežas dzimtenē kā pilnīgi grausti. Tāpat pilna tiesa un taisnība, ka iezemieši Zālamana salās if īsti mežoņi, kas kārīgi rij cilvēka gaļu un aizrautīgi kolekcionē cilvēku galvas. Pēc viņu izpratnes, viscildenākais sporta veids ir uzklupt cilvēkam, kas uzgriezis muguru, un ar manīgu tomahauka triecienu atšķelt tam mugurkaulu no smadzeņu pamatnes. Nenoliedzama patiesība, ka dažās salās, nu, piemēram, Malaitā, starpcilšu darījumos kredīta un debeta norēķinus aplēš pēc izdarītajām slepkavībām. Galvas ir maiņas tirdzniecīfjas objekts, un balto cilvēku galvas skaitās sevišķi vērtīgas. Bieži vien kāds ducis ciematu sāk krāt mantas «kopkatlā», bagātinādami to mēnesi pēc mēneša, līdz pēdīgi kāds dūšīgs karavīrs ceļ priekšā baltā cilvēka galvu, svaigi cirstu un asinīs pilošu, tā pieteikdams savas neapstrīdamās tiesības uz kopkrājumu.

Viss minētais tiešām ir taisnība, un tomēr atrodas baltie, kas nodzīvojuši Zālamana salās gadu desmitus un atkal ilgojas pēc tām, ja aizbraukuši no turienes. Cilvēkam tikai jābūt piesardzīgam un arī veiksmīgam, lai nodzīvotu ilgu mūžu Zālamana salās; bez tam viņam vēl jābūt īstā kaluma vīram. Viņa dvēselei jānes dziji iespiests baltā cilvēka nenovēršamības zīmogs. Viņam pašam jābūt liktenīgi nenovēršamam. Nepieciešams, lai viņam piemistu daļa dižmanīgas nevērības pret dzīves sīkumiem, zināma da|a kolosālas pašpārliecības un pie tam rases egoisms, kas liek nešaubīgi ticēt, ka viens vienīgs baltais katru mīļu dieniņu ir pārāks par tūkstoš melnādām, bet svētdienās spēj tikt galā pat ar diviem tūkstošiem nēģeru. Jo šīs ir tās īpašības, kas balto cilvēku padarījušas nenovēršamu. Ak jā, vēl kas — baltajam cilvēkam, kurš grib būt nenovēršams, ne vien vajag nicināt zemākas sugas radījumus un augstu vērtēt pašam sevi, bet viņš arī nekādā ziņā nedrīkst būt apveltīts ar izcilu iztēles spēju. Viņam nav vajadzīga prasme iedziļināties melno, dzelteno vai brūno ļautiņu iedzimtajās dotībās, paražās un gara spējās, jo ne jau šādā veidā baltā rase ieminusi savu ķēnišķīgo ceļu ap visu pasauli.

Bertijs Ārkraits nebija nenovēršams. Viņš bija pārmērīgi jūtelīgs, pārāk smalki noskaņots, un viņam piemita par daudz spilgta iztēle. Pasaule viņam nozīmēja visai daudz. Pārlieku emocionāli Bertijs uztvēra visu, kas notika ap viņu. Tālab vispēdīgā vieta pasaulē, kur viņam būtu derējis nokļūt, bija tieši Zālamana salas. Viņš'jau arī neieradās šeit ar nodomu apmesties uz dzīvi. Piecas nedēļas ilga pakavēšanās starp diviem tvaikoņa reisiem, viņš sprieda, pilnīgi apmierināšot pirmatnības alkas, kādas viņš juta vibrējam savas būtības dzīlēs. Vismaz tā viņš stāstīja tūristēm uz «Makembo» klāja, kaut arī izteicas citiem vārdiem; un dāmas viņu godināja kā varoni, jo viņas taču bija lēdijas un tūristes, tālab viņam lemts iepazīties vienīgi ar drošo dzīvi uz «Makembo» klaja,_ kamēr tvaikonis savā gaitā līkumoja starp Zālamana salam.

Uz kuģa atradās vēl kāds vīrietis, par kuru šīs lēdijas nelikās ne zinis. Tas bija sīks, sarucis vīrelis ar izžuvušu ādu sarkankoka krāsā. Nav svarīgi, ar kādu uzvārdu viņš bija ierakstīts tvaikoņa pasažieru sarakstā, bet viņa otrā iesauka — kapteinis Malu — bija vārds, kuru no pat Jaun- hanoveras līdz Jaunhebridu salām melnādainie piesauca savos pesteļos un ar kuru brīdēja nerātnus bērneļus, lai iedzītu tiem bijāšanu. Viņš prata saimnieciski izmantot mežoņus un mežonību, un no drudža un mocībām, no snai- deru šāvieniem un uzraugu pātagu plīkšķiem viņš bija sev sapūlējis, naudā vērtējot, piecus miljonus žāvētu jūras gurķu, sandalkoku, pērienu un bruņurupuču vāku, palmu riekstu, kopras, ganību, tirdzniecības punktu un plantāciju veidā. Kapteiņa Malu mazajam pirkstiņam, kas pie tam vēl bija lauzts, piemita vairāk nenovēršamības nekā visam Bertija Ārkraita augumam. Un tomēr — tūristēm taču nebija citas mērauklas, pēc kuras vērtēt, kā vien ārējais veidols, un Bertijs tiešām bija glīts vīrietis.

Bertijs, sarunādamies ar kapteini Malu smēķējamā salonā, uzticēja viņam savu kvēlo vēlēšanos skatīt dzīvi Zālamana salās visā tās asiņainajā baigumā. Kapteinis Malu atzina, ka šāda vēlēšanās esot cienījama un augstu vērtējama. Tikai pēc vairākām dienām kapteinis Malu bija spiests tuvāk painteresēties par Bertiju, kad jaunais dēkainis par visu vari gribēja tam izrādīt četrdesmit ceturtā kalibra automātisko pistoli. Bertijs izskaidroja mehānismu un demonstrēja to, iebīdīdams pielādēto magazīnu izdobtajā spalā.

—   Tas ir tik vienkārši, — viņš skaidroja un atvilka ārējo stobru atpakaļ gar iekšējo. — Are, ar to pašu jau ierocis ir gan pielādēts, gan arī uzvilkts. Un tad man atliek nospiest gaili — astoņas reizes, cik ātri vien spēju pacilāt pirkstu. Paskatieties uz šo drošinātāja slēgu! Tas man šajā pistolē patīk visvairāk. Pilnīga drošība. Uz to var nešaubīgi paļauties. — Viņš atkal izbīdīja magazīnu. — Jūs pats redzat, cik tas ir droši.

Kamēr viņš turēja ieroci rokā, stobra atvērums novirzījās pret kapteiņa Malu vēderu. Kateiņa Malu zilās acis nekustīgi vēroja to.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un nevērstu ieroci citā virzienā? — viņš apjautājās.

—   Bet tas taču ir pilnīgi nodrošināts, — Bertijs apgalvoja. — Es atvilku magazīnu atpakaļ. Tagad jau pistole nav pielādēta.

—   Ierocis arvien ir pielādēts.

—   Bet šis te nav.

—   Vienalga, virziet to sānisl

Kapteiņa Malu balss bija piesmakusi, metāliska un klusa, bet viņa acis ne mirkli nenovērsās no stobra, kamēr tā vilkta līnija virzījās gar viņa ķermeni un pēdīgi projām no ta.

—  Deru uz piecnieku, ka ierocis nav pielādēts, — Bertijs dedzīgi piedāvāja.

Sarunu biedrs papurināja galvu.

—   Nu, tad es jums pierādīšu.

Bertijs grasījās likt stobru pats sev pie deniņiem ar nepārprotamu nodomu nospiest gaili.

—  Vienu acumirkli, — kapteinis Malu mierīgi sacīja, pastiepdams roku. — Ļaujiet man to aplūkot!

Viņš pavērsa pistoli pret jūru un nospieda gaili. Norībēja spalgs šāviens, un tūdaļ mehānisms skarbi noklikšķēja, izSviezdams sānis uz klāja karstu, kūpošu patronas čaulu. Bertija žoklis izbīlī noslīga lejup.

—   Es taču reiz jau izbīdīju stobru atpakaļ, vai ne? — viņš atģidās. — Esmu gan rīkojies stulbi, man jāsaka.

Viņš krikšķinādams vārgi pasmējās un atslīga klāja atzveltnes krēslā. Visas asinis bija atplūdušas tam no sejas un zem acīm spilgti iezīmējās tumši loki. Rokas trīcēja, un viņš nespēja drebošo cigareti pacelt līdz lūpām. Pasaule viņam nozīmēja pārāk daudz, un iztēlē viņš skatīja pats sevi ar sašķaidītām smadzenēm nogažamies uz kuģa klāja.

—   Nudien, — viņš sacīja, — nudien …

—  Glīts ierocītis, — noteica kapteinis Malu, atdodams viņam pistoli.

Uz «Makembo» klāja atradās pats pilnvarotais[2] , kas atgriezās no Sidnejas, un ar viņa atļauju tvaikonis pieturēja pie Ugi salas, lai izceltu malā kādu misionāru. Pie Ugi stāvēja divmastnieks «Arla», kura skiperis bija kapteinis Hanzens. «Arla» bija viens no daudzajiem kuģiem, kas piederēja kapteinim Malu, un pēc viņa ierosinājuma un ielūguma Bertijs uzkāpa uz «Arlas» klāja, lai paviesotos četru dienu ilgajā algotņu vervēšanas braucienā gar Malaītas piekrasti. Pēc tam «Arlai» vajadzēja nogādāt viņu Remindžas plantācijā (kas arī piederēja kapteinim Malu), kur Bertijs varēs uzkavēties kādu nedēļu, un tad viņu aizvedīs uz Tulagi, valdības sēdekli, kur viņš viesosies pie pilnvarotā. Sakarā ar kapteini Malu minami vēl divi norādījumi, kurus devis viņš pazudīs no mūsu stāstījuma. Viens norādījums tika dots kapteinim Hanzenam, otrs — misteram Herivelam, Remindžas plantācijas pārvaldniekam. Abu norādījumu saturs pilnīgi sakrita, un proti — dot misteram Bertramam Arkraitam spilgtu ieskatu par skarbo un asiņaino dzīvi Zālamana salās. Paklusām vēl tika čukstēts, it kā kapteinis Malu būtu pieminējis kasti skotu viskija, kas tikšot piešķirta tam, ar kura gādību misters Arkraits dabūšot izbaudīt īpaši gleznainus iespaidus.

—  Jā, Svarcs jau vienādiņ ir bijis īsts aitasgalva. Iedomājieties, viņš tak ņēmās un aizveda četrus sava kuģa apkalpes puišus uz Tulagi, lai šos tur noper — pēc likuma, saproties, — un tad kopā ar tiem brauca mājās vienā laivā. Šūpoja pa krietnam, nu, un laiva, tikusi klajā jūrā, tūliņ apgāzās. Svarcs bija vienīgais, kas noslīka. Protama lieta, nelaimes gadījums.

—  Vai tiešām? — Bertijs pavaicāja, ne visai ieinteresēts, un ar acīm urbās melnajā vīrā pie stūres rata.

Ugi bija pazudusi aizmugurē, un «Arla» slīdēja pa vasarīgajiem viļņiem pretī kokiem noaugušajām Malaītas kalnu grēdām. Stūres vīrs, kurš tik ļoti saistīja Bertija acis, lepojās ar desmitpensu naglu, kas bija izdurta caur degunu kā iesms. Kaklā tam karājās bikšu pogu virtene. Ausu ļipiņu caurumos bija iesprausts konservu bundžu atgriežamais, salauzts zobu sukas kāts, māla pīpe, modinātājpulksteņa misiņa zobratiņš un vairākas vinčestra pat- rončaulas. Pār krūtīm, kaklā pakārta, šūpojās porcelāna šķīvja lauska. Pa klāju slaistījās vēl kādi četrdesmit melnie, kuri bija izgreznojušies apmēram tāpat un no kuriem piecpadsmit piederēja pie apkalpes, bet pārējie bija tikko savervētie algotņi.

—   Protama lieta, tas bija nelaimes gadījums, — atkal ierunājās «Arlas» stūrmanis Džeikobss, slaids, tumšacains vīrietis, kas vairāk izskatījās pēc profesora nekā pēc jūrnieka. — Džonijam Bedipam nesen gadījās gluži tāda pati nejaušība. Viņš arī veda dažus melnos atpakaļ no pēršanas, un tie apgāza laivu. Bet Džonijs prata peldēt tikpat labi ka melnie, un noslīka divi no šiem. Viņš esot izmantojis laivas sēdekļa dēli un revolveri. Arī tas, protams, bija nelaimes gadījums.

—   Tādi gadījumi ir gaužām parasti, — piezīmēja skiperis. — Vai redzat to puisi pie stūres rata, mister Ār- krait? Tas ir cilvēkēdājs. Pirms pusgada viņš kopā ar pārējiem matrožiem noslīcināja toreizējo «Arlas» kapteini. Viņi to izdarīja uz klāja, ser, tieši tur pakaļgalā pie be- zanšotes.

—   Klājs gan izskatījās šausmīgs, — stūrmanis piebilda.

—  Vai man būtu jāsaprot tā, ka… — Bertijs iesāka, bet aprāvās.

—  Jā gan, taisni tā, — kapteinis Hanzens atteica. — Viņš nejauši noslīka.

—   Bet uz klāja? …

—  Taisni tā. Varu jums vēl piebilst — tas, protams, lai paliek starp mums, — ka viņi lietoja cirvi.

—   Tie paši matroži, kas jums ir tagad?

Kapteinis Hanzens pamāja ar galvu.

—   Iepriekšējais skiperis jau vienādiņ par maz piesargājās, — stūrmanis paskaidroja. — Viņš tak bija taisni uzgriezis muguru, kad tie viņam gāza.

—   Mums jau te, šajos ūdeņos, rokas kā sasietas, — skiperis žēlojās. — Valdīšana katrā ziņā aizstāvēs nēģeri pret balto. Tu nekad nedrīksti šaut pirmais. Tev gribot negribot jāgaida, lai papriekš izšauj nēģeris, citādi valdīšana nosauks to par slepkavību un tu nonāksi Fidži salās. Tāpēc jau arī te tik bieži gadās nejaušas noslīkšanas.

Aicināja pusdienās, un Bertijs ar skiperi nokāpa kajītē, atstādami stūrmani apsargāt klāju.

—   Paturiet acīs to melno sātanu Auiki! — skiperis aiziedams piekodināja. — Man ne visai patīk viņa lūrēšana pēdējās dienās.

—   Labs ir, — stūrmanis atteica.

Visi vēl pusdienoja, un skiperis pilnā sparā stāstīja par to, kā kuģis «Skotu virsaiši» atgriezts no krasta.

—   Jā, — viņš pašlaik teica, — tas bija skaistākais kuģis visā piekrastē. Bet tam nelaimējās uz reizi piegriezt pie krasta, un vēl tas nebija atdūries rifā, kad laivas jau metās tam virsū. Uz kuģa atradās pieci baltie un kādi divdesmit matroži — Santakrusas puiši un samoieši, bet izglābās vienīgi kravas pārzinis. Bez tam vēl uz kuģa bija šešdesmit algotņi. Tos visus kai-kai. Ķai-kai? Ak tā, lūgtu piedošanu. Gribēju teikt, ka tos visus apēda. Un kur tad «Džeimss Edvardss», uz to lepnāko aptakelēts …

Sinī acumirklī no klāja atskanēja stūrmaņa treknie lāsti un vesels koris mežoņu brēcienu. Trīs reizes noblīkšķēja revolveris, un pēc tam padzirdās skaļš plunkšķis ūdenī. Kapteinis Hanzens acumirklī metās augšup pa kuģa kāpnēm, un Bertijs šausmās pamanīja, ka skriedams viņš izrauj revolveri. Bertijs kāpa augšup daudz piesardzīgāk un brīdi vilcinājās, pirms pabāza galvu ārā no stāvās kāpņu ejas. Tomēr nekas nenotika. Stūrmanis drebēja satraukumā, rokā turēdams revolveri. Tikai reiz viņš satrūkās un ar lēcienu apsviedās pa pusei apkārt, it kā draudētu briesmas no mugurpuses.

—   Viens iedzimtais pārvēlās pār bortu, — stūrmanis teica dīvaini aizžņaugtā balsī. — Viņš neprata peldēt.

—   Kurš tas bija? — skiperis noprasīja.

—  Auiki, — skanēja atbilde.

—   Bet, zināt, man likās — es dzirdēju šāvienus, — Bertijs ieminējās, trīsēdams aiz ziņkāres, jo viņš še nojauta dēku, pie tam vēl tādu, kas nu jau laimīgi beigusies.

Stūrmanis apcirtās pret viņu un uzbrēca:

—   Nolādēts, tie ir meli! Neviens te nav šāvis. Tas nēģeris pārkrita pār malu.

Kapteinis Hanzens pavērās Bertijā, un viņa nespodrās acis pat nepamirkšķinājās.

—   Es… es domāju… — Bertijs sl^mījās.

—   Šāvieni? — kapteinis Hanzens miegaini ierunājās. — Šāvieni? Vai jūs dzirdējāt kādu šāvienu, mister Džei- kobs?

—   Neviena paša, — misters Džeikobss atteica.

Skiperis triumfējoši palūkojās savā viesī un piebilda:

—  Acīmredzot nelaimes gadījums. Kāpsim nu lejā, mister Arkrait, un pabeigsim maltīti.

Bertijs to nakti pārgulēja kapteiņa kajītē, niecīgā, bet lepni iekārtotā, no kopkajītes atdalītā stūrītī. Priekšgala šķērssiena bija greznota ar šauteņu komplektu. Virs kojas karājās vēl trīs šautenes. Zem kojas atradās liela atvilktne, kuru atvilcis Bertijs pārliecinājās, ka tā pildīta ar munīciju, dinamītu un vairākām detonatoru kārbām. Viņš labāk izvēlējās gulēšanai tahtu pie pretējās sienas. Uz maza galdiņa redzamā vietā rēgojās «Arlas» kuģa žurnāls. Bertijs nezināja, ka kapteinis Malu licis to speciāli sagatavot šim gadījumam, un izlasīja tajā, ka divdesmit pirmajā septembrī divi apkalpes locekļi pārkrituši pār bortu un noslīkuši. Bertijs lasīja starp rindiņām un saprata labāk. Vēl viņš izlasīja, kā «Arlas» laivai pie Suu salas^iizbrukuši mežoņi un trīs vīri gājuši bojā; kā skiperis ,kf7gājis pavāru uz kuģa pavarda sutinām cilvēka gaļu, ko matroži pagādājuši pastaigā pa Fuī salu; kā signalizācijas laikā nejaušs dinamīta sprādziens nogalinājis kādu no kuģa apkalpes; par nakts uzbrukumiem; par enkurvie- tām, no kurām kuģis aizbēdzis pirmsausmas melnumā; par bušmeņu uzbrukumiem mangrovju purvos un par sālsūdens laivinieku flotiļu uzbrukumiem lielākajās lagūnu ieejās. Un viena atzīme allaž atkārtojās: miris ar dizentēriju. Šausmās viņš ievēroja, ka tādā nāvē miruši arī divi baltie — viesi uz «Arlas» tāpat kā viņš.

—  Zināt ko, — Bertijs nakamaja diena sacīja kapteinim Hanzenam. — Es pašķirstīju jūsu kuģa žurnālu.

Skiperis izlikās šausmīgi pārskaities, ka kuģa žurnāls atstāts tā mētājamies.

—   Un visa tā dizentērija, zināt, tas viss ir blēņas, tāpat kā tie nejaušās noslīkšanas gadījumi, — Bertijs turpināja. — Ko tad īsti šī dizentērija nozīmē?

Skiperis, skaļiem vārdiem apbrīnojis sava viesa apķērību, cienīgi saslējās, lai visu to nicīgi noliegtu, bet tad labsirdīgi pieļāvās.

—   Nu redzat, tas ir tā, mister Arkrait. Sīm salām jau pašām par sevi ir pietiekami slikta slava. Ar katru dienu kļūst grūtāk piedabūt baltos parakstīt līgumu uz šejieni. Pieņemsim, kāds vīrs ticis nogalināts. Sabiedrībai jāiz- grūž elles nauda, lai sadabūtu citu viņa vietā. Bet, ja šis cilvēks vienkārši nomiris ar kādu slimību, tad viss ir kārtībā. Slimošana jaunatnācējus neko neuztrauc. Bet tikt noslepkavotiem — tam gan viņi ir pretī ar rokām un kājām. Es arī domāju, ka «Arlas» skiperis miris ar dizentēriju, kad pieņēmu viņa posteni. Un tad jau bija par vēlu. Līgumu biju parakstījis.

—   Pie tam, — misters Džeikobss piebilda, — salasās tā kā par daudz nejaušās noslīkšanas gadījumu. Neizskatās vairs ticami. Valdīšana pati vainīga. Baltajam cilvēkam nav nekādas iespējas aizstāvēties pret nēģeriem.

—   Jā, atcerieties vien «Princesi» un to jenkiju stūrmani, — skiperis pārņēma stāstījumu. — Uz kuģa atradās pieci baltie un vēl valdības aģents. Kapteinis, aģents un kravas pārzinis ar divām laivām bija izbraukuši krastā. Tos apkāva līdz pēdējam vīram. Stūrmanis un bocmanis ar kādiem piecpadsmit matrožiem — samoiešiem un ton- giešiem — palika uz klāja. No krasta sabrauca vesels bars nēģeru. Pirms vēl stūrmanis paspēja atģisties, bocmanis un matroži jau bija pagalam pirmajā uzbrukumā. Stūrmanis pakampa trīs patronjostas'un divus vinčestrus un uzrāpās zāliņā. Viņš taču vienīgais bija paglābies dzīvs, un nav ko pārmest, ka viņš kļuva traks. Viņš tik šāva un šāva ar vienu šauteni, kamēr tā sakarsa tiktāl, ka to vairs nevarēja rokā noturēt, un tad ķērās pie otras. Klājs bija melns no nēģeriem. Viņš ņēma tos priekšā no vienas vietas. Viņš gāza tos, kamēr tie rāpās pār reliņu, un blieza tiem virsū, kad tie jau ķērās pie airiem. Tad tie salēca ūdeni un lūkoja glābties peldus, bet viņš, traks būdams, nolika vēl kādu pusduci. Un ko viņš par to dabūja?

—  Septiņus gadus Fidži salās, — stūrmanis strupi atcirta.

—  Valdība paziņoja, ka viņam neesot bijis tiesību šaut pēc tam, kad melnie salēkuši ūdenī, — skiperis paskaidroja.

—  Un tāpēc tad viņi tagadītās sākuši apmirt ar dizentēriju, — stūrmanis piemetināja.

—  Interesanti, — Bertijs noteica, juzdams sirdī ilgas, kaut kuģojurns būtu jau beidzies.

Vēlāk dienā viņš iztaujāja melno, kuru viņam bija norādījuši kā cilvēkēdāju. Sā puiša vārds bija Sumasai. Trīs gadus viņš esot pavadījis kādā Kvīnslendas plantācijā. Esot pabijis Samoa un Fidži salās, kā arī Sidnejā; par rpatrozi uz vervēšanas šoneriem izbraukājis Jaunbritāniju, Jaunīriju, Jaungvineju un Admiralitātes salas. Bet šis rnelnais bija apķērīgs blēdis, kas prata savu izturēšanos pieskaņot skipera uzsāktajam kursam. Jā, viņš esot apēdis daudzus cilvēkus. Cik daudzus? Skaitu gan šis nevarot Atgādāties. Jā, arī baltos cilvēkus; tie esot ļoti garšīgi, ja tikai neesot slimi. Reiz šis apēdis kādu slimu balto.

—  Goda vārds! — viņš izsaucās, kavēdamies atmiņās. — No viņš mans gauži slims ilgi būt. Mans pendēris skriet un skriet.

Bertijs nodrebinājās un sāka izvaicāt par galvām. Jā, Sumasai esot dažas galvas krastā paslēptas — labā stāvoklī, saulē žāvētas un dūmos apkūpinātas. Viena no tām Ģsot kāda šonera kapteiņa galva. Tai esot garas ūsas. To viņš esot ar mieru pārdot par divām mārciņām. Melnādaino galvas viņš pārdodot par vienu mārciņu. Vēl viņam esot arī dažas knauķu galvas — nelāgā stāvoklī, tās viņš varot atlaist par desmit šiliņiem.

Piecas minūtes vēlāk Bertijs, apsēdies uz kuģa kāpnēm, ievēroja, ka līdzās sēž kāds melnais ar šausmīgu ādas slimību. Viņš pavirzījās nostāk un pavaicājis saņēma atbildi, ka tā esot spitālība. Viņš nodrāzās kajītē un pamatīgi nomazgājās ar antiseptiskām ziepēm. Dienas gaitā viņš vēl daudzas reizes dabūja to darīt, jo ikviens iezemietis uz kuģa bija apkritis ar šādiem vai tādiem nejaukiem augoņiem un ēdēm.

Kad «Arla» iegriezās kādā enkurvietā tieši mangrovju dūksnāju vidū, reliņu visgarām apvilka ar divkāršu dzeloņstiepļu pinumu. Izskatījās tīri pēc gatavošanās uz nopietnu cīņu, un, kad Bertijs ieraudzīja pie kuģa sāniem no krasta atbraukušās laiviņas, bruņotas ar šķēpiem, lokiem un bultām, kā arī snaidera šautenēm, viņam vēl dedzīgāk sāka kāroties, kaut jel ceļojums bijis galā.

Tovakar iezemieši, saulrietam tuvojoties, tikai ļoti negribīgi vācās projām no kuģa. Vairāki no viņiem sāka nekaunīgi klaigāt uz stūrmani, kad tas raidīja viņus atpakaj krastā.

— Nekas, nekas, gan es viņiem iemiegšu astes, — noteica kapteinis Hanzens, pazuzdams kāpņu ejā.

Atgriezies viņš parādīja Bertijam pie makšķeres āķa piestiprinātu dinamīta stienīti. Tomēr gadās, ka papīrā ievīstīta hlorodīna pudelīte, no kuras rēgojas ārā pavisam nevainīgs degļa galiņš, spēj apmānīt cilvēku. Tā šoreiz apmānīja arī Bertiju, tāpat kā iezemiešus. Kad kapteinis Hanzens aizdedzināja degli un iekabināja makšķeres āķi kāda iezemieša gurnu apsēja apakšmalā, šo iezemieti pēkšņi sagrāba tik dedzīgas alkas pēc krasta, ka viņš pat neapķērās nomest savu gurnu autu. Viņš drāzās uz priekšgalu, kamēr deglis sprakšķēdams šņāca viņam aizmugurē, bet iezemieši, kas pagadījās ceļā, cits pakaļ citam pa galvu pa kaklu metās pāri dzeloņstieplēm. Bertijs stāvēja, sastindzis aiz šausmām. Kapteinis Hanzens tāpat. Viņam taču bija pilnīgi izgājuši no prāta tie divdesmit pieci savervētie, un katram no tiem viņš iepriekš bija samaksājis trīsdesmit šiliņus. Arī tie drāzās pār bortu līdz ar šejienes piekrastes iemītniekiem, un pakaļ viņiem metās tas, kura aizmugurē karājās sprakšķošā hlorodīna pudelīte.

Bertijs neredzēja, kā izsprāga pudelīte; bet, kad stūrmanis izdevīgā brīdī uzspridzināja īstu dinamīta stienīti kuģa pakaļgalā, kur tas nevienam nevarēja neko ļaunu nodarīt, Bertijs būtu gatavs apzvērēt jebkurā admiralitātes tiesā, ka viens nēģeris ticis saplosīts lupatlēveros.

Divdesmit piecu savervēto bēgšana visā visumā izmaksāja «Arlai» četrdesmit mārciņu, un, ja tie reiz samukuši krūmos, nebija vairs ne mazākās cerības dabūt tos atpakaļ. Skiperis ar stūrmani izlēma noslīcināt bēdas aukstā tējā. Aukstā tēja bija ielieta viskija pudelēs, tālab Bertijs nezināja, ka viņi tempj aukstu tēju. Viņš zināja tikai to, ka abi vīri pamatīgi apdzērās, pēc tam daiļrunīgi un ilgi ķīvējās par to, vai saspridzināto nēģeri norakstīt pie dizentērijas gadījumiem vai pie nejaušas noslīkšanas. Kad abi nolikās gulēt un sāka krākt, Bertijs palika vienīgais baltais uz klāja un līdz pat rītausmai stāvēja baigajā sardzē, nemitīgi baiļodamies, ka kuģim kuru katru mirkli var uzbrukt no krasta vai ka matroži sāks dumpoties.

Vēl trīs dienas «Arla» pavadīja šajā piekrastē, un vēl trīs naktis skiperis ar stūrmani centīgi strēba auksto tēju, atstādami Bertiju sardzē. Viņi zināja, ka uz Bertiju var pilnīgi paļauties, bet Bertijs savukārt cieši noņēmās, ja vien paliks dzīvs, ziņot par šo abu vīru žūpošanu kapteinim Malu. Tad «Arla» pēdīgi izmeta enkuru pie Remindžas plantācijas Gvadalkanārā — un Bertijs, ar atvieglojuma nopūtu izkāpis malā, paspieda roku pārvaldniekam. Misters Herivels jau bija sagatavojies viņa saņemšanai.

—   Jūs nu sevišķi neiztrūcinieties, ja redzat, ka viens otrs no mūsējiem izskatās tāds sašļucis, — misters Herivels paklusām teica, pavilcis viņu pie malas. — Paklīdušas baumas par dumpi, un arī man jāatzīst, ka divas trīs aizdomīgas pazīmes esmu gan manījis; tomēr pats es domāju, ka nieki vien būs.

—   Cik… cik melno tad ir jūsu plantācijā? — Bertijs jautāja, juzdams, ka sirds tam pamirst.

—   Pašlaik nodarbinām četrus simtus, — misters Herivels jautrā garā atteica, — bet mēs trīs un tad vēl, protams, jūs ar «Arlas» skiperi un stūrmani — gan mēs par visiem uzliksim tiem iemauktus.

Bertijs apgriezās, lai iepazītos un sasveicinātos ar kādu Maktevišu, veikalnieku, kas pat neuzklausīja viņa nosaukto uzvārdu, tik ļoti tam svila paziņot, ka gribot atstāt darba vietu.

—   Esmu tak precēts vīrs, mister Herivel, es nekādā ziņā nevaru atļauties palikt še ilgāk. Nelaime nāk nākdama, tas ir tikpat skaidri redzams kā deguns jūsu ģīmī. Nēģeri taisās dumpoties, un pie mums noteikti atkārtosies Hohono briesmas.

—   Kas tās par Hohono briesmām? — Bertijs jautāja pēc tam, kad veikalnieks tomēr bija pierunāts palikt līdz mēneša beigām.

—   Ak nu, viņš domā Hohono plantāciju Isabelas salā, — pārvaldnieks atteica. — Nēģeri tur nogalināja piecus baltos, kas atradās krastā, sagrāba šoneri, nonāvēja kapteini un stūrmani, un viss bars aizbēga uz Ma- laitu. Bet es jau vienmēr tiku teicis, ka tur, Hohono, viņi dzīvoja pārāk nepiesardzīgi, šeit melnie mūs nepārsteigs snaužam. Nāciet šurp, mister Ārkrait, un palūkojieties ainavā no verandas!

Bertijs bija pārāk aizņemts, gudrojot, kā varētu tikt projām uz Tulagi, uz pilnvarotā namu, tā ka no ainavas neko daudz neredzēja. Viņš vēl arvien lauzīja galvu, kad aiz muguras pavisam tuvu norībēja šautenes šāviens. Tajā pašā acumirklī viņam gandrīz vai roku izgrieza no pleca, tik steidzīgi misters Herivels rāva viņu pa durvīm istabā.

—   Jā, nudien, vecais, tik tikko izsprukām, — pārvaldnieks teica, visgarām noplikšķinādams viņa augumu, lai pārliecinātos, vai nav kur trāpīts. — Nevaru ne izteikt, cik ļoti nožēloju šo gadījumu. Bet ir taču gaiša diena, man tas pat prātā neienāca.

Bertijs sāka mesties bāls.

—   Sitā pat jau viņi nolaida no kājas iepriekšējo pārvaldnieku, — Maktevišs atļāvās piebilst. — Un tas tak bija viens smalks puisis. Viņa smadzenes iztraikšķīja pa visu verandu. Vai pamanījāt tumšo traipu starp kāpnēm un durvīm?

Bertijs tiešām juta nepieciešamību pēc kokteiļa, kuru misters Herivels bija tam ielējis un samaisījis; bet, pirms viņš paspēja to izdzert, ienāca kāds vīrs jājamās biksēs un zābakos.

—   Kas tad nu lēcies? — pārvaldnieks noprasīja, uzmetis skatienu ienācēja sejai. — Vai atkal upe sāk pārplūst?

—   Pie velna upi — nēģeri tie ir! Izlien no niedru pudura turpat pēdu desmit no manis un pūcē man virsū. Ar snaideru. Un viņš šāva, turēdams šauteni pie gūžas. Kur viņš dabūjis to snaideru — lūk, ko es gribētu zināt… O, piedodiet, lūdzu! Priecājos iepazīties ar jums, mister Ārkrait.

—   Misters Brauns ir mans palīgs, — misters Herivels paskaidroja. — Bet dzeriet jel savu kokteili!

—   Kur gan viņš rāvis to snaideru? — misters Brauns nerimās. — Es jau vienmēr esmu pretojies tam, ka mūsu šautenes glabā šķūnī.

—  Tās visas vēl šobrīd ir turpat, — misters Herivels attrauca, rādīdamies iekaisis.

Misters Brauns neticīgi pasmīnēja.

—   Iesim un paskatīsimies! — pārvaldnieks uzaicināja.

Arī Bertijs pievienojās tiem, kas devās uz saimniecības

ēku, kur misters Herivels triumfēdams norādīja uz lielu kasti kādā putekļainā stūrī.

—   Nu labi, bet kur tādā gadījumā tas plukata sadabūjis snaideru? — misters Brauns neatlaidās.

Tieši tajā mirklī Maktevišs pacilāja kasti. Pārvaldnieks satrūkās, tad metās plēst kastei vāku nost. Kaste bija tukša. Baismīgā klusumā viņi raudzījās cits citā. Herivels gurdi ļāva galvai noslīgt uz krūtīm.

Tad Maktevišs sāka lādēties:

—   To es saku un pie tā palieku — mājas kalpiem nekad nevar uzticēties.

—   Izskatās_ diezgan nopietni, — Herivels piezīmēja, — tomēr galā mēs tiksim šā vai tā. Tiem asinskārajiem melnādām tikai vajag pa krietnam nolaist asinis. Esiet tik laipni, džentlmeņi, nākdami pusdienās, paņemiet līdzi savas šautenes, un jūs, mister Braun, lūdzu, sagatavojiet kādus četrdesmit vai piecdesmit dinamīta stienīšus! Degļus ielieciet pamatīgus un īsus! Gan mēs viņus izmācīsim. Bet tagad, džen