# Svešinieks

Albērs Kamī

Albērs Kamī

Svešinieks

No visiem mūsdienu rakstniekiem viņam laikam gan ir vispārsteidzošākais liktenis. Gluži jauns viņš kļuva nevis par «domu valdnieku» (par šo izteicienu viņš smējās), bet gan par veselas paaudzes dzīvo spoguli

No franču valodas tulkojusi Milda Grīnfelde

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Zvaigzne 1989

Redakcijas kolēģija

Voldtmārs Bāls, Nora Bērziņa, Skaidrīte Bikova, Jānis Brodelis, Aldonis Bullis, Imants Daudišs, Uldis Norietis, Mārīte Romāne, Zigmunds Skujiņš, Uldis Tīrons, Ina Vaitmane, Guntis Valujevs, Ingrīda Vāverniece

Mākslinieks Andris Lamsters

A.KAMĪ

Svešinieks

.

## SVEŠINIEKS

## PIRMĀ DAĻA I

Šodien nomira mamma. Vai varbūt vakar — nezinu. Saņēmu no nespējnieku patversmes telegrammu: «Māte nomira. Apbedīšana rīt. Jūtam līdzi.» Tas nekā neizsaka. Varbūt tas notika vakar.

Vecu ļaužu patversme atrodas Marengo, astoņdesmit kilometru attālumā no Alžīras. Braukšu ar autobusu, kas atiet pulksten divos, un tur nonākšu pievakarē. Tātad nakti varēšu pavadīt nomodā pie aizgājējas un rītvakar atgriezīšos mājās. Palūdzu patronu piešķirt man divi dienas atvaļinājumu, un viņš nevarēja atteikt tik svarīga iemesla dēļ. Bet izskatīties viņš izskatījās neapmierināts. Es viņam pat pateicu: «Tas taču nav manas vainas dēļ.» Viņš nekā neatbildēja. Tad es nodomāju, ka man nevajadzēja tā teikt. Vispār nebija ko atvainoties. Drīzāk viņam vajadzēja izteikt man līdzjūtību. Bet viņš droši vien to izdarīs parīt, kad redzēs man sēru lenti ap roku. Jo pašlaik mamma vēl itin kā nav nomirusi. Turpretī pēc apbedīšanas viss būs galā un pieņems oficiālu raksturu.

Tātad nolēmu izbraukt divos ar autobusu. Bija ļoti karsts laiks. Kā parasti paēdu pusdienas restorānā pie Selesta. Tur visi mani ļoti žēloja, un Selests man teica: «Katram ir tikai viena māte.» Kad es gāju projām, visi mani pavadīja līdz durvīm. Es biju mazliet apjucis, jo man vēl vajadzēja iegriezties pie Emanuēla patapināt melnu kaklasaiti un sēru apsēju ap piedurkni. Pirms dažiem mēnešiem viņš bija zaudējis tēvoci.

Es devos turp skriešus, lai nenokavētu autobusu. Droši vien šās steigas un šās skriešanas dēļ, turklāt arī no kratīšanās, no benzīna smakas, no gaismas atspulgiem uz ceļa un žilbinošās saules debesīs es iesnaudos. Nogulēju gandrīz visu brauciena laiku. Un, kad uzmodos, biju atgāzies )ret kādu karavīru, kas man uzsmaidīja un apjautājās, rai es braucu no tālienes. Es pateicu «jā», lai nebūtu vairs ārunā.

Patversme atradās divi kilometru attālumā no ciema, is aizgāju uz turieni kājām. Man gribējās tūdaļ pat paskatīties uz mammu. Bet durvju sargs teica, ka papriekš nan jātiekoties ar direktoru. Tā kā direktors bija aizņemts, brītiņu bija jāpagaida. Visu šo laiku ar mani nopļāpāja durvju sargs, un pēc tam es tikos ar direktoru: viņš mani pieņēma savā kabinetā. Direktors bija maza auguma sirmgalvis ar Goda leģiona ordeņlentīti pogcaurumā. Viņš paraudzījās manī savām gaišajām acīm. Pēc tam paspieda man roku un turēja savējā tik ilgi, ka es lāgā nezināju, kā to atbrīvot. Ielūkojies kādā mapē, viņš sacīja:

—  Merso kundze šeit ieradās pirms trim gadiem. Jūs bijāt viņas vienīgais atbalsts.

Man šķita, ka direktors man kaut ko pārmet, un es sāku viņam paskaidrot. Bet viņš mani pārtrauca:

—   Jums nebūt nav jāattaisnojas, mans mīļais. Es Iepazinos ar jūsu mātes personisko lietu. Jūs nespējāt viņu uzturēt. Viņai bija vajadzīga kopēja. Bet jūs saņemat ne visai lielu algu. Galu galā šeit viņai klājās daudz labāk.

Es noteicu:

—  Jā, direktora kungs.

Un viņš piebilda:

—   Vai zināt, viņai šeit bija draugi, viņas vecuma cilvēki. Viņiem bija kopīgas intereses, kas atšķiras no jūsu paaudzes interesēm. Jūs esat jauns, un viņai droši vien bija garlaicīgi ar jums.

Tā bija taisnība. Kad mamma dzīvoja mājās, viņa augu dienu klusēja un tikai ar acīm sekoja ikvienai manai kustībai. Pirmajā laikā patversmē viņa bieži raudāja. Bet tas bija aiz pieraduma pie mājām. Pēc dažiem mēnešiem viņa būtu raudājusi, ja viņu izņemtu no patversmes. Ari aiz pieraduma. Pa daļai šā iemesla dēļ pēdējā gadā es uz turieni gandrīz vairs netiku braucis. Un arī tāpēc, ka man ietu zudībā svētdiena, nemaz neņemot vērā iešanu uz autobusu, biļetes pirkšanu un divi stundu ilgu braucienu.

Direktors vēl kaut ko runāja. Bet es viņā gandrīz vairs neklausījos.

Beidzot viņš sacīja:

—   Domāju, ka jūs gribat paskatīties uz savu māti.

Es klusēdams, piecēlos, un viņš devās man pa priekšu uz durvīm. Kāpnēs viņš man paskaidroja?

—  Mēs viņu pārnesām uz mūsu nelielo morgu, tai neuztrauktu pārējos. Ik reizes, kad kāds patversmes iemītnieks nomirst, pārējie divi trīs dienas nervozē. Un tad kalpotājiem grūti ar viņiem tikt galā.

Mēs izgājām cauri pagalmam, kur bija daudz sirmgalvju, kas, sastājušies pulciņos, sarunājās. Kad gājām viņiem garām, viņi apklusa. Bet mums aiz muguras sarunas atkal atsākās. Izklausījās pēc klusinātas papagaiļu tarkšķēšanas, Pie nelielas ēkas durvīm direktors mani pameta.

—   Es jūs atstāju, Merso kungs. Būšu jūsu rīcībā savā kabinetā. īstenībā apbedīšana paredzēta desmitos no rīta. Bijām domājuši, ka tādējādi jūs varēsit pavadīt nakti nomodā pie aizgājējas. Jā, un vēl: jūsu māte sarunās ar saviem draugiem, šķiet, bieži izteikusi vēlēšanos, lai viņu apglabā pēc baznīcas rituāla. Esmu devis nepieciešamos rīkojumus. Taču gribēju darīt jums to zināmu.

Es viņam pateicos. Mamma, kaut arī nebija ateiste, dzīva būdama, nekad netika domājusi par reliģiju.

Es iegāju mazajā telpā. Tā bija ļoti gaiša, kaļķiem izbalsināta istaba ar krāsaina stikla griestiem. Vienīgās mēbeles — krēsli un iksveida ķeblīši. Uz diviem no tiem telpas vidū stāvēja zārks ar virsū uzliktu vāku. Bija redzamas vienīgi mazliet ieskrūvētas spožas skrūves, kas izcēlās uz nebeicētajiem dēļiem. Pie zārka sēdēja baltā audekla halātā ģērbusies slimnieku kopēja arābiete ar spilgtu zīda lakatu ap galvu.

Aiz manis iekšā ienāca durvju sargs. Viņš droši vien bija skrējis. Mazliet stostīdamies, viņš sacīja:

—  Mēs uzlikām zārkam vāku, bet es tūdaļ to nocelšu, lai jūs varētu uz aizgājēju paskatīties.

Viņš jau piegāja pie zārka, kad es viņu apturēju. Viņš jautāja:

—   Jūs negribat?

Es atbildēju:

—   Nē.

Viņš parāvās atpakaļ, un man kļuva neērti, jo jutu, ka nevajadzēja tā teikt. Pēc brīža, mani uzlūkojis, viņš jautāja: '

—  Kāpēc ne? — taču bez mazākā pārmetuma, it kā gribēdams tikai uzzināt

Es atbildēju:

—   Nezinu.

Tad, plucinādams sirmās ūsas un uz mani neskatīdamies, viņš noteica:

—   Saprotu.

Viņam bija skaistas, gaišzilas acis un iesarkana sejas krāsa. Viņš padeva man krēslu un pēc tam ari pats apsēdās netālu man aiz muguras. Slimnieku kopēja piecēlās un devās uz izeju. Tad sargs man pateica:

—   Viņai ir šankrs.

Tā kā es nesapratu, tad paskatījos uz sievieti un ieraudzīju, ka ap galvu zem acīm viņai ir apsējs. Ap deguna vietu apsējs bija gluži plakans. No visas sejas bija redzams tikai apsēja baltums.

Kad slimnieku kopēja izgāja, durvju sargs sacījas

—   Tagad es atstāšu jūs vienu.

Nezinu, kādu kustību es izdarīju, bet viņš palika stāvam man aiz muguras. Viņa klātbūtne mani traucēja. Istabu pārpludināja spoža pēcpusdienas gaisma. Sizdamies pret krāsainā stikla griestiem, rūca divi sirseņi. Un es jutu, ka man uzmācas snaudiens. Nepagriezdamies pret durvju sargu, es jautāju:

—   Vai jūs jau ilgi esat šeit?

Viņš uzreiz atbildēja:

—        Piecus gadus, — it kā visu laiku būtu gaidījis manu jautājumu.

Pēc tam viņš ņēmās gari pļāpāt. Viņš būtu ļoti izbrīnījies, ja kāds viņam būtu teicis, ka savu mūžu viņš beigs, strādādams par durvju sargu Marengo patversmē. Viņam esot sešdesmit četri gadi, un viņš esot parīzietis. Te es viņu pārtraucu: «Ak tad jūs neesat šejienietis?» Pēc tam es atcerējos, ka, pirms mani aizveda pie direktora, viņš man tika stāstījis par mammu. Viņš teica, ka rnamma labi drīz jāapglabā, jo līdzenumā esot liels karstums, it īpaši šaipusē. Un tad piebilda, ka esot dzīvojis Parīzē un nekādi nevarot to aizmirst. Parīzē mironi reizēm glabājot trešajā vai pat ceturtajā dienā. Bet šeit tas neesot iespējams, pat iedomāties nevarot, kā te steidzoties un skriešus skrienot pakaļ līķratiem. Tad viņa sieva pateica:

—   Ciet taču klusu, kungam tādas lietas nav jāstāsta.

Sirmgalvis nosarka un sāka atvainoties. Es iejaucos un

teicu: «Nē, nē, nekas!» Es atzinu, ka tas, ko viņš stāsta, ir patiess un interesants.

Nelielajā morgā viņš man pastāstīja, ka nonācis pa* tversrnē kā trūkumcietējs. Bet, juzdamies vesels, esot palūdzis šo durvju sarga vietu. Es aizrādīju, ka tātad viņš ir kļuvis par patversmes iemītnieku. Viņš atbildēja, ka neesot vis. Mani jau iesākumā pārsteidza, kā viņš izrunāja vārdus: «viņi», «pārējie» un retu reizi «veči», stāstīdams par patversmes iemītniekiem, no kuriem daži nebija vecāki par viņu. Bet, pats par sevi saprotams, viņš nebija tāds kā viņi. Viņš bija durvju sargs un zināmā mērā noteicējs pār viņiem.

Tai brīdī ienāca slimnieku kopēja. Pēkšņi bija iestājies vakars. Virs stikla jumta ļoti ātri sabiezēja tumsa. Durvju sargs pagrieza slēdzi, un mani apžilbināja pēkšņais gaismas uzliesmojums. Sargs mani aicināja iet uz ēdam- zali pusdienās. Bet man nemaz negribējās ēst. Tad viņš piedāvāja man atnest tasi kafijas ar pienu. Tā kā kafija ar pienu man ļoti garšo, es biju ar mieru, un pēc brīža viņš atgriezās ar paplāti. Es izdzēru kafiju. Pēc tam man sagribējās uzpīpēt. Bet es svārstījos, jo nezināju, vai drīkstu pīpēt pie mammas zārka. Taču pārdomājis, nospriedu, ka tam nav nekādas nozīmes. Piedāvāju cigareti durvju sargam, un mēs uzpīpējām.

Pēc brīža viņš sacīja:

— Vai zināt, ari jūsu mātes kundzes draugi nāks pa- vāķēt. Seit tāds paradums. Man jāaiziet pēc krēsliem un pēc melnas kafijas.

Es pajautāju, vai nevarētu nodzēst vienu lampu. Gaismas atspulgs uz baltajām sienām mani nogurdināja. Viņš atbildēja, ka tas neesot iespējams. Apgaismojums esot ierīkots tā: vai nu degot visas lampas, vai neviena. Es nekādu lielu uzmanību viņam vairs nepievērsu. Viņš aizgāja, atkal atgriezās un izkārtoja krēslus. Uz viena no tiem viņš uzlika kafijas kannu un tai apkārt tasītes. Pēc tam apsēdās man pretī, otrpus mammas zārkam. Ari slimnieku kopēja apsēdās kaktā, pagriezusi pret mani muguru. Ko viņa darīja, es neredzēju. Bet pēc viņas roku kustībām varēju domāt, ka viņa ada. Bija silti, kafija mani bija sasildījusi, un pa atvērtajām durvīm plūda iekšā nakts un puķu smarža. Liekas, es mazliet iesnaudos.

Mani uzmodināja kaut kāda čaboņa. Pēc nomiedža istabas sienu baltums man izskatījās vēl žilbinošāks. Ap mani nebija ne mazākās ēnas, un ik priekšmets, ik stūris, visi izliekumi iezīmējās tik asi, ka sāpēja acis. Tieši tai brīdī nāca iekšā mammas draugi. Pavisam kādi desmit, un viņi klusi slīdēja šai žilbinošajā gaismā. Viņi apsēdās tā, ka neviens krēsls neiečīkstējās. Es viņus redzēju tik skaidri, kā vēl nekad nevienu nebiju redzējis, un man nepaslidēja garām neviens sīkums nedz viņu sejās, nedz apģērbā. Taču dzirdēt es viņus nedzirdēju, un man bija grūti ticēt, ka tie ir dzīvi cilvēki. Gandrīz visām sievietēm bija priekšauti, kuru jostiņas apžņaudza vidukli, un tāpēc vēl vairāk izspiedās uz āru apaļīgie vēderi. Līdz širn es nekad netiku ievērojis, cik lieli vēderi mēdz būt vecām sievietēm. Vīrieši gandrīz visi bija ļoti kalsni un rokās turēja spieķus. Viņu sejās mani pārsteidza tas, ka es neredzēju viņu acis, bet tikai tādu kā blāvu gaišumu krunku tīklā. Kad viņi sasēdās, lielākā daļa no viņiem raudzījās uz mani un bikli kratīja galvu, čāpstinot bezzobainajā mutē iekritušās lūpas, tā ka es nevarēju saprast, vai viņi mani sveicina vai viņiem tikai raustās seja. Ticamāk šķiet — viņi mani sveicināja. Tikai tad es ievēroju, ka viņi visi kratīja galvas, apsēdušies man pretī pa labi un pa kreisi no durvju sarga. Uz mirkli man iešāvās prātā smieklīga doma, ka viņi sanākuši mani tiesāt.

Mazliet vēlāk kāda no sievietēm sāka raudāt. Viņa sēdēja otrajā rindā kādai savai biedrenei aiz muguras, un es viņu lāgā nevarēju redzēt. Viņa raudāja, ik pa brīdim skaļi iešņukstēdamās, un man šķita, ka viņa nekad nemitēsies. Pārējie izlikās viņu nedzirdam. Visi sēdēja nomākti, drūmi un nerunīgi. Skatījās vai nu uz zārku, vai uz savu spieķi, vai uz ko citu, bet tikai vienā un tai pašā punktā. Sieviete vēl aizvien raudāja. Es biju ļoti izbrīnījies, jo viņa man nebija pazīstama. Man gribējās, kaut viņa pārstātu. Taču neuzdrošinājos viņai to teikt. Durvju sargs pieliecās viņai tuvāk, kaut ko pateica, bet viņa papurināja galvu, kaut ko nomurmināja un atkal sāka raudāt, tāpat ik pēc noteikta brīža iešņukstēdamās. Tad durvju sargs piecēlās un pārnāca manā pusē. Viņš apsēdās man blakus. Pēc krietna brīža, mani neuzlūkodams, viņš paskaidroja: «Viņa bija ļoti pieķērusies jūsu mātes kundzei. Saka, tā esot bijusi viņas vienīgā draudzene un tagad viņai vairs neviena neesot.»

Tā mēs sēdējām ilgu laiku. Raudātājas nopūtas un šņuksti kļuva aizvien retāki. Toties viņa bieži skaļi šņaukājās. Beidzot tomēr apklusa. Miegs man vairs nenāca, bet es biju noguris, un man sāpēja krustos. Tagad man bija smagi, tāpēc ka visi šie cilvēki klusēja. Tikai laiku pa laikam saklausīju kādu dīvainu skaņu un nevarēju saprast, kas tas ir, Pēc laba brīža beidzot es uzminēju, ka daži sirmgalvji zīšļā savus vaigus un tāpēc pasprūk šie dīvainie čāpstieni. Viņi to nemanīja — tik ļoti bija iegrimuši savās domās. Man pat radās iespaids, ka nelaiķe, kas gulēja viņu vidū, viņiem nekā nenozīmēja. Bet tagad es domāju, ka tas ir bijis maldīgs iespaids.

Mēs visi iedzērām durvju sarga pasniegto kafiju. Tālāko vairs nezinu. Pagāja nakts. Atceros, ka uz mirkli es atvēru acis un ieraudzīju, ka sirmgalvji sakņupuši gu], neguļ tikai viens, kas, atspiedies uz spieķa, uzlicis zodu uz rokām, cieši manī raugās, it kā gaidīt gaidīdams, kad es uzmodīšos. Pēc tam es atkal aizmigu. Pamodos, tāpēc ka vēl stiprāk sāpēja krustos. Virs stikla jumta svīda gaisma. Pēc brīža pamodās kāds no sirmgalvjiem un sāka neat- ņemdamies kāsēt. Viņš spļāva lielā, rūtainā mutautā, un šķita, ka ar katru spļāvienu iekšās viņam kaut kas pārtrūkst. Ar savu klepošanu viņš uzmodināja arī pārējos, un durvju sargs teica, ka nu viņiem jāiet projām. Sirmgalvji piecēlās kājās. Pēc šās neērti pavadītās nakts visiem sejas bija kļuvušas pelnu pelēkas. Pirms aiziešanas, man par lielu izbrīnu, ikviens man paspieda roku, it kā ši nakts, kurā mēs netikām pārmijuši ne vārda, būtu mūs vēl vairāk tuvinājusi.

Es biju noguris. Durvju sargs aizveda mani uz savu istabiņu, un es varēju mazliet savest sevi kārtībā. Palūdzu arī tasi kafijas ar pienu un ar lielu baudu izdzēru. Kad izgāju ārā, bija jau pavisam gaišs. Virs pakalniem, kas Marengo šķir no jūras, debess bija pilna sārtiem mākoņiem. Un vējš, kas no turienes pūta, uzvēdīja sāls srnaku. Viss solīja saulainu dienu. Es sen nebiju bijis laukos un jutu, ka ar lielu prieku būtu devies pastaigā, nebijis mammas nāves.

Bet es stāvēju pagalmā zem platānas un gaidīju. Ieelpoju svaigās zemes smaržu, un man vairs nemaz nenāca miegs. Iedomājos savus darbabiedrus. Pašlaik viņi ce|as augšā un pošas uz darbu — man tas allaž bija visgrūtākais brīdis. Kādu laiciņu es vēl kavējos domās pie visām šīm lietām, bet tad mani iztraucēja zvana skaņas, kas plūda no patversmes iekštelpām. Aiz logiem bija izcēlusies kaut kāda kņada, bet pēc tam viss apklusa. Saule debesīs bija pakāpusies mazliet augstāk un jau sāka cepināt man kājas. Pār pagalmu pārnāca durvju sargs un teica, ka mani saucot direktors. Es devos uz viņa kabinetu. Viņš iedeva man parakstīt vairākus papīrus. Es ievēroju, ka viņš ir ģērbies melnos svārkos un svītrainās biksēs. Viņš paņēma rokās telefona klausuli un man sacīja:

—« Apbedīšanas biroja kalpotāji ir jau ieradušies. Es tūlīt viņus palūgšu aizvērt zārku. Vai jūs negribētu vēl pēdējo reizi paskatīties uz savu māti?

Es atbildēju: — Nē.

Tad viņš klusinātā balsī pa telefonu izrīkoja:

—   Fižak, pasakiet saviem puišiem, lai sāk.

Pēc tam viņš man sacīja, ka piedalīšoties apbedīšanā, un es viņam pateicos. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un sakrustoja savas īsās kājiņas. Viņš pavēstīja, ka bez viņa un manis iešot ari kopēja. Pēc noteikumiem patversmes iemītnieki bērēs nedrīkst piedalīties. Viņš tiem atļaujot tikai vāķēt pa nakti. «Tas ir cilvēcīgi,» viņš piebilda. Bet šai gadījumā viņš devis atļauju pavadīt manu mammu uz kapiem kādam viņas vecam draugam: «Tomā Peresam.» Te direktors pasmaidīja. Viņš man teica:

—   Saprotiet, tās bija mazliet bērnišķīgas jūtas. Bet viņš un jūsu māte bija gandrīz nešķirami. Patversmē par viņiem zobojās, Peresam mēdza teikt: «Tā ir jūsu brūte.» Bet viņš tikai.smējās. Tas viņiem abiem sagādāja prieku. Un patiešām jāsaka: Merso kundzes nāve viņu ir ļoti apbēdinājusi. Domāju, ka es nedrīkstēju viņam atteikt. Bet pēc padoma, kādu deva mūs apmeklējošais ārsts, man viņam bija jāatsaka vakarnakt vāķēšana pie zārka.

Mēs diezgan ilgi klusējām. Tad direktors piecēlās un paraudzījās ārā pa kabineta logu. Brīdi vērojis, viņš sacīja:

—   Mācītājs no Marengo ir jau atnācis. Mazliet par agru.

Pēc tam direktors mani brīdināja, ka būšot jāiet kājām vismaz četrdesmit piecas minūtes, jo baznīca atrodoties pašā ciemā. Mēs izgājām ārā. Pie morga stāvēja mācītājs un divi kora zēni. Viens no viņiem turēja rokā vīraka kvēpināmo trauku, un mācītājs, pār to noliecies, regulēja sudraba ķēdes garumu. Kad mēs pienācām, mācītājs atlieca muguru. Viņš mani uzrunāja ar «mans dēls» un pateica dažus vārdus. Tad viņš iegāja morgā, es viņam sekoju.

Es uzreiz ieveroju, ka zārka vāka skrūves ir jau aizskrūvētas un istabā stāv četri melnās drēbēs ģērbušies vīri. Tai pašā brīdī izdzirdēju direktoru man sakām, ka līķrati gaidot uz ceļa; mācītājs jau skaitīja lūgsnas. No šā brīža viss ritēja ļoti ātri. Melnie vīri pienāca pie zārka un uzklāja tam virsū pārsegu. Mācītājs, viņa pavadoņi, direktors un es izgājām no morga. Pie durvīm stāvēja kāda man nepazīstama dāma. «Merso kungs,» direktors mani stādīja priekšā. Dāmas vārdu es nesaklausīju, tikai nopratu, ka tā ir pavadītājos izraudzītā kopēja. Bez mazākā smaida viņa nolieca lejup savu garo, kaulaino seju. Tad mēs pagājām mazliet sānis, lai palaistu garām zārku. Un, dodamies nopakaļ zārka nesējiem, izgājām no patversmes pagalma. Aiz vārtiem gaidīja līķrati — gara, lakota spoža kaste, kas izskatījās pēc penāļa. Līķratiem blakus stāvēja ceremonijas vadītājs, maza auguma vīriņš jocīgā tērpā, un kāds iespaidīga izskata sirmgalvis. Es nopratu, ka tas ir Peresa kungs. Galvā viņam bija mīksta filca cepure ar apaļu dibenu un platām malām. (Kad zārku iznesa no morga, viņš platmali noņēma.) Ģērbies viņš bija melnā uzvalkā, kura bikses virs kurpēm bija sagriezušās kā korķu velkamais, un mezglā sasietā melnā kaklasaite izskatījās pārāk maza salīdzinājumā ar krekla plato balto apkakli. Deguns viņam bija nosēts melniem raibumiņiem, lūpas drebēja. Sirmie, paplānie mati lāgā nenosedza jocīgās, ļenganās ausis, kurām tikpat kā nebija skrimstalas un kuru sarkanā krāsa tik ļoti izcēlās viņa bālajā sejā, ka mani visai pārsteidza. Ceremonijas vadītājs ierādīja katram savu vietu. Pašā priekšā soļoja mācītājs, aiz viņa brauca līķrati. Tiem katrā pusē divi vīri. Aiz līķratiem — direktors un es, bet gājienu noslēdza izraudzītā slimnieku kopēja un Peresa kungs.

Saule debesīs jau laistījās pilnā spožumā. Tā sāka dedzināt zemi, un karstums strauji palielinājās. Nezinu kāpēc mēs diezgan ilgi gaidījām, pirms devāmies ceļā. Tumšajā uzvalkā man bija karsti. Vecītis, kas jau bija uzlicis galvā platmali, no jauna to noņēma. Es biju mazliet pagriezies uz viņa pusi un skatījos uz viņu, kad direktors ierunājās par viņu. Viņš pastāstīja, ka mana māte un Peresa kungs bieži vakaros slimnieku kopējas pavadībā devušies pastaigā līdz pat ciemam. Es palūkojos uz apkārtējo lauku ainavu. Ieraugot cauri ciprešu rindām, kas, paceldamās pār pakalniem, sniedzās debesīs, rūsganzaļo zemi un reti izkaisītās, skaidri redzamās mājiņas, es sapratu mammu. Vakaros šī ainava droši vien uzvēdī tādu kā skumju pilnu mieru. Bet tagad, kad spožajā saulē visa šī ainava trīsuļoja, tā izskatījās pārdabiska un nomācoša.

Mēs devāmies ceļā. Tikai tagad es ievēroju, ka Peress mazliet klibo. Līķrati pamazām palielināja ātrumu, un sirmgalvis sāka atpalikt. Atpalika arī viens no četriem vīriem un tagad soļoja man līdzās. Mani pārsteidza, cik ātri saule kāpj arvien augstāk un augstāk. Pēkšņi ievēroju, ka jau labu laiku apkārtējos laukos sīc kukaiņi un čab zāle. Pa vaigiem man tecēja sviedri. Tā kā man nebija cepures, varēju vēdināties tikai ar mutautu. Apbedīšanas biroja kalpotājs man kaut ko teica, bet es nesadzirdēju. Vtņš slaucīja savu kailo pauri ar mutautu, ko turēja kreisajā rokā, vienlaikus ar labo roku paceldams savas naģenes malu. Es viņam jautāju:

—   Ko jūs teicāt?

Rādīdams uz debesīm, viņš atkārtoja:

—   Cepina.

Es atbildēju:

—   Jā.

Pēc brīža viņš vaicāja:

—   Vai aizgājēja ir jūsu māte?

Es atkal sacīju:

—   Jā.

—   Vai viņa bija veca?

Es atbildēju:

—   Ne visai, — jo skaidri nezināju, cik viņai gadu.

Pēc tam vīrs apklusa. Es atskatījos un ieraudzīju veco

Peresu kādu piecdesmit metru attālumā no mums. Viņš steidzās, izstieptajā rokā vēcinādams platmali. Es paskatījos arī uz direktoru. Viņš soļoja ļoti cienīgi, bez liekiem žestiem. Uz pieres viņam bija sariesušās dažas sviedru lāses, bet viņš tās neslaucīja nost.

Man šķita, ka bēru gājiens virzās uz priekšu mazliet ātrāk. Ap mani joprojām pletās tas pats saules pārplūdinātais līdzenums. Debesu spožums bija neciešams. Kādu laiku mēs gājām pa nesen salabotu ceļa posmu. Saule bija izkausējusi asfaltu. Kājas tajā stiga iekšā un atstāja spožajā mīkstumā dziļas pēdas. Kučiera miecētas ādas cepure, kas pacēlās virs līķratiem, šķita piesūkusies ar šiem melnajiem dubļiem. Es jutos kā pazudis starp šīm zili- baltajām debesīm un dažādu nokrāsu vienmuļo melnumu — lipīgo, izrakņāto asfalta melnumu, blāvo sēru drānu melnumu un līķratu spīdīgo melnumu. Tas viss: saule, ādas un zirgu mēslu smaka no pajūga, lakas un vīraka smarža, nogurums pēc bezmiega nakts ņirbināja man acis un jauca domas. Es vēlreiz atskatījos, un man likās, ka Pcress ir kaut kur tālu, tālu, tīts tveicīgas dienas dūmakā, un pēc tam es viņu vairs neredzēju. Pameklējis viņu ar skatienu, ieraudzīju, ka viņš ir nogājis nost no ceļa un Iet taisni pa

Jauku. Tāpat ari ievēroju, ka ceļš man priekšā meta likumu. Es sapratu, ka, labi pazīdams apvidu, Peress devās pa īsāko ce|u, gribēdams mūs panākt. Pagriezienā viņš mums pievienojās. Vēlāk mēs viņu atkal pazaudējām. Viņš atkal gāja taisni pa lauku, un tā tas atkārtojās vairākas reizes, Bet es jutu, kā man deniņos pulsē asinis.

Vēlāk viss ritēja tik strauji, tik noteikti un dabiski, ka es vairs nekā neatceros. Prātā palicis vienīgi tas, ka, pirms iegājām ciemā, slimnieku kopēja mani uzrunāja. Viņai bija dīvaina balss, kas nepavisam nesaderēja ar viņas seju, — melodiska un trīsuļojoša. Viņa sacīja:

— Ja iet lēnām, var dabūt saules dūrienu. Bet, ja iet pārāk ātri, var sasvīst un baznīcā saaukstēties.

Viņai bija taisnība. Bet izvēles nebija. Atmiņā man saglabājušies vēl daži iespaidi no tās dienas: piemēram, Peresa seja, kad viņš pēdējo reizi mūs panāca pie paša ciema. Pār vaigiem viņam ritēja lielas asaru lāses, acīmredzot no nervozēšanas un grūtā gājiena. Bet daudzo krunku dēļ asaras lejā nenoritēja. Tās saplūda kopā un sakritušajā sejā izveidoja spožu valgumu. Tad vēl atmiņā palikusi baznīca un ciema iedzīvotāji uz ietvēm, sarkanās ģerānijas uz kapu kopiņām, Peresa ģībonis (viņš nokrita kā salūzis ķipars), asiņu krāsas zeme, kas bira uz zārka, ar zemi sajaukušās baltās augu saknītes, un vēl kaut kādi cilvēki, balsis, ciems, gaidīšana pie kafejnīcas, nepārtraukta motora rūkoņa un mans prieks, kad autobuss iebrauca ugunīm apgaismotajā Alžīrā un es iedomājos, ka tūlit likšos gultā un nogulēšu veselas divpadsmit stundas.

II

Pamodies es sapratu, kāpēc manam patronam bija tik neapmierināts izskats, kad es lūdzu piešķirt man divi dienas atvaļinājumu, — šodien taču ir sestdiena. Biju to, tā sakot, pavisam aizmirsis, bet, kad piecēlos, man tas ienāca prātā. Patrons, protams, bija aplēsis, ka tādā kārtā kopā ar svētdienu man sanāks četras brīvdienas, un tas viņu nevarēja iepriecināt. Bet, no vienas puses, es taču neesmu vainīgs, ka mammu glabāja vakar un nevis šodien, un, no otras puses, — sestdien un svētdien mēs tik un tā nestrādājām. Lai nu bija kā būdams, savu patronu es tomēr varu saprast.

Man bija grūti piecelties, jo vakardienas brauciens mani bija nogurdinājis. Kamēr skuvos, gudroju, ko es darīšu, un nolēmu iet nopeldēties. Iesēdos tramvajā un braucu uz ostas peldētavu. Tur es ieniru ejā, pa kuru aizkļuvu līdz jūrai. Bija daudz jauniešu. Odenī es ieraudzīju Mariju Kardonā, mūsu kantora bijušo mašīnrakstītāju, kas man toreiz ļoti patika. Šķiet, ari es viņai. Bet viņa drīz no mums aizgāja, un mēs vairs netikārnies. Es viņai palīdzēju uzrausties uz bojas un nejauši pieskāros viņas krūtīm. Es vēl biju ūdenī, kad viņa, izstiepusies uz vēdera, jau gulēja uz bojas. Viņa pagriezās pret mani. Mati viņai krita uz acīm, un viņa smējās. Es uzrāpos uz bojas blakus viņai. Bija ļoti jauki, un es it kā pa jokam atmetu galvu atpakaļ un uzliku viņai uz vēdera. Viņa nekā neiebilda, un es tā arī paliku guļam. Acu priekšā man pletās zili zeltains debesu plašums. Zem pakauša es jutu lēni cilājamies Marijas vēderu. Mēs ilgi kavējāmies uz bojas un bijām pa pusei iesnaudušies. Kad saule kļuva pārāk svelmaina, Marija iemetās ūdenī, un es viņai sekoju. Viņu panācis, es apliku roku viņai ap vidukli, un mēs peldējām kopā. Viņa joprojām smējās. Krastā, kamēr mēs žāvējāmies, viņa sacīja: «Es esmu vairāk iedegusi nekā jūs.» Es viņai jautāju, vai viņa negribētu vakarā aiziet uz kino. Viņa atkal iesmējās un teica, ka gribētu redzēt kādu filmu, kurā tēlo Fernandels. Kad apģērbāmies, viņa bija visai pārsteigta, ieraudzījusi manu melno kaklasaiti, un vaicāja, vai man neesot sēras. Es pateicu, ka man nomirusi mamma. Tā kā viņa gribēja zināt, kad, es atbildēju: «Vakar.» Viņa mazliet parāvās atpakaļ, bet nekā neteica. Man gribējās pasacīt, ka tā nav mana vaina, bet es aprāvos, jo atcerējos, ka to pašu jau biju teicis savam patronam. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Sā vai tā, cilvēks vienmēr mēdz būt mazliet vainīgs.

Vakarā Marija bija visu aizmirsusi. Filma vietām bija amizanta, tiešām pārāk muļķīga. Marija sēdēja man cieši piespiedusies klāt. Es glāstīju viņai krūtis. Seansa beigās es viņu noskūpstīju, bet kaut kā neveikli. Pēc kino viņa atnāca pie manis.

Kad no rīta pamodos, Marija jau bija aizgājusi. Viņa man bija paskaidrojusi, ka viņai jāaizejot pie tantes. Es iedomājos, ka ir taču svētdiena, un tas mani sarūgtināja: svētdienas man nepatīk. Tad atkal likos gulēt, sajutu spilvenā jūras sāls smaržu, ko bija atstājuši Marijas mati, un nogulēju līdz desmitiem. Pēc tam, turpat gultā pīpēdams cigareti pēc cigaretes, novārtījos līdz pusdienlaikam. Man negribējās kā parasti iet brokastot pie Selesta, jo tur katrā

ziņā sāktu mani izprašņāt, bet man tas nepatīk. Uzcepa sev olas un apēdu tās turpat no pannas un bez maizes, jo maizes mājās nebija un iet lejā uz maiznīcu negribējās.

Pēc brokastīm aiz gara laika es sāku klimst pa dzīvokli. Kad šeit dzīvoja mamma, tas bija itin omulīgs. Tagad tas man kļuvis par lielu, un galdu 110 ēdamistabas es pārnesu uz savu guļamistabu. Es uzturos tikai šai istabā starp krēsliem ar izsēdētiem salmu sēdekļiem, skapi ar sadzeltējušu spoguli, mazgājamo galdiņu un dzelzs gultu. Viss pārējais ir pamests. Mazliet vēlāk, lai kaut ko darītu, paņēmu kādu vecu avīzi un sāku lasīt. Izgriezu caurejas līdzekļu — Krišena sāļu reklāmu un ielīmēju to vecā burtnīcā, kurā krāju visādus rakstus, kas avīzēs mani bija uzjautrinājuši. Tad, nomazgājis rokas, beidzot izgāju uz balkona.

Manas istabas logi veras uz priekšpilsētas galveno ielu. Bija saulaina pēcpusdiena. Taču bruģis izskatījās netīrs, gājēju bija maz un tie vēl aizvien steidzās. Vispirms tās bija ģimenes, kas dodas pastaigā: tur bija divi mazi zēni matrožu uzvalciņos ar īsām bikšelēm, kas sniedzās mazliet pāri ceļgaliem, abi juzdamies diezgan neērti savos iestīvinātajos tērpos, un meitenīte ar kuplu rožainu pušķi

matos un melnām lakkurpītēm kājās. Aiz bērniem nāca W milzīga mamma ar kastaņbrūnu kleitu mugurā un tēvs, neliela auguma sīks vīriņš, kuru es pazinu pēc izskata. Galvā viņam bija salmu cepure, viņš bija uzsējis tauriņ- veida kaklasaiti, un rokās viņam bija spieķis. Ieraudzījis viņu kopā ar sievu, es sapratu, kāpēc mūsu kvartālā viņu uzskata par izsmalcinātu. Mazliet vēlāk pa ielu aizgāja mūsu priekšpilsētas jaunekļi ar laku ieziestiem matiem un sarkanām kravatēm, stipri iežmiegtos svārkos ar izšūtu mutautiņu kabatā un kurpēs ar četrstūrainiem purngaliem. Nodomāju, ka viņi dodas uz centra kinoteātriem. Tāpēc iznākuši no mājām tik agri un, skaļi smiedamies, steidzās uz tramvaju.

Pēc viņiem iela pamazām kļuva tukša. iVlanuprāt, izrādes visur jau bija sākušās. Uz ielas bija redzami vairs tikai bodnieki un kaķi. Debess bija skaidra, bet no ielas malā augošajiem gumijkokiem mirdzums jau bija nozudis. Uz pretējās ietves tabakas veikala īpašnieks bija iznesis un nolicis pie savām durvīm krēslu un, jāteniski uz tā uzsēdies, atspiedās abām rokām pret krēsla atzveltni. Nupat vēl pārpildītie tramvaji tagad brauca gandrīz tukši. Kafejnīciņā «Pie Pjēro», kas atradās blakus tabakas veikalam, viesmīlis slaucīja zāģskaidām nokaisīto tukšās zāles grīdu. iTā bija īsta svētdiena.

Es pagriezu krēslu otrādi un, nolicis to tāpat kā tabakas veikala īpašnieks, atzinu, ka tā sēdēt ir ērtāk. Izpīpējis divas cigaretes, iegāju atpakaļ istabā, paņēmu gabaliņu šokolādes un, atgriezies, atkal apsēdos pie loga, lai šokolādi apēstu. Pēc «brīža debess apmācās, un es nodomāju, ka nupat uznāks pēkšņs vasaras negaiss. Taču debess pamazām noskaidrojās. Bet no pāri slīdošajiem mākoņiem, kas solīja lietu, iela satumsa. Es ilgi paliku pie loga un lūkojos debesīs.

Pulksten plecos atkal dārdēdami aiztrauca tramvaji. Tie veda atpakaj no piepilsētas stadiona sporta mīļotājus, kas veseliem ķekariem bija sametušies gan uz pakāpieniem, gan uz platformām. Nākamie tramvaji pārveda pašus spēlētājus, kurus es pazinu pēc viņu mazajām ceļasomām. Viņi dziedāja un bļāva pilnā rīklē, ka viņu klubs ir neuzvarams. Daži man māja ar roku. Viens pat uzsauca: «Mēs viņiem sadevām!» Un es atbildēju: «Braši!», apstiprinoši purinādams galvu. Beidzot sāka straumēm plūst automašīnas.

Diena vēl mazliet uzkavējās. Debess virs jumtiem kļuva iesarkana, tin līdz ar krēslas iestāšanos Ielas atdzīvojās. Pamazām cilvēki atgriezās no pastaigas. Citu vidū es saskatīju izsmalcināto kungu. Bērni činkstēja, un vecākiem tie bija jāvelk līdzi aiz rokas. Gandrīz tai pašā brīdī mūsu kvartāla kinoteātri izmeta uz ielas veselu skatītāju pūli. Viņu vidū dažu jaunekļu žesti bija kļuvuši daudz asāki nekā parasti, un es nospriedu, ka viņi nupat noskatījušies kādu piedzīvojumu filmu. Tie, kas atgriezās no centra kinoteātriem, pārbrauca mazliet vēlāk. Viņi izskatījās nopietnāki. Viņi gan vēl smējās, bet brīžiem jau likās esam noguruši un miegaini. Viņi vēl kavējās uz ielas, šurpu turpu staigādami pa pretējo ietvi. Mūsu kvartāla jaunās meičas, saķērušās rokās, arī pastaigājās kailām galvām. Jaunekļi lūkoja aizšķērsot viņām ceļu un bārstīja visādus jokus, par kuriem, galvas aizgriezušas, viņas smējās. Dažas no viņām, kuras cs pazinu, māja man ar galvu.

Pēkšņi iedegās ielas laternas, un pirmās nakts debesīs uzlēkušās zvaigznes nobālēja. Es jutu, ka acis sāk nogurt, skatoties uz gaismas un cilvēku pārpilnajām ietvēm. Mitrais bruģa asfalts laistījās laternu gaisma, un tramvaji ar regulārām laika atstarpēm meta savu uguņu atspulgus uz mirdzošajiem matiem, smaidošajām lūpām vai sudraba aproci. Mazliet vēlāk, kad tramvaji brauca aizvien retāk un par kokiem un laternām jau klājās melna tumsa, kvartāls nemanot kļuva tukšs un pār atkal tukšo ielu lēnām pārskrēja pirmais kaķis. Tad es Iedomājos, ka vajadzētu paēst pusdienas. Man mazliet sāpēja kakls no ilgās atspiešanās pret krēsla atzveltni. Es nogāju uz veikalu un, nopircis maizi un marmelādi, pagatavoju sev ēdienu un, kājās stāvēdams, paēdu. Gribēju pie loga izpīpēt cigareti, bet gaiss bija kļuvis vēss, un man mazliet sala. Es aizvēru logus un, atgriezdamies istabā, ieraudzīju spogulī galda stūri ar spirta lampiņu un maizes gabaliem. Un nodomāju, ka svētdienu esmu pārlaidis, ka mamma tagad ir apglabāta, ka es atkal iešu darbā un ka vispār nekas nav grozījies.

III

Šodien es krietni pastrādāju kantorī. Patrons bija itin laipns. Apjautājās, vai es neesot pārāk noguris, un gribēja zināt, cik gadu bijis mammai. «Kādi sešdesmit,» es atbildēju, lai pārāk nekļūdītos, un nezin kāpēc šķita, it kā viņam būtu kļuvis vieglāk, jo šo lietu nu varēja uzskatīt par nokārtotu.

Uz mana galda bija sakrājusies vesela kaudzīte pavadzīmju, un man tās visas bija jāizskata. Pirms iziešanas no kantora, lai dotos brokastīs, es nomazgāju rokas. Dienas vidū es to labprāt daru. Vakarā man tas patīk daudz mazāk, jo dvielis uz ruļļa ir pavisam mitrs no nepārtrauktas lietošanas. Reiz es par to ieminējos patronam. Viņš atbildēja, ka patīkami jau neesot, bet tomēr tas esot gluži nesvarīgs sīkums. Es izgāju mazliet vēlāk kopā ar Emanuēlu, kas strādā ekspedīcijā. Mūsu kantoris atrodas jūras pusē, un mēs brīdi uzkavējāmies, vērodami kravas kuģus, kas stāvēja saules apmirdzētā ostā. Patlaban bija piebraukusi smagā mašīna — žvadzēja ķēdes un rūca motors. Emanuēls ieprasījās: «Vai nepabrauksim?», un es sāku skriet. Bet smagā mašīna bija jau garām, un mēs metamies tai pakaļ. Es iejuku troksnī un putekļos. Es nekā neredzēju un nejutu nekā cita kā vienīgi šo neganto joņo- šanu starp vinčām un celtņiem, starp kuģu mastiem, kas lī_gojās pie apvāršņa, un kuģiem, kuriem mēs skrējām garām. Es pirmais pieķēros pie mašīnas malas un ielēcu kravas kastē. Pēc tam palīdzēju ierāpties Emanuēlam. Mēs bijām gluži bez elpas, mašīna lēkāja pa krastmalas nelīdzenajiem bruģakmeņiem, visapkārt griezās putekļi un spīdēja spoža saule; Emanuēls locīdamies smējās.

Pie Selesta mēs ieradāmies galīgi nosvīduši. Viņš kā parasti atradās savā vietā, ar savu resno vēderu, priekšautu un sirmajām ūsārn. Viņš apvaicājās, kā man klājas. Es' atbildēju, ka veicas un ka esmu izsalcis. Es ļoti ātri paēdu un padzēru kafiju. Pēc tam iegriezos mājās, mazliet pagulēju, jo biju pavairāk iedzēris vīnu, un, kad pamodos, man gribējās uzpīpēt. Bija jau vēls, un es skrēju, lai noķertu tramvaju. Visu pēcpusdienu nostrādāju. Kantorī bija ļoti karsti, un vakarā, iznākot uz ielas, priecīgs gāju rnājās, lēnām soļodams gar krastmalām. Debess bija zaļa, es jutos apmierināts. Un tomēr devos tieši uz mājām, jo gribēju sev izvārīt kartupeļus.

Iedams augšā pa tumšajām trepēm, es sadūros ar veco Salamano, savu kaimiņu. Viņš veda saitē savu suni. Jau astoņi gadi, kopš redzu viņus vienmēr kopā. Viņa spanie- lam ir kāda ādas slimība, liekas, roze, kuras dēļ gandrīz nogājušas visas spalvas un āda pārklāta vātīm un brūnām krevelēm. Būdams spiests dzīvot kopā ar suni vienā mazā istabiņā, vecais Salamano galu galā ir kļuvis tam līdzīgs. Sejas āda viņam ir noklāta sarkanīgām krevelēm un retiem, dzelteniem sariem. Toties suns no sava saimnieka ir pārņēmis salīkušo gaitu, uz priekšu pastieptu purnu un izstieptu kaklu. Izskatās, ka viņi ir vienas sugas, bet tomēr viens otru ienīst. Divreiz dienā, vienpadsmitos no rīta un sešos vakarā, sirmgalvis ved suni pastaigā. Visus astoņus gadus savu maršrutu viņi nav grozījuši. Viņus var redzēt Lionas ielā — suns tik stipri rauj uz priekšu veco vīru, ka Salamano paklūp. Tad viņš suni sit un lamā. Aiz bailēm suns sāk līst uz vēdera, un sirmgalvim viņš ir jāvelk. Tagad ir sirmgalvja kārta savilkt saiti. Kad suns ir visu aizmirsis, viņš no jauna velk līdzi saimnieku, un tas viņu. no jauna sit un lamā. Tad viņi abi paliek stāvam uz ietves un viens otrā skatās, suns — ar šausmām, cilvēks — ar milzīgu naidu. Un tā katru dienu. Kad suns grib čurāt, sirmgalvis tam nedod pietiekami laika, rauj to projām, un suns tek viņam līdzi, un aiz viņa stiepjas gara pilienu rinda. Ja gadās, ka suns nogrēkojas istabā, vecais vīrs viņu atkal sit. Tā tas ilgst jau astoņus gadus. Selesls vienmēr saka: «Tie nu gan ir nelaimīgi», bet īstenībā neviens to nevar zināt. Kad es kāpnēs satiku Salamano, viņš pašlaik lamāja savu suni.

Viņš saucas «Draņķi! Maita!», un suns kauca. Es pateicu: «Labvakar!», bet sirmgalvis joprojām lamājās. Tad es apjautājos, ko tad suns viņam nodarījis. Viņš neatbildēja. Tikai noteica: «Draņķis! Maita!» Man likās, ka, pieliecies pie suņa, Salamano knibinās ap kaklasiksnu. Es atkārtoju savu jautājumu skaļākā balsī. Tad, pret mani nepagriezies, viņš atbildēja tādās kā apvaldītās dusmās: «Un mūžīgi šitā!» Pēc tam viņš aizgāja, raudams līdzi suni, kas ar visām četrām turējās pretī un kauca.

Tieši tai brīdī pienāca mans otrs kaimiņš no tās pašas kāpņu telpas. Kvartālā klīda baumas, ka viņš dzīvojot uz sieviešu rēķina. Taču, kad viņam jautā, ar ko viņš nodarbojas, viņš atbild, ka esot noliktavas pārzinis. Vispār viņš nav iemīļots. Bet ar mani viņš bieži aprunājas un dažreiz uz brīdi pat ienāk pie manis, tālab ka es viņu uzklausu. Manuprāt, viņš stāsta daudz ko interesantu. Turklāt man nav nekāda iemesla ar viņu nerunāt. Viņa vārds ir Rai- mons Sintess. Viņš ir pamaza auguma, platiem pleciem, un viņam ir boksera deguns. Viņš vienmēr ir pieklājīgi apģērbies. Runādams par Salamano, arī viņš reiz teica: «Tie nu gan ir nelaimīgi!» Viņš pat vaicāja, vai man neriebjoties uz viņiem skatīties, un es atbildēju, ka neriebjas.

Kad bijām uzgājuši augšā un es jau grasījos no viņa atvadīties, viņš sacīja:

—   Man mājās ir asinsdesa un vīns. Vai jūs neiekostu kopā ar mani?…

Es iedomājos, ka tad man nevajadzēs gatavot vakariņas, un ielūgumu pieņēmu. Arī viņam ir tikai viena istaba un virtuve bez loga. Pie gultas karājas no balta un sārta ģipša darināts eņģelis, čempionu fotogrāfijas un pāris no žurnāliem izgrieztu kailu sieviešu bildītes. Istaba bija netīra, gulta nesaklāta. Vispirms Raimons iededza petrolejas lampu, tad izvilka no kabatas apšaubāmi tīru pārsēju un pārsaitēja sev labo roku. Es apjautājos, kas viņam vainas. Viņš teica, ka esot sakāvies ar kādu tipu, kas viņu neliekot mierā.

—   Vai zināt, Merso kungs, — viņš sacīja, — es nebūt neesmu ļauns, bet man ir strauja daba. Un tas tips man teica: «Kāp laukā no tramvaja, ja esi vīrs.» Es viņam atbildēju: «Liecies nu mierā.» Tad viņš sacīja, tātad es neesot vīrs. Tad es izkāpu no tramvaja un teicu: «Liecies labāk mierā, citādi es tev parādīšu.» Viņš man atbildēja: «Ko tad?» Un tad es viņam vilku. Viņš nogāzās. Es pic- gāju, gribēdams viņu piecelt. Bet šis guļ zemē un sper man. Tad nu es viņu piespiedu ar celi pie zemes un iecirtu divas p|aukas, Viss ģīmis bija asinīs. Es pajautāju, vai nu viņam pietiek. Viņš atbildēja: «Jā pietiek.»

Visu šo stāstīdams, Sintess noņēmās ar savu pārsēju. Es biju apsēdies uz gultas. Viņš sacīja:

—   Jūs tačtf redzat, ne jau es biju meklējis kašķi. Viņš pats uzmācās.

Tā bija taisnība, un es to atzinu. Tad viņš man pavēstīja, ka gribējis tieši lūgt man padomu šai sakarā, jo es esot īsts vīrs, man esot dzīves pieredze, es varētu viņam palīdzēt un pēc tam viņš kļūtu mans draugs. Es nekā neatbildēju, un viņš man vēlreiz jautāja, vai es gribot būt viņa draugs. Es sacīju, ka man ir vienalga, un viņš izskatījās apmierināts. Viņš sadabūja asinsdesu, uzcepa to pannā, uzlika galdā glāzes, šķīvjus, nažus, dakšiņas un divas pudeles vīna. To visu viņš darīja klusēdams. Pēc tam mēs ķērāmies pie vakariņām. Ēdot viņš man sāka stāstīt savu piedzīvojumu. Sākumā mazliet raustīdamies.

—   Esmu iepazinies ar kādu dāmu,,, tā sakot, viņa ir mana mī|ākā.

Vīrietis, ar kuru viņš bija sakāvies, bija šās sievietes brālis. Sintess teica, ka viņš šo sievieti uzturējis. Es liekā neatbildēju, bet viņš tomēr tūdaļ piebilda, ka zinot, ko par viņu mūsu kvartālā runā, taču viņa sirdsapziņa esot tīra un viņš tiešām strādājot par noliktavas pārzini.

—   Bet pirms stāstu par savu piedzīvojumu, — Sintess sacīja, — gadījās, ka es pamanīju krāpšanu. .

Mīļākai viņš devis tik daudz, lai varētu iztikt. Pats maksājis īri par viņas istabu un devis viņai divdesmit franku dienā uzturam.

Trīssimt franku par istabu, sešsimt franku uzturam, laiku pa laikam zeķu pāris, kopā sanāca tūkstoš franku. Un kundze taču nestrādāja. Tomēr viņa man žēlojās, ka ar to, cik es dodot, nevarot izdzīvot. Bet es viņai teicu: «Kāpēc tu pusi dienas nestrādā? Man būtu daudz vieglāk, ja tu pati pirktu sev visādus sīkumus. Šomēnes es tev nopirku kostīmu, maksāju ik dienas divdesmit franku, maksāju tavu īri, bet tu pēcpusdienās dzer kafiju ar savām draudzenēm. Tu dod viņām kafiju un cukuru. Bet es tev dodu naudu. Es par tevi gādāju, bet tu pret mani izturies slikti.» Viņa tomēr nestrādāja un vienmēr žēlojās, ka nevarot izdzīvot, un tad es pamanīju krāpšanu.

Raimons pastāstīja, ka reiz atradis viņas somiņā lote* rijas biļeti un viņa nav varējusi paskaidrot, kur tā biļete viņai gadījusies. Mazliet vēlāk viņš atradis lombarda kvīti par divām ieķīlātām aprocēm. Līdz šim viņš nebija nekā zinājis ne par kādātn aprocēm.

— Tad nu es skaidri redzēju, ka te notiek krāpšana. Un pametu viņu. Bet papriekš piekāvu. Un pēc tam pateicu viņai visu taisnību. Pateicu, ka viņai nekā cita nevajag kā tikai jautri uzdzīvot. Un saprotiet, Merso kungs, ka pēc tam es viņai pateicu: «Vai tu neredzi, ka cilvēki tevi apskauž laimes dēļ, ko es tev sagādāju. Gan tu vēlāk sapratīsi, kāda laime tev bijusi.»

Viņš bija sievieti piekāvis līdz asinīm. Agrāk nebija sitis.

Biju viņu šad tad iepēris, bet, tā teikt, aiz mīlības. Viņa mazliet pabļāva. Es aizvēru slēģus, un tā tas parasti beidzās. Bet tagad tas bija nopietni. Taču tā vien šķiet, ka vēl par maz viņu sodīju.

Tad viņš man paskaidroja, ka tieši šai sakarā viņam vajadzīgs padoms. Viņš apklusa, lai noregulētu kūpošās lampas dakti. Es joprojām uzmanīgi viņā klausījos. Biju izdzēris gandrīz litru vīna un deniņos jutu karstumu. Es pīpēju Raimona cigaretes, jo savējās biju izpīpējis. Garām brauca pēdējie tramvaji, aiznesdami līdzi jau apklusto- šos priekšpilsētas trokšņus. Raimons turpināja. Viņu kaitināja tas, ka viņš vēl aizvien nespēj aizmirst savu padauzu. Bet viņš to gribēja sodīt. Sākumā bija domājis aizvest to uz viesnīcu un atsaukt tikumības policiju, lai sarīkotu skandālu un sievišķi reģistrētu kā prostitūtu. Pēc tam viņš bija aprunājies ar saviem draugiem, kādi viņam bija noziedznieku vidū. Bet tie nekā nebija varējuši izgudrot. Un, kā Raimons izteicās, vai tad ar tādiem bija vērts ielaisties. Tā viņš tiem arī pateicis, un tad tie piedāvājās tam sievišķim pārtaisīt ģīmi. Taču tas nebija tas, ko viņš, Raimons, gribēja. Viņš nolēma padomāt. Sākumā viņš gribējis no manis kaut ko palūgt. Bet papriekš gribot zināt, ko es par šo notikumu domājot. Atbildēju, ka es nekā nedomāju, bet ka tas ir interesanti. Viņš jautāja, vai es to uzskatot par krāpšanu, un man tiešām likās, ka tā bija krāpšana; un kā es domājot, vai to sievišķi vajadzētu sodīt un ko es darītu, būdams viņa vietā; atbildēju, ka nekad nevar iepriekš zināt, bet es saprotu, ka viņam to gribas pārmācīt. Es vēl iedzēru mazliet vīna. Raimons aizkūpināja cigareti un atklāja man savu nodomu. Viņš gribēja uzrakstīt viņai vēstuli, tādu, kurā bulu gan apslēpts dzēlieris, gan kaut kas tāds, lai viņai būtu ko nožēlot. Pēc tam kad viņa atkal atnāktu, viņš gulēšot ar viņu un «tieši pirms pašām beigām» iespļaušot viņai sejā un izmetīšot laukā pa durvīm. Es atzinu, ka tas viņai tiešām būtu sods. Bet Raimons sacīja, ka diez vai viņš pratīšot sacerēt šādu vēstuli un tālab nodomājis palūgt mani to uzrakstīt. Tā kā es nekā neatbildēju, viņš apjautājās, vai man nebūtu grūti uzrakstīt to tūlīt pat, un es atbildēju, ka nebūtu.

Tad, izdzēris glāzi vīna, Raimons piecēlās. Viņš pastūma sānis šķīvjus un neapēstās, atdzisušās asinsdesas paliekas. Rūpīgi noslaucīja vaskadrānas galdautu. No naktsgaldiņa atvilktnes izņēma loksni rūtiņpapīra, dzeltenu aploksni, sarkanu koka spalvaskātu un kvadrātveida tintnīcu ar violetu tinti. Kad viņš nosauca tās sievietes vārdu, es sapratu, ka tā ir arābiete. Es uzrakstīju vēstuli. Rakstīju to mazliet uz labu laimi, taču ari cenzdamies iztapt Raimonam, jo man nebija iemesla viņam neiztapt. Pēc tam es vēstuli skaļā balsī nolasīju. Raimons manī klausījās pīpēdams un piekrītoši mādams ar galvu, pēc tam palūdza vēlreiz izlasīt. Viņš bija glūzi apmierināts. Viņš sacīja:

—   Es taču zināju, ka tu pazīsti dzīvi.

Sākumā es neievēroju, ka viņš mani uzrunā uz «tu». Tikai tad, kad viņš pateica:

—  Tagad tu man esi īsts draugs, — tas mani pārsteidza. So teikumu viņš atkārtoja vēlreiz, un es sacīju:

—   Jā.

Man bija vienalga, vai esmu vai neesmu viņam draugs, bet viņš, liekas, to tiešām vēlējās. Vēstuli viņš aizlīmēja, un mēs izdzērām atlikušo vīnu. Pēc tam kādu brīdi klusēdami pīpējām. Laukā uz ielas viss bija klusu, un mēs dzirdējām, kā nošvirkst garāmbraucoša automašīna. Es sacīju: «Ir jau vēls.» Arī Raimons bija tādās pašās domās. Viņš piebilda, ka laiks ātri aizritot, un zināmā mērā tā bija taisnība. Man nāca miegs, bet bija grūti piecelties. Droši vien es izskatījos noguris, jo Raimons teica, ka nevajagot nolaisties. Sākumā es nesapratu. Tad viņš paskaidroja, ka dabūjis zināt par manas mammas nāvi, bet ka agri vai vēlu tam tik un tā būtu jānotiek. Arī es domāju tāpat.

Es piecēlos, Raimons man ļoti spēcīgi paspieda roku un sacīja, ka īsti vīri allaž sapratīšoties. Izgājis no viņa dzīvokļa, es aizvēru durvis un brīdi pastāvēju tumsā kāpņu telpā. Mājā valdīja klusums, un no pagraba dziļumā pa kāpnēm augšup kāpa savāda mitra elpa. Dzirdēju vienīgi io, kā man dzīslās pulsē asinis un džinkst ausīs. Es stāvēju nepakustēdamies. Bet vecā Salamano istabā dobji smilkstēja suns,

IV

Visu nedēļu biju dūšīgi strādājis, bija atnācis Raimons un pastāstīja, ka vēstuli nosūtijis. Divi reizes biju kinoteātrī kopā ar Emanuēlu, kurš ne vienmēr saprot, kas notiek uz ekrāna. Tad man viņam jāpaskaidro. Vakar, tātad sestdien, bija atnākusi Marija, kā bijām norunājuši. Es viņu ļoti iekāroju, jo viņa bija ģērbusies skaistā kleitā ar sarkanām un baltām svītrām un kājās viņai bija ādas sandales. Varēja samanīt viņas stingrās krūtis, un saules iedeguma dēļ seja izskatījās pavisam svaiga. Mēs iesēdāmies autobusā un aizbraucām dažus kilometrus no Alžt- ras uz pludmali, kas bija klinšu ieskauta un no cietzemes puses apaugusi niedrēm. Četros pēcpusdienā saule vairs nebija pārāk karsta, bet ūdens bija silts un gariem, zemiem, laiskiem vilnīšiem sitās pret krastu. Marija man iemācīja kādu spēli: peldot viļņa galotnē bija jāieņem pilna mute ar ūdeni, mutē tas jāsakuļ putās, tad jānoguļas uz muguras un strūklu veidā jāizšļāc pret debesīm. Izveidojās putu mežģīnes, kas pēc tam saira gaisā vai arī kā siltas lietus lāses krita uz sejas. Bet pēc kāda brīža man mute sāka sūrstēt no sāļuma. Tad Marija piepeldēja klāt un ūdenī piekļāvās man. Piespiedusi muti pie manējās, viņa ar mēli atvēsināja man lūpas, un mēs labu brīdi šūpojāmies vi]ņos.

Kad liedagā bijām apģērbušies, Marija mani uzlūkoja mirdzošām acīm. Es viņu noskūpstīju. Un no šā brīža mēs vairs nerunājām. Es pievilku viņu sev klāt, un mēs steigšus devāmies uz autobusu, steidzāmies atpakaļ uz pilsētu, uz manām mājām, lai ātrāk mestos gultā. Es biju atstājis logu vaļā, un bija tik patīkami just, kā vasaras nakts vēsums pieskaras mūsu iedegušajiem augumiem.

No rīta Marija palika pie manis, un es viņai sacīju, ka mēs kopā pabrokastosim. Es nogāju uz veikalu nopirkt gaļu. Nākdams atpakaļ, izdzirdēju Raimona istabā sievietes balsi. Pēc brīža vecais Salamano sāka bārt savu suni, un mēs izdzirdējām soļu švīkoņu un suņa nagu skrapstienus uz trepju koka pakāpieniem; tad atskanēja: «Draņķis! Maita!» un viņi izgāja uz ielas. Es Marijai pa* stāstīju par sirmgalvja dīvainībām, un viņa smējās. Mugurā viņai bija mana pidžama ar uzrotītām piedurknēm. Kad viņa smējās, es viņu atkal iekāroju. Pēc brīža viņa man vaicāja, vai es viņu mīlu. Es atbildēju, ka vārdiem nav nekādas nozīmes, bet man šķiet, ka nemīlu. Viņa kļuva bēdīga. Bet, gatavojot brokastis, gluži bez kāda iemesla viņa atkal tā iesmējās, ka es sāku viņu skūpstīt. Un tieši tai brīdī Raimona istabā iedegās skaļš strīds.

Papriekš bija dzirdama spiedzoša sievietes balss, un pēc tam Raimons kliedza:

—   Tu mani krāpi, tu mani krāpi! Es tev mācīšu, kā mani krāpti

Daži dobji blīkšķi, un sieviete ierēcās, turklāt tik baismīgi, ka kāpņu telpā uzreiz saskrēja cilvēki. Arī mēs ar Mariju izgājām. Sieviete joprojām kliedza, un Raimons joprojām viņu sita. Marija sacīja, ka tas ir drausmīgi, bet es nekā neatbildēju. Viņa lūdza, lai aizeju pēc policista, bet es atteicu, ka policisti man nepatīk. Tomēr viens atnāca — viņu bija atvedis trešā stāva īrnieks, ūdensvadu labotājs. Policists pieklauvēja pie durvīm, un iekšā viss apklusa. Viņš pieklauvēja stiprāk, pēc brīža sieviete atkal sāka raudāt, un Raimons atvēra durvis. Mutē viņam bija cigarete, un viņš izskatījās rāmi mīlīgs. Meiča metās uz durvīm un pateica policistam, ka Raimons viņu sitis.

—- Tavs vārds? — policists jautāja. Raimons atbildēja.

«— Izņem cigareti no mutes, kad ar mani runā, — policists teica.

Raimons vilcinājās, paskatījās uz mani un ievilka dūmu. Tai pašā brīdī policists, pamatīgi atvēzējies, ar lielu, smagu roku iecirta viņam pļauku. Cigarete nokrita dažus metrus tālāk. Raimons pārvērtās sejā, taču uzreiz nekā neteica, tikai pēc tam rāmā balsī pajautāja, vai drīkst pacelt savu izsmēķi. Policists teica, ka drīkst, un piebilda:

—   Bet nākamajā reizē iegaumē, ka policists nav nekāds sprukstiņš.

Tikām meiča raudāja un vienā gabalā atkārtoja:

—< Viņš mani sita. Viņš ir suteners.

«— Policista kungs, vai likums atļauj saukt vīrieti par suteneru? — Raimons jautāja, bet policists pavēlēja viņam turēt muti. Tad Raimons pagriezās pret meiču un sacīja:

—Pagaidi, mazulīt, gan mēs vēl tiksimies.

Policists lika viņam apklust, un meiča lai iet projām,

bet viņš lai paliek savā istabā un gaida, kad viņu izsauks uz iecirkni. Viņš vēl piebilda, ka Raimonam vajadzētu kaunēties: esot tā piedzēries, ka viss trīcot. Tad nu Raimons policistam paskaidroja:

— Es neesmu piedzēries, policista kungs. Es tikai stāvu jūsu priekšā, un man ir jātrīc, gribot negribot jātrīc!

Tad viņš aizvēra durvis, un visi izklīda. Mēs ar Mariju biiātn beiguši gatavot brokastis. Bet viņai vairs negribējās ēst, gandrīz visu es apēdu viens pats. Pulksten vienos viņa aizgāja, bet es vēl mazliet pagulēju.

Ap trijiem pie manām durvīm kāds pieklauvēja, un ienāca Raimons. Es paliku guļam. Viņš apsēdās uz gultas malas. Brīdi klusēja, un tad es viņam pajautāju, kā tas viss bija noticis. Viņš pastāstīja, ka izdarījis visu, kā bija nodomājis, bet viņa iecirtuši pliķi, un tad viņš piekāvis viņu. Pārējo es esot redzējis. Es teicu, ka man šķiet krāpniece tagad sodu ir saņēmusi un viņam jābūt apmierinātam. Arī viņš domāja tāpat un piebilda, ka, lai nu policists darīja ko darīdams, bet sievišķis tik un tā savu tiesu saņēma. Un vēl piemetināja, ka viņš labi pazīstot policistus un zinot, kā pret tiem jāizturas. Tad viņš jautāja, vai es gaidījis, ka viņš policistam sitīs pretī. Atbildēju, ka es nekā negaidīju un ka vispār policistus neciešu. Raimons izskatījās ļoti apmierināts. Viņš jautāja, vai es negribētu kopā ar viņu pastaigāties. Es piecēlos un sāku sukāt matus. Viņš teica, ka gribētu mani sev par liecinieku. Man bija vienalga, bet es nezināju, kas man jāsaka. Pēc Rai- mona domām, pietiktu pateikt, ka šī meiča viņu krāpusi. Es biju ar mieru būt viņam par liecinieku.

Mēs izgājām laukā, un Raimons man piedāvāja iedzert labu konjaku. Pēc tam viņš gribēja spēlēt ar mani biljardu, un es gandrīz paspēlēju. Tad viņš gribēja iet uz publisko māju, bet es atteicos, jo man tādi iestādījumi nepatīk. Palēnām pārnācām mājās, un viņš man sacīja, cik ļoti priecājoties par to, ka viņam izdevies savu mīļāko pārmācīt. Man šķita, ka viņš ir gauži laipns pret mani un ka mēs jauki pavadījām vakaru.

Jau iztālēm es ievēroju pie parādes durvīm veco Salamano, kas izskatījās ļoti satraukts. Kad pienācām klāt, ieraudzīju, ka viņš ir bez suņa. Viņš skatījās uz visām pusēm, grozījās, pūlējās ielūkoties tumšajā gaitenī, kaut ko nesakarīgi murkšķēja un atkal pārmeklēja ielu ar savām mazajām sasarkušajām actiņām. Kad Raimons pajautāja, kas viņam noticis, viņš uzreiz neatbildēja. Es tikai neskaidri saklausīju viņu murminām: «Draņķis! Maita!», un viņš joproļām ņēmās knosīties. Es apjautājos, kur tad ir viņa suns. Viņš nikni izgrūda, ka esot aizmucis. Un tad pēkšņi mēle viņam atraisījās:

—   Kā parasti, es viņu aizvedu uz Manevru laukumu. Tur ap gadatirgus būdām bija daudz cilvēku. Es apstājos noskatīties «Izbēgušo karali». Un, kad gribēju iet tā» lāk, viņa vairs nebija. Man, protams, jau sen vajadzēja viņam nopirkt mazāku kaklasiksnu. Taču nemūžam nenāca prātā, ka tas maita varētu tā aizmukt.

Tad Raimons sirmgalvim paskaidroja, ka suns varbūt ir aizmaldījies, bet droši vien drīz atgriezīšoties mājās. Viņš minēja vairākus gadījumus ar suņiem, kas noskrējuši desmitiem kilometru, lai atkal sameklētu savu saimnieku. Par spīti visam, sirmgalvis uztraucās aizvien vairāk un vairāk.

—   Saprotiet taču, tie viņu saķers. Ja nu kāds viņu pievāktu. liet tas jau nav iespējams, viņš visiem riebjas ar tām savām vātīm. Viņu paņems suņuķērāji, tas ir droši.

Tad es viņam ieteicu aiziet uz suņu patversmi, tur viņam suni atdos, Imis tikai jāsamaksā sodanauda. Viņš jautāja, vai tā būšot liela. Es nezināju. Tad viņš noskaitās:

—   Maksāt naudu par tādu sprāgoņu? Lai tik sprāgst nost! — un ņēmās suni lamāt. Raimons sāka smieties un iegāja mājā. Es viņam sekoju, un mūsu stāva kāpņu telpā mēs šķīrāmies. Pēc brīža izdzirdēju sirmgalvja soļus, un viņš pieklauvēja pie manām durvīm. Kad atvēru, viņš brīdi palika stāvam uz sliekšņa un vienā gabalā atvainojās: «Lūdzu, piedodiet! Piedodiet, lūdzu!» Es viņu aicināju iekšā, bet viņš nenāca. Skatījās uz savu kurpju purngaliem, un viņa kraupainās rokas drebēja. Manī neskatīdamies, viņš jautāja:

—- Sakiet, lūdzu, Merso kungs, viņi taču man to neatņems? Viņi man to atdos. Ko es bez viņa iesākšu?

Es paskaidroju, ka patversmē suņus patur trīs dienas, lai īpašnieki tos varētu pieprasīt atpakaļ, bet pēc tam dara ar tiem, ko grib. Viņš klusēdams mani uzlūkoja. Pēc tam pateica: «Arlabvakar.» Viņš aizslēdza savas durvis, un es viņu dzirdēju staigājam šurpu turpu pa istabu. Tad nočīkstēja gulta. Un pēc savādiem, īsiem šņukstiem, kas skanēja viņpus sienas, es sapratu, ka viņš raud. Nezin kāpēc es iedomājos mammu. Bet otrā rītā bija agri jāceļas. Est man negribējās, un es aizgāju gulēt bez vakariņām.

Raimons man piezvanīja uz kantori. Viņš sacīja, ka viens no viņa draugiem (viņš tam par mani bija stāstījis) manī ielūdzot pavadīt svētdienu viņa būdiņā Alžīras tuvumā. Es atbildēju, ka labprāt brauktu, bet esmu apsolījis šo svētdienu pavadīt kopā ar savu draudzeni. Raimons tūdaļ paskaidroja, ka ielūgta tiekot arī viņa. Drauga sieva būšot ļoti priecīga, nebūdama vienīgā sieviete vīriešu sabiedrībā.

Es jau grasījos nolikt klausuli, tāpēc ka manam patronam nepatīk, ka mums zvana paziņas no pilsētas. Bet Raimons lūdza uzgaidīt un pateica, ka būtu varējis šo ielūgumu nodot vakarā, bet gribējis man vēl kaut ko pastāstīt. Visu dienu viņam sekojot vairāki arābi, kuru vidū bijis arī viņa bijušās mīļākās brālis.

—  Ja tu šovakar viņu redzēsi pie mūsu mājas, tad brīdini mani.

Atbildēju, ka pats par sevi saprotams.

Mazliet vēlāk patrons izsauca mani pie sevis, un pirmajā mirklī es sapīku, jo nodomāju, ka viņš man ieteiks mazāk runāt pa telefonu un labāk strādāt. Taču bija pavisam kas cits. Viņš paziņoja, ka gribot parunāt ar mani par kādu pagaidām vēl visai nenoteiktu projektu. Gribot tikai zināt manas domas šai jautājumā. Viņš esot nodomājis ierīkot Parīzē kantori, Jai turpat uz vietas kārtotu darījumus ar lielajām kompānijām, un gribētu zināt,  ai es būtu ar mieru turp braukt. Tas man ļautu dzīvot Parīzē un daļu gada braukāt.

—   Jūs esat jauns, un man šķiet, ka tāda dzīve jums patiktu.

Es atbildēju, ka esmu ar mieru, bet ka īstenībā man ir vienalga. Tad viņš iejautājās, vai man nebūtu interesanti mainīt dzīves veidu. Es atbildēju, ka dzīvi tik un tā n;iv iespējams grozīt, lai mēs darītu, ko darīdami, un ka mana dzīve Alžīrā nebūt nav nepatīkama. Viņš izskatījās neapmierināts un teica, ka es vienmēr atbildot izvairīgi, ka man trūkstot godkāres un ka darījumos tā esot kaitīga īpašība. Pēc tam es atgriezos atpakaļ pie darba. Labāk, protams, būtu bijis patronu nesarūgtināt, bet es nesaskatīju nekāda iemesla savu dzīvi grozīt. Labi apdomājot, nebiju nekāds nelaimes putns. Kad biju students, man bija daudz godkārīgu nodomu. Bet, kad studēšana bija jāpamet, es drīz vien sapratu, ka tam visam nav nekādas reālas nozīmes.

Vakarā pie manis atnāca Marija un jautāja, vai es domājot viņu precēt. Atbildēju, ka man ir vienalga, bet, ja viņa vēlas, mēs varētu apprecēties. Tad viņa gribēja zināt, vai es viņu mīlu. Es atbildēju gluži tāpat, kā reiz jau biju atbildējis, ka tam nav nekādas nozīmes, bet droši vien es viņu nemīlu.

—   Kāpēc tad tev mani jāprec? — viņa jautāja.

Es paskaidroju, ka tam nav nekādas nozīmes, bet, ja viņa vēlas, mēs varam apprecēties. Starp citu, viņa bija tā, kas jautāja, un es tikai piekrītoši atbildēju. Tad viņa aizrādīja, ka laulība esot nopietna lieta. Es atbildēju: «Nē, nav.» Viņa brīdi klusēja, tad cieši manī paraudzījās. Pēc tam atkal ierunājās. Viņa tikai gribot zināt, vai es biitu pieņēmis tādu pašu priekšlikumu no citas sievietes, ar kuru mani saistītu tādas pašas attiecības. Es sacīju: «Protams.» Tad Marija jautāja pati sev, vai viņa mani mīl, jo es jau to nevarēju zināt. Atkal iestājās klusums, tad viņa nomurmināja, ka es esot dīvains cilvēks un droši vien tāpēc viņa mani mīlot, taču reiz varbūt tā paša iemesla dēj viņa man apnikšot. Tā kā es klusēju, jo nebūtu varējis nekā piebilst, viņa smaidīdama saņēma mani aiz rokas un pavēstīja, ka gribot ar mani precēties. Es atbildēju, ka mēs to izdarīsim, tiklīdz viņa vēlēsies. Es viņai pastāstīju par sava patrona piedāvājumu, un Marija sacīja, ka labprāt iepazītu Parīzi. Pateicu viņai, ka esmu tur kādu laiku dzīvojis, un viņa jautāja, kāda tad tā esot. Es sacīju:

—   Netīra. Tur ir daudz baložu un tumšu pagalmu. Visi cilvēki ir tik bāli.

Pēc tam mēs izgājām un klaiņojām pa pilsētas galvenajām ielām. Redzējām daudz skaistu sieviešu, un es Marijai jautāju, vai viņa to ir ievērojusi. Viņa atbildēja, ka ir ievērojusi un ka viņa mani saprotot. Kādu brīdi mēs nekā nerunājām. Man tomēr gribējās, lai viņa paliek kopā ar mani, un es ieteicos, ka mēs varētu paēst pusdienas pie Selesta. Viņa labprāt būtu palikusi, bet viņai esot kaut kādas darīšanas. Patlaban bijām tieši pie manām mājām, un es teicu: «Uz redzēšanos». Viņa paskatījās uz mani:

—  Vai tad tu nemaz negribi zināt, kas tās man par darīšanām?

Es, protams, gribēju zināt, bet nebiju par to padomājis, un tāpēc, šķiet, viņa uz mani noskaitās. Bet, ieraudzī- jusl manu apmulsumu, viņa atkal saka smieties un, ar visu augumu pagriezusies pret mani, sniedza man savas lupas.

Es paēdu pusdienas pie Selesta. Biju jau sācis ēst, kad ienāca dīvaina, maza auguma sieviete un jautāja, vai drīkstot apsēsties pie mana galdiņa. Protams, ka drīkstēja, Viņai bija straujas kustības un apaļajā sejiņā mirdzošas acis. Viņa novilka jaku un apsēdusies sāka drudžaini pētīt ēdienkarti. Pasaukusi Selestu, viņa noteiktā un reizē steidzīgā balsī uzreiz pasūtīja visus izraudzītos ēdienus. Gaidīdama uzkožamos, viņa atvēra rokassomiņu, izņēma no tās kvadrātveida papīra lapiņu un zīmuli, jau iepriekš saskaitīja, cik viņai būs jāmaksā, tad paņēma naudasma- ciņu un, pielikusi rēķinam klāt dzeramnaudu, nolika precīzo summu sev priekšā uz galda. Tieši tai brīdī viņai pasniedza uzkožamos, ko viņa lielā steigā notiesāja. Gaidīdama nākamo ēdienu, sieviete izņēma no somiņas zilu zīmuli un žurnālu ar nedēļai paredzēto radiopārraižu programmām. Viņa ļoti rūpīgi atķeksēja gandrīz visas pārraides. Tā kā žurnālā bija kādas divpadsmit lappuses, šo rūpīgo darbu viņa turpināja visu ēšanas laiku. Es jau biju paēdis, bet viņa vēl joprojām cītīgi noņēmās ar atķeksē- šanu. Pēc tam piecēlās, ar tādām pašām precīzām automāta kustībām uzvilka jaku un aizgāja. Tā kā man nebija ko darīt, arī es izgāju laukā un kādu brīdi viņai sekoju. Viņa gāja gar ietves malu neiedomājami ātrā un drošā solī, ne reizes nenovirzoties no taisnās līnijas un neatskatoties. Beidzot viņa pazuda no mana redzesloka, un es devos atpakaļ. Nodomāju, ka viņa ir dīvaina sieviete, taču itin drīz viņu aizmirsu.

Pie savām durvīm es sastapu veco Salamano. Es lūdzu viņu ienākt, un viņš pastāstīja, ka viņa suns ir pazudis, jo suņu patversmē tā neesot. Tur kalpotāji viņam teikuši, ka suns varbūt esot sabraukts. Viņš jautājis, vai nevarētu kaut ko uzzināt policijas iecirkņos. Viņam atbildējuši, ka tādus sīkumus tur neatzīmējot, jo tie atgadoties katru dienu. Es ieteicu vecajam Salamano iegādāties citu suni, bet viņš man prātīgi atbildēja, ka esot pieradis pie pazudušā.

Es piemetos uz gultas, bet Salamano apsēdās uz krēsla pie galda. Viņš sēdēja man pretī, uzlicis abas rokas uz ceļiem. Veco filca platmali viņš bija paturējis galvā. Runājot viņš it kā zelēdams izmeta no nodzeltējušo ūsu apakšas saraustītus teikumus. Viņš man bija jau mazliet apnicis, bet ko darīt man nebija un miegs ari nenāca. Lai kaut ko runātu, sāku viņu izprašņāt par suni. Viņš pastāstīja, ka to iegādājies pēc sievas nāves. Apprecējies viņš diezgan vēlu. Jaunībā esot gribējis darboties teātri: pulkā spēlējis zaldātu vodeviļās. Bet galu galā iestājies darbā uz dzelzceļa un to nenožēlojot, jo tagad saņemot nelielu pensiju. Ar sievu laimīgs neesot bijis, taču vispār esot pie viņas pieradis. Kad sieva nomirusi, juties ļoti vientuļš. Tad viņš palūdzis no kāda darbabiedra suni un dabūjis no tā pavisam mazu kucēnu. To vajadzējis barot ar knupīti. Bet, tā kā suņa mūžs esot īsāks nekā cilvēka mūžs, viņi abi reizē novecojuši.

—   Viņam bija nejauka daba, — Salamano sacīja, —mēs šad tad ķīvējāmies. Bet tomēr viņš bija labs suns.

Es piebildu, ka tas bija īsts sugas suns, un Salamano, šķiet, jutās apmierināts.

—  Turklāt, — viņš piemetināja, — jūs jau viņu neredzējāt pirms slimības. — Viņam bija apbrīnojami skaista spalva.

Kopš sunim piemetusies šī ādas slimība, Salamano katru ritu un vakaru ieziedis to ar ziedi. Bet pēc viņa, Salamano, domām, īstā vaina nav bijusi slimība, bet vecums, un vecums neesot izdziedināms.

Tai brīdī es nožāvājos, un sirmgalvis sacīja, ka viņš tūdaļ iešot projām. Bet es teicu, ka viņš varētu vēl palikt, ka man ir žēl viņa suņa, un viņš man pateicās. Sacīja, ka mana mamma viņa suni ļoti mīlējusi. Runājot par mammu, viņš to sauca «jūsu nabaga māte». Viņš izteica pieņēmumu, ka pēc mammas nāves es jūtos ļoti nelaimīgs, bet es nekā neatbildēju. Tad viņš apmulsis steigšus sāka stāstīt, ka zinot, kā mūsu kvartālā mani nosodot par mātes ievietošanu nespējnieku patversmē, bet viņš mani pazīstot un zinot, ka es mammu loti mīlējis. Vēl tagad nezinu, kāpēc es atbildēju, ka līdz šim nezināju, ka mani par to nosoda, bet ka nespējnieku patversme man likās gluži pieņemama, jo pašam trūka naudas algot mammai slimnieku kopēju.

—  Turklāt, — es piebildu, — viņai jau sen nebija ar mani ko runāt un vienai pašai bija garš laiks.

—  Jā, — Salamano atzina, — patversmē vismaz rodas draugi.

Pēc tam viņš atvainojās. Nākot miegs. Dzīve viņam tagad bija mainījusies, un viņš lāgā nezināja, ko iesākt. Kopš viņu pazinu, viņš pirmo reizi it kā zagšus pastiepa

man roku, un es sajutu ādas raupjumu. Viņš vāri pasmaidīja un pirms aiziešanas sacīja:

— Ceru, ka šonakt suņi neries. Tad man vienmēr liekas: tas ir manējais.

VI

Svētdien es ar mokām uzmodos, un Marijai vajadzēja mani saukt vārdā un purināt. Brokastis mēs neēdām, jo gribējām drīzāk jūrā izpeldēties. Es jutos galīgi iztukšots, un man mazliet sāpēja galva. Cigarete likās rūgta. Marija par mani zobojās, teikdama, ka es izskatos kā bērēs. Viņa bija uzvilkusi baltu audekla kleitu, un mati brīvi krita pār pleciem. Es teicu, ka viņa ir skaista, un viņa aiz prieka iesmējās.

Iedami lejā, mēs pieklauvējām pie Raimona durvīm. Viņš atbildēja, ka tūlīt nākšot. Uz ielas gan mana noguruma dēj, gan tāpēc, ka no rīta nebijām attaisījuši slē- ģus, spilgtā saules gaisma mani tā apžilbināja, ka bija jāpiemiedz acis. Marija aiz prieka lēkāja un nemitējās jūsmot par skaisto laiku. Es sāku justies labāk un manīju, ka esmu izsalcis. Pateicu to Marijai, un viņa man parādīja savu vaskadrānas somu, kurā bija ielikusi mūsu abu peldkostīmus un dvieli. Man atlika tikai gaidīt, un drīz mēs izdzirdējām, kā Raimons aizslēdz savas durvis. Viņš bija ģērbies zilās biksēs un baltā kreklā ar īsām piedurknēm. Bet galvā viņš bija uzlicis salmu platmali, par ko Mafijai sanāca smiekli, un mclnspalvainās rokas virs elkoņiem bija pavisam baltas. Man kļuva mazliet nelabi. Nākdams lejā pa kāpnēm, Raimons svilpoja un izskatījās Joti apmierināts. Viņš man sacīja: «Sveiks, vecais!» un Mariju nosauca par jaunkundzi.

Iepriekšējā dienā mēs bijām aizgājuši uz policijas iecirkni, kur es nodevu liecību, ka meiča Raimonu krāpusi. Viņš tika galā ar brīdinājumu. Mana liecība netika pārbaudīta. Pie parādes durvīm mēs ar Raimonu to pārrunājām un pēc tam nospriedām braukt ar autobusu. Liedags nebija diez cik tālu, taču tā nokļūsim galā daudz ātrāk. Raimons domāja, ka draugs priecāšoties, ja atbrauksim agrāk. Mēs jau grasījāmies doties ceļā, kad Raimons pēkšņi padeva man zīmi, lai paskatos uz ielas pretējo pusi. Es ieraudzīju grupu arābu, kas stāvēja, atspieduši muguras pret tabakas veikala vitrīnu. Viņi klusēdami uz mums skatījās, bet kaut kādā īpašā veidā, it kā mēs nebūtu nekas vairāk kā akmeņi vai nokaltuši koki. Raimons teica, ka otrais pa kreisi esot viņa mīļākās brālis, un izskatījās noraizējies. Taču viņš piebilda, ka tagad viss esot kārtībā. Marija diez cik labi nesaprata un apjautājās, par ko ir rpna. Es pateicu, ka tur stāv arābi, kuriem uz Raimonu nav labs prāts. Marija gribēja, lai mēs tūlīt pat ejam prom. Raimons izrieza krūtis un smiedamies sacīja, ka vajadzētu pasteigties.

Mēs devāmies uz autobusa pieturu, kas nebija necik tālu, un Raimons teica, ka arābi mums nesekojot. Es atskatījos. Arābi aizvien vēl stāvēja tai pašā vietā un tikpat vienaldzīgi lūkojās uz vietu, ko mēs nupat bijām atstājuši. Mēs iekāpām autobusā. Raimons, kā šķiet, bija pavisam nomierinājies un visādi jokojās Marijai par prieku. Es jutu, ka viņa tam patīk, bet Marija tam gandrīz nemaz neatbildēja. Sad tad tikai smiedamās uzlūkoja viņu.

No autobusa mēs izkāpām Alžīras priekšpilsētā. Liedags nav tālu no autobusa pieturas. Bet vajadzēja pāriet pāri nelielai plakankalnei, kas paceļas virs jūras un pēc tam lēzeni nolaižas pret liedagu. Tā bija noklāta iedzelteniem akmeņiem un asfodeliem, kas izskatījās gluži balti uz jau sabiezējušās debesu zilgmes fona. Marija uzjautrinājās, sparīgi vicinādama savu vaskadrānas somu un notraukdama asfodelu ziedlapiņas. Mēs soļojām starp veselām rindām zaļu vai baltu režģu žogu apjoztām mazām vasarnīciņām, no kurām dažas ar savām verandām bija paslēpušās ta- marisku zaļumā, citas stāvēja kailā vietā starp akmeņiem. Vēl neaizejot līdz plakankalnes galam, jau varēja redzēt nekustīgo jūru, bet tālāk — gaišā ūdenī snaudošu masīvu zemesragu. Rāmajā gaisā mēs saklausījām vieglu motora rūkoņu. Un ieraudzījām tālu, tālu zvejas kuģīti, kas slīdēja pa spožo jūras spoguli. Marija noplūca dažus klinšu īrisus. No nogāzes, kas nolaidās pret krastu līdz jūrai, mēs ieraudzījām, ka daži jau peldas.

Raimona draugs dzīvoja koka būdiņā liedaga viņā galā. Mājiņa bija atspiedusies pret klintīm, un pāļi, kas to balstīja no priekšpuses, jau mirka ūdenī. Raimons mūs iepazīstināja. Viņa draugu sauca Masons. Viņš bija gara auguma, spēcīgs, plecīgs vīrs, bet viņa sieva sīciņa, apaļīga, piemīlīga sieviete, kas runāja ar parīzietes akcentu. Masons mums tūlīt pateica, lai mēs jūtamies kā mājās un ka mūs tūdaļ pacienās ar zivīm, kas tikko šorīt izzvejotas. Es viņam pateicu, ka, manuprāt, viņa mājiņa ir ļoti

skaista. Viņš pastāstīja, ka braucot šurp pavadīt sestdienas, svētdienas un visu atvaļinājumu. «Protams, kopā ar sievu,» viņš piebilda. Viņa sieva un Marija patlaban par kaut ko smējās. Liekas, es pirmo reizi pa īstam nodomāju, ka man ir jāprecas.

Masons gribēja iet peldēties, bet viņa sieva un Raimons negribēja. Mēs trijatā nogājām pie jūras, un Marija tūdaļ metās ūdenī. Mēs ar Masonu mazliet nogaidījām. Viņš runāja lēnām, un es ievēroju, ka viņam ir paradums ikvienu teikumu papildināt ar vārdiem «un vēl es sacīšu» pat tad, kad īstenībā tas nekā nedeva teikuma jēgai. Par Mariju viņš man sacīja: «Viņa ir apbrīnojama, un vēl es sacīšu — burvīga.» Vēlāk es vairs nepievērsu uzmanību šim viņa paradumam, jo pilnīgi nodevos labsajūtai, ko man sagādāja saule. Smiltis zem kājām sakarsa arvien vairāk un vairāk. Es vēl mazliet apvaldīju vēlēšanos tikt drīzāk ūdenī, taču beidzot teicu Masonam: «Aiziet?» Un ieniru. Bet viņš brida ūdenī palēnām un metās peldus tikai tad, kad zem kājām zuda jūras dibens. Viņš peldēja brasā un diezgan slikti, tā ka es pametu viņu un peldēju pakaļ Marijai. Ūdens bija auksts, un man bija patīkami peldēt. Mēs ar Mariju peldējām tālāk un jutām, cik saskanīgas ir mūsu kustības un cik mums abiem ir jauki.

Aizpeldējuši labi tālu, mēs apgūlāmies uz muguras, un man uz sejas, kas bija pagriezta pret debesīm, saule ātri nožāvēja pēdējās ūdens straumītes, kas tecēja mutē. Mēs redzējām, ka Masons iznāca no ūdens liedagā un izstiepās saulītē. Iztālēm viņš izskatījās milzīgi liels. Marija gribēja papeldēt ar mani kopā. Es nostājos aiz viņas, apņēmu viņu ap vidukli, un viņa sāka peldēt, spēcīgi vē- zēdaina ar rokām, bet es viņai palīdzēju, kustinādams kājas. Sakultā ūdens čalas mūs pavadīja visu rītu, līdz es sajutu nogurumu. Tad palaidu Mariju vajā un peldēju uz krastu, vienmērīgi irdamies un dziļi elpodams. Liedagā es izstiepos uz vēdera blakus Masonam un paslēpu seju smiltīs. Teicu viņam, ka tas bija jauki, un arī viņš domāja tāpat. Pēc brītiņa atpeldēja Marija. Es pagriezos uz muguras, lai redzētu viņu iznākam krastā. Viņa bija gluži gluma no sāļā ūdens, un mati viņai bija atmesti atpakaļ. Viņa izstiepās man cieši blakus, mani sildīja divējs siltums — viņas augums un saule, un es mazliet iesnaudos.

Marija mani sapurināja un teica, ka Masons aizgājis uz māju — bija laiks brokastot. Es tūdaļ piecēlos, jo man ļoti gribējās ēst, bet Marija sacīja, ka es kopš paša rīta

neesot viņu ne reizes noskūpstījis. Tā bija taisnība, taču ari man pašam gribējās viņu noskūpstīt,

—   Iesim ūdenī, — viņa teica.

Mēs ieskrējām jūrā un izstiepāmies pirmajos sīkajos vilnīšos. Pēc pāris roku vēzieniem Marija man cieši piekļāvās. Es jutu viņas kājas apvijamies ap manējām, un mani sagrāba kaisle.

Kad iznācām krastā, Masons mūs jau sauca. Es viņam sacīju, ka esmu ļoti izsalcis, un viņš tūdaļ pavēstīja sievai, ka es viņam patīku. Maize bija mīksta un garšīga, un es rīšus apriju savu daļu zivs. Pēc tam tika pasniegta gaļa ar ceptiem_ kartupeļiem. Mēs visi ēdām klusēdami. Masons bieži cilāja vīna glāzi un nemitīgi ielēja arī man. Dzerot kafiju, man bija pasmaga galva, un es daudz pīpēju. Masons, Raimons un es sākām gudrot, kā mēs pavadīsim augustu šai liedagā un kopīgi vadīsim saimniecību.

Pēkšņi Marija ieteicās:

—   Vai jūs zināt, cik ir pulkstenis? Jau pusdivpadsmit.

Mēs visi nobrīnījāmies, bet Masons sacīja, ka mēs ļoti

agri brokastojuši, taču tas esot gluži dabiski, jo brokastis esot jāēd tad, kad sajūt izsalkumu. Nezin kāpēc, Šāds prātojums Mariju sasmīdināja. Šķiet, viņa bija pavairāk iedzērusi. Tad Masons iejautājās, vai es negribētu ar viņu pastaigāties pa pludmali.

—   Mana sieva pēc brokastīm vienmēr mēdz pagulēt dienvidu. Bet man tas nepatīk. Man gribas staigāt. Es viņai allaž saku, ka tā ir veselīgāk. Bet galu galā tā ir viņas darīšana.

Marija pavēstīja, ka palikšot mājās un palīdzēšot Masona kundzei nomazgāt traukus. Mazā parīziete piebilda, ka tieši tādēļ vīrieši jādabū projām no mājas. Un tā mēs trijatā aizgājām.

Saules stari gandrīz vertikāli krita uz smiltīm, un jūras spožums bija acīm neizturams. Liedagā vairs neviena nebija. No mājiņām, kas pacēlās gar plakankalnes malām virs jūras, bija dzirdama šķīvju, nažu un dakšiņu šķin- doņa. Nežēlīgajā karstumā, kas plūda no zemes, bija grūti paelpot. Sākumā Raimons un Masons sarunājās par man nezināmām lietām un nepazīstamiem cilvēkiem. Es nopratu, ka viņi ir jau seni paziņas un kādu laiku pat kopā dzīvojuši. Mēs aizgājām līdz pašam ūdenim un devāmies tālāk gar pašu jūru. Šad tad atplūda kāds garāks vilnītis, kas saslapināja mūsu audekla kurpes. Es ne par ko nedomāju, jo saule virs manas kailās galvas bija mani pa pusei iemidzinājusi.

Raimons Masonam kaut ko sacīja, bet es to lāgā nesaklausīju. Taču tūiīt pašā liedaga galā, loti tālu no mums ievēroju divus, šoferu kombinezonos ģērbušos, arābus, kas nāca uz mūsu pusi. Es paskatījos uz Raimonu, un viņš man teica:

—   Tas ir viņš.

Mēs joprojām soļojām uz priekšu. Masons nevarēja saprast, kā arābi varējuši mūs līdz šejienei izsekot. Es nodomāju, ka viņi droši vien redzējuši mūs iekāpjam autobusā ar pludmales somu, bet nekā neteicu.

Arābi lēnām soļoja uz priekšu un bija jau pienākuši mums daudz tuvāk. Mēs savu gaitu negrozījām, bet Raimons noteica:

—   Ja iznāks plūkšanās, tu, Mason, ķeries pie otrā. Es uzņemos tikt galā ar savējo zelli. Un tu, Merso, apstrādā trešo, ja tāds parādīsies.

Es atbildēju:

—   Labi. — Un Masons sabāza rokas kabatās.

Pārkarsusī smilts tagad man izskatījās sarkana. Mēs vienādā solī gājām pretī arābiem. Attālums starp mums nemitīgi saruka. Kad mūs šķīra vairs tikai daži soļi, arābi apstājās. Mēs ar Masonu gaitu palēninājām. Raimons devās tieši pretī savam arābam. Es lāgā nedzirdēju, ko Raimons tam teica, bet arābam bija tāds izskats, it kā viņš būtu gatavs brukt virsū pēkšņi un neapdomīgi. Tad Raimons arābam iesita pirmoreiz un tūdaļ pasauca Masonu. Masons devās pretī tam, kurš viņam bija norādīts, un divreiz tam iesita no visa spēka. Arābs iekrita ūdenī ar seju pret smilšaino dibenu un palika tā dažas sekundes guļam, bet virs ūdens ap viņa galvu parādījās un plīsa burbuļi. Pa to laiku arī Raimons bija iezvēlis savam pretinieķam, un tam visa seja bija asinīs. Pagriezies pret mani, Raimons sacīja: «Paskaties, kā es viņam sadošu.» Es uzsaucu:

—   Uzmanies, viņam ir duncis!

Bet Raimonam jau bija ievainota roka un pārgriezta lūpa.

Masons lēca uz priekšu. Bet otrs arābs jau bija piecēlies kājās un nostājās aiz muguras tam, kuram bija duncis. Mēs neuzdrošinājāmies pakustēties. Arābi lēnām kāpās atpakaļ, neizlaizdami mūs no acīm un draudēdami ar dunci. Kad viņi redzēja, ka ir jau diezgan tālu no mums, viņi steigšus aizmuka, bet mēs palikām kā piekalti stāvam karstajā saulē, un Raimons cieši spieda sev klāt asiņojošo roku.

Masons uzreiz pateica, ka šeit ir ārsts, kas vienmēr svētdienas pavada savā mājā netālu no plakankalnes. Raimons tūda bija ar mieru turp aiziet. Bet, kolīdz viņš ierunājās, mutē viņam sāka burbulēt asinis, kas tecēja no brūces. Mēs viņu pieturējām un itin drīz atgriezāmies būdiņā. Tur Raimons pateica, ka viņa ievainojumi esot niecīgi un viņš pats varot aiziet pie ārsta. Viņš aizgāja kopā ar Masonu, bet es paliku, lai paskaidrotu sievietēm visu notikušo. Masona kundze raudāja, bet Marija kļuva pavisam bāla. Man apnika viņām paskaidrot. Beidzot es apklusu un, raudzīdamies uz jūru, smēķēju.

Ap pusdiviem Raimons ar Masonu atgriezās. Roka Rai- monam bija pārsaitēta, un mutes kaktiņam bija uzlikts plāksteris. Arsls viņam bija teicis, ka tas ir tīrais nieks, bet Raimons izskati jās ļoti sadrūmis. Masons centās viņu sasmīdināt. Bet Raimons joprojām klusēja. Kad viņš teicās aiziet līdz liedagam, es jautāju, uz kurieni viņš domā doties. Mēs ar Masonu pieteicāmies iet viņam līdzi. Tad viņš noskaitās un uius izlamāja. Masons noteica, ka Rai- monam nevajagot runāt pretī. Bet es tomēr devos viņam līdzi.

Mēs ilgi gājām pa liedagu. Tagad saule nežēlīgi cepināja. Saules stari uz smiltīm un uz jūras it kā lūza gabalos. Man radās tāds iespaids, ka Raimons zina, uz kurieni viņš iet, bet droši vien es maldījos. Beidzot nonācām pie kāda strautiņa, kas tecēja smiltīs aiz augstas klints pašā liedaga galā. Tur mēs ieraudzījām abus arābus. Viņi gulēja, ģērbušies savos netīrajos šoferu kombinezonos. Viņi izskatījās pavisam mierīgi un gandrīz apmierināti. Mūsu ierašanās nekā negrozīja. Tas, kurš bija sadūris Raimonu, lūkojās viņā klusēdams. Otrs pūta niedru stabulīti un, uz mums šķielēdams, nemitīgi atkārtoja trīs skaņas, ko varēja izdabūt no sava instrumenta.

Visu laiku tur nebija nekā cita kā tikai saule un klusums, strautiņa čalas un šīs trīs skaņas. Tad Raimons iebāza roku kabatā pēc revolvera, bet arābs nepakustējās, un viņi joprojām lūkojās viens otrā. Es ievēroju, ka tam, kurš pūta stabuli, starp kāju pirkstiem bija lielas atstarpes. Neizlaizdams no acīm pretinieku, Raimons man jautāja: «Nožmiegt viņu?» Es nodomāju: ja sākšu viņu atrunāt, viņš iekarsis vēl vairāk un katrā ziņā izšaus. Es tikai pateicu;

—   Viņš taču vēl nav ne vārda tev teicis. Tādā gadījumā būtu negodīgi šaut.

Un atkal lielajā klusumā un karstumā bija dzirdama viegla ūdens čalošana un flauta. Tad Raimons sacīja:

—   Nu, tad es viņu nolamāšu un, kad viņš atbildēs, no- žmiegšu viņu.

Es atbildēju:

—   Jā, bet, ja viņš neizvilks dunci, tu nedrīksti šaut.

Raimons jau sāka mazliet uztraukties. Otrs arābs joprojām stabulēja, un abi uzmanīja ikvienu Raimona kustību.

—   Nē, — es teicu Raimonam. — Metieties tuvcīņā, bet revolveri atdod man. Ja otrs iejauksies vai izvilks savu dunci, es viņu nožmiegšu.

Kad Raimons man deva revolveri, to apmirdzēja saule. Taču mēs joprojām stāvējām nekustēdamies, it kā visa pasaule ap mums būtu saslēgusies. Mēs lūkojāmies cits citā nenolaiduši acu, un viss bija apstājies šeit starp jūru, smiltīm un sauli, tas bija divkāršs flautas un ūdens klusums. Tai brīdī es domāju: būs vai nebūs jāšauj? Bet pēkšņi arābi, kāpdamies atpakaļ, nozuda aiz klints. Tad mēs ar Raimonu devāmies atpakaļ. Viņam it kā bija kļuvis labāk, un viņš visu laiku runāja, ka vajadzētu braukt mājās.

Es viņu pavadīju līdz būdiņai, un, kamēr viņš kāpa augšā pa koka trepītēm, es stāvēju lejā pie pirmā pakāpiena, galvu cepināja saule, un man nebija spēka iet augšā pa kāpnēm un atkal runāties ar sievietēm. Bet karstums bija tik liels, ka bija grūti arī nekustīgi stāvēt žilbinošajā saules lietū, kas lija no debesīm. Palikt šeit vai iet prom — nebija nekādas starpības. Pēc brīža es atgriezos liedagā un sāku soļot gar ūdens malu.

Visapkārt bija tas pats sarkanais mirdzums. Jūra, strauji un apspiesti elsodama, meta smiltīs sīkus vilnīšus. Es lēnām soļoju uz klintīm un jutu, ka piere man saule pietūkst. Visa lielā tveice gūlās virsū un traucēja virzīties uz priekšu. Ikreiz, kad jutu tās spēcīgo, karsto elpu pieskārāmies sejai, es sakodu zobus, sažņaudzu dūres bikšu kabatās, ar visu augumu padevos uz priekšu, lai pieveiktu sauli un blīvo skurbumu, ko tā pār mani izlēja. Kā šķēps dūrās manī ik saules atspulgs smiltīs, jūras izbalinātajā gliemežnīcā vai stikla lauskā, un man aiz sāpēm savilkās žokļi. Es soļoju ilgi.

Jau no tālienes redzēju nelielo tumšo klints bluķi, ko apņēma žilbinošs saules dārzs, kuru radīja gaisma un jūras plašums. Es iedomājos vēso strautiņu aiz klints. Un man sagribējās atkal dzirdēt tā ūdens čalu, sagribējās aizbēgt no saules, no piepūles un sieviešu asarām, sagribējās beidzot tikt ēnā un atpūsties. Bet, pagājis tuvāk, ieraudzīju, Raimona zellis ir atgriezies.

Viņš bija viens. Viņš gulēja uz muguras, palicis rokas zem pakauša, paslēpis galvu klints ēnā, ar visu augumu saulē. Viņa zilais kombinezons kūpēja karstumā. Es biju mazliet pārsteigts. Man šķita, ka viss starpgadījums jau izbeidzies, un biju šurp atnācis, par to nemaz nedomājot.

Mani ieraudzījis, arābs piecēlās pussēdus un iebāza roku kabatā. Es, protams, sataustīju savos svārkos Raimona revolveri. Tad arābs atkal pakāpās atpakaļ, taču roku no kabatas neizvilka. Es biju patālu no viņa — kādu desmit metru atstatumā. Brīžiem uztvēru viņa skatienu starp puspievērtajiem plakstiņiem. Visbiežāk viņa augums sakarsušajā gaisā ņirbēja man acu priekšā. Viļņu čala bija kļuvusi vēl gausāka, mierīgāka nekā dienas vidū. Saule bija tā pati, tas pats mirdzums plašajā smilšu klāstā. Nu jau divi stundas diena stāvēja uz vietas, divi stundas, kopš saule bija izmetusi cukuru verdoša metāla okeānā. Pie apvāršņa garām slīdēja neliels tvaikonis, šo tumšo plankumiņu es ieraudzīju tikai pa acu galam, jo vēl aizvien cieši vēros arābā.

Es domāju, ka man tikai mazliet jāpagriežas un viss būs galā. Bet aiz muguras man bija blīvs, saulē trīsuļojošs liedags. Paspēru dažus soļus uz strautiņa pusi. Arābs nepakustējās. Galu galā viņš vēl bija diezgan tālu. Varbūt ēnas dēļ, kas krita viņam sejā, izskatījās, ka viņš smejas. Es nogaidīju. Saules svelme dedzināja man vaigus, un es jutu, ka uzacīs sakrājas sviedru lāses. Saule cepināja "tāpat kā mammas bēru dienā, un tāpat kā toreiz man drausmīgi sāpēja galva un zem ādas pulsēja visi asinsvadi. Sās svelmes dēļ, ko vairs nespēju izturēt, es pavirzījos uz priekšu. Es zināju, ka tas ir muļķīgi, ka, pasperot vienu soli, es nepaslēpšos no saules. Bet es pasperu soli, vienu pašu soli uz priekšu. Un šoreiz arābs nepieceldamies izvilka dunci un parādīja man to. Saule iemirdzējās uz tērauda, un man pierē it kā ietriecās zvērojošs asmens. Tai pašā acumirklī uzacīs sakrājušās sviedru lāses pēkšņi sāka ritēt uz plakstiņiem, un acis aizklāja vēss un biezs plīvurs. Asaru un sāls aizsegā acis kļuva aklas. Es jutu tikai sau- 1es cimbalu sitienus pierē, un priekšā man joprojām neskaidri rēgojās saules apspīdētā dunča spožais asmens. Sis ugunīgais šķēps dedzināja skropstas un grauza manas sāpošās acis. Un tad viss ap mani sagrīļojās. Pār jūru pārskrēja smaga, sveloša elpa. Man šķita, ka paveras visa plašā debess un sāk līt ugunīgs lietus. Visa mana būtne saspringa, un es krampjaini satvēru revolveri. Mēlīte padevās, es sajutu ieroča pulēto izliekumu, un pēkšņi norībēja sauss, spalgs krakšķis, un viss sākās. Es nopurināju sviedru lāses un saules mirdzumu. Sapratu, ka esmu izjaucis dienas līdzsvaru, neparasto pludmales klusumu, kurā nupat biju juties tik laimīgs. Tad es izšāvu vēl četras reizes uz nekustīgo ķermeni, kurā neredzami ieurbās lodes. Ar četriem īsiem piesitieniem es it kā biju pieklauvējis pie nelaimes durvīm.

## OTRA DAĻA I

Tūlīt pēc arestēšanas mani vairākas reizes pratināja. Bet tā bija tikai identitātes noteikšana, un tas norit ātri. Pirmajā pratināšanā, kas notika policijā, mana lieta, šķiet, nevienu neinteresēja. Turpretī pēc nedēļas izmeklēšanas tiesnesis manī skatījās ar ziņkāri. Taču iesākumam viņš man jautāja tikai vārdu, dzīvesvietu, profesiju, dzimšanas laiku un vietu. Pēc tam gribēja zināt, vai esmu izraudzījies advokātu. Atbildēju, ka neesmu, un pajautāju, vai advokāts noteikti ir nepieciešams.

—   Kāpēc jūs tā jautājat? — viņš brīnījās. Es atbildēju, ka uzskatu savu lietu par bezgala vienkāršu. Viņš smaidīdams atteica:

—  Tās ir jūsu domas. Bet pastāv likums. Ja jūs neiz- raudzīsities advokātu, tad mēs paši to iecelsim.

Manuprāt, tas bija ļoti ērti, ka tiesa rūpējas par tādiem sīkumiem. To es tiesnesim arī pateicu. Viņš piekrita un nobeigumā piebilda, ka tiesvedības likums esot lieliski izstrādāts.

Sākumā es pret izmeklēšanas tiesnesi neizturējos nopietni. Viņš mani pieņēma istabā, kurā visi logi un durvis bija aizklāti ar aizkariem, uz rakstāmgalda dega tikai viena lampa, kas apgaismoja atzveltnes krēslu, kurā viņi man lika apsēsties, bet pats palika tumsā. Par šādu paņēmienu es jau biju lasījis grāmatās, un viss notiekošais man likās kā spēle. Turpretī pēc mūsu sarunas es uz viņu paskatījos vērīgāk un ieraudzīju, ka viņam ir smalki sejas panti, dziji iegrimušas lielas, zilas acis, un viņš ir liela auguma vīrs ar garām, sirmām ūsām un kupliem, gandrīz baltiem matiem. Viņš man likās ļoti prātīgs un vispār simpātisks, kaut gan viņam bija tiks un tādēļ raustījās mutes kaktiņš. Iedams prom, es gandrīz pastiepu viņam roku, taču laikus atcerējos, ka esmu noslepkavojis cilvēku, s Nākamajā dienā pie manis cietumā ieradās advokāts. Viņš bija maza auguma, pajauns resnītis rūpīgi pieglaustiem matiem. Par spīti karstajam laikam (man bija mugurā krekls ar uzrotītām piedurknēm), viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā ar iecietinātu apkaklīti un jocīgu kaklasaiti ;ar platām melnbaltām svītrām. Viņš uzlika uz manas lažas portfeli, kas viņam bija padusē, stādījās priekšā un sacīja, ka esot izpētījis manu lietu. Lieta esot sarežģīta, bet viņš nešauboties par panākumiem, ja būšu pret viņu vaļsirdīgs. Es pateicos, 1111 viņš sacīja: «Tad nu ķersimies pie lietas.»

Viņš apsēdās uz lažas malas un teica, ka esot ievācis Јiņas par manu privāto dzīvi. Uzzinājis, ka mana māte nesen nomirusi nespējnieku patversmē. Pēc tam ievāktas fciņas Marengo. Izmeklētāji noskaidrojuši, ka mammas bēru dienā es «izrādījis bezjūtību».

— Jūs, protams, saprotat, ka man ir mazliet neērti jums to jautāt. Bet tas ir ļoti svarīgi. Un tas būs svarīgs arguments apsūdzībai, ja es nekā nevarēšu atbildēt. ) Advokāts gribēja, lai es viņam palīdzu. Viņš jautāja, vai man todien ir bijis smagi ap sirdi. Sis jautājums mani ļoti izbrīnīja, un man šķita, ka man būtu bijis visai neērti uz- bot kādam šādu jautājumu. Taču es atbildēju, ka esmu jau mazliet atradinājies rakņāties savās izjūtās un man ir grūti viņam atbildēt. Bez šaubām, mammu es ļoti mīlēju, bet tas neko nenozīmē. Ikviens vesels cilvēks vairāk vai mazāk ir vēlējis nāvi tiem, kurus mīl. Sai vietā advokāts mani pārtrauca un Šķita esam ļoti satraukts. Viņš lika, jai es apsolu, ka neteikšu to nedz tiesas sēdē, nedz izmeklēšanas tiesnesim. Tomēr es advokātam paskaidroju, ka pēc dabas esmu tāds, ka manas fiziskas vajadzības bieži vien nesaskan ar manām jūtām. Mammas bēru dienā es biju ļoti noguris un man nāca miegs. Tālab es pat lāgā neapjēdzu, kas notiek. Taču droši varu teikt, ka labāk būtu gribējis, lai mamma nebūtu mirusi. Bet advokāts nelikās apmierināts. Viņš sacīja:

—   Ar to nepietiek.

Un kļuva domīgs. Tad viņš jautāja, vai varot teikt, ka todien es pūlējos apvaldīt savas dabiskās dēla jūtas. Es atbildēju:

—   Nē, jo tie būtu meli.

Viņš man uzmeta dīvainu skatienu, it kā es viņam iedvestu mazliet riebumu. Gandrīz dusmīgi viņš pateica, ka patversmes direktors un kalpotāji katrā ziņā tikšot izsaukti par lieciniekiem un ka tas varot priekš manis beigties ļoti slikti. Es aizrādīju, ka tam visam nav nekāda sakara ar manu lietu, bet viņš atbildēja tikai to, ka acīmredzot man nekad nav bijis darīšanas ar tiesu.

Advokāts aizgāja saīdzis. Man gribējās viņu aizturēt, paskaidrot viņam, ka es labprāt būtu vēlējies iemantot viņa simpātijas, un ne jau tāpēc, lai viņš mani labāk aizstāvētu, bet, ja tā var teikt, aiz tīri cilvēciskām jūtām. Galvenais — es redzēju, ka viņš manis dēļ bija noraizējies. Viņš mani nesaprata un tāpēc uz mani mazliet dusmojās. Es vēlējos viņu pārliecināt, ka esmu tāds pats kā visi, caur un cauri tāds pats kā visi. Bet tam visam īstenībā nebija nekādas lielas nozīmes, un es no tā atteicos aiz kūtruma.

Drīz pēc tam mani atkal aizveda pie izmeklēšanas tiesneša. Pulkstenis bija divi pēcpusdienā, un šoreiz viņa kabinets bija pilns saules gaismas, ko mazliet mīkstināja tilla aizkars. Bija ļoti karsts. Viņš man lika apsēsties un ļoti pieklājīgi pavēstīja, ka mans advokāts «neparedzētu apstākļu dēļ» nav varējis šodien ierasties. Bet man esot tiesības uz viņa jautājumiem neatbildēt un gaidīt, kad pratināšanā varēs būt klāt mans advokāts. Es sacīju, ka varu atbildēt arī bez advokāta klātbūtnes. Viņš nospieda ar pirkstu kādu pogu uz sava rakstāmgalda. Ienāca jauns tiesas sekretārs un iekārtojās gandrīz tieši man aiz muguras.

Mēs abi apsēdāmies ērtāk savos atzveltnes krēslos. Sākās pratināšana. Vispirms izmeklēšanas tiesnesis man pateica, ka viņam mani raksturojuši kā nerunīgu un noslēgtu cilvēku, un viņš gribētu zināt, vai es tam piekrītu. Es atbildēju:

Maņ nekad nav nekā īpaša ko stāstīt, Tāpēc es klusēju.

Izmeklēšanas tiesnesis pasmaidīja tāpat kā mūsu pirmajā tikšanās reizē, atzina tādu iemeslu par pamatotu un piebilda:

—   Starp citu, tam nav nekādas nozīmes.

Viņš apklusa, tad, palūkojies manī, diezgan pēkšņi izslējās un ātri pateica:

—   Mani interesējat jūs pats.

Es lāgā»nesapratu, ko viņš ar to domā, un nekā neatbildēju.

—  Jūsu rīcībā ir kaut kas tāds, — izmeklēšanas tiesnesis piebilda, — ko es nespēju izskaidrot. Esmu pārliecināts, ka jūs man palīdzēsit to visu saprast.

Es sacīju, ka viss bija pavisam vienkārši. Viņš mani mudināja sīki aprakstīt visu, kas todien bija noticis. Es pastāstīju to pašu, ko jau biju viņam stāstījis: par Raimonu, liedagu, peldēšanos, strīdu, atkal par liedagu, mazo strautiņu, sauli un pieciem revolvera šāvieniem. Pēc katra teikuma viņš noteica: «Ak tā, ak tā!» Kad es nonācu pie zemē gulošā ķermeņa, viņš manu stāstījumu apstiprināja, teikdams! «Labi.» Man bija apnicis atkārtot vienu un to pašu un bija tāda sajūta, ka vēl nekad neesmu tik daudz runājis.

Brīdi klusējis, izmeklēšanas tiesnesis piecēlās un sacīja, ka gribot man palīdzēt, ka es viņu interesējot un ka ar Dieva palīdzību viņš kaut ko izdarīšot manis labā. Tikai iepriekš viņš gribētu man uzdot vēl dažus jautājumus. Un bez kādas pārejas viņš jautāja, vai es mammu mīlējis. Es atbildēju:

—   Jā, tāpat kā visi.

Tad sekretārs, kas līdz šim bija vienmērīgi klabinājis rakstāmmašīnu, pēkšņi laikam kļūdījās, uzsizdams nepareizu burtu, un bija spiests pavilkt rulli atpakaļ. Bez kādas acīmredzamas loģikas tiesnesis man no jauna jautāja, vai visus piecus šāvienus es izšāvis uzreiz citu pēc cita. Es padomāju un precizēju, ka papriekš izšāvu vienu reizi un pēc dažām sekundēm vēl četras reizes.

—   Kāpēc starp pirmo un otro šāvienu jūs nogaidījāt? — viņš jautāja.

Tad es atkal ieraudzīju liedaga sarkanās smiltis un jutu, ka saule dedzina man pieri. Bet šoreiz es nekā neatbildēju. Un turpmākais klusuma brīdis tiesnesi, šķiet, satrauca. Viņš apsēdās, sabužināja matus un, atbalstīdamies ar elkoņiem uz rakstāmgalda, paliecās mazliet uz manu pusi; un viņam bija tāds savāds izskats.

—   Kāpēc, kāpēc jūs šāvāt uz zemē gulošo?

Uz to es atkal nevarēju atbildēt. Tiesnesis pārbrauca ar roku pār pieri un atkārtoja savu jautājumu mazliet citādā balsī:

—   Kāpēc? Jums tas man jāpasaka. Kāpēc?

Es joprojām klusēju.

Pēkšņi viņš piecēlās, platiem soļiem aizgāja uz kabineta attālāko kaktu un izvilka dokumentu skapja atvilktni. No tās viņš izņēma sudraba krucifiksu un, to vicinādams, nāca atpakaļ pie manis. Galīgi pārvērstā, gandrīz trīcošā balsī viņš izsaucās:

—   Vai jūs pazīstat šo te?

Es atbildēju:

—  Jā, protams.

Tad tiesnesis ļoti ātri un satraukuma pilns sacīja, ka viņš ticot Dievam un esot pārliecināts, ka nav tāda noziedznieka, kam Dievs nepiedotu, vajagot tikai, lai noziedznieks savus grēkus nožēlotu un kļūtu kā bērns, kuram ir tīra dvēsele, kas gatava visu uzņemt. Ar visu augumu viņš bija pārliecies pār galdu. Un vicināja krucifiksu gandrīz tieši man virs galvas. Taisnību sakot, es biju ļoti vāji sekojis viņa spriedelējumiem, pirmkārt, jau tāpēc, ka man bija karsti un kabinetā laidelējās lielas mušas, kas tupās man uz sejas, un arī tāpēc, ka man no šā vīra bija mazliet bail. Tai pašā laikā es apzinājos, ka tas ir smieklīgi, jo galu galā noziedznieks taču biju es. Bet viņš turpināja. Pamazām es sapratu, ka, pēc viņa domām, manā grēksūdzē ir tikai viens tumšs plankums — tas, ka pirms sava otrā šāviena biju nogaidījis. Viss pārējais viņam bija skaidrs, bet, lūk, šo nogaidīšanu viņš nesaprata.

Man gribējās pateikt, ka viņš velti neatlaižas, ka šis apstāklis nebūt nav tik svarīgs. Bet viņš mani pārtrauca un, izslējies visā augumā, vēlreiz skubināja mani uz atklātību, noprasīdams, vai es ticu Dievam. Es atbildēju, ka neticu. Aiz sašutuma viņš apsēdās. Un teica, ka tas nevarot būt, ka visi cilvēki ticot Dievam, pat tie, kas novērsušies no viņa vaiga. Tā esot viņa pārliecība, un, ja viņš kādreiz to apšaubītu, tad viņa dzīvei vairs nebūtu jēgas.

—   Vai tiešām jūs gribat, —« viņš izsaucās, — lai manai dzīvei nebūtu jēgas?

Manuprāt, tas uz mani neattiecās, un tā es arī viņam pateicu. Bet viņš jau stiepa man pretī pāri pār galdu krustā sisto Kristu un neprātīgā balsī kliedza:

—- Es esmu kristīgais! Es lūdzu, lai viņš tev piedod ta- vtis grēkus. Kā tu drīksti neticēt, ka viņš ir cietis mokas tevis dēļ?

Es ļoti labi Ievēroju, ka tiesnesis mani uzrunā ar «tu», bet viņš jau mani bija pārāk nogurdinājis. Karstums pieņēmās arvien vairāk un vairāk. Kā vienmēr, kad es gribu tikt vaļā no kāda, kurš man jau ir apnicis ar savu runāšanu, es izliekos, ka viņam piekrītu. Man par pārsteigumu, tiesnesis uzgavilēja:

—   Redzi nu, redzi! — viņš izsaucās. — Tu taču tici, un visas cerības liksi uz viņu!

Es, protams, atkal pateicu, ka neticu. Un viņš atkal atslīga atzveltnes krēslā.

Viņš izskatījās ļoti noguris. Brīdi viņš klusēja, bet rakstāmmašīna vēl turpināja pierakstīt pēdējos teikumus no mūsu dialoga. Tad izmeklēšanas tiesnesis uzmanīgi manī paraudzījās ar mazliet skumju skatienu. Un nomurmināja:

—   Nekad neesmu redzējis tik nocietinātu dvēseli kā jūsējā. Noziedznieki, ar kuriem man ir bijusi darīšana, vienmēr raudāja, ieraugot šo sāpju tēlu.

Es grasījos atbildēt, ka viņi raudāja tieši tāpēc, ka bija noziedznieki. Bet tad iedomājos, ka arī es esmu tāds pats kā viņi. Taču ar šo domu nevarēju aprast. Pēc tam tiesnesis piecēlās, it kā darīdams man zināmu, ka pratināšana beigusies. Viņš tikai pajautāja ar tādu pašu mazliet nogurušu seju, vai es savu nodarījumu nožēloju. Padomājis es atbildēju, ka vairāk nekā īstu nožēlu es izjūtu kaut kādu īgnumu. Man radās iespaids, ka tiesnesis mani nesaprata. Bet todien nekur tālāk mēs netikām.

Turpmāk es bieži tikos ar izmeklēšanas tiesnesi. Tikai katru reizi gāju pie viņa advokāta pavadībā. Pratināšana aprobežojās ar to, ka man bija jāprecizē daži iepriekšējo liecību punkti. Vai arī tiesnesis pārrunāja ar advokātu apsūdzības argumentus. Taisnību sakot, tais reizēs viņi par mani nelikās zinis. Pamazām mainījās pats pratināšanas raksturs. Šķiet, tiesnesis par mani vairs neinteresējās, un mana lieta viņam likās skaidra. Viņš vairs nerunāja ar mani par Dievu, un es viņu vairs nekad netiku redzējis tik satrauktu kā pirmajā reizē. Galu galā mūsu sarunas bija kļuvušas daudz sirsnīgākas. Daži jautājumi, īsa saruna ar manu advokātu, un pratināšana bija galā. Mana lieta, pēc paša tiesneša izteiciena, «ritēja savu gaitu». Dažreiz, kad sarunai ar advokātu bija vispārējs raksturs, arī mani tajā iesaistīja. Es jau sāku brīvāk uzelpot. Neviens šajās stundās uz mani neļaunojās. Viss bija tik dabiski, tik gludi izkārtots, spēle rit.ēja tik apvaldīti, ka man radās jocīgs iespaids, it kā es šeit būtu «savējais». Un pēc vienpadsmit mēnešiem, cik ilga pratināšana, es varu teikt, ka, sev par brīnumu, visu šo laiku man nav bijis cita prieka, kā tie retie brīži, kad tiesnesis, pavadījis mani līdz sava kabineta durvīm, uzsizdams man pa plecu, sirsnīgi sacīja: «Šodien pietiek, Antikrista kungs.»

Un tad mani nodeva žandarmu rokās.

II

Ir lietas, par kurām es nekad nemēdzu runāt. Nonācis cietumā, es jau pēc dažām dienām sapratu, ka man nekad nepatiks runāt par šo savas dzīves posmu.

Vēlāk es vairs nesaskatīju svarīgu iemeslu šim riebumam. īstenībā pirmajās dienās es nemaz pa īstam nebiju cietumā: neskaidri gaidīju kaut kādu jaunu notikumu. Viss sākās tikai pēc pirmās un vienīgās satikšanās ar Mariju. No tās dienas, kad es saņēmu viņas vēstuli (viņa rakstīja, ka viņai vairs neatļaujot satikšanos, jo viņa neesot mana sieva), no tās dienas es sajutu, ka manas mājas tagad ir cietuma kamera un mana dzīve ir šeit apstājusies. Arestēšanas dienā vispirms mani ieslodzīja kopējā kamerā, kurā jau sēdēja vairāki apcietinātie, lielākoties arābi. Mani ieraudzījuši, viņi sāka smieties. Pēc tam apjautājās, ko es esot izdarījis. Pateicu, ka nošāvu kādu arābu, un viņi apklusa. Bet drīz satumsa vakars. Viņi man paskaidroja, kā jāizklāj maša, uz kuras man būs jāguļ. Saritinot vienu mašas galu, no tā varēja izveidot spilvenu. Visu nakti pa seju man rāpoja blaktis. Pēc dažām dienām mani pārveda vieninieka kamerā, kur es gulēju uz koka lažas. Man tur bija paraša un cinkota mazgājamā bļoda. Cietums atradās pilsētas pašā augšgalā, un pa mazu lodziņu es varēju redzēt jūru. Kādudien, kad, ieķēries režģu stieņos un pievilcies pie lodziņa, biju pagriezis seju pret saules gaismu, kamerā ienāca uzraugs un teica, ka mani izsaucot uz satikšanos. Nodomāju, ka ir atnākusi Marija. Un tiešām tā bija viņa.

Lai nokļūtu satikšanās istabā, bija jāiet pa garu gaiteni, tad pa kāpnēm un beigās vel pa vienu gaiteni. Es iegāju ļoti lielā istabā, ko apgaismoja plats logs. Istabu visa garumā sadalīja trijās daļās augsti režģi. Starp abām režģu sienām atradās kādus astoņus vai desmit metrus gara telpa, kas šķīra apmeklētājus no cietumniekiem. Sev pretī es ieraudzīju Mariju svītrainajā kleitā un viņas iedegušo seju. Manā pusē bija kādi desmit ieslodzītie, lielākoties arābi. Marijai visapkārt bija arābietes, un viņa atradās starp divām apmeklētājām: maza auguma vecenīti ar cieši sakniebtām lūpām, kura bija ģērbusies melnās drēbēs, un resnu sievieti, kam bija kaila galva un kas, dzīvi žestikulēdama, loti* skaļi runāja. Lielā attāluma dēļ, kāds bija starp režģiem, apmeklētāji un ieslodzītie bija spiesti runāt loti skaļi. Kad es ienācu, pret istabas kailajām, augstajām sienām sitās balsu murdoņa, asā gaisma no debesīm plūda uz logu rūtīm, mezdama atspulgus pa visu istabu, un rnan uznāca tāds kā reibonis. Mana kamera bija daudz klusāka un tumšāka. Pagāja brītiņš, kamēr apradu. Tad es skaidri saskatīju katru seju, kas izcēlās spilgtajā gaismā. Ievēroju, ka gaiteņa galā starp abiem režģiem sēž cietuma uzraugs. Lielākā daļa apcietināto arābu, tāpat arī viņu tuvinieki, sēdēja cits citam pretī pustupus. Viņi nekliedza. Par spīti lielajam troksnim, viņi saklausīja cits citu, sarunādamies pavisam klusu. Viņu dobjie čuksti, kas skanēja ļoti zemu, gandrīz no pašas grīdas, izklausījās kā nepārtraukta basa nots sarunas, kas it kā krustojās virs viņu galvām. To visu es ļoti dnz ievēroju, iedams uz to vietu, kur stāvēja Marija. Cieši piespiedusies pie režģiem, saņēmusi visus spēkus, viņa man uzsmaidīja. Manuprāt, viņa izskatījās ļoti skaista, bet es nepratu viņai to pateikt.

—   Nu? — viņa ļoti skaļi sacīja. — Kā ir?

—- Kā redzi. . ®

—« Vai tu esi vesels? Vai tev ir viss nepieciešamais?

—   Jā, viss.

Mēs apklusām, bet Marija joprojām smaidīja. Resnule kaut ko skaļi kliedza manam kaimiņam, droši vien savam vīram, liela auguma gaišmatim ar atklātu skatienu. Tas bija jau aizsāktās sarunas turpinājums.

—   Zanna negribēja vinu ņemt! — vina kliedza pilnā rīklē.

—   Ak tā, — vīrietis atbildēja.

—   Es sacīju, ka tu viņu atkal ņemsi atpakaļ, kad iznāksi laukā, bet viņa negribēja ņemt.

Marija no savas puses kliedza, ka Raimons man sūtot sveicienus, un es pateicu: «Paldies.» Bet manu balsi noslāpēja kaimiņš, jautādams: «Vai viņam labi klājas?» Sieva smiedamās pateica, ka viņš jūtoties tik labi kā vēl nekad. Mans kaimiņš pa kreisi, neliela auguma jauneklis

ar smalkām rokām, nekā nerunāja. Es ievēroju, ka viņš stāv pretī mazajai vecenītei un abi viens otrā cieši lūkojas. Bet man nebija laika viņus ilgāk vērot, jo Marija man sauca, lai es nezaudējot cerību. Es atbildēju: «Labi.» Tai pašā laikā es viņā skatījos, un man uznāca vēlēšanās caur kleitu apskaut viņas plecus. Es kāroju pieskarties šim smalkajam audumam un lāgā nezināju, vai drīkstu cerēt vēl uz ko citu. Bet Marija, bez šaubām, gribēja sacīt, ka drīkstu cerēt, jo visu laiku smaidīja. Es redzēju tikai viņas mirdzošos zobus un sīkās krunciņas pie acīm. Viņa atkal sauca:

—   Tu iznāksi laukā, un mēs apprecēsimies!

Es atbildēju:

—   Tu tā domā? — Bet tikai tāpēc, lai kaut ko teiktu.

Tad viņa ļoti ātri un joprojām ļoti skaļi sacīja, ka mani

katrā ziņā attaisnošot un mēs vēl peldēsimies jūrā. Bet otra sieviete viņai blakus kliedza, ka kancelejā atstājusi grozu ar pienesumu. Un uzskaitīja visu, ko tajā ielikusi. Vajagot visu pārbaudīt, jo šis pienesums dārgi maksājis. Mans otrs kaimiņš un viņa māte aizvien vēl lūkojās viens otrā. No apakšas joprojām skanēja arābu balsu murdoņa. Laukā aiz platā loga saules gaisma izskatījās kā pietūkuši.

Man sametās mazliet nelabi, un es labprāt būtu gājis prom. No trokšņa bija sasāpējusies galva. Taču, no otras puses, gribējās ilgāk izbaudīt Marijas klātieni. Nezinu, cik - ilgs laiks bija pagājis. Marija kaut ko stāstīja par savu •darbu un visu laiku smaidīja. Gaisā krustojās čuksti, kliedzieni, sarunas. Vienīgā klusuma saliņa bija man līdzās—< nelielā auguma jauneklis un vecenīte, kas lūkojās viens otrā. Pamazām arābus citu pēc cita aizveda. Tiklīdz bija aizgājis pirmais, visi apklusa. Vecenīte piegāja pie režģiem, un tai pašā acumirklī uzraugs padeva zīmi viņas dēlam. Viņš pateica: «Uz J8e*lzēšanos, māmulīt,» —un vecenīte, izbāzuši roku starp režģiem, ilgi un lēni viņam māja.

Vecenīte aizgāja, un, cepuri rokā turēdams, ienāca kāds vīrs un nostājās viņas vietā. Ieveda kādu arestantu, un viņi sāka dzīvi sarunāties, bet pusbalsī, jo istabā atkal bija iestājies klusums. Ienāca pakaļ manam kaimiņam labajā pusē, un viņā sieva vīram uzsauca tikpat skaļi, it kā nebūtu pamanījusi, ka vairs nav jākliedz:

—   Saudzē sevi un uzmanies!

Pēc tam pienāca mana kārta. Marija rādīja ar zīmēm, ka mani apskauj. Pirms aiziešanas es atskatījos. Viņa stāvēja nekustēdamās, piespiedusi seju pie režģiem, ar drudžaini samocītu, satrauktu smaidu.

Neilgi pēc tam viņa man atrakstīja. Un kopš tās dienas sākās tas, par ko man nekad negribētos runāt. Katrā ziņā nevajag neko pārspīlēt, un es to pārdzīvoju vieglāk nekā daudzi citi. Sākumā pēc apcietināšanas visgrūtākais bija tas, ka savās dtfmās es vēl aizvien biju brīvs cilvēks. Man, piemēram, uznāca ilgas pēc liedaga un gribējās noiet pie jūras. Iztēlodamies pirmo viļņu skalošanos zem savām pēdām, ieiešanu ūdenī un atbrīvošanās izjūtu, pēkšiji sajutu, kāda šaurība mani nomāc cietuma sienās. Tas ilga dažus mēnešus. Pēc tam man bija tikai tādas domas, kādas parasti mēdz būt cietumniekam. Es gaidīju kārtējo dienas pastaigu cietuma pagalmā vai arī advokāta apmeklējumu. Biju ļoti labi izkārtojis savu pārējo laiku. Bieži vien toreiz nāca prātā doma: ja man liktu dzīvot nokaltuša koka dobumā un man nebūtu nekā cita ko darīt kā tikai skatīties debesu krāsā virs savas galvas, es pamazām pierastu arī pie tā. Es gaidītu putnu pārlidojumus vai mākoņu sastapšanos, tāpat kā šeit gaidīju sava advokāta jocīgās kaklasaites, un kā agrākajā dzīvē biju pacietīgi gaidījis sestdienu, lai slēgtu savās rokās Marijas augumu. Taču, labi apdomājot, es nebiju ieslodzīts nokaltušā kokā. Bija vēl nelaimīgāki cilvēki nekā es. Starp citu, tā bija mammas doma un viņa to bija bieži atkārtojusi, ka galu galā varot pierast pie visa.

Vispār parasti savos prātojumos es tik tālu neaizgāju. Pirmie mēneši bija grūti. Bet tieši piespiešanās man palīdzēja tos pārciest. Tā, piemēram, mani mocīja alkas pēc sievietes. Un tas bija dabiski — es biju jauns. Taču nekad es nedomāju tieši par Mariju. Bet es tik daudz domāju par sievieti vispār, par sievietēm, par visām tām, kuras man bija piederējušas, par apstākļiem, kādos es biju viņas mīlējis, ka kamera pildījās ar tik daudzu sieviešu se- j'ām un modināja manī alkas. Savā ziņā tas man atņēma garīgo līdzsvaru. Bet arī palīdzēja nosist laiku. Galu galā es biju iemantojis cietuma uzrauga simpātijas, kurš pavadīja ēdiena izsniedzēju maltīšu reizēs. Viņš tad arī bija tas, kurš vispirms man ierunājās par sievietēm. Pastāstīja, ka par to cietumnieki sūdzoties visvairāk. Es pateicu, ka izjūtu to pašu un uzskatu tādu kārtību par netaisnu.

—   Tieši tāpēc jau jūs sēdina cietumā.

—  Jā, jā, brīvība taču ir sieviete. Un jums atņem brīvību,

Tas man nekad nebija ienācis prātā. Es viņam piekritu.

Tiešām, — es sacīju, — citādi jau tas nebūtu nekāds

sods!

— Jā, jā, jūs to saprotat. Citi gan ne. Bet galu galā viņi apmierina paši sevi.

Pēc tam uzraugs aizgāja.

Es mocījos arī cigarešu dēļ. Kad ienācu cietumā, man atņēma jostu, kurpju saites, kaklasaiti un visu, kas bija kabatās, — arī cigaretes. Reiz, sēdēdams jau kamerā, es lūdzu, lai man tās atdod. Bet man atbildēja, ka tas esot aizliegts. Pirmās dienas bija ļoti grūtas. Šķiet, ka visgrūtāk bija bez cigaretēm. Es sūkāju skaidiņas, ko noplēsu no savas koka lažas. Augu dienu staigāju pa kameru, un man visu laiku nāca vēmiens. Nesapratu, kāpēc man liedz to, kas taču nevienam nekā ļauna nedarīja. Vēlāk sapratu, ka arī tas pieder pie soda. Bet tai laikā es jau biju pieradis nepīpēt, un tas man vairs nebija nekāds sods.

So nepatikšanu dēļ es nejutos pārāk nelaimīgs. Pats galvenais, atkārtošu vēlreiz, bija nosist laiku. Un, kopš biju iemācījies atcerēties, vairs nemaz negarlaikojos. Sad tad es iedomājos savu guļamistabu, iztēlojos, kā, iznācis no viena istabas kakta, gāju atpakaļ un domās pārcilāju visu, kas bija gadījies ceļā. Sākumā es to izdarīju ļoti ātri. Bet ar katru reizi šis gājiens kļuva garāks un garāks. Jo atcerējos ne vien mēbeles, kādas tur atradās, bet katru priekšmetu atsevišķi, ar visām detaļām un katrā detaļā ik sīkumu, inkrustāciju, ieplaisājumu vai robainu malu, šo priekšmetu krāsu un grubuļaino virsmu. Vienlaikus lūkoju nepazaudēt savas inventarizācijas pavedienu, atcerēties ikvienu priekšmetu. Un tā pēc dažām nedēļām es jau varēju stundām ilgi uzskaitīt visu, kas atradās manā guļamistabā. Jo vairāk es domāju, jo vairāk manā atmiņā uzpeldēja kaut kur izmētāti un aizmirsti priekšmeti. Un tad es sapratu, ka ikviens cilvēks, kas nodzīvojis kaut vai vienu dienu, varētu bez kādām grūtībām nodzīvot cietumā simt gadu. Viņam būtu pietiekami daudz atmiņu, lai negarlaikotos. Savā ziņā tas bija derīgi,

Un tad vēl miegs. Sākumā es naktīs slikti gulēju un dienā nemaz nevarēju aizmigt. Pamazām sāku labāk gulēt naktīs un varēju aizmigt arī dienā. Varu sacīt, ka pēdējos mēnešos es gulēju sešpadsmit līdz astoņpadsmit stundu diennaktī, Tātad laika nosišanai kopā ar ēdienreizēm, dabiskajām vajadzībām, atmiņām un piedzīvojumu ar kādu čehu atlika sešas stundas.

Starp salmu maisu un lažas dēļiem es atradu veca laikraksta strēmeli, kas bija gandrīz pielipusi pie maisa, sadzeltējusi un gluži caurspīdīga. Tai tiesas hronikas nodaļā bija aprakstīta kāda krimināllieta, sākuma nebija, bet acīmredzot noziegums bija izdarīts Čehoslovakijā. Kāds čehs bija aizbraucis no sava ciema, cerēdams sapelnīt bagātību. Pēc divdesmit pieciem gadiem, būdams jau bagāts vīrs, viņš kopā ar sievu un bērnu atgriezies dzimtenē. Viņa māte un māsa turējušas dzimtajā ciemā viesnīcu. Gribēdams viņām sagādāt pārsteigumu, bagātais vīrs atstājis sievu un bērnu citā viesnīcā un ieradies pie mātes, kas viņu nebija pazinusi. Joka pēc viņam iešāvusies prātā doma noīrēt istabu. Viņš parādījis savu naudu. Naktī māte un māsa nositušas viņu ar āmuru un aplaupījušas, bet līķi iemetušas upē. No rīta atnākusi sieva un, nekā nezinādama, atklājusi, kas par ceļinieku bija šeit apmeties. Matc pakārusics. Māsa ielēkusi akā. So notikumu es pārlasīju simtiem reižu. No vienas puses, tas bija neticams. No otras, - gluži dabisks. Katrā ziņā es atzinu, ka ceļotājs zināmā n!Via to bija pelnījis un ka nekad nevajag tā jokot.

Un tā ar garajām miega stundām, atmiņām, ar tiesas hronikas lasīšanu, gaismas un tumsas miju aizritēja laiks. Kādreiz biju lasījis, ka galu galā cietumā zūdot laika apziņa. Bet man nekādas lielas jēgas par to nebija. Es nesapratu, cik garas un reizē īsas var būt dienas. Diena velkas un velkas, un nemanot saplūst kopā ar citām. Aizmirstas pat tās nosaukums. Vienīgie vārdi, kuri saglabāja kādu jēgu, man bija «vakar» un «rīt».

Reiz, kad cietumsargs man pateica, ka sēžu cietumā jau piecus mēnešus, es viņam noticēju, bet nespēju apjēgt. Man tā bija viena un tā pati diena, kas, ielauzusies manā kamerā, lika man darīt vienu un to pašu. Tai pašā dienā pēc cietumsarga aiziešanas es paraudzījos uz sevi dzelzs katliņa dibenā. Man likās, mans attēls palika nopietns pat tad, kad lūkoju tam uzsmaidīt. Es to sakustināju. Pasmaidīju, bet tas saglabāja to pašu nopietno un skumjo izteiksmi. Diena gāja uz galu, un tā bija stunda, par kuru man negribas runāt, stunda bez vārda, kad no visiem cietuma stāviem uz augšu kāpa vakara trokšņi, kuriem sekoja klusums. Es piegāju pie jumta lodziņa un pēdējā vakara gaismā vēlreiz paraudzījos savā attēlā. Tas jopro-.

jām bija nopietns, nebija ari nekāds brīnums, jo tobrīd es tāds biju. Un tai pašā brīdī pirmo reizi kopš vairākiem mēnešiem es skaidri sadzirdēju savu balsi. Es to pazinu, jo tā bija tā pati balss, kas daudz dienu bija skanējusi man ausīs, un sapratu, ka visu šo laiku biju sarunājies pats ar sevi. Un tad es atcerējos, ko slimnieku kopēja bija teikusi mammas bērēs. Nē, izejas nebija, un neviens nespēj iedomāties, ko nozīmē vakari cietumā.

III

Jāatzīstas, ka īstenībā vienu vasaru loti ātri aizstāja nākamā. Es zināju, ka līdz ar karsto dienu iestāšanos piedzīvošu kaut ko jaunu. Mana lieta bija nolikta iztiesāša* nai zvērināto tiesas pēdējā sesijā, un šī sesija beidzās pēdējās jūnija dienās. Sēdi atklāja pašā vasaras karstumā. Mans advokāts apgalvoja, ka lietas izskatīšana neilgšot ilgāk par divi trim dienām.

—  Turklāt, — viņš piebilda, — tiesa pasteigsies, jo jūsu lieta šai sesijā nav pati svarīgākā. Tūlīt pēc tās tiks izskatīta tēva noslepkavošana.

Pusastoņos no rīta man ieradās pakaļ un cietuma automašīnā nogādāja Tiesu pilī. Divi žandarmi mani ieveda mazā, tumšā, piesmakušā istabā. Mēs gaidījām, sēdēdami pie durvīm, aiz kurām bija dzirdamas balsis, sasaukšanās, krēslu stumdīšana un kņada, kas man sauca atmiņā svētkus mūsu kvartālā, kad pēc koncerta zāli sakārto dejošanai. Žandarmi sacīja, ka jāgaidot, līdz sanāks tiesneši, un viens žandarms piedāvāja man cigareti, no kuras es atteicos. Pēc brīža viņš apjautājās, vai man esot bail. Atbildēju, ka nav. Savā ziņā mani pat interesēja redzēt tiesas procesu. Man nekad nebija gadījies būt klāt nevienā tiesas procesā.

—  Jā, — noteica otrais žandarms, — bet galu galā tas apnīk.

Pēc maza laiciņa istabā atskanēja zvaniņš. Tad žandarmi man noņēma roku važas. Atvēra durvis un ieveda mani apsūdzēto aizžogojumā. Zāle bija ļaužu pārpilna. Par spīti aizkariem, šur tur iespiedās iekšā saule, un gaiss jau bija smacīgs. Logi netika atvērti. Es apsēdos, un man abās pusēs nostājās žandarmi. Un tai brīdī es ieraudzīju sev priekšā veselu rindu seju. Tās visas raudzījās manī: sapratu, ka tie ir zvērinātie. Bet es nevaru pateikt, ar ko viņi cits no cita atšķīrās. Man bija tikai šāds iespaids: es stāvu tramvaja sola priekšā, un visi nepazīstamie pasažieri slepus noskata jauno ienācēju, lai pamanītu viņa dīvainības. Es labi zinu, ka tā bija muļķīga doma, jo šeit netika meklēta nekāda dīvainība, bet noziegums. Taču starpība nav liela, un šāda doma man tiešām ienāca prātā. Turklāt es jutds mazliet apdullis šai slēgtajā zālē, kur bija tik daudz ļaužu. Vēlreiz paskatījos uz šo pretoriju un nevarēju atšķirt nevienu seju. Šķiet, sākumā es nesapratu, ka visi bija atnākuši paskatīties uz mani. Parasti mana persona nevienu neinteresēja. Man bija jāpiespiežas, lai saprastu, ka visa šī kņada ir manis dēļ. Es sacīju žandarmam: «Cik daudz ļaužu!» Viņš man atbildēja, ka visa cēlonis esot avīžnieki, un norādīja uz kādu cilvēku grupiņu pie galda zem zvērināto tribīnes. Viņš sacīja: «Tur viņi ir.» Es vaicāju: «Kas tad?» — un viņš atkārtoja: «Avīžnieki.» Viņš pazina vienu no žurnālistiem, kurš, viņu ieraudzījis, devās pie mums. Tas bija vecāks, patīkama izskata vīrs, kuram mazliet raustījās seja. Viņš ļoti sirsnīgi paspieda žandarmam roku. Tai bridi es ievēroju, ka paziņas lūkoja cits citu sameklēt ar acīm, cits ar citu sasaucās un tērzēja tikpat ka klubā, kur patīkami pabūt starp savu aprindu cilvēkiem. Ar to ari es sev daļēji izskaidroju savu dīvaino iespaidu, ka esmu šeit lieks, tikpat kā nelūgts viesis. Taču žurnālists smaidīdams pievērsās man. Viņš izteica cerību, ka viss nokārtošoties man par labu. Es pateicos, un viņš piebilda:

—Vai zināt, mēs mazliet jūsu lietu pārspīlējām. Vasara avīžniekiem ir klusā sezona. Kaut cik vērtas ir vienīgi jūsu un tēva noslepkavošanas lietas.

Pēc tam viņš man parādīja tai grupā, no kuras bija atnācis, kādu mazu labsirdīgu vīru, kas izskatījās pēc nobarojušās zebiekstes ar milzīgām brillēm melnos rāmjos. Žurnālists sacīja, ka tas esot kāda Parīzes laikraksta speciālkorespondents.

Viņš gan nav atbraucis jūsu dēļ. Bet, tā kā viņam ir uzdots rakstīt par tēva noslepkavošanas lietu, pie reizes viņu palūdza telegrafēt arī par jūsu lietu.

Es atkal gandrīz grasījos viņam pateikties. Bet Iedomājos, ka tas būtu smieklīgi. Viņš man sirsnīgi pamāja ar roku, un mēs šķīrāmies. Pēc tam kādu brīdi vel gaidījām.

Mans advokāts ieradās, tērpies mantijā, daudzu amata brāļu ielenkts. Viņš devās pie žurnālistiem, paspieda tiem roku. Viņi jokoja, smējās un jufās gluži omulīgi līdz brīdim, kad zālē atskanēja zvans. Visi ieņēma savas vietas. Mans advokāts pienāca man klāt, paspieda roku un ieteica uz man uzdotajiem jautājumiem atbildēt īsi, nerunāt pēc savas iniciatīvas un visā pārējā paļauties uz viņu.

No sevis pa kreisi es izdzirdēju atstumjama krēsla troksni un ieraudzīju liela auguma, kalsnu vīru, tērpušos sarkanā mantijā, ar lorneti, kurš patlaban sēdās, rūpīgi sakārtodams savu tērpu. Tas bija prokurors. Tiesas sekretārs pavēstīja: «Tiesa nāk!» Tai pašā acumirklī sāka dūkt divi lieli ventilatori. Ienāca trīs tiesneši, — divi melnās, trešais — sarkanā mantijā ģērbies, — ar mapēm padusēs un ļoti ātriem soļiem devās uz tribīni, kas pacēlās pār zāli. Sarkanajā mantijā tērptais vīrs apsēdās vidējā atzveltnes krēslā, nolika savu apaļo cepurīti sev priekšā uz galda, noslaucīja mutautā mazo, kailo pauri un pasludināja tiesas sēdi par atklātu.

Žurnālisti jau turēja rokā savas pildspalvas. Viņi visi izskatījās vienlīdz vienaldzīgi un mazliet zobgalīgi. Taču viens no viņiem, daudz jaunāks par citiem, ģērbies pelēkā uzvalkā ar zilu kaklasaiti, pildspalvu nepaņēma un visu laiku raudzījās uz mani. Viņa mazliet nesimetriskajā sejā es ievēroju vienīgi acis, ļoti gaišas acis, kas mani uzmanīgi vēroja ar kaut kādu nenosakāmu izteiksmi. Un man radās dīvaina sajūta, it kā es pats skatītos uz sevi. Varbūt tāpēc un vēl arī tāpēc, ka es nezināju tiesas kārtību un likumus, es ne visai labi sapratu to, kas notika pēc tam: zvērināto izvēli, tiesas priekšsēdētāja uzdotos jautājumus advokātam, prokuroram un zvērinātajiem (katru reizi visi zvērinātie reizē pagrieza galvas pret tiesas priekšsēdētāju), ātri nolasīto apsūdzības slēdzienu, kurā bija minēti man zināmi vietu un personu vārdi, un jaunus jautājumus manam advokātam.

Bet tad priekšsēdētājs pateica, ka nupat tiesa stāšoties pie liecinieku nopratināšanas. Sekretārs nolasīja liecinieku vārdus, un tie piesaistīja manu uzmanību. No publikas vidus, kura līdz šim man šķita bezveidīga, es redzēju citu pēc cita pieceļamies un tad nozūdam sāndurvīs nespējnieku patversmes direktoru un durvju sargu, veco Tomā Peresu, Raimonu, Masonu, Salamano un Mariju. Viņa nobažījusies man viegli pamāja. Es vēl brīnījos, ka nebiju viņus pamanījis agrāk, kad piecēlās pēdējais izsauktais Selests. Blakus viņam es ieraudzīju reiz restorānā redzēto maga auguma glīto sievieti ar jaku mugurā, noteiktu, apņēmīgu izskatu. Viņa manī cieši lūkojās. Bet man nebija laika prātot, jo vārdu ņēma tiesas priekšsēdētājs. Viņš sacīja, ka nu sāksies tiesas prāvas svarīgākā daļa — publiska lietas iztiesāšana un viņš uzskatot par lieku publikai atgādināt, ka jāizturas mierīgi. Pēc viņa vārdiem, viņš tāpēc šeit atrodoties, lai viss noritētu bezkaislīgi, jo gribot šo lietu izskatft, ievērojot pilnīgu objektivitāti. Zvērinātie piesēdētāji spriedīšot taisnīgi, kā tiesā pieņemts, un, lai ikviens liekot vērā, ka mazākā incidenta gadījumā vainīgajiem būs jāatstāj zāle.

Karstums arvien pieņēmās, un es redzēju, ka publika zālē vēdinās ar laikrakstiem. Tas radīja nepārtrauktu sagumzīta papīra čaukstoņu. Tiesas priekšsēdētājs padeva zīmi, un sekretārs atnesa trīs no salmiem pītus vēdekļus, ko nekavējoties laida darbā visi trīs tiesneši.

Tūdaļ sākās manis pratināšana. Priekšsēdētājs jautājumus uzdeva mierīgi un, kā man likās, pat ar sirsnības pieskaņu. Vēlreiz tika noteikta mana identitāte, un, par spīti sašutumam, es tomēr nodomāju, ka īstenībā šī procedūra ir diezgan dabiska, jo būtu liela kļūda, ja kādu cilvēku notiesātu cita vietā. Pēc tam priekšsēdētājs sāka pārstāstīt, ko es esmu izdarījis, viena gabalā uzdodams man jautājumu: «Vai tā bija?» Un es ikreiz, pēc sava advokāta norādījuma, atbildēju: «Jā, priekšsēdētāja kungs.» Tas vilkās ilgi, jo priekšsēdētājs savā stāstījumā iepina daudz sīkumu. Tikām žurnālisti visu laiku rakstīja. Es jutu sev pievērstos visjaunākā žurnālista un mazās, automātam līdzīgās sievietes skatienus. Viss tramvaja sols bija pagriezies pret priekšsēdētāju. Viņš nokāsējās, pašķirstīja lapas savā mapē un, vēdinādamies ar vēdekli, pievērsās man.

Viņš sacīja, ka tagad viņam jāpieskaroties jautājumiem, kas it kā neattiecoties uz manu lietu, bet kam varbūt ir ļoti ciešs sakars ar to. Es sapratu, ka viņš atkal runās par manu māti, un jutu, cik ļoti tas man ir apnicis. Viņš jautāja, kāpēc es ievietojis mammu nespējnieku patversmē. Atbildēju, ka man trūka naudas viņas kopšanai un ārstēšanai. Viņš jautāja, vai man bijis grūti no viņas šķirties, un es atbildēju, ka nedz mamma, nedz es vairs nekā viens no otra negaidījām un vispār ne no viena negaidījām, un ka abi bijām pieraduši pie jaunajiem dzīves apstākļiem. Tad priekšsēdētājs sacīja, ka viņš pie šā punkta vairs negribot kavēties, un vaicāja prokuroram, vai tas negrib man uzdot kādu jautājumu.

Prokurors, pa pusei uzgriezis man muguru un manī neskatīdamies, sacīja, ka ar tiesas priekšsēdētāja atļauju labprāt gribētu zināt, vai es viens pats atgriezies pie strautiņa ar nodomu arābu nošaut.

—   Nē, — es atbildēju.

Bet kāpēc tad man bijis ierocis un kāpēc es atgriezies tieši tai vietā. Es teicu, ka tā bija nejaušība. Un prokurors niknā balsī noteica:

—   Pagaidām tas būtu viss.

Vēlāk viss likās mazliet neskaidrs, vismaz man. Tiesneši par kaut ko savā starpā apspriedās, un tad priekšsēdētājs paziņoja, ka tiesas sēde tiek pārtraukta un turpināsies pēcpusdienā, kad tiks uzklausīti liecinieki.

Man nebija laika apdomāties. Mani izveda no zāles, iesēdināja cietuma automašīnā un aizveda uz cietumu, kur es paēdu. Pēc īsa brīža, pēc tik īsa, ka es vēl nejutu nekā cita kā tikai nogurumu, man atnāca pakaļ; viss sākās no jauna, un es atkal atrados tai pašā zālē, to pašu seju priekšā. Vienīgi karstums bija daudz lielāks, un, kā par brīnumu, visiem zvērinātajiem, prokuroram, manam advokātam un dažiem žurnālistiem bija uzradušies salmu vēdekļi. Arī jauniņais žurnālists un mazā sieviete joprojām sēdēja savās vietās. Bet viņi nevēdinājās ar vēdekļiem un raudzījās manī vēl aizvien klusēdami.

Es noslaucīju sviedrus no pieres un kaut cik attapos, kur pašlaik atrodos, tikai tad, kad izdzirdēju nosaucam nespējnieku patversmes direktora vārdu. Viņam jautāja, vai mamma žēlojusies par mani, un viņš atbildēja, ka žēlojusies gan, bet ka tā esot gandrīz visu viņa pansionāru mānija — žēloties par saviem tuviniekiem. Priekšsēdētājs lūdza viņu precizēt, vai mamma man pārmetuši, ka es to ievietojis patversmē, un direktors atkal atbildēja ar «jā». Bet šoreiz viņš nekā vairāk nepiebilda. Uz nākamo jautājumu viņš atbildēja, ka bijis pārsteigts par manu mierīgumu bēru dienā. Viņam jautāja, ko viņš saprot ar vārdu «mierīgums». Tad direktors, cieši lūkodamies uz savu kurpju purngaliem, teica, ka es negribējis paskatīties uz savu mirušo māti, neesot nobirdinājis nevienu asaru un tūlīt pēc apbedīšanas aizbraucis, nemaz nepakavēdamies pārdomās pie viņas kapa. Viņu pārsteidzis vēl viens apstāklis: apbedīšanas biroja kalpotājs viņam pastāstījis, ka es nezinājis, cik manai mammai gadu. Uz brīdi iestājās klusums, tad priekšsēdētājs jautāja, vai tiešām direktors runājis par mani. Tā kā direktors jautājumu nesaprata, priekšsēdētājs paskaidroja: «Tāds ir likums.» Pēc tam priekšsēdētājs jautāja prokuroram, vai viņš nevēlas uzdot kādu jautājumu lieciniekam, bet prokurors izsaucās: «Nē, nē, pietiek jau ar šo!» Un to viņš izkliedza tik patētiski, uzmezdams man tik triumfējošu skatienu, ka pirmo reizi pa daudziem gadiem man uznāca muļķīga vēlēšanās raudāt, jo sajutu, cik ļoti visi šie cilvēki mani neieredz.

Pajautājis zvērinātajiem un manam advokātam, vai viņiem būtu kādi jautājumi, tiesas priekšsēdētājs uzklausīja durvju sarga liecību. Atkārtojās tāds pats ceremoniāls, kāds bija ar citiem. Iznācis liecinieku vietā, durvju sargs paskatījās uz mani un novērsa skatienu. Viņš atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem. Pateica, ka es negribējis paskatīties uz mammu, esot pīpējis, pie zārka esot aizmidzis un dzēris kafiju ar pienu. Tad es jutu, kā visa zāle sašuta, un pirmo reizi sapratu, ka esmu vainīgs. Durvju sargam lika atkārtot stāstījumu par kafiju ar pienu un par cigareti. Prokurors manī paskatījās, un viņa acīs sprēgāja ironiskas uguntiņas. Tad nu maus advokāts durvju sargam pajauta ja, vai viņš nav pīpējis kopā ar mani. Bet prokurors nikni sacrlas pret šo jaulajumu: «Kurš šeit ir noziedznieks, un vai ir pieļaujami paņēmieni, ar kādiem grib nomelnot apsūdzības lieciniekus, lai padarītu nevērtīgākas viņu liecības, kas tomēr paliks tikpat satriecošas!» Par spīti visam, priekšsēdētājs lūdza durvju sargu uz mana advokāta jautājumu atbildēt. Sirmgalvis apjucis sacīja:

—  Es zinu, ka rīkojos nepareizi. Bet neuzdrošinājos atteikties no cigaretes, ko Merso kungs man piedāvāja.

Pašās beigās man jautāja, vai man nav kas piebilstams.

— Nav, — es atbildēju. — Lieciniekam ir taisnība. Es viņam tiešām piedāvāju cigareti.

Tad durvju sargs paskatījās uz mani ar nelielu izbrīnu un tādu kā pateicību. Viņš saminstinājās un tad pateica, ka pats man piedāvājis iedzert kafiju ar pienu. Mans advokāts skaļi triumfēja un paziņoja, ka zvērinātie piesēdētāji šo apstākli, protams, ņems vērā. Bet prokurors pār mūsu galvām nodārdināja:

—  Jā, zvērināto kungi ņems to vērā. Un izdarīs slēdzienu, ka svešs cilvēks varēja piedāvāt kafiju, bet dēlam bija jāatsakās to dzert pie mātes zārka, mātes, kas viņam bija dāvājusi dzīvību.

Durvju sargs aizgāja atpakaļ uz savu vietu.

Kad pienāca Tomā Peresa kārta, vienam no tiesas sekretāriem viņš bija jāpietur zem rokas, lai viņš nok]ūtu tiesnešu priekšā. Peress sacīja, ka viņš vairāk pazinis manu māti, bet mani redzējis tikai vienu reizi — bēru dienā. Viņam jautāja, ko es tai dienā darījis, un viņš atbildēja:

—  Jūs taču saprotat, ka man pašam bija joti grūti. Tālab es nekā neredzēju. Man bija grūti, un es nekā neievēroju. Man bija pārāk grūti. Es pat paģību. Tāpēc Merso kungu es nevarēju redzēt.

Prokurors viņam jautāja, vai viņš vismaz redzējis mani raudam. Peress atbildēja, ka neesot redzējis. Prokurors savukārt pateica:

—   Zvērināto kungi ņems to vērā.

Bet mans advokāts noskaitās. Viņš jautāja Peresam, kā man likās, pārspīlēti uzsvērtā tonī, vai tas esot redzējis, ka es neraudu. Peress sacīja:

—   Nē.

Publika iesmējās. Bet mans advokāts, atmetis vienu mantijas piedurkni, neapstrīdamā tonī sacīja:

—   Lūk, šā tiesas procesa raksturs. Viss ir taisnība, un nekas nav taisnība! — Prokurors stingu seju bakstīja ar zīmuli dokumentu mapju uzrakstus.

Pēc piecu minūšu pārtraukuma, kad mans advokāts pateica, ka viss ritot vislabākajā kārtībā, tika uzklausīts Se- lests, kuru bija izsaukusi aizstāvība. Aizstāvamais biju es, Selests ik pa brīdim pameta acis uz mani un ņurcīja rokās panamu. Mugurā viņam bija jaunais uzvalks, tas pats, kuru viņš mēdza uzvilkt dažreiz svētdienās, ejot kopā ar mani uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Bet apkaklīti, šķiet, viņš nebija varējis piepogāt, jo viņam bija viena vara poga, ar ko aizpogāt kreklu. Selestam jautāja, vai es esot bijis viņa klients, un viņš sacīja:

—Jā, bet arī draugs.

Jautāja arī, ko viņš par mani domā, un viņš atbildēja, ka es esot bijis cilvēks; un ko viņš ar to saprot — viņš sacīja, ka šā vārda nozīme ir visiem zināma; vai viņš esot ievērojis, ka es esmu noslēgts, un viņš atzina tikai to, ka es nekad neesmu runājis pa tukšo. Prokurors jautāja, vai es par uzturu esot kārtīgi maksājis. Selests sāka smieties un pavēstīja:

—   Par tādiem sīkumiem nav vērts nemaz runāt.

Vēl viņam pajautāja, ko viņš domā par manu noziegumu. Tad Selests uzlika rokas uz barjeras, un varēja redzēt, ka viņš jau iepriekš gatavojies atbildēt. Viņš sacīja:

—   Manuprāt, tā ir nelaime. Un, kas ir nelaime, to visi zina. No tās mēš neesam pasargāti. Vārdu sakot, manuprāt, tā ir nelaime.

Selests grasījās turpināt, bet tiesas priekšsēdētājs teica, ka pietiek un viņš tam pateicoties. Tad Selests mazliet apmulsa. Bet attapies sacīja, ka gribot vēl kaut ko pateikt. Viņu lūdza runāt labi īsi. Selests vēlreiz atkārtoja, ka tā bijusi nelaime. Tad priekšsēdētājs teica:

—   Jā, protams, bet tāpēc jau mēs šeit esam, lai iztiesātu šādas nelaimes. Mēs jums pateicamies.

Taču, izteicis visu, ko bija diktējusi dzīves pieredze un labā griba, Selests palika stāvam un pagriezās pret mani. Man likās, ka acis viņam spīd un lūpas trīc. Šķita, ka viņš man jautā, ko vēl varētu darīt manis labā. Es nekā neteicu, neizdarīju nevienu žestu, bet tā bija pirmā reize, kad man gribējās apskaut vīrieti. Priekšsēdētājs vēlreiz atgādināja, ka liecinieks var iet, Selests alzgnja un apsēdās tiesas zālē. Tur viņš palika līdz pat sčdes beigām, mazliet salicis uz priekšu, atspiedies mi elkoņiem pret ceļgaliem, turēdams rokās panamu un klausīdamies visu, kas tika runāts. Ienāca Marija. Viņa bija uzlikusi cepuri un joprojām bija skaista. Bet labāk viņa man patika ar va|ā palaistiem matiem. No vietas, kur es sēdēju, man bija labi redzams viņas mazo krūšu apveids un allaž mazliet pietūkuši apakšlūpa. Marija, liekas, ļoti nervozēja. Viņai uzreiz jautāja, kopš kura laika viņa mani pazīst. Viņa minēja to laiku, kad bija strādājusi mūsu kantorī. Priekšsēdētājs vēlējās zināt, kādas attiecības viņai bijušas ar mani. Marija teica, ka bijusi mana draudzene. Uz nākamo jautājumu viņa atbildēja, ka viņai tiešām bijis nodoms ar mani precēties. Prokurors, kas šķirstīja mapi ar lietas materiāliem, pēkšņi viņai uzprasīja, kad sākušies mūsu sakari. Marija minēja datumu. Prokurors ar vienaldzīgu seju aizrādīja, ka, pēc viņa domām, tas noticis otrā dienā pēc mammas nāves. Pēc tam viņš mazliet ironiski sacīja, ka viņam gan negribētos iedziļināties tik delikāta Jautājumā, viņš itin labi saprotot Marijas kautrību, bet (un šeit viņa balss kļuva skarbāka) pienākums viņam liekot pārkāpt jebkuras pieklājības normas. Un tālab viņš lūdzot, lai Marija īsumā pastāsta, kā mēs to dienu pavadījuši. Marija negribēja runāt, bet pēc prokurora uzstājibas pastāstīja par mūsu peldēšanos, kā mēs aizgājām uz kino un pēc tam uz manām mājām. Prokurors sacīja, ka, pamatojoties uz Marijas liecību iepriekšējā izmeklēšanā, viņš esot noskaidrojis, kāda programma todien bijusi kinoteātrī. Un piebilda, ka Marija pati varbūt tagad pateikšot, kāda filma toreiz rādīta. Un tiešām — gandrīz neskanīgā balsī viņa pateica, ka tā bijusi filma ar Fernandela piedalīšanos. Kad viņa beidza, zālē valdīja pilnīgs klusums. Tad prokurors piecēlās un visai svinīgi, balsī, kas man izklausījās patiesi satraukta, rādīdams uz mani ar pirkstu, lēnām noskaldīja:

— Zvērināto kungi, otrā dienā pēc mātes nāves šis cilvēks peldējās kopā ar sievieti, uzsāka ar viņu nepiedienīgus sakarus un aizgāja Izsmieties uz komisku filmu. Vai- n'ik man jums nav ko teikt.

Viņš upsēdās, zālē joprojām valdīja klusums. Bet pēkšņi Marija sāka skaļi raudāt, teica, ka tā nemaz nav bijis, ka bijis gluži citādi, ka viņu piespieduši runāt pavisam ko citu, nekā viņa domājusi, ka viņa mani labi pazīstot un es nekā ļauna neesot izdarījis. Bet pēc priekšsēdētāja mājiena tiesas sekretārs viņu izveda ārā, un sēde turpinājās.

Pēc tam runāja Masons, kuru tikpat kā neklausījās, viņš paziņoja, ka es esot godīgs cilvēks un «un vēl es sacīšu — krietns cilvēks». Tāpat tikko klausījās arī Salamano, kad viņš atcerējās, cik es bijis labs pret viņa suni, un, kad atbildēja uz jautājumu par manu māti un mani, pateica, ka man ar mammu nebijis vairs par ko runāt un tāpēc es viņu ievietojis vecu ļaužu patversmē.

Ir jāsaprot, — Salamano sacīja, — ir jāsaprot.

Bet likās, neviens nesaprata. Viņu izveda ārā.

Tad pienāca Raimona kārta — viņš bija pēdējais liecinieks. Raimons man tikko manāmi pamāja un uzreiz pateica, ka es neesot vainīgs. Bet tiesas priekšsēdētājs paziņoja, ka no Raimona neprasa manas rīcības novērtējumu, bet faktus. Viņš lūdza Raimonu gaidīt jautājumus un atbildēt uz tiem. Viņu aicināja precizēt savas attiecības ar nošauto arābu. Izmantodams gadījumu, Raimons teica, ka nelaiķis viņu ienīdis kopš tā laika, kad viņš iesitis pļauku tā māsai. Taču priekšsēdētājs Raimonam jautāja, vai upurim nebijis iemesla ienīst arī mani. Raimons atbildēja, ka mana atrašanās liedagā bijusi nejaušība. Tad prokurors jautāja, kā tas gadījies, ka vēstule, kas ir traģiskā notikuma cēlonis, ir manis rakstīta. Raimons atbildēja, ka tā bijusi tīrā nejaušība. Prokurors iebilda, ka visā šai lietā pārāk daudz vainas tiek uzvelts nejaušībai. Viņš gribēja zināt, vai tā bijusi nejaušība, ka es neiejaucies, kad Raimons iepļaukājis savu mīļāko, vai tā bijusi nejaušība, ka es bijis par liecinieku policijas iecirknī, un vai nejaušība bijusi arī mana liecība par labu Raimonam, vai arī es to darījis aiz tīras laipnības. Nobeigumā priekšsēdētājs jautāja, no kā Raimons pārtiek, un, kad tas atbildēja, ka strādā par noliktavas pārzini, prokurors pavēstīja zvērinātajiem, ka esot vispār zināms: šis liecinieks ir profesionāls suteners. Es bijis viņa līdzzinātājs un draugs. Tiesa patlaban izskatot viszemiskākā veida riebīgu drāmu, ko sarežģī tāds fakts, ka šeit ir darīšana ar morālu izdzimteni. Raimons gribēja aizstāvēties, bet mans advokāts izteica protestu, un viņiem abiem aizrādīja, ka jāļauj prokuroram pabeigt. Prokurors sacīja:

—  Man vairs nav daudz ko piebilst. Vai apsūdzētais bija jūsu draugs? —- Viņš jautāja Raimonam.

—   Jā, — Raimons atbildēja, — viņš bija mans biedrs.

Tad prokurors to pašu jautāja man; es paraudzījos uz

Raimonu, viņš nenolaida no manis acu. Es atbildēju:

—   Jā.

Tad prokurors pagriezās pret zvērinātajiem un pasludināja:

—  Tas pats cilvēks, kas otrā dienā pēc mātes nāves nodevās visnekaunīgākajai izlaidībai, niecīgu iemeslu dēļ izdarīja slepkavību, gribēdams izrēķināties kādas netīras lietas dēļ.

Pēc tam prokurors apsēdās. Bet mans advokāts, zaudējis pacietību, pacēlis rokas tā, ka mantijas piedurknes atkrita, atklādamas sacietināto kreklu, izsaucās:

—   Kas tad te galu galā notiek: vai apsūdzēto tiesā par to, ka viņš apbedījis savu māti, vai par to, ka ir noslepkavojis cilvēku?

Publika sāka smieties. Bet prokurors atkal piecēlās kājās un, ievīstījis savā mantijā, pateica, ka jābūt tik vientiesīgam kā godājamajam aizstāvim, lai nemanītu, cik dziļas, patētiskas un stipras saites pastāv starp šiem diviem, šķietami dažādiem faktiem.

—  Jā, — viņš spēcīgā balsī izsaucās, — es apsūdzu šo cilvēku par to, ka viņš apbedīja māti, būdams savā sirdī noziedznieks!

Sis atzinums, liekas, atstāja milzīgu iespaidu uz publiku. Mans advokāts paraustīja plecus un noslaucīja sviedrus, kas klāja viņa pieri. Tomēr viņš pats šķita satricināts, un es sapratu, ka apstākļi nav man labvēlīgi,

Sēde beidzās. Izgājis no Tiesu pils, lai kāptu mašīnā, šai īsajā mirklī es sajutu vasaras vakara pazīstamās smaržas un krāsas. Mana ripojošā cietuma tumsā it kā no sava noguruma dzīlēm citu pēc cita saklausīju parastos pilsētas trokšņus, kurus es mīlēju, jo šajās stundās arī man bija gadījies justies laimīgam. Avīžzēnu balsis, kas skanēja jau vēsajā gaisā, pēdējo putnu čivināšana skvērā, sviestmaižu pārdevēju klaigas, tramvaju žēlabainā kaukšana asajos pagriezienos kaut kur augšā virs pilsētas, šī duna debesīs pirms nakts nolaišanās pār ostu, — visas šīs skaņas rnan gluži kā aklajam rādīja pierasto ceļu, ko es tik labi pazinu, pirms nokļuvu cietumā. Jā, tā bija tā stunda, kad, jau labi sen, es biju juties laimīgs. Tolaik mani vienmēr gaidīja viegls miegs bez kādiem sapņiem. Taču tagad šis tas bija grozījies, jo rītdienas gaidīšana saistījās ar kameru, kurā es pašlaik atgriezos. Tātad parastie ceļi, kas iezīmējās vasaras debesīs, varēja tikpat labi vest gan uz cietumu, gan uz nevainīgiem sapņiem.

IV

Pat uz apsūdzēto sola vienmēr ir interesanti dzirdēt, ko par tevi runā. Varu teikt, ka gan prokurora apsūdzības runā, gan mana advokāta aizstāvības runā tika daudz runāts par mani un varbūt vairāk par mani nekā par manu noziegumu. Un vai šīs runas bija tik atšķirīgas? Advokāts cēla rokas pret debesīm un, atzīdams mani par vainīgu, centās atrast vainu mīkstinošus apstākļus. Prokurors stiepa rokas pret publiku un uzsvēra manu vainī- gumu, neatzīstot mīkstinošus apstākļus. Kaut kas mani tomēr neskaidri satrauca. Par spīti tam, ka varēju pats sev kaitēt, šad tad jutu kārdinājumu iejaukties, bet mans advokāts šādās reizēs sacīja: «Cietiet klusu, tā būs labāk jūsu lietai.» Savā ziņā radās iespaids, ka manu lietu izskatīja bez manis. Viss ritēja bez manas iejaukšanās. Mans liktenis kārtojās, neņemot vērā manas domas. Laiku pa laikam man uznāca vēlēšanās visus šos runātājus pārtraukt un pajautāt: «Kurš tad te galu galā ir apsūdzētais? Apsūdzētais taču ir svarīga persona. Un man šis tas ir sakāms.» Bet apdomājies es sapratu, ka man nav nekā ko teikt. Turklāt jāatzīstas, ka interese, ko rada tiesas runas, nav ilgstoša. Tā, piemēram, prokurora apsūdzības runa mani ļoti ātri nogurdināja. Mani pārsteidza vai modināja manī interesi tikai atsevišķas frāzes, žesti vai veselas tirādes, taču pilnīgi atrautas no visa kopuma.

Būtībā, ja es pareizi sapratu, viņa apsūdzības pamats bija tāds, ka'noziegumu es esmu pastrādājis ar iepriekšēju nodomu. Vismaz viņš mēģināja to pierādīt. Kā viņš pats izteicās:

—   Es to pierādīšu, kungi, un pierādīšu divkārši. Vispirms žilbinošā faktu gaismā un pēc tam tai tumšajā gaismā, ko man sniegs šās noziedzīgās dvēseles psiholoģija.

Viņš uzskaitīja faktus kopš manas mātes nāves. Atgādināja manu bezjūtību, to, ka es nezināju mammas vecumu, manu peldēšanos kopā ar kādu sievieti nākamajā dienā, kino apmeklējumu, Fernandelu un beidzot pārnākšanu mājās kopā ar Mariju. Es tikai pēc laba laika sapratu, par ko ir runa, jo viņš sacīja «ar savu mīļāko», bet man viņa bija Marija. Pēc tam viņš nonāca pie notikuma ar Raimonu. Es atzinu, ka viņa spriedumiem par notikušo netrūka loģikas. Tas, ko viņš runāja, bija pieņemams. Pēc norunas ar Raimonu es esot uzrakstījis vēstuli, lai viņa mīļāko ievilinātu slazdos, kur ar to rupji izrēķinātos «morālā ziņā apšaubāms cilvēks». Liedagā es izprovocējis strīdu ar Raimona pretiniekiem. Raimons ticis ievainots. Es palūdzis no viņa revolveri. Atgriezies liedagā viens pats, lai izmantotu šo revolveri. Man bijis * nodoms arābu nošaut, un es to izdarījis. Nogaidīdams. Taču «lai būtu drošs, ka darbiņš labi nostrādāts», izšāvis vēl četras lodes, lēnām, trāpīgi, tā sakot, ar skaidru prātu.

—   Tā, lūk, mani kungi, — prokurors noteica. — Es jums attēloju notikumu gaitu, kuri šo cilvēku noveda līdz slepkavībai, ko viņš pastrādāja pilnīgi apzinīgi. Uz to es pastāvu, — viņš sacīja. — Jo šeit nav runa par parastu slepkavību, par neapdomātu rīcību, kam jūs varētu atrast kādus vainu mīkstinošus apstākļus, šis cilvēks, mani kungi, šis cilvēks ir gudrs. Jūs taču viņu dzirdējāt, vai ne? Viņš prot atbildēt. Viņš zina vārdu vērtību. Un par viņu nevar teikt, ka viņš būtu rīkojies, neapzinādamies, ko dara.

Es klausījos un dzirdēju, ka mani uzskata par gudru. Bet es lāgā nesapratu, kā gluži parasta cilvēka īpašības var kļūt par neapgāžamu pierādījumu pret apsūdzēto.

Vismaz mani tas ta pārsteidza, ka es vairs prokurorā neklausījos līdz tam brīdim, kad izdzirdēju viņu sakām:

—  Vai viņš ir izrādījis kaut vai nožēlu? Nepavisam, mani kungi. Pa visu izmeklēšanas laiku šo cilvēku ne reizes nav satraukusi doma, ka viņš ir izdarījis drausmīgu noziegumu.

šai brīdī viņš pagriezās pret mani un, rādīdams uz mani ar pirkstu, ņēmās mani gānīt ar man neizprotamu niknumu. Es, protams, nevarēju neatzīt, ka viņam ir taisnība. Savu rīcību es daudz nenožēloju. Bet tik liels niknums mani pārsteidza, Man gribējās lūkot viņam sirsnīgi, gandrīz draudzīgi paskaidrot, ka es nekad neko pa īstam neesmu nožēlojis. Mani vienmēr nodarbināja tas, kam bija jānotiek šodien vai rīt. Bet tādā stāvoklī, kādā es biju nostādīts, es, protams, ne ar vienu nevarēju runāt tādā tonī. Man nebija tiesību izrādīt sirsnību un paklausību. Un es atkal mēģināju klausīties prokuroru, jo viņš sāka runāt par manu dvēseli.

Viņš teica, ka esot gribējis tajā ielūkoties, bet nav nekā atradis, zvērināto kungi. Teica, ka īstenībā man dvēseles nemaz neesot, ka nekas cilvēcisks, nekādi morāles principi, kas glabājas cilvēku sirdīs, man neesot pieejami.

—   Bez šaubām, — viņš piebilda, — mēs viņam to nepārmetīsim. Mēs nevaram nožēlot, ka viņam trūkst tā, kā viņam nav. Bet, ja ir runa par tiesu, tad tai caur un cauri negatīva iecietība jāpārvērš par mazāk ērtu, bet cildenāku tikumu — par taisnīgumu. It īpaši tādos gadījumos, kad tik liels sirds bezjūtīgums, kāds atklājas šim cilvēkam, kļūst par sabiedrībai bīstamu bezdibeni.

Un te viņš sāka runāt par manu izturēšanos pret mammu. Viņš atkārtoja to pašu, ko bija teicis iepriekš. Bet viņš par to runāja daudz ilgāk nekā par manu noziegumu, tik ilgi, ka beidzot es vairs nejutu nekā cita kā vienīgi šā rīta lielo tveici. Vismaz līdz tam brīdim, kad prokurors apklusa un pēc īsas pauzes atsāka ļoti klusā, dziļi izjustā balsī:

— Šī pati tiesa, mani kungi, rīt iztiesās visdrausmīgāko noziegumu — tēva noslepkavošanu.

Pēc viņa vārdiem, jebkāda iztēle atkāpjoties tik baismīga nozieguma priekšā. Viņš iedrošinoties cerēt, ka tiesa neizrādīs vājumu soda piespriešanā. Bet viņš nebaidoties teikt, ka šausmas, kādas viņam iedvešot šis noziegums, gandrīz nav mazākas par tām šausmām, kādas viņš izjūtot mana nejūtīguma dēļ. Un atkai, pēc viņa domām, cilvēks, kas morāli,nogalinājis savu māti, ir pats sevi izslēdzis no cilvēku sabiedrības, tāpat kā tas, kurš pacēlis slepkavas roku pret tēvu, kas viņam dāvājis dzīvību. Katrā ziņā pirmais ir parādījis ceļu otram, savā ziņā ir bijis viņa priekšgājējs un viņa ļaundarību atzinis par likumīgu.

—   Esmu pārliecināts, kungi, — viņš piebilda, paceldams balsi, — ka jūs neuzskatīsit par pārdrošu manu apgalvojumu, ja es sacīšu, ka cilvēks, kas pašlaik šeit sēž uz apsūdzēto sola, ir vainīgs arī tai slepkavībā, kuru mēs iztiesāsim rīt. Viņam ir jāsaņem pelnītais sods.

Te prokurors noslaucīja seju, kas spīdēja no sviedriem. Beidzot viņš pateica, ka viņa pienākums esot visai grūts, bet viņš to stingri pildīšot. Viņš paziņoja, ka man vairs neesot nekādu saišu ar cilvēku sabiedrību, es neatzīstot tās galvenos principus un tālab nevarot pretendēt uz līdzcietību, jo man esot svešas viselementārākās cilvēka jūtas.

—   Es pieprasu šā cilvēka galvu, — viņš sacīja, — un pieprasu ar vieglu sirdi. Jo savā ilgajā tiesneša mūžā man jau ir gadījies pieprasīt apsūdzētajam nāvessodu, taču nekad vēl es neesmu tik skaidri kā šodien sapratis, ka šo smago pienākumu man uzliek, pastiprina un apgaismo svēta, valdonīgas nepieciešamības apziņa un šausmas, kādas es izjūtu, redzot cilvēka seju, kurā nav saskatāms nekas cits kā vienīgi kaut kas drausmīgs.

Kad prokurors apsēdās, iestājās diezgan ilgs klusums. Es biju apdullis no karstuma un pārsteiguma. Tiesas priekšsēdētājs nokāsējās un pavisam klusi jautāja, vai man neesot ko piebilst. Es piecēlos un, tā kā man jau sen gribējās runāt, pateicu, turklāt to, kas nejauši ienāca prātā, proti, ka man nebija nodoma to arābu nogalināt. Priekšsēdētājs atbildēja, ka tas jau esot apstiprināts un ka līdz pat šim laikam viņš neesot lāgā sapratis manu aizstāvēšanās sistēmu, tālab būtu priecīgs, ja es pirms sava advokāta runas precizētu motīvus, kas mani mudinājuši pastrādāt noziegumu. Mazliet jaukdams vārdus un apzinādamies, ka esmu smieklīgs, es ātri pateicu, ka viss notika saules dēļ. Zālē atskanēja smiekli. Mans advokāts paraustīja plecus, un tūlīt pēc tam viņam deva vārdu. Bet viņš pateica, ka esot jau vēls, viņa runa aizņemšot vairākas stundas un tādēļ viņš lūdzot viņa runu atlikt uz pēcpusdienu. Tiesa tam piekrita.

Pēcpusdienā lielie ventilatori atkal kulstīja zāles blīvo gaisu, un krāsainie zvērināto vēdeklīši kustējās vienā virzienā. Man šķita, ka mana advokāta aizstāvības runai nekad nebūs gala. Taču vienā brīdī es ieklausījos, jo viņš pateica: «Taisnība, es viņu nošāvu.» Tad, tādā pašā balsī turpinādams, viņš vienmēr teica «es», runādams par mani. Es biju ļoti izbrīnījies. Pieliecos klāt žandarmam un jautāju, kāpēc advokāts tā runā. Žandarms lika man ciest klusu, bet pēc brīža piebilda: «Visi advokāti tā dara.» Bet es nodomāju, ka mani atkal attālina no lietas, it kā manis nemaz nebūtu, un savā ziņā mani kāds aizstāj. Vispār man bija tāda sajūta, ka esmu jau kaut kur pavisam tālu no šīs liesas zāles. Turklāt mans advokāts man likās smieklīgs. Viņš ļoti ātri apsprieda jautājumu par izprovocēšanu un arī sāka runāt par manu dvēseli. Bet man šķita, ka viņam ir daudz mazāk talanta nekā prokuroram.

— Arī es, — viņš teica, — esmu ielūkojies šai dvēselē, bet, pretēji augsti cienītajam prokuratūras pārstāvim, šo to tajā atradu un, varu teikt, lasīju tajā kā atvērtā grāmatā.

Viņš tajā izlasījis, ka esmu godīgs cilvēks, nenogurstošs darbarūķis, uzticīgs tai firmai, kurā strādājis, visu mīlēts un jutis līdzi citiem cilvēkiem nelaimē. Pēc viņa vārdiem, es bijis priekšzīmīgs dēls, kas uzturējis savu māti, cik vien ilgi spējis. Beigās es cerējis, ka vecu ļaužu patversme sirmgalvei sniegs komfortu, kādu ar saviem līdzekļiem es nevarēju sagādāt.

— Es brīnos, kungi, — viņš piebilda, — ka sacelts tik liels troksnis ap šo patversmi. Jo galu galā, ja vajadzētu pierādīt šādu iestādījumu lietderību un cildeno nozīmi, tad pietiktu pateikt, ka līdzekļus tiem piešķir pati valsts.

Vienīgi par bērēm advokāts nerunāja, un es jutu, ka tas viņa aizstāvības runā ir robs. Taču visu šo garo frāžu, bezgalgaro dienu un stundu dēļ, kad tika runāts par manu dvēseli, man radās iespaids, it kā visu laiku plūstu bezkrāsains ūdens, un man reiba galva.

Un beidzot, es vēl atceros vienīgi to, ka no ielas pāri visai zālei un pāri tiesnešu vietām mana advokāta runas laikā atskanēja un pie manis atlidoja saldējumu pārdevēja taures pūtiens. Un mani sagrāba atmiņas par dzīvi, kas man vairs nepiederēja, bet kurā es biju smēlies visai vienkāršos, taču neaizmirstamos priekus: vasaras smaržas, iemīļoto kvartālu, saulrieta krāsas debesīs, Marijas

smieklus un kleitas. No visa nevajadzīgā, ko es darīju šai zālē, man kaklā iespriedās tāds nelabums, ka gribējās tikai vienu: kaut ātrāk viss beigtos un es varētu atgriezties savā kamerā un aizmigt. Es tikko sadzirdēju, kā rnans advokāts runas beigās kliedza, ka zvērinātie piesēdētāji taču negribēšot grūst nāvē godīgu darbarūķi par acumirklīgu nemaldu, ka manā lietā esot vainu mīkstinoši apstākļi un par savu noziegumu es jau ciešot un cietīšot vissmagāko sodu — mūžīgus sirdsapziņas pārmetumus. Tiesa pasludināja pārtraukumu, un advokāts, galīgi pārguris, apsēdās savā vietā. Bet kolēģi nāca viņam klāt un paspieda roku. Es dzirdēju: «Lieliski, mans dārgais!» Viens pat piesauca mani par liecinieku: «Vai ne?» — viņš man jautāja. Es apstiprināju, bet mana atzinība nenāca no sirds, — biju pārāk noguris.

Taču tuvojās jau vakars, un karstums laukā bija mazinājies. Pēc dažiem trokšņiem, kas ieplūda no ielas, es uzminēju, ka tuvojās piemīlīgā krēslas stunda. Mēs visi sēdējām gaidīdami. Un tas, ko mēs visi kopā gaidījām, attiecās vienīgi uz mani. Es vēlreiz apskatīju zāli. Viss bija tāds pats kā pirmajā dienā. Ar skatienu es sastapos ar žurnālistu pelēkajos svārkos un ar sievieti-automātu. Un tad es iedomājos, ka pa visu procesa laiku vēl ne reizes nebiju meklējis ar skatienu Mariju. Es viņu nebiju aizmirsis, bet man bija pārāk daudz, ko darīt. Ieraudzīju viņu sēžam vidū starp Selestu un Raimonu. Viņa man tikko manāmi pamāja, it kā teikdama: «Beidzot!» — un es redzēju viņas mazliet noraizējušos seju un smaidu. Taču jutu, ka mana sirds neatveras, un es pat nespēju atbildēt uz viņas smaidu.

Tiesa atgriezās. Ļoti ātri nolasīja veselu sarakstu ar zvērinātajiem piesēdētājiem domātiem jautājumiem. Es dzirdēju: «vainīgs slepkavībā»… «ar iepriekšēju nodomu»… «vainu mīkstinoši apstākļi». Zvērinātie izgāja, un mani ieveda mazajā istabiņā, kur es jau biju gaidījis pirmajā dienā. Pie manis ienāca mans advokāts: viņš bija ļoti pļāpīgs un runāja ar tik lielu pārliecību un sirsnību, kādu vēl nekad nebija izrādījis. Pateica, ka, pēc viņa domām, viss ritot labi un es tikšot cauri ar dažiem gadiem cietuma vai katorgas. Es jautāju, vai ir kādas izredzes iesniegt kasācijas sūdzību nelabvēlīga sprieduma gadījumā. Viņš atbildēja, ka nav. Viņa taktika bija bijusi neuzmākties zvērinātajiem piesēdētājiem ar noteiktiem priekšlikumiem, lai viņus nenoskaņotu nelabvēlīgi. Advokāts man paskaidroja, ka tādos procesos kā manējais uz sprieduma kasāciju sīku formalitāšu dēļ neesot ko cerēt. Tas man likās pilnīgi skaidrs, un es piekritu viņa apsvērumiem. Raugoties uz šo lietu aukstasinīgi, tas bija gluži dabiski. Pretējā gadījumā rastos pārāk daudz nevajadzīgas papīra smērēšanas.

—   Katrā gadījumā, — advokāts sacīja, — ir vēl pārsūdzība. Bet es esmu pārliecināts, ka iznākums būs labvēlīgs.

Mēs gaidījām loti ilgi, liekas, kāda" trīsccturtdaļstundas, Beidzot atskanēja zvans. Advokāts mani atstāja, teikdams:

—   Tūlīt zvērināto piesēdētāju vecākais nolasīs viņu atbildes. Jtis ievedis zālē, tikai lai pasludinātu sprieduma.

Klaudzēja durvis. Cilvēki skraidīja pa kāpnēm, es nezināju, kur — tuvu vai tālu. Pēc tam izdzirdēju, ka zālē kāds dobjā balsī kaut ko lasa. Kad atkal atskanēja zvans un atvērās durvis uz apsūdzēto vietām, man pretī plūda zāles klusēšana, klusēšana un dīvainā sajūta, kas mani pārņēma, kad ievēroju, ka jauniņais žurnālists ir novērsis no manis acis. Uz Marijas pusi es nepaskatījos. Man neiznāca laika, jo tiesas priekšsēdētājs kaut kādā dīvainā veidā man paziņoja, ka franču tautas vārdā publiskā laukumā man nocirtīšot galvu. Tad visu sejās, man šķiet, es saskatīju vienas un tās pašas jūtas. Domāju, ka tā bija piesardzība. Žandarmi kļuva pret mani ļoti laipni. Advokāts uzlika savu delnu man uz rokas. Es vairs nekā nedomāju. Bet tiesas priekšsēdētājs jautāja, vai man neesot nekā ko piebilst. Es padomāju. «Nav,» es teicu. Un tad mani izveda ārā.

V

Es trešo reizi atteicos pieņemt mācītāju. Man viņam nav ko teikt, es negribu ar viņu runāt, tik un tā es viņu diezgan drīz ieraudzīšu. Pašlaik mani interesē tas, kā izbēgt no notikumu mehāniskās gaitas, uzzināt, vai no neizbēgamā iespējama kāda izeja. Mani pārveda uz citu kameru. Sajā, kad esmu atlaidies uz lažas, es redzu debesis, neko citu kā tikai debesis. Visas dienas man paiet, raugoties, kā gaišajā debesu vaigā pamazām izbāl krāsas un dienu nomaina nakts. Noliekos guļus, palieku rokas zem galvas un gaidu. Nezin cik reižu es sev jautāju, vai ir bijuši gadījumi, kad nāvinieki būtu izbēguši no nepielūdzamā mehānisma, nozuduši pirms nāvessoda, pārrāvuši policistu kordonus. Tad es sev pārmetu, ka par maz tiku pievērsis uzmanību stāstiem par nāvessodiem. Par tādiem jautājumiem allaž vajadzētu interesēties. Nekad nevar zināt, kas var gadīties. Tāpat kā visi, biju lasījis laikrakstos reportieru ziņojumus. Taču bija, protams, speciāli darbi, iv kuriem man nekad neinteresēja tuvāk iepazīties. Tur varbūt es būtu atradis stāstus par bēgšanu. Būtu uzzinājis, ka vismaz vienu reizi rats ir apstājies, ka vienu vienīgu reizi gadījums un veiksme ir kaut ko grozījuši šajā neatvairāmajā, iepriekšnoteiktajā kustībā. Vienu reizi! Vienā ziņā man ar to pietiktu. Pārējo paveiktu mana sirds. Avīzes bieži ir rakstījušas par noziedznieku parādu pret sabiedrību. Ka šis parāds būtu jānomaksā. Bet šādi raksti nekā nedod iztēlei. Pavisam kas cits būtu bēgšanas iespēja, izraušanās no negrozāmā rituāla, izdarīt kaut ko neprātīgu, kas dotu daždažādas cerības. Protams, īpašu cerību: cerību uz to, ka tevi noķertu un nobeigtu uz kāda ielas stūra vai skrienot tev tiktu ietriekta paurī lode. Bet, visu labi apsverot, šādu greznību man nekas nesolīja, tas viss man bija liegts, nāvessoda mehānisms mani neizlaidīs no saviem nagiem.

Par spīti labajai gribai, es nekādi nevarēju pieņemt šo rupjo nenovēršamību. Jo galu galā pastāvēja taču smieklīga nesaderība starp spriedumu, kas to bija radījis, un nāvessoda mehānisma nesatricināmo darbību kopš tiesas sprieduma pasludināšanas brīža. Fakts, ka spriedums bija nolasīts pulksten astoņos vakarā, nevis piecos pēcpusdienā, fakts, ka tas varēja būt pavisam citāds, nekā to pieņēma iztapīgi cilvēki, piepīdami tam klāt tik nenoteiktu jēdzienu kā franču (vai vācu, vai ķīniešu) tauta,— tas viss, manuprāt, lielā mērā atņēma šim spriedumam nopietnību. Tomēr man bija jāatzīst, ka, kopš tās sekundes, kad tas tika pieņemts, tā sekas kļuva tikpat neapšaubāmas, tikpat nopietnas kā šī cietuma siena gar kuru es gulēju, izstiepis savu augumu uz lažas.

Tādos brīžos es atcerējos mammas stāstīto notikumu ar manu tēvu. Es viņu nepazinu. Viss, ko es kaut cik precīzi par šo cilvēku zināju, bija varbūt tas, ko toreiz pastāstīja mamma: tēvs gājis skatīties kāda slepkavas nāvessodu. Viņam meties nelabi, jau iedomājoties vien šo skatu. Bet viņš tomēr aizgājis, kaut gan, pārnācis mājās, gandrīz visu rītacēlienu vēmis. Pēc šā stāsta es izjutu pret tēvu mazliet riebumu. Taču tagad es viņu sapratu: tas bija tik dabiski. Kā es nebiju pamanījis, ka nav nekā svarīgāka par nāvessodu un ka vispār tas ir vienīgais, kas patiesi var interesēt cilvēku! Ja es kādreiz iznākšu no cietuma, vienmēr iešu skatīties, kā izpilda nāvessodus. Šķiet, es velti biju domājis par šādu iespēju. Velti iedomājos, ka esmu izlaists brīvībā, ka mazā gaismiņā stāvu aiz policistu kordona, tā sakot, otrā pusē, ka esmu ieradies noskatīties nāvessoda izpildi un pēc tam no šā skata vemju, — par to domājot, manu sirdi pāršalca indīga prieka vilnis. Taču tas nebija prātīgi. Tas tiešām bija neprāts ļauties šādām iedomām, jo pēc brīža mani sagrāba tik drausmīgs aukstums, ka es zem segas sarāvos čokurā. Un man nevaldāmi klabēja zobi.

Protams, ne jau vienmēr cilvēks var būt prātīgs. Citreiz, piemēram, es izstrādāju likumu projektus. Pārkārtoju sodu sistēmu. Es domāju, ka ļoti svarīgi notiesātajam atstāt kādu glābšanās iespēju. Vienu vienīgu gadījumu no tūkstoša; ar to pietiktu, lai daudz kas nokārtotos. Man šķiet, piemēram, ka varētu atrast kādu ķīmisku savienojumu, kas pacientu (tā arī es domāju: pacientu) no desmit gadījumiem deviņos nonāvētu. Pacients to zinātu — tas būtu obligāts noteikums. Jo, labi apdomājot un raugoties uz lietām mierīgi, es konstatēju, ka giljotī- nai ir tāds trūkums, ka tā nedod nekādas izredzes, itin nekādas. Vispār giljotīna ir pacienta droša nāve. Tā ir nobeigts darbs, noteikta kombinācija, reizi par visām reizēm pieņemta. Ja naža cirtiens izņēmuma kārtā netrāpīs, cirtienu atkārtos. Tālab notiesātajam, lai tas bija cik nepatīkami būdams, bija jāvēlas vienīgi tas, lai mehānisms darbotos nekļūdīgi. Es to atzinu par trūkumu nāvessoda sistēmā. No vienas puses, tā patiešām ir. Bet, no otras puses, es biju spiests atzīt, ka tieši tur slēpjas nāvessoda lieliskās organizācijas noslēpums. Notiesātajam katrā ziņā morāli jāpiedalās nāvessoda izpildē. Viņa interesēs ir, lai viss ritētu bez aizķeršanās.

Tāpat arī man bija jāpārliecinās, ka agrāk par šiem jautājumiem man bijuši aplami priekšstati. Es ilgi biju iedomājies — un nezinu, kāpēc —, ka giljotīna ir jāuzliek uz ešafota un notiesātajam jāuziet augšā pa pakāpieniem. Liekas, tas bija 1789. gada revolūcijas dēļ, tas ir, tāpēc, ka tā mums stāstīja grāmatās un rādīja attēlos. Bet kādurīt es atcerējos laikrakstos ievietotu fotogrāfiju sakarā ar kādu sensacionālu nāvessodu, Giljotīna gluži vienkārši bija nolļkta zemē. Un tā bija daudz šaurāka, nekā es biju domājis. Jocīgi, ka es to nebiju iedomājies agrāk. Šī avīzes ldišejā parādītā mašīna mani pārsteidza arī ar to, ka izskatījās pēc precīzi izstrādāta, asa un spoža instrumenta. Par to, ko mēs nepazīstam, mums allaž ir pārspīlēti priekšstati. Man bija jākonstatē, ka — gluži otrādi — viss ir ļoti vienkārši: mašīna ir vienā augstumā ar cilvēku, kurš uz to iet. Viņš uz to iet, kā mēdz iet pretī kādam paziņam. Tas man likās garlaicīgi. Pavisam kas cits — uzkāpšana ešafotā, pacelšanās atvērtajās debesīs — te bija kur iztēlei aizķerties. Turpretī te — te visu nomāc mehānika: galvu nogriež piesardzīgi, kaunīgi, bet ar lielu precizitāti.

Un tad vēl bija divi lietas, par kurām es visu laiku domāju: rītausma un mana pārsūdzība. Es centos būt prātīgs un par to vairs nedomāt. Izstiepos guļasvietā, lūkojos debesīs, pūlējos ar interesi tās vērot. Nupat tās kļūst zaļganas — tātad tuvojas vakars. Tad es lūkoju pagriezt domas cita virzienā. Klausījos savos sirdspukstos. Un nekādi nespēju iedomāties, ka šie klauvējieni, kas tik ilgi mani pavadījuši, varētu kādreiz pārtrūkt. Man nekad nav bijis bagātas iztēles spējas. Bet es tomēr mēģināju iedomāties to acumirkli, kad sirdspuksti vairs neatbalsosies manā galva. Taču veltīgi. Prātā man bija vienīgi rītausma un pārsūdzība. Beidzot es sev iestāstīju, ka prātīgākais ir sevi nepiespiest.

«Viņi» ierodas rītausmā, to es zināju. Vārdu sakot, manas naktis pagāja, gaidot šo rītausmu. Man nekad nepatika, ka mani pārsteidz. Ja kaut kam ar mani jānotiek, gribu būt sagatavojies. Tālab beidzot es gulēju tikai pa dienu, un arī tad īsu brīdi — augas naktis pacietīgi gaidīju, kad debesu logā ausīs gaisma. Vissmagākā bija tā drausmīgā stunda, kad «viņi» parasti mēdza ierasties. Pēc pusnakts es sāku gaidīt un ausīties. Nekad agrāk netiku saklausījis tik daudz trokšņu, nebiju atšķīris tik daudz aizdomīgu skaņu. Starp citu, varu teikt, ka man visu šo laiku bija laimējies, jo nekad netiku dzirdējis soļus. Mamma bieži mēdza teikt, ka cilvēks nekad nav galīgi nelaimīgs. To es pieredzēju cietumā, kad debesīs aizdegās rītausma un manā kamerā ieslīdēja jaunas dienas gaisma. Tikpat labi es taču tai brīdī būtu varējis saklausīt soļus, un man pārplīstu sirds. Izdzirdējis vismazāko čabēšanu, es metos uz durvīm, piespiedu pie tām ausi un izmisīgi gaidīju, līdz atskārtu, ka dzirdu pats savu elpu, un iztrūkos, ka tā ir piesmakusi un līdzīga suņa sēcieniern, bet māna sirds tomēr nepārplīsa, un es atkal biju ieguvis divdesmit četras stundas.

Augu dienu mani mocīja domas par pārsūdzību. Man šķiet, ka no šīm domām es izdarīju vispareizāko slēdzienu. Es aplēsu, kādas izredzes būtu manam lūgumam, un izdarīju secinājumus. Allaž es pieņēmu visjaunāko: mana pārsūdzība ir noraidīta. «Neko darīt, tātad jāmirst.» Agrāk nekā citiem, tas ir skaidrs. Bet visi taču zina, ka dzīve nav tā vērta, lai pūlētos dzīvot. īstenībā man bija diezgan skaidrs, ka nav lielas nozīmes, vai nu mirst trīsdesmit, vai septiņdesmit gadu vecumā, jo abos gadījumos taču citi vīrieši un citas sievietes dzīvos, — un tā tas notiek jau tūkstošiem gadu. Vārdu sakot, viss skaidrs. Tik un tā es miršu, vai nu tagad, vai pēc divdesmit gadiem. Šādos prātojumu brīžos mani mazliet mulsināja tas, ka es izjutu drausmīgu prieka uzliesmojumu, iedomājoties iespēju nodzīvot vēl divdesmit gadu. Bet šis prieks bija jāapvalda, iedomājoties, kādas dotnas man rastos pēc divdesmit gadiem, kad tomēr būtu jāmirst. Ja jau ir jāmirst, tad acīmredzami nav svarīgi, kā un kad jāmirst. Tātad (nedrīkst aizmirst, kāds secinājums slēpās aiz šā vārda «tātad»), tātad man jāsamierinās ar to, ka pārsūdzību noraidīs.

Un no tā brīža, tikai no tā brīža man, tā sakot, bija tiesības, es sev devu atļauju pāriet pie otras hipotēzes: mani apžēlos. Cik grūti bija apvaldīt ugunīgo asins uzbangojumu un bezprātīgo prieku, kas man aptumšoja acis. Bija jāapvalda šis prieka kliedziens, jābūt prātīgam. Man bija jānoslāpē šīs hipotēzes, bija jādod vaļa dabiskajām jūtām, lai padarītu iespējamāku manu samierināšanos pirmajā pieņēmumā. Ja man izdevās sevi uzveikt, cs ieguvu vienu stundu miera. Tas tomēr bija jāņem vērā.

Tieši vienā no tādām reizēm es atteicos pieņemt mācītāju. Es gulēju atlaidies uz lažas un pēc debeszilgmes balošanas uzminēju vasaras vakara tuvošanos. Nupat es biju atmetis domu, ka mani varētu apžēlot, un jutu, cik vienmērīgi dzīslās rit asinis. Mācītājs man nebija vajadzīgs. Pēc ilga laika es pirmo reizi atcerējos Mariju. Viņa jau sen man vairs nerakstīja. Tovakar es pārdomāju un nospriedu, ka viņai varbūt ir apnicis būt par mīļāko uz nāvi notiesātam noziedzniekam. Tāpat arī ienāca prātā doma, ka varbūt viņa ir slima vai pat mirusi. Viss bja iespējams. Kā es to varēju zināt, jo fiziski mēs bijām šķirti, nekas inūs nesaistīja un vienam otru neatgādināja* Turklāt atmiņas par Mariju tagad man kļuva vienaldzīgas. Mirusi viņa mani vairs neinteresēja. Es to uzskatīju par gluži normālu, tāpat kā joti labi sapratu, ka pēc manas nāves cilvēki mani aizmirsis. Es viņiem vairs nebūšu vajadzīgs. Es pat nevarēju teikt, ka šī doma man bija sāpīga.

Un tieši tai brīdī ienāca mācītājs. Viņu ieraugot, es mazliet sarāvos. Viņš to ievēroja un teica, lai es nebaidos. Es sacīju, ka parasti viņš mēdz nākt citā laikā. Viņš atbildēja, ka šis esot tīri draudzīgs apmeklējums un tam neesot nekāda sakara ar manu pārsūdzību, par ko viņš itin nekā nezinot. Viņš apsēdās uz manas lažas un aicināja mani apsēsties viņam blakus. Es atteicos. Tomēr viņš izskatījās Joti laipns.

Brīdi mācītājs palika sēžam, atspiedies ar elkoņiem pret ceļiem, noliecis galvu un lūkodamies uz savām rokām. Tās viņam bija tievas un muskuļainas un atgādināja žiglus dzīvnieciņus. Viņš tās lēnām berzēja vienu pret otru. Pēc tam sastinga joprojām noliektu galvu un sēdēja tā tik ilgi, ka vienubrīd man šķita, ka esmu viņu aizmirsis.

Bet tad pēkšņi viņš pacēla galvu un ieskatījās man sejā.

— Kāpēc jūs atsakāties mani pieņemt, kad es jūs apmeklēju? — viņš jautāja.

Es atbildēju, ka neticu Dievam. Viņš gribēja zināt, vai es par to esmu pārliecināts, un es atbildēju, ka man tas nav nemaz sev jāvaicā: šāds jautājums man ir gluži nesvarīgs. Tad viņš atgāzās atpakaļ un, atspiedies ar muguru pret sienu, uzlika rokas uz ceļiem. Gandrīz it kā nerunādams ar mani, viņš aizrādīja, ka dažreiz cilvēki uzskatot sevi par neticīgiem, bet īstenībā tas nemaz tā neesot. Es nebildu ne vārda. Viņš paskatījās uz mani un jautāja:

— Ko jūs par to domājat?

Atbildēju, ka tas ir iespējams. Katrā ziņā es varbūt neesmu pārliecināts par to, kas mani tiešām interesē, toties esmu pilnīgi pārliecināts par to, kas mani neinteresē. Un tieši tas, par ko viņš runā, mani neinteresē.

Viņš novērsa no manis skatienu un, joprojām palikdams tai pašā pozā, jautāja, vai tik es tā nerunājot aiz pārliecīga izmisuma. Es viņam paskaidroju, ka nepavisam neesmu izmisis. Man tikai ir bail, kas ir gluži dabiski.

—Tad Dievs jums palīdzēs, — viņš noteica. — Visi, ko es zinu, atrazdamies tādā stāvoklī kā jūs, griezās pie viņa.

Es atzinu, ka viņiem uz to ir tiesības. Tas pierādīja ari to, ka viņiem bija tam laiks. Turpretī es, es nevēlos, lai man palīdz, turklāt man arī pietrūktu laika ieinteresēties par to, kas mani nekad nav interesējis.

Mācītājs sašutis pameta ar roku, bet tūdaļ izslējās visā augumā 1111 sakārtoja savas sutanas krokas. Ticis ar to galā, viņš pievērsās man, uzrunādams mani «mīļais draugs»: ja viņš ar mani tā runājot, tad ne jau tāpēc, ka es esot notiesāts uz nāvi; pēc viņa domām, mēs visi esot notiesāti uz nāvi. Bet es viņu pārtraucu, sacīdams, ka tas nebūt nav viens un tas pats, turklāt man tas nekādā gadījumā nevar būt nekāds mierinājums.

—   Protams, — viņš apstiprināja. — Bet, ja jūs nenomirsit šodien, vēlāk jūs tik un tā nomirsit. Un tas pats jautājums radīsies tad. Kā jūs uzņemsit šo drausmīgo pārbaudījumu?

Atbildēju, ka uzņemšu to tieši tāpat kā pašlaik.

Kad es to pateicu, viņš piecēlās un ielūkojās man acīs. šo spēli es labi pratu. Ar to bieži biju uzjautrinājies ar Emanuēlu vai Selestu, un lielākoties viņi pirmie novērsa skatienu. Arī mācītājs šo spēli labi prata — es to uzreiz sapratu: viņš skatījās, acis nepamirkšķinādams. Un ari viņa balss vairs neiedrebējās, kad viņš man teica:

—   Vai tiešām jums nav ne mazākās cerības un jūs dzīvojat ar domu, ka pavisam nomirsit?

—   Jā, — es atbildēju.

Tad viņš nodūra galvu un atkal apsēdās. Viņš pateica, ka viņam manis ir žēl. Viņš domāja, ka šāda atziņa cilvēkam ir neciešama. Bet es jutu vienīgi to, ka viņš man sāk apnikt. Es savukārt uzgriezu viņam muguru un, pagājis nost, apstājos zem jumta lodziņa. Stāvēju, atspiedies ar plecu pret sienu. Lāgā viņā neklausīdamies, tomēr sadzirdēju, ka viņš no jauna sāk mani izprašņāt. Viņš runāja satraukti un steidzīgi. Sapratu, ka viņš ir uztraucies, un sāku viņā ieklausīties vērīgāk.

Viņš izteica drošu pārliecību, ka mana pārsūdzība tikšot pieņemta, bet mani nospiežot liels grēka smagums, no kura man vajadzētu atbrīvoties. Pēc viņa domām, cilvēku tiesa nav nekas, bet Dieva tiesa ir viss. Es aizrādīju, ka tieši cilvēku tiesa ir mani nosodījusi. Viņš atbildēja, ka tā tomēr nav izdzēsusi manu grēku. Es teicu, ka nezināju, ka tas ir grēks. Man tikai paziņoja, ka es esmu noziedznieks. Es esmu noziedznieks, par to es maksāju, un nekā vairāk no manis nevar prasīt. Tad mācītājs no jauna piecēlās, un es nodomāju, ka šai šaurajā kamerā, ja viņš gribēja izkustēties, nekādas izvēles nebija. Bija vai nu jāsēž, vai jāstāv kājās.

Es cieši lūkojos grīdā. Mācītājs paspēra soli uz manu pusi un apstājās, it kā neiedrošinādamies tuvoties. Caur loga režģiem viņš lūkojās debesīs.

—   Jūs maldāties, mans dēls, — viņš sacīja, — no jums var pieprasīt vairāk. Varbūt ari pieprasīs,

—   Bet ko tad?

—   Varētu prasīt, lai jūs ieraugāt,

—   Ko lai es ieraugu?

Mācītājs paraudzījās apkārt un atbildēja man balsī, kas pēkšņi izklausījās Joti nogurusi:

—   Visi šie akmeņi izstaro sāpes, es zinu. Nekad es tos neesmu varējis uzlūkot bez mokpilnām skumjām. Bet sirds dzijumos es zinu, ka pat visnožēlojamākie no jums ir redzējuši šai cietuma tumsā parādāmies dievišķu seju. Un no jums prasa, lai jūs šo seju ieraugāt.

Es mazliet atdzīvojos. Sacīju, ka jau vairākus mēnešus skatos uz šiem mūriem. Visā pasaulē nav nekā un neviena, ko es tik labi pazītu. Varbūt jau sen es tiku šeit meklējis kādu seju. Bet šī seja mirdzēja kā saule un kvēloja kā vēlmes liesma: tā bija Marijas seja. Es to meklēju velti. Tagad tam visam ir beigas. Un katrā ziņā no šiem norasojušiem akmeņiem man itin nekas nav rādījies.

Mācītājs manī paraudzījās ar tādām kā skumjām. Tagad es stāvēju, pilnīgi atspiedies pret sienu, un gaisma man apspīdēja pieri. Mācītājs pateica man dažus vārdus, ko es nesadzirdēju, un tad ļoti ātri jautāja, vai viņš nedrīkstētu mani apkampt.

—   Nēl — es atbildēju.

Viņš apgriezās un, piegājis pie sienas, lēnām pārbrauca pār to ar roku.

— Vai tiešām jūs tik ļoti mīlat šo zemi? — viņš čukstēja.

Es nekā neatbildēju.

Viņš diezgan ilgi stāvēja pagriezies pret sienu. Viņa klātiene mani nomāca un kaitināja. Es jau grasījos sacīt, lai viņš iet projām, liek mani mierā, kad, pagriezies pret mani, viņš pēkšņi izmisīgi iekliedzās:

— Nē, es nespēju jums ticēt. Esmu pārliecināts, ka jums ir gadījies vēlēties mūžīgu dzīvošanu.

Es atbildēju, ka, protams, ir gadījies, bet šī vēlēšanās nav bijusi nopietnāka Јar vēlēšanos kļūt bagātam, ļoti ātri peldēt vai būt skaistulim. Šis vēlēšanās bija līdzvērtīgas, Bet mācītājs mani pārtrauca, viņš gribēja zināt, kādu es iedomājos aizkapa dzīvi. Tad es viņam izkliedzu:

—   Tādu, lai es tajā varētu atcerēties zemes dzīvil

Un tūdaļ pateicu, ka man pietiek šo runu. Viņš vēl gribēja parunāt ar mani par Dievu, bet es piegāju viņam klāt un pēdējo reizi lūkoju ieskaidrot, ka man ir palicis maz laika. Es negribēju to izšķiest Dieva dēļ. Viņš mēģināja mainīt sarunas tematu, jautādams, kāpēc es viņu saucot par kungu, nevis uzrunājot «mans tēvs». Tas rnani kaitināja, un es atbildēju, ka viņš nav mans tēvs: viņš ir ar citiem.

—   Nē, mans dēls, — viņš sacīja, uzlicis roku man uz pleca. — Es esmu ar jums. Bet jūs to nezināt, jo jums ir akla sirds. Es aizlūgšu par jums.

Un tad, nezinu, kāpēc, bet manī kaut kas pārtrūka. Es sāku pilnā rīklē kliegt, apvainoju viņu un pieprasīju par mani neaizlūgt. Es sagrābu viņu aiz sutanas apkakles. Ļauna prieka un dusmu uzplūdā es izgāzu pār viņu visu, kas man lauzās ārā no sirds dziļumiem. Kā viņš varēja būt tik pārliecināts par savu taisnību?! Šī viņa pārliecība taču nebija pat viena sievietes mata vērta. Viņš pat nevar sevi uzskatīt par dzīvu, jo ir dzīvs mironis. Man, kā šķiet, nav galīgi nekā. Bet es esmu par sevi pārliecināts, esmu pārliecināts par visu, daudz vairāk pārliecināts nekā viņš, pārliecināts, ka esmu vēl dzīvs un drīz pie manis atnāks nāve. Jā, vienīgi par to es esmu pārliecināts. Vismaz es zinu, ka tā ir patiesība, un es no tās nebēgu. Man bija taisnība, arī tagad man ir taisnība un vienmēr ir bijusi taisnība. Tā es esmu dzīvojis, kaut gan būtu varējis dzīvot arī citādi. Es darīju to, bet nedarīju ko citu. Es netiku darījis to, jo darīju ko citu. Nu un tad? Visu laiku es it kā būtu gaidījis šo brīdi un šo bālo rītausmu, kad pierādīsies, ka man bijusi taisnība. Nekam, itin nekam nebija nozīmes, un es ļoti labi zināju, kāpēc. Arī viņš, mācītājs, zināja, kāpēc. No manas nākotnes dzīlēm pa visu manas aplamās dzīves laiku cauri vēl neatnāku- šiem gadiem man pretī cēlās tumsas elpa, un šī elpa savā ceļā nolīdzināja visu, kas bija pieejams tik nereālos mana mūža gados. Ko man nozīmēja citu cilvēku nāve, kādas mātes mīlestība, ko man nozīmēja mācītāja Dievs, cilvēku izraudzītie dzīves veidi, viņu izredzētie likteņi, ja mani pašu izraudzījās viens vienīgs liktenis un kopā ar mani vairākus miljardus citu izredzēto, kuri, tāpat kā viņš, teicās esam mani brāļi. Vai viņš to saprot? Vai saprot? Itin visi bija izredzētie. Bija tikai izredzētie. Bet arī viņus reiz notiesās. Un arī mācītāju notiesās. Kas par to, ja par slepkavību apsūdzēto sodīs ar nāvi tikai tāpēc, ka viņš nav raudājis mātes bērēs? Salamano suns bija tikpat dārgs kā viņa sieva. Mazā sieviete-automāts bija tikpat vainīga noziegumā kā parīziete, ko Masons bija apprecējis, vai kā Marija, kas gribēja, lai es viņu precu. Kāda nozīme tam, ka Raimons kļuva mans biedrs tāpat kā Selests, kaut gan Selests bija daudz labāks par Raimonu? Kāda nozīme tam, ka Marija tagad skūpstās ar kādu jaunu Merso? Vai viņš, mācītājs, saprot šo uz nāvi notiesāto,vai viņš saprot, ka no manas nākotnes dzīlēm… Visu to kliedzot, man aizrāvās elpa. Bet mācītāju izrāva no manām rokām, un uzraugi man draudēja. Taču viņš tos nomierināja un brīdi klusēdams manī noraudzījās. Acis viņam bija pilnas asaru. Viņš apgriezās un izgāja.

Kad viņš bija prom, es uzreiz nomierinājos. Biju galīgi bez spēka un metos uz lažas. Laikam biju aizmidzis, jo, kad uzmodos, virs manis mirdzēja zvaigznes. No āra saklausīju rāmus lauka trokšņus. Manus deniņus atvēsināja nakts, zemes un sāļā jūras smarža. Brīnišķīgais aizmigušās nakts miers ieplūda manī kā paisuma vilnis. Tai brīdī kaut kur tālu tumsā iekaucās kuģu sirēnas. Tās vēstīja par kuģu atiešanu uz pasauli, kas man tagad uz visiem laikiem bija vienaldzīga. Pirmo reizi pēc ilga laika man ienāca prātā mamma. Šķiet, es sapratu, kāpēc mūža galā viņa bija izraudzījusies sev «līgavaini», kāpēc viņa tēloja dzīves atsākšanu. Tur, ari tur, ap šo patversmi, kur izdzisa cilvēku dzīves, vakari bija līdzīgi skumjam pamieram. Būdama tuvu nāvei, mamma droši vien būs izjutusi atbrīvošanos un gatavību pārdzīvot visu no jauna. Nevienam, nevienam nebija tiesību viņu apraudāt. Un arī es, tāpat kā viņa, jūtos gatavs pārdzīvot visu no jauna. It kā šīs nesenās lielās dusmas būtu mani šķīstījušas no visa ļauna, atņēmušas cerību, un, raugoties zīmēm un zvaigznēm nosētajās debesīs, es pirmo reizi atvēros laipnajai pasaules vienaldzībai. Es izjutu, cik tā ir līdzīga man, tik brālīgi līdzīga, sapratu, ka esmu bijis laimīgs un esmu laimīgs' vēl tagad. Lai mana dzīve kļūtu piepildīta, lai es nejustos tik vientuļš, man atliek vēlēties tjkai vienu: lai mana nāvessoda izpildīšanas dienā sanāktu daudz skatītāju un lai viņi mani saņemtu naida pilniem kliedzieniem.