# Parīzes Dievmātes katedrāle

Viktors Igo

Viktors Igo

Parīzes Dievmātes katedrāle

Galvenā varone ir pati Parīzes Dievmātes katedrāle, kuras fonā risinās kāda kaislību plosīta garīdznieka, Katedrāles Zvaniķa un baznīcas patvērumā nonākušās Esmeraldas, kur apsūdzēta noziegumā būdama nevainīga, drāma.

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

No angļu valodas tulkojusi Marta Grantovska

Mākslinieks Indulis Zvagūzis

LVI 1960

## Viktors Igo. Parīzes Dievmātes katedrāle

Pirms dažiem gadiem, apmeklēdams vai, pareizāk sakot, pamatīgi izpētīdams Parīzes Dievmātes katedrāli, šās grāmatas autors vienā no torņiem kādā tumšā kaktā atrada mūrī iecirstu vārdu:

'AN'AFKH (grieķ.) — liktenis. Tulk.

Šie laika ritumā nomelnējušie un diezgan dziļi akmenī iecirstie grieķu lielie burti, kā arī dažas gotiskās rakstības iezīmes, atainodamas burtu veidojumā un izvietojumā — it kā atklādamas, ka tos ieveidojusi viduslaiku cilvēka roka, — un jo sevišķi vārda drūmā un liktenīgā nozīme atstāja uz autoru dziļu iespaidu.

Viņš pats sev uzdeva jautājumu, centās izdibināt, kas bija tā ciešanu māktā dvēsele, kura nav gribējusi šķirties no šīs pasaules, neatstājusi uz senās baznīcas fasādes šo nozieguma vai nelaimes zīmi.

Vēlāk mūri (lāgā gan vairs neatceros, tieši kuru) vai nu pārkrāsoja, vai noskrāpēja un uzraksts pazuda, Jo tā nu jau kādus divsimt gadus apietas ar brīnišķīgajām viduslaiku baznīcām. Tās izkropļo kā vien varēdami — gan no iekšpuses, gan ārpuses. Garīdznieks tās pārkrāso, arhitekts kasa, tad nāk tauta un tās sagrauj.

Un tā, izņemot trauslas atmiņas, kuras šīs grāmatas autors tam veltī, nekas nav palicis pāri no noslēpumainā vārda, iecirsta drūmās katedrāles torņa mūrī, kā arī no nezināmā likteņa, kuru šis vārds tik grūtsirdīgi lika nojaust. Virs, kas rakstījis šo vārdu uz mūra, nu jau vairākus gadsimtus kopš pazudis no dzīvo paaudžu vidus, vārds savukārt izdzisis no baznīcas mūra, varbūt ari pati baznīca drīz vien nozudīs no zemes virsas.

Šis Vārds tad nu arī pamudināja radīt šo grāmatu.

1831. gada februāri.

## PIRMĀ GRĀMATA

.

## 1 LIELĀ ZALE

Todien paies trīs simti četrdesmit astoņi gadi seši ^^^^ mēneši un deviņpadsmit dienas kopš parīziešus no miega uzmodināja visu baznīcu varenās skaņas, kas šalkdamas traucās pāri trim Parīzes kvartāliem — Vecpilsētas, Universitātes un Jaunpilsētas.

Tomēr 1482. gada 6. janvāris nebūt nebija tāda diena, kuru vēsture glabātu atmiņā. Nekā ievērojama nav notikumā, kas jau pašā rīta agrumā tik ļoti satricināja kā zvanus, tā arī pašus Parīzes iedzīvotājus. Tas nebija ne pikardiešu, ne burgundiešu uzbrukums, ne procesija ar relikviju šķirstiņu, ne tā saucamā mūsu bargā pavēlnieka un kunga — karaļa ierašanās, ne skolnieku dumpis, pat ne ievērības cienīga zagļu — vienalga, vai tie būtu vīrieši vai sievietes, — nāves soda izpildīšana, pakarot Parīzes Tiesas pils pagalmā. Tā nebija arī — kā tas tik bieži mēdza gadīties piecpadsmitajā gadsimtā — kādas raibi tērptas un plīvojošiem spalvu pušķiem rotātas svešzemju sūtniecības ierašanās. Nebija aizritējis ne pāris dienu, kopš pēdējā šāda veida kavalkāde — flāmu sūtņi, pilnvaroti noslēgt laulības starp troņmantnieku un Flandrijas Margaritubija iegājusi Parīzē par jo lielu sarūgtinājumu Burbonu kardinālam, kas, lai izdabātu karalim, bija spiests smagu sirdi sumināt šo flāmu birģermeistaru neaptēsto pūli un uzjautrināt to savā savrupnamā ar visai jaukas moralitātes, joku satīras un farsa uzvedumu, kamēr pie ieejas savrupnamā lietus gāzmā mirka viņa krāšņie paklāji.

Notikums, kas 6. janvārī saviļņoja visu Parīzes vienkāršo tautu, kā izsakās 2ans de Truā2 , — bija

divkāršās svinības, kas kopš neatminamiem laikiem apvienoja Trijkungu dienu ar ākstu svētkiem.

Šajā dienā Greves laukumā vajadzēja notikt uguņošanai, pie Brakas kapelas — svinīgai maija kociņa destisanas ceremonijai un Tiesas pils ēkā izrādīt mistēriju. .Jau iepriekšējās dienas vakarā it visos ielu kruslojumos šos svētkus, taurēs pūšot, bija izziņojuši tiesneša kunga kalpi, tērpušies vijolīšu krāsas stepēta kamlota svārkos ar lieliem, baltiem krustiem uz krūtīm.

Aizslēguši māju un veikalu durvis, pilsētnieku un pilsētnieču pūļi jau pašā rīta agrumā virzījās no malu malām uz vienu no iepriekš minētajiem trim kvartāliem. Ikviens jau bija iepriekš izšķīries — cits uguņošanai, cits maija kociņam, cits mistērijai par labu. Par godu Parīzes dīkdieņu sensenajam veselajam saprātam jāatzīst, ka pūļa vairums devās uz uguņošanu, kas pilnam atbilda gadalaikam, vai arī uz mistēriju, ko izrādīja labi apkurināmajā un labi segtajā Tiesas pils zālē, bet nabaga tikko izplaukušo maija kociņu ziņkārīgie skatītāji vienprātīgi nolēma atstāt trīcam zem janvāra mēneša debesīm Brakas kapelas kapsētā.

Visvairāk ļaužu drūzmējās Tiesas pils ejās, jo bija zināms, ka aizvakar atbraukušie flāmu sūtņi nolēmuši būt klāt mistērijas uzvedumā un ākstu pāvesta ievēlēšanas ceremonijā, kurai tāpat bija jānotiek lielajā Pils zālē.

Nebija viegli šajā dienā iekļūt lielajā zālē, kaut arī tā bija izdaudzināta par plašāko segto telpu pasaulē. (Tiesa gan, toreiz Sovals 3 vēl nebija izmērījis milzīgo Montarži pils zāli.) Cilvēku pārplūdinātais laukums Tiesas pils priekšā atgādināja ziņkārīgajiem skatītājiem — tiem, kas lūkojās ārā pa logiem, — jūras ainu, kurā piecas vai sešas ielas līdzīgi upju grīvām ik mirkli iepludināja jaunu un atkal jaunu galvu straumi. Nemitīgi pieaugdamas, ļaužu bangas sašķīda pret ielu stūriem, kas, līdzīgi zemesragiem, te šur, te tur izslējās neregulāri izveidotajā laukuma baseinā. Augstās gotiskās [2] [1] Vārds gotisks šeit minēts tādā nozīmē, kādā to parasti lieto, lai gan tā nav visai precīza, tomēr ļoti ieviesusies. Mēs, tāpat kā visi pārējie, to pieņemam, lai raksturotu celtniecības stilu, kas īpatnējsviduslaiku otrajai pusei. Sī stila pamatā ir spraišļotā velve, kas ir turpinājums pusapaļajai velvei, kura savukārt nodibināja celtniecības stilu tā paša gadsimta pirmajā pusē. Autora piezīme.

Tiesas pils fasādes vidū plašās kāpnes, pa kurām bez mitas devās augšā un lejā divkārša cilvēku straume, kas, sašķeldamās lejup starplaukumiņā, izplūda plašos viļņos pa abām sānu nogāzēm, kā jau minēju, nepārtraukti urdza laukumā kā ūdenskritums, gāžoties ezerā. Klaigas, smiekli, tūkstoš kāju dipoņa radīja milzīgu troksni un kņadu. Palaikam šis troksnis un kņada pieauga: straume, veldama visu pūli galvenās ieejas virzienā, pagriezās atpakaļ, aizdambējās, mutuļoja. Tas notika tad, kad vai nu viens no strēlniekiem apbalvoja kādu ar dunku, vai pilsētas sardzes priekšnieka zirgs ar kājas spērienu mēģināja ieviest kārtību, apbrīnojamā tradīcija, kuru pilsētas vecākie atstājuši mantojumā konstebliem, konstebli — jātnieku žandarmērijai, bet tā — pašreizējai Parīzes žandarmērijai.

Durvīs, pie logiem, pie bēniņu lūkām, uz jumtiem mudžēt mudžēja tūkstošiem pilsētnieku seju — rāmu un godīgu; tie noraudzījās pilī, trokšņainajā pūlī un nevēlējās neko vairāk, tāpēc ka daudzi Parīzes iedzīvotāji apmierinājās ar to vien, ka nolūkojās pašos skatītājos, jo pat siena, aiz kuras kaut kas norisinās, tiem šķiet jau gaužām interesanta.

Ja mums, 1830. gada cilvēkiem, būtu dota iespēja domās iejaukties šo piecpadsmitā gadsimta parīziešu vidū un, raustītiem uz visām pusēm, grūstītiem, klūpot un krītot ieiet reizē ar viņiem plašajā Tiesas pils zālē, tik šaurā, 1482. gada 6. janvārī, tad aiftai, kāda atklātos mūsu acu priekšā, netrūktu ne zināmas pievilcības, ne burvīguma; mūs ielenktu tik sensenas lietas, ka tās mums liktos pavisam jaunas.

Ja lasītājs ir ar mieru, mēģināsim kaut vai domās atveidot to iespaidu, kādu tas būtu izjutis, pārkāpjot reizē ar mums plašās zāles slieksni un nokļūstot ļaužu vidū, kas tērpušies viduslaiku svārkos, stepētās vestēs un bruņu kreklos.

Bet vispirms mūsu ausīs iesistos dūkoņa, mūsu acis tiktu apžilbinātas. Pār galvām jumtos divkārša spraišļota velve, greznota ar koka grebumiem, apgleznota ar zelta lilijām uz zilgana pamata; zem mūsu kājām atrastos grīda, kas būtu pamīšus izlikta ar baltām un melnām marmora plāksnēm. Dažus soļus no mums stāvētu milzu pīlārs, tad otrs, pēc tam trešais; kopumā slietos augšup septiņi pīlāri visā garajā zālē, balstīdami divkāršās velvju nokares. Ap pirmajiem četriem pīlāriem drūzmētos tirgoņu bodītes — visas vienos dzirkstošos stiklos un vizuļos, ap trim pārējiem — izsēdēti ozola soli, kurus nobružājušas un nopulējušas sūdzētāju īsās, platās bikses un tiesnešu mantijas. Visapkārt zālei gar augsto sienu —starp durvīm, logiem, pīlāriem nebeidzama Francijas karaļu statuju virkne, sākot ar Faramondu4 ; slaisti karaļi ar laiski nokārtām rokām un nodurtām acīm; vīrišķīgi un kareivīgi karaļi ar drosmīgi pret debesīm paceltām galvām un rokām. Un tad augstajos smaili spraišļotajos logos — tūkstoškrāsainas rūtis; pie zāles plašajām izejām — bagātas, vissmalkākā grebuma durvis, un tas viss — velves, pīlāri, sienas, logu ietvari, paneļi, durvis, statujas — no augšas līdz apakšai klāts ar košu debeszilu un zelta krāsojumu, mazliet jau apsūbējušu laikmetā, kur mēs to redzam, un gandrīz pavisam pazudušu zem putekļu un zirnekļu tīklu kārtas 1540. gadā, kad de Breils pēc tradīcijas par to vēl joprojām jūsmoja.

Tagad iztēlojieties šo milzīgo, iegareno, janvāra mēneša nespodrās gaismas apspīdēto zāli, pārplūdinātu ar raibu, trokšņainu ļaužu ņūkli, kas virzās gar.sienām un riņķo ap septiņiem pīlāriem, un jums jau būs — lai arī neskaidrs — priekšstats par visu ainu, kuras interesanlas detaļas mēs pacentīsimies aprādīt sīkāk.

Protams, ja Ravaljaks5 nebūtu nogalinājis Anrī IV, neeksistētu arī dokumenti par Ravaljaka lietu, kas nodota glabāšanā Tiesas pils kancelejā, nebūtu līdzvainīgo, k.is būtu ieinteresēti minēto dokumentu pazušanā, tālad nebulu arī dedzinātāju, kuri, trūkstot labākam līdzeklim, bija spiesti nodedzināt kanceleju, lai sadedzinātu dokumentus, un līdz ar to nodedzināt Tiesas pili, lai nodedzinātu kanceleju; vārdu sakot, 1618. gada ugunsgrēks nebūtu bijis. Senā Tiesas pils ar tās veco lielo zāli vel slavētu, un es varētu teikt lasītājam:

—    Ejiet to aplūkot, un tādējādi mēs būtu atbrīvoti: es — no šās zāles attēlojuma, bet lasītājs — no viduvējā apraksta.

—   Tas apliecina jaunu patiesību: ievērojamiem notikumiem ir nepārredzamas sekas.

Tiesa, ir visai iespējams, ka Ravaljakam nav bijis nekādu līdzvainīgo, bet, ja tādi gadījumā arī bijuši, tiem nebūt nav nekā kopēja ar 1618. gada ugunsgrēku. Pastāv vēl divi visai ticami izskaidrojumi. Pirmkārt, lielā liesmojošā zvaigzne, pēdas platumā, olektes garumā, kas nokritusi no debesīm, kā to ikviens zina, septītā marta pusnaktī uz Tiesas pils jumta; otrkārt, Teofila 6 četrrinde:

Tik tiešām, jāraud, jāsmejas, Kad taisnai Tiesu dievietei Pēc savircotas maltītes Vienvienās liesmās dega aukslējas! *

Bet, lai domātu ko domātu par šo trīskāršo — politisko, meteoroloģisko un dzejisko — 1618. gadā notikušo Tiesas pils ugunsgrēka izskaidrojumu, fakts, ka nožēlojamais ugunsgrēks noticis, ir neapšaubāms. Ļoti maz kas palicis pāri, pateicoties šai katastrofai un jo sevišķi visādām cita citai sekojošām restaurācijām, kas iznīcināja visu to, ko bija pasaudzējušas liesmas, — ļoti maz palicis pāri tagad no Francijas karaļu pirmā mitekļa, no šīs pils, vecākas par Luvru, jau tik vecas karaļa Filipa Skaistā valdīšanas laikā, ka jau toreiz meklēja šai pilī to krāšņo būvju pēdas, kādas cēlis karalis Robērs un aprakstījis Elgaldiss.

Gandrīz viss no tā ir pazudis. Kas noticis ar kabinetu, kurā Luī Svētais noslēdza savas laulības7 , ar dārzu, kurā tas, «tērpies kamlota svārkos, vilnas virssvārkos bez piedurknēm un apmetnī, kas nokarājies līdz tā melnajām sandalēm, zvilnēdams kopā ar 2uanvilu uz paklājiem, spriedis tiesu»? Kur ir ķeizara Sigismunda un Kārļa IV un Jāņa Bezzemja apartamenti? Kur palikušas kāpnes, no kurām Kārlis VI pasludinājis

apžēlošanas ediktu? Kur ir tā grīdas plāksne, uz kuras ^

* Palais (franc.) ir divas nozīmes — 1. aukslējas un 2. pils. Tulk.

Marsels 8 , troņmantniekam klāt esot, nogalinājis Klermonas Robēru un Šampaņas maršalu? Kur palikuši vār tipi, pie kuriem saplēstas antipāvesta Benedikta 9 bullas un no kurienes, ieģērbti apsmieklam svēttērpos un mitras un piespiesti publiski nožēlot grēkus, izbraukuši atpakaļ tie, kas šīs bullas bija atveduši? Kur palikusi lielā zāle ar tās zeltījumu, debeszilo krāsojumu, spraišļotajam arkām, statujām, pīlāriem, plašajām velvēm vienos skulptūru rotājumos? Kur ir zeltītā istaba, pie kuras ieejas atradies akmens lauva ar noliektu galvu un kājstarpē iemiegtu asti, līdzīgi Zālamana troņa lauvām, pazemīgā pozā, kā tas pieklājas rupjam spēkam taisnas tiesas vaiga priekšā? Kur palikušas skaistās durvis? Un skaistie, augstie, stiklotie logi? Kur ir dzelzs apkalumi, kas tik bieži dzinuši izmisumā Biskornetu? Un prasmīgi darinātie di Hansī galdnieka darbi? Ko izdarījis laika zobs, ko izdarījuši cilvēki ar visiem šiem mākslas brīnumiem? Ko esam ieguvuši visa tā, visas šīs gailu vēstures, visas šīs gotiskās mākslas vietā? Smagās, zemās de Broša kunga10 — šī neveiklā Senžervē portāla celtnieka velves nu ir mākslas vietā, un, kas attiecas uz vēsturi, tad mums par centrālo pīlāru saglabājušās tikai daudzvārdīgas atmiņas, vēl šobaltdien atbalsojoties visdažādāko Patrī11 kungu pļāpās.

Bet tas nav svarīgi. — Atgriezīsimies pie īstās senās Pils īstās lielās zāles.

Abos šā milzīgā paralelograma galos atradās: vienā — izdaudzinātais galds, izgatavots no viengabala marmora, tik gara, tik plata un bieza, kāds — kā to liecina seni apraksti — nekad nav pasaulē redzēts un kāds būtu varējis iekairināt Gargantuā ēstgribu, un otrā — kapela, kur Luī XI licis izcirst akmenī savu tēlu, noslīgušu svētās jaunavas priekšā, un kur viņš, lai gan divas nišas karaļu statuju virknē palikušas tukšas, pavēlējis pārnest karaļa Kārļa Lielā un Luī Svētā tēlus — divus svētos, kuriem kā Francijas karaļiem, pēc viņa domām, bijusi ļoti liela ietekme debesīs. Šī vēl jaunā kapela, uzcelt.i tikai pirms sešiem gadiem, bija izveidota tās izsmalcinātās, ar brīnišķīgām skulptūrām un smalkiem kaluma darbiem raksturīgās arhitektūras gaumē, kas iezīmē pie mums gotiskās ēras beigas un kas renesanses brīnišķīgajās arhitektūras fantāzijās turpinās līdz pat sešpadsmitā gadsimta vidum. Virs portāla izveidotā nelielā ažūra rozete, filigrāna izstrādājuma un daiļuma ziņā bija īsts mākslas darbs; likās — tā ir no mežģīnēm darināta zvaigzne.

Zāles vidū tieši iepretim galvenajām durvīm bija uzcelts ar zelta brokātu pārvilkts un pret sienu atbalstīts paaugstinājums, kurā bija ierīkota īpaša ieeja pa zeltītās istabas gaiteņa stiklotajām durvīm; šis paaugstinājums bija domāts flāmu sūtņiem un citām ievērojamām personām,, kas uzaicinātas uz mistērijas izrādi.

Pēc paraduma, kas bija jau sen iesakņojies, mistērijas izrādei vajadzēja notikt uz marmora galda. Šim nolūkam tas bija sagatavots jau no paša rīta; lieliskā marmora plāksne viscaur tiesas darbinieku papēžu sašvīkāta, balstīja diezgan augstu koka sprostu, kura virsmai, pieejamai visas zāles publikas skatieniem, bija jākalpo par skatuvi, bet tā iekšējai, paklāju aizsegtai daļai — par ģērbtuvi lugas personām. Kāpnēm, naivi pieslietām ārpusē, bija jānodrošina satiksme starp skatuvi un aktieru ģērbtuvi un jānodod stāvie pakāpieni aktieru — kā ienācēju, tā izgājēju — rīcībā. Tādējādi neviena neparedzēta lugas personas parādīšanās, darbības peripetijas un skatuves efekti nevarēja izvairīties no šīm kāpnēm. Ai nevainīgā un cienījamā mākslas un skatuves mehanizācijas bērnība!

Četri Tiesas pils tiesneša seržanti, neiztrūkstošie visu tautas uzjautrinājumu sargi kā svētku, tā nāves sodu izpildīšanas dienās, stāvēja četros marmora galda stūros.

Tikai tad, kad Pils lielais pulkstenis sitīs divpadsmito stundu, vajadzēs sākties mistērijai. Tas, bez šaubām, bija diezgan vēls laiks teātra izrādei, taču vajadzēja vadīties pēc tā, kā ir ērtāk flāmu sūtņiem.

Tā nu visa šī ļaužu masa gaidīja jau kopš paša rīta. Krietns daudzums šo godīgo, ziņkārīgo cilvēku drebēja aukstumā lielo Pils kāpņu priekšā jau kopš pašas rītausmas; daži pat apgalvoja, ka pavadījuši nakti, gulēdami šķērsām galvenās ieejas priekšā, lai būtu droši par to, ka iekļūs Pilī pirmie. Pūlis ik mirkli pieauga un līdzīgi ūdeņiem, kas izkāpj no krasta, pamazām slējās augšā gar mūriem, tūka ap pīlāriem, pārplūdināja dzegas, palodzes, visus arhitektūras izciļņus, visus skulptūras rotājumu reljefus. Drūzmēšanās, nepacietība, garlaicība, šīs cinismam un neprātam veltītās dienas izlaidība, strīdi, kas izraisījās ik nieka dēļ, — kādam asam elkonim vai naglām apkaltam zābakam pieskaroties, nogurums no ilgās gaidīšanas — tas viss vēl labu laiku pirms sūtņu ierašanās piešķīra šā cieši ielenktā, ieslēgtā, saspiestā, sažņaugtā, bez elpas palikušā pūļa kurnēšanai asu, rūgtuma pilnu pieskaņu. Bija dzirdama tikai gaušanās un lāsti, vērsti pret flāmiem, tirgoņu vecāko, Burbonu kardinālu, Tiesas pils tiesnesi, Austrijas Margaritu, sardzi ar zižļiem, aukstumu, karstumu, nelabo laiku, Parīzes bīskapu, ākstu pāvestu, pīlāriem, statujām, pret šīm aizslēgtajām durvīm, šo atvērto logu, — un tas viss par jo lielu uzjautrinājumu pūlī izklaidus stāvošajiem skolu jauniešu un kalpu bariem, kuri piejauca klāt visai šai neapmierinātībai savu ķircināšanos un dzēlīgās piezīmes un, tā sakot, ar šiem kniepadatu dūrieniem iekairināja vēl vairāk vispārējo neapmierinātību.

Starp daudziem citiem atšķīrās jautru nebēdņu pulciņš, kuri, jau priekšlaikus izsituši rūti kādam logam, bija drosmīgi sasēdušies uz loga dzegām un no turienes pēc kārtas raidīja izsmējīgus skatienus un jokus gan pūlī, kas atradās zālē, gan ņūklī uz laukuma. Spriežot pēc viņu zobgalīgajiem izsaucieniem, kādus tie pārmija ar biedriem te vienā, te otrā zāles galā, bija redzams, ka šiem skolēniem likās sveša pārējo klātesošo garlaicība un nogurums, un tie prata izvilt prieku no skata, kas atklājās viņu acu priekšā un kas palīdzēja tiem pacietīgi nogaidīt otru.

— Zvēru pie savas dvēseles, tas esat jūs, Žoaness Frolo de Molendino! — kliedza viens no viņiem otram, gaišmatainam velnēnam ar glītu un šķelmīgu sejiņu, kurš bija pieķēries pie kāda kapiteļa akanta, — ne jau nu velti jūs dēvē par Žeanu de Mulēnu [3] , jo jūsu abas rokas un kājas patiesi izskatās pēc četriem dzirnavu spārniem, kas griežas vējā. Vai sen kopš jūs šeit dirnat?

Pateicoties velna žēlastībai, — attrauca Zoaness

17

Frolo, — jau vairāk nekā četras stundas, un es ceru, ka tās man tiks ieskaitītas šķīstītavas laikā. Es dzirdējīi, kā astoņi Sicīlijas karaļa koristi nodziedāja pirmo svinīgās mesas pantu pulksten septiņos no rīta Svētajā kapelā.

—    Lieliski koristi! — piebalsoja otrs. — Balsis tiem daudz augstākas nekā viņu smailo cepuru gali! Lai gan pirms karalis noturēja mesu svētajam Zoanesam viņam gan derēja painformēties, vai maz svētajam Žoanesam tīk klausīties, kā dzied latīņu psalmus ar provansāļu akcentu.

—    Tikai tādēļ vien viņš taču pasūtīja mesu, lai dotu iespēju nopelnīt šiem nolādētajiem Sicīlijas karaļa koristiem! — īgni iesaucās kāda veca sieva logu priekšā stāvošajā pūlī. — Nu, padomājiet paši! Tūkstoš Parīzes livru [4] par vienu vienīgu mesu! Turklāt vēl no nodokļa par tiesībām tirgoties Parīzē ar jūras zivīm!

—    Ciet klusu, vecā! — uzkliedza kāds uzpūtīgs resnis, visu laiku turēdams nāsis ciet, pārlieku tuvu stāvēdams klāt zivju tirgotājai. — Mesa bija jānotur. Vai tad jūs gribat, lai karalis atkal sasirgtu?

—   Veikli sacīts, 2il Lekornī [5] kungs, karaļa galma kažokādu izstrādātāji — uzsauca pie kapiteļa pieķēries mazais skolnieks.

Smieklu šalts uztvēra kļūmīgo karaļa galma kažokādu izstrādātāja vārdu.

—    Cornutus e/ hirsutus! [6]'

—    Hē! Nu protams! — nerimās mazais velnēns, tvarstīdamies gar kapiteli. — Kas gan viņiem tur būtu ko smieties! Cienījams vīrs, Zils Lekornī, Zeana Lekornī kunga — karaļa pils uzrauga brālis, Maiē Lekornī, Vensenas galvenā mežziņa kunga dēls; visi viņi ir Parīzes pilsoņi, visi precējušies, sākot ar tēvu un beidzot ar dēlu!

Jautrība pieauga. Resnais kažokādu izstrādātājs, neatbildēdams ne vārda, pūlējās paslēpties no skatieniem, kas tam pievērsās no visām pusēm, taču viņš svīda un tusnīja velti: kā kokā triekts ķīlis, pūlēdamies

izlauzties no pūļa, kažokādu izstrādātājs panāca vienīgi1 to, ka viņa platā, apoplektiskā seja, zilgani sarkana aiz īgnuma un dusmām, vēl jo ciešāk iespiedās starp kaimiņu pleciem.

Beidzot viens no pēdējiem — tāds pats resns, drukns un cienīgs nāca tam palīgā.

—     Kāda neģēlība! Un skolēni uzdrošinās tā ņirgāties par cienījamu pilsoni! Manā laikā tādus būtu noslānījuši ar žagariem un tad uz šiem pašiem žagariem izcepinājuši.

Jauniešu bars izplūda skaļos smieklos.

—    Ei! Kas tur met šo patiesību acīs? Kas ir šis nelaimes naktsputns?

—    Pag, es to pazīstu! Tas ir mētrs [7] andrī menjē.

—    Viens no četriem universitātes zvērinātajiem bibliotekāriem, — piebilda otrs.

—    Šai bodelē visa kā pa četri12 , — iekliedzās trešais, — četras nācijas, četras fakultātes, četri svētki, četri ekonomi, četri kuratori un četri bibliotekāri!

—    Nu, labi, — iesaucās Žeans Frolo, — sacelsim tiem īstu elles traci!

—    Menjē, mēs sadedzināsim tavas grāmatas!

—    Menjē, mēs piekausim tavu kalpu!

—    Menjē, mēs paņurdzīsim tavu sievu!

—    Krietno, tuklo Udarda jaunkundzi!

—    Kas ir tik spirgta un līksma, it kā tā jau būtu kļuvusi atraitne!

—    Kaut velns jūs parāvis! — norūca mētrs Andrī. Menjē.

—    Ciet klusu, mētr Andrī, — iesaucās Žeans, joprojām tvarstīdamies gar kapiteli, — vai arī es uzkritīšu tev uz galvas!

Andrī kungs palūkojās augšup, šķita kādu brīdi mērījām pīlāra augstumu un viltnieka svaru un, pareizinājis galvā šo svaru ar ātruma kvadrātu, apklusa.

Žeans, palicis uzvarētājs kaujas laukā, triumfēdams piebilda:

—    Es to arī izdarītu, lai gan esmu arhidiakona brālis.

—   Ir gan jauka mūsu universitātes priekšniecība! Pat tādā dienā kā šī tā ne ar ko nav respektējusi mūsu privilēģijas! Vārdu sakot, Jaunpilsētā notiek maija kociņa dēstīšana un uguņošana, Vecpilsētā^ — mistērijas izrāde, ākstu pāvesta vēlēšana un flāmu sūtņu ierašanas, bet universitātē — itin nekā!

—   Lai gan Mobēra laukums ir pietiekami liels, — ieminējās kāds skolnieks, apmeties uz palodzes.

—   Nost rektoru, kuratorus un ekonomus! — iekliedzās Zoaness.

—   Šovakar nu gan derētu sakurt sārtu iluminācijai Bezbēdņu laukumā no mētra Andrī grāmatām, — piebalsoja cits.

— Un no skrīveru pultīm!

—    Un no pedeļu nūjām!

—    Un dekānu spļaujam traukiem!

—    Un ekonomu bufetēm!

—    Un kuratoru tīnēm!

—    Un rektoru soliem!

—   Nost! — nedabiskā basā nodūca 2eans. — Nost mētru Andrī, pedeļus un skrīverus, teologus, mediķus, likumniekus, ekonomistus, kuratorus un rektoru!

—   Bet tas jau ir pasaules gals! — purpināja mētrs Andrī, aizbāzdams sev ausis.

—   Starp citu, par rektoru! Rau, kur viņš dodas pāri laukumam! — iesaucās kāds no tiem, kuri sēdēja uz palodzes.

Kas vien spēja, pagriezās uz laukuma pusi.

—    Vai tas patiesi ir mūsu augsti godājamais rektors, mētrs Tibo? — jautāja Zeans Frolo di Mulēns, kurš, pieķēries pie kāda iekšējā pīlāra, nevarēja redzēt to, kas notika ārpusē.

-— Kā tad, kā tad, — atsaucās pārējie, — tas ir viņš, tas ir viņš pats personīgi, mētrs Tibo, rektors!"

Tas patiesi bija rektors un viss universitātes augstais personāls, kas šajā acumirklī svinīgā gājienā šķērsoja Tiesas pils laukumu, dodamies pretī flāmu sūtniecībai. Skolu jaunieši, sadrūzmējušies ap palodzi, sagaidīja tos ar dzēlīgām piezīmēm un ironisku roku plaukšķināšanu. Rektors, soļodams gājiena priekšgalā, saņēma pirmo uzbrukuma zalvi; tā bija nežēlīga.

—    Labdien, rektora kungs! Olā! Labdien!

—     Kā tad viņš šeit gadījies, šis vecais spēlmanis? Kā gan pametis savus spēles kauliņus?

—    Vej, kā viņš trukšina uz sava mūļa! Dzīvniekam ausis tomēr īsākas nekā viņam pašam!

—    Ai! Laba diena, rektor Tibo kungs! Tybalde aleator! [8] veco stulbeni! veco spēlmani!

—    Lai dievs jūs sargā! Vai jums šonakt bieži laimējās uzmest divpadsmit acu?

—    Vai, šito vārguma pārņemto, svina pelēko, spēles kaislībā izvagoto seju!

—    Uz kurieni tad nu jūs tā dodaties, Tibo Tybalde ad dados, — pagriezis universitātei muguru un trukšinādams uz Vecpilsētas pusi?

—    Nav šaubu, viņš dodas meklēt patvērumu Tibotodē ielā [9] , — iesaucās Žeans di Mulēns.

Neganti rokas plaukšķinādams, viss pūlis pērkondimdošā balsī atkārtoja seklo vārdu rotaļu.

—    Jūs gan dodaties meklēt mitekli Tibotodē ielā, vai ne tā, rektora kungs, sātana spēles partneri?

Pēc tam sekoja pārējo universitātes amatvīru kārta.

—    Nost pedeļus? Nost zižļu nesējus!

—    Bet saki man, Robēn Puspēn, kas tad šis tāds ir?

—    Tas ir Zilbērs de Sijī, Gilbertus de Soliaco, Otenas koledžas mantzinis.

—    Pag, še tev mana kurpe, plāj to viņam ģīmī!

—    Saturnalitias mittimus ecce nuces. [10]

—    Nost disputus par uzdotiem un brīviem tematiem!

—    Ka zvelšu tev ar cepuri, svētās Ženevjevas mantzini! Tu mani esi apvedis ap stūri! Tas ir tiesa. Viņš taču atdeva manu vietu Normandijas novadpētniecībā mazajam Askanio Falzaspadam no Buržas provinces! Bet viņš taču ir itālietis!

—    Tā nu ir netaisnība, — iesaucās visi skolu jaunieši. — Nost svētās Zenevjevas mantzini!

—    Ehei! Joahim de Ladeor! Ehei! Luī Dail! Ehei! Lambēr Oktemani!

—    Lai sātans parauj vācu korporācijas aizgādnieku!

—     Un sv. Kapelas vikārus ar to pelēkajiem kažokādas ornātiem, cum tunicis grisis [11]!

—    Seu de peliibus grisis fourratis! [12]

—    Ei! Mākslas maģistri! Rau, kur daiļie, melnie svēttērpi! Rau, kur sarkanie svēttērpi!

—    Tie nu gan izveido krāšņu šlepi rektoram!

—    Gluži kā Venēcijas dodžam, kad tas dodas precībās pie jūras n !

—    Pavej, 2ean, rau, kur svētās Zenevjevas kanoniķi!

—    Pie velna kanoniķus!

—    Abat Klod Šoār! Doktor Klod Šoār! Vai jūs meklējat Mariju la Zifāru?

—    Viņa dzīvo Glatinjī ielā!

—    Viņa silda gultu priekanamu uzraugam!

—    Viņa maksā viņam savus četrus denārijus; quattor denarios.

—    Aut unum bombum.

—    Vai jūs ar to gribat teikt, ka no katra deguna?

—    Biedri! Rau, mētrs Simons Sangēns, Pikardijas aizgādnis, bet viņam aizmugurē sēž paša sieva!

—    Post equitem sedet atra cura. [13]

—    Drošāk, mētr Simon!

—    Labdien, aizgādņa kungs!

—    Labu nakti, aizgādņa kundze!

—     Tie nu gan ir laimīgi, kam tas viss redzams, — nopūzdamies ieminējās Žoaness de Molendino, joprojām tvarstīdamies gar kapiteļa lapām.

Pa to laiku zvērinātais universitātes bibliotekārs mētrs Andrī Menjē pieliecās pie galma kažokādu speciālista Zila Lekornī auss.

—     Es jums saku, cienījamais kungs, tas ir pasaules gals. Nekad vēl nav redzēta tamlīdzīga skolas jauniešu uzvedība. Par visu to jāpateicas nolādētajiem gadsimta izgudrojumiem, kas pazudina visu: lielgabaliem, mortirām, metamām mašīnām un jo sevišķi burtu iespiešanas mākslai, šim jaunajam Vācijas mērim. Nav vairs manuskriptu, nav vairs grāmatu! Prese satriec grāmattirdzniecību. Pasaules gals ir tuvu.

—   Tas manāms pēc tā, kā uzplaukst tirdzniecība ar samtu, — piekrita kažokādu tirgotājs.

Šajā mirklī pulkstenis nosita divpadsmit.

—    A! — vienbalsīgi izdvesa pūlis. Skolu jaunieši apklusa. Tad sacēlās liela kņada, kājas sāka strauji mīdīties, galvas kustēties, atskanēja vispārēja klepošana, tika cilāti mutautiņi, ikviens sakārtojās, novietojās ērtāk, pacēlās uz pirkstgaliem, pēc tam iestājās mēms klusums; visu kakli izstiepās, mutes pavērās, skatieni pievērsās marmora galdam. Tomēr nekas no jauna neparādījās. Četri tiesas seržanti joprojām palika stāvam, izslējušies un sastinguši kā četras izkrāsotas statujas. Visu acis pavērsās estrādes virzienā, kura bija rezervēta flāmu sūtņiem. Durvis joprojām palika aizvērtas un paaugstinājums tukšs. Pūlis jau kopš paša rīta gaidīja tīrīs lietas: dienas vidu, Flandrijas sūtņus un mistēriju. Vienīgi dienas vidus ieradās laikā.

Tas nu bija par traku!

Izgaidījās vienu, divas, trīs, piecas, tad piecpadsmit minūtes — nekas jauns neradās. Paaugstinājums palika tukšs, skatuve — klusa. Tad pūļa nepacietību nomainīja niknums. Šur tur ieskanējās sašutuma pilni vārdi, tiesa, gan paklusā balsī izteikti. — Mistēriju! Mistēriju! — atšalca apslāpēta kurnēšana. Satraukums augtin auga. Negaiss, kas lika sevi just tikai pēc pērkona grandieniem, savilkās pār pūļa galvām. Žeans di Mulēns bija tas, kas iešķīla pirmo zibens dzirksti.

—   Mistēriju, un pie visiem velniem flāmus! — tas atkārtoja.

—    Mums vajadzīga mistērija, bet uz vietas! — nerimās skolnieks. — Vai arī mēs, nudien, sarīkosim tiesnešu kāršanu komēdijas un moralitātes vietā.

—   Brangi sacīts! — iesaucās pūlis. — Un sākumam pakārsim viņa sardzi.

Sekoja neiedomājama kņada. Četri nelaimīgie puiši nobālēja un pārmija skatienus. Pūlis mācās virsū seržantiem, un tiem šķita, ka zem pūļa spiediena liecas un ļogās trauslā koka balustrāde, kas viņus šķīra no skatītājiem. »

Mirklis bija kritisks.

—    Pie kāķa! Pie kāķa! — kliedza no visām pusēm.

Šajā brīdī ģērbtuves paklājs, kuru mēs iepriekš aprakstījām, pacēlās un izlaida cilvēku, kura parādīšanās vien pēkšņi apstādināja pūli, kā uz burvja mājienu pārvēršot dusmas ziņkārē.

—    Klusu! Klusu!

Vīrs, drebēdams pie visas miesas, nedroši virzījās uz marmora galda malu, visu laiku taisīdams neskaitāmus reveransus, kuri, jo vairāk viņš tai tuvojās, jo vairāk un vairāk atgādināja ceļu locīšanu.

Pa to laiku pamazām iestājās miers. Bija dzirdama vienīgi tikko jaušama lūkoņa, kas vienmēr raksturīga pūļa klusumam.

—      Pilsētnieku kungi un pilsētnieku kundzes! — sāka runāt iznācējs. — Mums ir tas gods deklamēt un izrādīt viņa eminences kardināla kunga priekšā kādu ļoti skaistu moralitāti ar nosaukumu: «Jaunavas Marijas taisnais spriedums». Es pats tajā tēlošu Jupiteru. Viņa eminence pašlaik pavada ļoti godājamos Austrijas hercoga sūtņus, kas mazliet aizkavējušies, klausīdamies universitātes rektora kunga svinīgo uzrunu pie Bodē vārtiem. Tiklīdz ieradīsies viņa eminence kardināls, tūdaļ sāksim izrādi.

Nav šaubu — tikai paša Jupitera iejaukšanās palīdzēja izglābt no nāves četrus nelaimīgos tiesas pils seržantus. Ja mums būtu bijusi laime pašiem izgudrot šo visai ticamo nostāstu uņ līdz ar to tātad būt atbildīgiem par tā saturu mūsu taisnajai mātei — kritikai, tad katrā gadījumā uz mums nevarētu attiecināt klasisko likumu: Nec deus intersit! [14] turklāt jupitera kunga tērps bija visai daiļš un arī ne mazums noderēja pūļa nomierināšanai, piesaistot sev visu tā uzmanību. Jupiters bija ģērbies ar melnu samtu pārvilktā, zeltītiem izgreznojumiem rotātā bruņu kreklā, galvu tam sedza cepurīte ar diviem galiem un apzeltīta sudraba pogām, un, ja Jupitera seju nesegtu pa daļai sārtie krāšļi, pa daļai biezā bārda, ja rokā tam nebūtu vizuļiem nobārstīts un spožiem zelta diegiem apvīts apzeltītas papes rullis, kurā pieredzes bagāta acs jo viegli varētu pazīt zibeni, ja viņa kājas nebūtu tērptas miesas krāsas triko un apvītas pēc grieķu paraduma ar lentēm, — savas skarbās stājas pēc viņš viegli varētu izturēt salīdzinājumu ar jebkuru de Berī kunga korpusa bretāņu strēlnieku.

## 2 Pjers Grenguars

Kamēr Jupiters teica svinīgo uzrunu, vispārējā apbrīna un sajūsma, ko bija izraisījis viņa tērps, pamazām izgaisa, un, kad runātājs nonāca pie kļūmīgā nobeiguma: «Tiklīdz ieradīsies viņa eminence kardināls, mēs tūdaļ sāksim izrādi,» — viņa balss pazuda kliedzienu un svilpienu aukā.

—     Sāciet uz vietas! Mistēriju! Uz vietas mistēriju! — auroja pūlis. Un skaļāk par visām balsīm bija dzirdama Zoanesa de Molendino balss, kura pāršķēla vispārējo kņadu līdzīgi flautai Nimas karnevālā.

—    Sāciet uz vietas! — spiedza skolnieks.

—    Nost Jupiteru un Burbonu kardinālu! — rēca Robēns Puspēns un pārējie skolu jaunieši, apmetušies uz palodzes.

—    Tūlīt izrādiet moralitāti! — atkārtoja pūlis. — Uz vietas! Tūlīt, citādi pie kāķa komediantus un kardinālu!

Nabaga Jupiters, samulsis, nobijies, nobālis zem krāšļu kārtas, ļāva nokrist savam zibenim, noņēma cepurīti, pēc tam palocījās un trīcēdams nomurdēja:

—    Viņa eminence … sūtņi… Flandrijas Margaritas kundze…

Runātājs nezināja, ko sacīt. Sirds dziļumos viņš baiļojās, ka to pakārs.

Viņu pakārs pūlis, ja viņš liks tam gaidīt, viņu pakārs kardināls, ja viņš to negaidīs. Lai uz kuru pusi viņš arī grieztos, priekšā atvērās bezdibenis, tas ir, karātavas.

Par laimi, ieradās kāds cilvēks izpestīt nelaimīgo no grūtā stāvokļa un uzņemties pats visu atbildību,

Šis cilvēks, kurš stāvēja viņpus balustrādes telpā, kas bija atstāta brīva ap marmora galdu, un kuru vēl neviens līdz šim nebija pamanījis, pateicoties tam, ka viņa garā un vājā persona nekādā ziņā nevarēja nokļūt kāda redzes lokā, jo bija aizsegta skatienam ar akmens staba masīvu, pie kura tas balstījās ar muguru, — šī persona, liela auguma, kalsnēja, bāla, gaišiem matiem, vēl jauna, lai gan jau grumbām izvagotu pieri un vaigiem, mirdzošām acīm un smaidošu muti, ģērbusies nodilušos, aiz vecuma spīdīgos melna sarža svārkos, pienāca klāt pie marmora galda un deva cietējam kādu zīmi. Bet tas, pagalam apstulbis, nekā neredzēja.

Atnācējs paspēra soli uz priekšu. — Jupiter! — viņš sacīja. — Manu dārgo Jupiter!

Bet tas viņu nedzirdēja.

Beidzot, zaudējis pacietību, slaidais gaišmatis iekliedzās viņam gandrīz pie paša degungala:

— Mišel Žiborn!

—    Kas mani sauc? — jautāja Jupiters, it kā pēkšņi uzrauts no miega.

—    Es, — attrauca nepazīstamā persona, ģērbusies melnajās drēbēs.

—    A! — iesaucās Jupiters.

—    Sāciet tūdaļ! — turpināja otrs. — Apmieriniet skatītāju prasības! Es uzņemos nomierināt tiesneša kungu, kas savukārt nomierinās kardināla kungu.

Jupiters atviegloti uzelpoja.

—     Godājamie pilsētnieku kungi, — viņš uzsauca no visa spēka pūlim, kas joprojām klaigāja un svilpa, — mēs tūdaļ sāksim izrādi!

—    Evoe Jupiter! Plaudite, cives! [15] — iesaucās skolu jaunieši.

—    Slava! Slava! — auroja pūlis.

Atskanēja apdullinoša roku plaukšķināšana, un Jupiters jau bija pazudis aiz paklāja, kad zāle vēl joprojām drebēja no priecīgajiem apsveikunļiem.

Pa to laiku nepazīstamā persona, kas tik maģiskā veidā pārvērta vētru bezvēja laikā, — kā mēdz izteikties mūsu vecais un dārgais Korneijs, — bija pieticīgi atkāpusies pīlāra pakrēslī un, bez šaubām, būtu tur tā arī palikusi — nevienam neredzama, nekustīga un nerunīga kā iepriekš, ja to nebūtu pasaukušas divas jaunas sievietes, kas sēdēja skatītāju pirmajā rindā un bija pamanījušas viņa sarunu ar Mišelu Zibornu — Jupiteru.

—    Mētr, — sacīja viena no viņām, pamādama jaunajam cilvēkam, lai tas pienāktu viņām klāt…

—    Klusējiet taču, dārgā Lienarda, — uzsauca tai viņas kaimiņiene, skaista, ziedoša un svētdienīgi uzcirtusies. — Viņš taču nav garīdznieks, bet gan laicīgs cilvēks; viņam nav jāsaka «mētr», bet gan «mesir».

—    Mesir, — izlaboja Lienarda.

Nepazīstamais pienāca pie balustrādes.

—   Ar ko varu jums pakalpot, cienījamās jaunkundzes? — viņš laipni jautāja.

—   Ak, it ne ar ko, — pavisam apmulsusi, atteica Lienarda, — tā bija mana kaimiņiene Zisketa, kas vēlējās ar jums runāt.

—   Nebūt ne, — pietvīkdama attrauca Zisketa, — tā bija Lienarda, kas jums teica — mētr; es viņai atgādināju, ka jāsaka — mesir.

Abas jaunās meitenes nodūra acis. Nepazīstamais, kas neko vairāk nebūtu vēlējies kā uzsākt ar tām sarunu, smaidīdams noraudzījās jaunajās meitenēs.

—   Tātad jums nav nekas man sakāms, cienījamās jaunkundzes?

—    Ai nē, nekā, —attrauca Zisketa.

—    Nekā, — piebalsoja Lienarda.

Slaidais, gaišmatainais jauneklis dzīrās doties projām, taču abām ziņkārīgajām meitenēm nebija ne mazākās vēlēšanās tik viegli izlaist no rokām laupījumu.

—    Mesir, — brāzmaini kā ūdens, lauzdamies atvērtās slūžās, vai kā sieviete, kas pēkšņi pieņem negrozāmu lēmumu, Zisketa sparīgi vērsās pie jaunā cilvēka: — Jūs taču pazīstat to kareivi, kas mistērijā tēlos jaunavas Marijas lomu?

—   Jūs gribat teikt — Jupitera lomu? — atjautāja nepazīstamais.

—   Nu kā tad! — piekrita Lienarda. — Ir gan viņa muļķīte! Tātad jūs esat pazīstams ar Jupiteru?

—    Ar Mišelu Zibornu? — atvaicāja nepazīstamais. >— Jā, kundze!

—    Ir gan viņam krāšņa bārda! — ieminējās Lienarda.

—    Vai tas, ko viņi izrādīs, būs skaisti? — kautri iejautājās Zisketa.

—    Ļoti skaisti, jaunkundzi — bez mazākās šaubīšanās atteica nepazīstamais.

—    Kas tas tāds būs? — noprasīja Lienarda.

—    Jaunavas Marijas taisnais spriedums — moralitāte, cienītā kundze!

—    A, tas ir kas cits! — novilka Lienarda.

Sekoja īss klusuma brīdis. To pārtrauca nepazīstamais.

—    Tā ir pavisam jauna moralitāte, līdz šim tā nekur vēl nav izrādīta.

—     Tātad tā nav vis tā, — piezīmēja Zisketa, — kuru pirms diviem gadiem izrādīja pāvesta sūtņa ierašanās dienā un kurā trīs skaistas meičas tēloja …

—    Sirēnas, — papildināja Lienarda.

—    Turklāt pavisam kailas, — piebilda jaunais cilvēks.

Lienarda kautri nodūra acis. Zisketa, paraudzījusies draudzenē, sekoja tās piemēram. Nepazīstamais smaidīdams turpināja:

—    Tas bija ļoti interesants skats. Šodien izrādīs moralitāti, kas uzrakstīta tieši Flandrijas princesei par godu.

—    Bet vai pastorāles arī dziedās? — jautāja Zisketa.

—    Fui! — attrauca nepazīstamais. — Moralitātē! Nevajag jaukt dažādus žanrus! Ja tā būtu joku luga, tad jau gan, cik uziet!

—    Žēl, — piebilda Zisketa, — tajā dienā vīrieši un sievietes ap Ponso strūklaku tēloja mežoņus, kas cīkstējās cits ar citu un nostājās dažādās pozās, dziedādami pastorāles un reliģiozas dziesmas.

—    Tas, kas der pāvesta sūtnim, — diezgan dzedri ieminējās nepazīstamais, — neder princesei.

—    Bet to tuvumā, — papildināja Lienarda, — vairāki sacentās, spēlējot visvisādus pūšamos instrumentus, kas skandēja cildenas melodijas.

—    Bet, lai garāmgājēji varētu atspirdzināties, —1 iestarpināja Zisketa — strūklaka šļāca no trim mutēm vīnu, pienu un saldu liķieri, ko varēja dzert ikviens, kas vien vēlējās.

—     Un mazliet aiz Ponso strūklakas, — turpināja Lienarda, — netālu no Trīsvienības, izrādīja pantomīmu «Kristus ciešanas».

—    Es lieliski atceros! — iesaucās Zisketa. — Dievs pie krusta un pa labi un pa kreisi — ļaundari!

Un te nu abas jaunās pļāpiņas, atmiņu iekveldētas par pāvesta sūtņa ierašanos, sāka žadzināt viena caur otru.

—    Un nedaudz tālāk, pie Gleznotāju vārtiem, bija tik daudz grezni tērptu cilvēku!

—    Un pie Nevainīgo strūklakas, vai atceries to mednieku, kas dzinās pakaļ briežu mātītei, suņiem skaļi vaukšķot un medību taurēm skanot?

—    Bet pie Parīzes lopkautuves bija uzcelti paaugstinājumi, kas attēloja Djepas cietoksni.

—     Un, kad pāvesta sūtnis bija aizbraucis garām, zini, Zisketa, cietoksni ieņēma triecienuzbrukumā, un visiem angļiem nocirta galvas.

—    Un pie Šatlē vārtiem stāvēja ļoti jauki aktieri! — Arī pie Mainas tilta, kas viss bija nosegts paklājiem.

—    Un tikko sūtnis bija pabraucis garām, gaisā palaida vairāk nekā divsimt duču visvisādu putnu; tas bija bezgala skaisti, Lienarda!

—     Šodien būs vēl jaukāk, — beidzot nenocietās viņu sarunu biedrs, kas, kā likās, ar nepacietību klausījās jaunajās meitenēs.

—    Vai jūs mums solāt, ka šī mistārija būs skaista?

—     Bez šaubām, — viņš attrauca un tad ar zināmu pārspīlētu svinīgumu piebilda: — Es esmu šās mistērijas autors, cienījamās jaunkundzes.

—    Tiešām? — iesaucās pārsteigtās jaunās meitenes.

—    Tiešām, — mazliet uzpūtīgi atbildēja dzejnieks, -— tas ir, mēs gan esam divi — Žeans Maršāns, kas sazāģēja dēļus un uzcēla teātra estrādi un veica visus paneļa darbus, un es, kas uzrakstīja lugu. Mani sauc — Pjers Grenguārs.

Sida autors diezin vai būtu pateicis ar lielāku lepnumu: Pjers Korneijs.

Mūsu lasītāji būs jau manījuši, ka kopš mirkļa, kad Jupiters bija nozudis aiz paklāja, līdz brīdim, kad jaunās moralitātes autors tik negaidot atklāja sevi Zisketas un Lienardas naivajai apbrīnai, bija pagājis zināms laika sprīdis. Ievērības cienīgs fakts: viss pūlis, kas pirms dažiem mirkļiem šķita tik nemierīgs, tagad iecietīgi gaidīja, paļaudamies uz komedianta solījumu; tas pierāda mūžīgo un joprojām augu dienu mūsu teātros pārbaudīto patiesību, ka labākais līdzeklis likt publikai pacietīgi gaidīt ir — apgalvot tai, ka izrāde sāksies nekavējoties.

Tomēr skolnieks Zeans nesnauda.

— Olā! — viņš pēkšņi iesaucās, valdot vispārējam gaidu pilnam mieram, kas bija nomainījis iepriekšējo kņadu. — Jupiter! Svētā dievmāte! Velna jokdari! Vai jūs te ņirgājaties par mums, vai? Lugu! Lugu! Izrādiet to, citādi mēs sāksim atkal!

Vairāk neko teikt nevajadzēja. No koka uzbūves atskanēja augstu un zemu mūzikas instrumentu skaņas; paklājs pacēlās; parādījās četras raibos tērpos ģērbušās, nosārtinātas personas, kas uztrausās pa stāvajām teātra kāpnēm un, nokļuvušas uz augšējā laukumiņa, nostājās rindā publikas priekšā, sveicinot to, dziļi palocīdamās. Orķestri apklusa. Sākās mistērija.

Par palocīšanos bagātīgi atalgotas ar aplausiem, visas četras lugas personas, iestājoties vispārējam godbijības klusumam, sāka deklamēt prologu, no kura mēs lasītāju labprāt atbrīvojam. Turklāt, kā tas mēdz gadīties vēl mūsu dienās, publiku vairāk interesēja aktieru kostīmi nekā viņu lomas, un faktiski tai bija arī taisnība.

Visi četri bija ģērbušies pa pusei dzeltenos, pa pusei baltos tērpos, kas atšķīrās cits no cita vienīgi ar auduma kvalitāti; pirmā lugas persona bija tērpusies zelta un sudraba brokātā, otra zīdā, trešā vilnas audumā, ceturtā audekla drēbē. Pirmā lugas persona turēja labajā rokā zobenu, otra — divas zelta atslēgas, trešā — svarus, ceturtā — lāpstu; un, lai palīdzētu biezgalvjiem, kas, par spīti visu šo atribūtu skaidrībai, nebūtu uzminējuši to nozīmi, uz brokāta tērpa apakšmalas lieliem, melniem

burtiem bija izšūts: «Mani sauc — Muižniecība», uz zīda — «Mani sauc — Garīdzniecība», uz vilnas — «Mani sauc — Tirgotāju kārta» un uz audekla — «Mani sauc — Zemniecība».

Ikviens saprātīgs skatītājs bez grūtībām starp šiem alegoriskajiem tēliem būtu varējis atšķirt divas vīriešu kārtas personas pēc to īsākajiem svārkiem un cepurēm, bet sieviešu kārtas alegoriskajiem tēliem bija garāki tērpi un galvā kapuce.

Tikai ļoti nelabvēlīgi noskaņots skatītājs nebūtu sapratis no prologa dzejiskās valodas, ka Zemniecība stājusies laulībā ar Tirgotāju kārtu un Garīdzniecība — ar Muižniecību un ka abiem laimīgajiem pāriem kopā piederēja lielisks zelta delfīns [16] , kuru tie bija nolēmuši piešķirt skaistākajai no skaistākajām. Tā nu tās klaiņāja pa pasauli, meklēdamas šo skaistuli un, pēc kārtas noraidījušas Golkondas karalieni, Trapezūndas princesi, tatāru dižā hana meitu utt. utt., Zemniecība un Garīdzniecība, Muižniecība un Tirgotāju kārta bija ieradušās atpūsties uz Tiesas pils marmora galda, izklāstīdamas godājamai auditorijai tādu sentenču un aforismu, sofismu, apzīmētāju un dzejas figūru daudzumu, kāds bija vajadzīgs filoloģijas zinātnes fakultātes eksāmenos, lai iegūtu licenciāta pakāpi.

Tas viss patiesi likās bezgala skaisti.

Tomēr nevienam visā šajā pūlī, pār kuru četri alegoriskie tēli cik nu katrs spēdams izšļāca metaforu straumes, nebija tik uzmanīgu ausu, tik drebošas sirds, tik saspringtā skatiena, tik izstiepta kakla kā autora, dzejnieka, šī krietnā Pjera Grenguāra acis, ausis, kakls un sirds — Pjera Grenguāra, kurš vēl pirms īsa brītiņa nebija varējis atturēties no baudījuma pateikt savu vārdu divām skaistām meitenēm. Viņš bija atgriezies atpakaļ vecajā vietā, dažus soļus no tām nostājies aiz pīlāra un tur nu klausījās, skatījās, baudīja. Labvēlīgo aplausu atbalss, ar kādiem uzņēma dzejnieka prologa sākumu, joprojām dārdēja viņa ausīs, un viņš bija pilnīgi iegrimis tai ekstāzes pilnajā vērošanā, ar kādu

autors noraugās aktierī, no kura lūpām cita pakaļ citai nospurdz viņa paša domas plašajā auditorijas klusumā. Cienījamais Pjers Grenguārs!

Lai gan mums grūti atzīties, tomēr viņa pirmā ekstāze drīz vien tika iztraucēta. Tikko Pjers Grenguārs pielika pie lūpām skurbinošo prieka un triumfa kausu, tam jau piejaucās klāt rūgtuma lāse.

Kāds skrandains ubags, kas nespēja vākt žēlastības dāvanas, jo bija pārlieku saspiests ļaužu drūzmā, un, bez šaubām, nebija tais uzskatos, ka kompensācija kaimiņu kabatās par zaudējumu ir pietiekama, sagudroja uzrāpties kādā redzamākā vietā, lai pievilktu sev vairāk kā skatītāju uzmanību, tā žēlastības dāvanas. Tikko atskanēja prologa pirmās vārsmas, viņš, uztrausies pa estrādes pīlāriem, kura bija rezervēta sūtņiem, nokļuva līdz dzegai, kas apmaloja balustrādi tās zemākajā daļā, un tur atsēdās, pūlēdamies ar savām skrandām un pretīgo brūci labajā rokā piesaistīt sev pūļa uzmanību un līdzjūtību. Starp citu, runāt gan viņš nerunāja ne vārda.

Kamēr viņš klusēja, prologa darbība netraucēti risinājās tālāk un nekāda jūtama nekārtība nebūtu gadījusies, ja nelaime nebūtu gribējusi, ka skolnieks Žeans no sava pīlāra augstuma pamana ubagu un tā vaikstīšanos. Ārprātīgi smiekli pārņēma jauno draiskuli, kas, neraizēdamies par to, ka pārtrauc izrādi un traucē vispārējo koncentrēto uzmanību, jautri iesaucās:

—    Pavej, kāds nīkonis lūdz žēlastības dāvanas!

Tas, kam gadījies iemest akmeni varžu pilnā purvā

vai ar bises šāvienu izkliedēt putnu baru, var iedomāties, kādu iespaidu izraisīja šie nepiedienīgie vārdi skatītājos, kas uzmanīgi sekoja izrādei. Grenguārs nodrebēja kā elektriskas strāvas skarts. Prologs aprāvās pusvārdā, un visu galvas pagriezās ubaga virzienā, kas, nebūt neapmulsdams, saskatīja šajā starpgadījumā vienīgi izdevīgu gadījumu ievākt ražu un, pievēris acis, sāpēs savilktu seju sāka vilkt:

—    Kādu žēlastības dāvaniņu, lūdzu!

—   Tas tik ir ko vērts, zvēru pie savas dvēseles! —* nerimās Žeans. — Tas taču ir Klopēns Truijfū. Ei: , draugs, brūce kājā laikam gan tevi pamatīgi traucēja, ka tu to esi pārvietojis uz roku?

To sakot, viņš ar pērtiķa veiklību iemeta sudraba sīknaudas gabalu taukainajā filca cepurē, kuru ubags turēja rokā. Ne acu nepamirkšķinājis, ubags pieņēma kā žēlastības dāvanu, tā sarkasmu un turpināja gaudulīgā balsī:

—    Kādu žēlastības dāvaniņu, lūdzu!

Šis starpgadījums ievērojami izklaidēja auditoriju; krietna daļa skatītāju, ar Robēnu Puspēnu un visiem skolēniem priekšgalā, sāka plaukšķināt rokas šim dīvainajam duetam, kuru prologa vidū skandēja klaigājošā balsī skolnieks un nesatricināmi vienmuļā melodijā ubags.

Grenguārs bija bezgala neapmierināts. Atjēdzies no pirmā pārsteiguma, viņš, pat ar niecīgu skatienu nepagodinājis abus klusuma traucētājus, visā spēkā sāka kliegt aktieriem: — Turpiniet! Pie velna, turpiniet!

Šajā mirklī Grenguārs pēkšņi sajuta, ka to kāds pavelk aiz apmetņa stūra; īgns būdams, viņš atgriezās un tikai ar zināmu piepūli pasmaidīja. Tomēr nesmaidīt jaunais cilvēks nevarēja. Tā bija Zisketa la Zensjena, kas, izbāzusi daiļo rociņu starp margu stabiņiem, tādējādi centās piesaistīt sev viņa uzmanību.

—    Cienītais kungs, — jaunā meitene vaicāja, — vai viņi vēl turpinās?

—    Bez šaubām, — atteica Grenguārs, visai aizvainots par šādu jautājumu.

—    Tādā gadījumā, mesir, — viņa turpināja, — vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu man …

—    To, ko viņi sacīs? — pārtrauca jauno meiteni Grenguārs. — Lūdzu, uzklausiet mani!

—    Nē jel, — iestarpināja Zisketa, — paskaidrojiet man to, ko viņi līdz šim runāja.

Grenguārs salēcās kā cilvēks, kam aizskarta vaļēja brūce.

—    Nolāpītā stulbā skuķe! — viņš novilka caur zobiem.

Kopš šā mirkļa Zisketa bija zaudējusi jebkuru cieņu viņa acīs.

Pa to laiku aktieri bija paklausījuši autora prasībām, un publika, redzēdama, ka viņi sāk atkal runāt, turpināja viņos klausīties, lai gan, pateicoties starpga

dījumam, kas tik pēkšņi pāršķēla prologu divās dalās, tā bija palaidusi garām varen daudz šās lugas skaistuma. Grenguārs sirds dziļumos ar rūgtumu domāja par to. Tomēr pamazām atkal iestājās klusums, skolnieks klusēja, ubags skaitīja sīknaudu savā cepurē, un lugas darbība ritēja tālāk.

Tas patiesībā bija ļoti skaists darbs, par kuru mēs esam tajos ieskatos, ka, izdarot dažus grozījumus, to vēl gluži labi varētu arī izmantot mūsu dienās. Ekspozīcija — pagara un patukša, tā sakot, tā laika garā, — bija vienkārša, un Grenguārs sirds dziļumos vientiesīgi jūsmoja par tās skaidrību. Kā tas pats par sevi saprotams, visi četri alegoriskie tēli bija mazliet noguruši, klaiņādami pa trijām pasaules daļām un nerazdami iespēju tikt pieklājīgā veidā vaļā no sava zelta delfīna. Pēc tam sekoja cildinājums brīnumainajai zivij ar tūkstoš smalkjūtīgiem mājieniem, attiecībā uz jauno Flandrijas Margaritas līgavaini, kas tobrīd dzīvoja visai skumjā vientulībā savā Ambuāzas pilī, nebūt nenojauzdams, ka Zemniecība un Garīdzniecība, Muižniecība un Tirgotāju kārta viņa dēļ tikko kā apbraukājusi visu pasauli. Iepriekš minētais delfīns bija jauns, bija skaists, bija spēcīgs un, galvenais, (visu karalisko tikumu lieliskais avots!) viņš bija Francijas Lauvas dēls. Apgalvoju, ka šī drosmīgā metafora ir apbrīnojama un ka alegorijām un epitalamijām veltītajā dienā par godu karaliskajām laulībām dabiskā vēsture, kas zeļ uz teātra skatuves dēļiem, nebūt nav sašutusi par to, ka lauva radījis delfīnu. Tik rets un Pindaram raksturīgs salīdzinājums tieši liecina par dzejisku sajūsmu. Tomēr no kritikas redzes viedokļa jāatzīmē, ka dzejniekam šās brīnišķās domas izvēršanai būtu arī pieticis ar divsimt dzeju vārsmām. Tiesa gan, pēc tiesneša kunga rīkojuma mistērijai vajadzēja ilgt no pulksten divpadsmitiem dienā līdz četriem pēcpusdienā, un aktieriem taču kaut kas ir jārunā. Starp citu, pūlis klausījās pacietīgi.

Bet te piepeši pašā strīda karstumā starp Tirgotāju kārtas jaunkundzi un Muižniecības kundzi — mirklī, kad saimniece Zemniecība izrunāja šo apbrīnojamo dzejas vārsmu:

Nekad vēl mežos redzēts nebija tik majestātisks zvērsl

rezervētās goda estrādes durvis, kas, starp citu, līdz šim bija tik nelaikā aizvērtas, vēl jo vairāk nelaikā atvērās, un skanīgā viesu pieteicēja balss paziņoja:

— Viņa eminence monsenjors Buibonu kardināls!

## 3 KARDINĀLS

Nabaga Grenguārs! Milzīgo divkāršo petardu spraksti Sv. Jāņa dienā, zalve no divdesmit cietokšņu arkebuzām, slavenās Bilī torņa mortiras šāviens, no kura 1465. gada 29. septembrī — svētdienā Parīzes aplenkuma laikā 1 ar vienu rāvienu tika nogalināti septiņi burgundieši, eksplozija pulvera noliktavā pie Tempta Vārtiem. — tas viss šai svinīgajā un dramatiskajā brīdī būtu viņu daudz mazāk apdullinājis nekā nedaudzie vārdi, kas pārvēlās pār viesu pieteicēja lūpām:

— Viņa eminence monsenjors Burbonu kardināls!

Tas nenotika tāpēc, ka Pjers Grenguārs būtu baidījies no kardinālā vai arī to nicinātu. Viņam nepiemita ne tamlīdzīga vājība, ne tamlīdzīga augstprātība. Būdams īsts eklektiķis, — kā izteiktos šodien, — Grenguārs piederēja pie tiem cildenajiem un stingrajiem, līdzsvarotajiem un rāmajiem gariem, kas it visur prot pieturēties pie zelta vidusceļa — stare in dimidio relum, — allaž veselīgi spriež un kam ir slieksme uz liberālo filozofiju, bet kas tomēr tai pašā laikā prot arī pienācīgi cienīt kardinālus. Tā ir vērtīga un nekad neizmirstoša filozofu rase, kuriem gudrība gluži kā jauna Ariadne iedevusi rokā dziju kamolu, un viņi, to ritinādami, iet kopš pašas pasaules radīšanas cauri visam cilvēcisko lietu labirintam. Viņi atrodami visos laikos un vienmēr tādi paši, tas ir, vienmēr prazdami pielāgoties savam laikam. Un, neņemot vērā mūsu Pjeru Grenguāru, kas varētu būt viņu pārstāvis XV gadsimtā, ja vien mums izdotos sniegt viņa patieso attēlu, tad jāsaka — tieši viņa gars bija tas, kas iedvesmoja diBreija tēva garu, kad tas XVI gadsimtā rakstīja šos naivi

cēlos vārdus: «Es esmu parīzietis pēc tautības un «pariziānis» pēc runas veida, jo «parrhisia» grieķu valodā nozīmē «vārda brīvība», ar kuru arīdzan esmu apgrūtinājis pat viņa gaišības kardinālus, viņa augstības prinča de Konti tēvoci un brāli, taču vienmēr izjuzdams jo dziļu cieņu pret viņu augsto amatu un neapvainojot nevienu no viņa pa vadonības, kas ir visai daudz.»

3*

35

Tātad tam nepatīkamajam iespaidam, kādu uz Pjeru Grenguāru bija atstājusi kardināla ierašanās, par iemeslu nebija ne naids pret kardinālu, ne nicinājums pret viņa klātbūtni. Gluži otrādi, mūsu dzejniekam bija pārāk daudz veselā saprāta un pārlieku nonēsāts apģērbs, lai nenovērtētu to apstākli, ka viņa vairākkārtīgie mājieni prologā un jo sevišķi uzslavas, kas zīmējās uz troņmantnieku, Francijas Lauvas dēlu, nonāks visusvētākā ausīs. Taču ne jau nu savtīgas intereses ir pārsvarā cēlajā dzejnieku raksturā. Es pieļauju, — ja dzejnieka būtība tiktu apzīmēta ar skaitli desmit, tad droši, ka ķīmiķis, to analizējot un farmakopolizējot, — kā mēdz sacīt Rablē, — atrastu tajā vienu desmitdaļu savtīguma uz deviņām desmitdaļām godkāres. Tajā mirklī, kad durvis atvērās, lai ielaistu kardinālu, šīs deviņas desmitdaļas Grenguāra godkāres, uztūkušas un piepūtušās no pūļa apbrīnas elpas, sasniedza tik brīnumainus apmērus, ka pavisam nosmacēja to nesaredzamo savtīguma molekulu, kuru mēs tikko kā konstatējām dzejnieku dabā, starp citu, visai vērtīgu sastāvdaļu, jo tā ir tas īstenības un cilvēcības balasts, bez kura dzejnieki nevarētu skart zemi. Grenguārs baudīja, juzdams un vērodams, un, tā sakot, uztverdams šo ne visai spožo baru, kas gluži kā apskurbis, kā pārakmeņo jies, aizelsies klausījās bezgalīgās tirādes, kas ik mirkli šļācās laukā no visām viņa epitalamijas daļām. Es apgalvoju, ka Grenguārs pats piedalījās vispārējā sajūsmā un gluži pretēji Lafontēnam, kas savas komēdijas «Florentīnietis» izrādē noprasījis: «Kas tad tas par nejēgu, kas uzrakstījis šo murgojumu?», — būtu labprāt pajautājis savam kaimiņam: «Kas sarakstījis šo meistardarbu?» Tāpēc it viegli var iedomāties, kāda iespaidu uz viņu atstāja pēkšņā un nesavlaicīgā kardināla ierašanās.

Tas, no kā Grenguārs tik ļoti bija baiļojies, piepildījās visā pilnībā. Viņa eminences ierašanās saviļņoja auditoriju. Visu galvas pagriezās uz paaugstinājuma pusi. Sacēlās tāds tracis, ka cits citu nevarēja vairs sadzirdēt.

—Kardināls! Kardināls! — atskanēja no visu mutēm. Nelaimīgais prologs tika pārtraukts otru reizi.

Kardināls brītiņu apstājās uz estrādes sliekšņa. Kamēr viņš pārlaida diezgan vienaldzīgu skatienu pūlim, kņada pieauga. Ikviens vēlējās to labāk saredzēt. Katrs centās pacelt galvu pāri kaimiņa plecam.

Patiesībā tā arī bija ievērojama persona, kuras aplūkošana bija jebkādas izrādes vērta. Kārlis — Burbonu kardināls, Lionas arķibīskaps un grāfs, un gailu primāts — bija vienlaikus saistīts radniecīgām saitēm ar Luī XI no brāļa Pjera, senjora Božē pusēs, kurš bija precējies ar karaļa vecāko meitu, un ar Kārli Drošo no savas mātes Burgundijas Agneses puses. Līdz ar to valdošais īpatnējākais gailu primāta rakstura vilciens bija galminieka lišķīgais gars un izdabāšana varas orgāniem. Var iztēloties tās neskaitāmās grūtības, kādas viņam sagādāja šī divkāršā radniecība, un visas tās augstākās sabiedrības dzīves zemūdens klintis, starp kurām bija jālavierē viņa prāta laiviņai, lai tā nesašķīstu drupās, uzskrienot virsū Luī vai Kārlim — Skillai un Haribdisam2 , kas jau bija aprijuši Nemuras hercogu un konsteblu3 Senpolu. Pateicoties debesu žēlastībai, kardināls bija diezgan laimīgi ticis cauri ar šo ceļojumu un bez kavēkļiem ieradies Romā. Bet, lai gan viņš atradās ostā, tomēr nekādi nevarēja mierīgā garā atcerēties savas ilgās uztraukuma un darba pārpilnās politiskās dzīves nepastāvību. Tāpēc kardināls mēdza teikt, ka 1476. gads viņam bijis «gan melns, gan balts», gribēdams ar to sacīt, ka vienā un tai pašā gadā viņš zaudējis savu māti, Burbonu hercogieni, un brālēnu, Burgundijas hercogu, un viens zaudējums remdējis otra zaudējuma sāpes.

Starp citu, kardināls bija labsirdīgs cilvēks. Viņš dzīvoja kardināla jautro dzīvi, labprāt mēdza iedzert karaļa iemīļoto vīnu Šaljo, nenicināja Rišāru la Garmuāzu un Tomasu la Saijardu, sniedza žēlastības dāvanas labāk jaunām meičām nekā vecām sieviņām un visu šo iemeslu pēc bija ļoti iemīļots Parīzes vienkāršo ļaužu aprindās. Parasti viņš bija redzams, neliela ievērojama bīskapu un abatu «galma» ielenkts, kuri visi bija iznesīgi, jautri, aizvien gatavi uzdzīvot; un ne vienu vien reizi cienījamās Senžermēndokseras dievlūdzējas, dodamās vakarā garām spoži apgaismotajiem Burbonu pils logiem, pukojās, dzirdēdamas, ka tās pašas balsis, kas tikko kā bija skanējušas vakara dievkalpojumā, tagad, glāzēm šķindot, velk bakhantisko dziesmu: Bi~ bamus papaliter [17] , ko dziedāja pāvests Benedikts XII, kas savai tiārai bija pievienojis trešo kroni.

Tā, bez šaubām, bija pilnīgi pelnīta popularitāte, kas pasargāja kardinālu, viņam ierodoties, no tā, ka pūlis to nesaņēma ar naidu — pūlis, kas vēl tikai pirms dažiem mirkļiem likās tik neapmierināts un nepavisam nebija labvēlīgi noskaņots dot pienācīgo cieņu kardinālam tai pašā dienā, kad bija sagaidāmas pāvesta vēlēšanas. Taču parīzieši nav ļaunatminīgi, un, panākuši, ka izrāde sākusies, lāga pilsētnieki uzskatīja, ka ar to viņi it kā guvuši virsroku pār kardinālu, un šī uzvara šķita tiem pietiekama. Turklāt Burbonu kardināls bija skaists vīrietis, viņa augumu ietērpa skaista, sarkana mantija, kurā tas izskatījās ļoti iznesīgs, bet tas nozīmēja, ka visas sievietes — tātad lielā daļa klausītāju atradās viņa pusē. Protams, būtu bijis netaisni un būtu arī slikta gaume izsvilpt kardinālu, ja tas nokavējis izrādes sākumu. Viņš taču bija skaists vīrietis un tik iznesīgs sarkanajā mantijā.

Kardināls tātad ienāca, apsveikdams klāt esošos ar to tradicionālo smaidu, ar kādu pasaules varenie apsveic pūli, un gausiem soļiem devās pie sava ar sarkanu samtu apvilktā krēsla, domās kavēdamies — kā to varēja nomanīt pēc sejas izteiksmes — pavisam kaut kur citur. Kardināla pavadonība — tā, ko mēs šodien nosauktu par viņa ģenerālštābu — bīskapi un abati, izlauzās aiz viņa estrādē, palielinādami kņadu un iekveldēdami pūļa ziņkāri. Ikviens gribēja parādīt, nosaukt, likt saprast, ka pazīst kaut vienu no tiem, cits — Alodē, Marseļas bīskapu, ja vien to neviļ viņa atmiņa, cits —

Sendenī abatijas priekšnieku, cits — Robēru de Lespinasu, Senžermēndeprē abatu — šo izlaidīgo Luī XI mīļākās brāli; tas viss izraisīja pārpratumus un skaļus strīdus. Kas attiecas uz skolu jauniešiem, tad tie palaida muti. Tā bija viņu diena, viņu ākstu svētki, viņu saturnālija [18] , tiesas darbinieku un skolu jauniešu gadskārtējās orģijas. Nebija tādas nepieklājības, kas šodien neskaitītos atļautas un pat svētas. Turklāt pūlī atradās vēl tādas durnas tenkotājas kā Simona Četras mārciņas, Agnese Menca, Rozina Ažakāja. Kā gan lai nepalaiž muti sev par prieku un mazliet nepazaimo dievu tik jaukā dienā, turklāt tik labā sabiedrībā kā baznīcas kalpi un ielas meitas? Un viņi arī nestāvēja dīkā, un vispārējā kņadā skanēja zaimu un nekrietnību drausmīgais koncerts, kuri paspruka no skolu jauniešu un rakstvežu mēlēm — mēlēm, kas visu gadu tika valdītas aiz bailēm no Sv. Luī sakarsētās dzelzs. Nabaga Svētais Luī! Kā gan tie viņu nenopulgoja viņa paša Tiesas pilī! Ikviens skolu jaunietis, no tiem, kas bija no jauna ieradušies uz estrādes, izvēlējās sev upuri — melnu, pelēku, baltu vai violetu sutanu. Kas attiecas uz Žoanesu de Molendino, tad viņš, būdams arhidiakona brālis, drosmīgi uzbruka sarkanajai mantijai; pievērsis kardinālam nekaunīgās acis, viņš pilnā kaklā dziedāja:

— Cappa iepleta neiol [19]

Visus šos atsevišķos kliedzienus, kurus mēs atklājam par pamācību lasītājam, tik ļoti uzveica vispārējā čala, ka tie izgaisa, nenonākuši līdz augstajiem viesiem rezervētajam paaugstinājumam. Starp citu, kardinālu tas pavisam maz uztrauca, tik ļoti šās dienas vaļības jau bija iesakņojušās. Turklāt viņu nomāca vēl citas raizes, un tās atspoguļojās kardināla sejā, sekodamas tam pa pēdām un uznākdamas gandrīz reizē ar viņu pašu estrādē — tā bija flāmu sūtniecība.

Tas nebija tāpēc, ka kardināls būtu bijis tālredzīgs politiķis un to uztrauktu tas, kādas sekas būs viņa māsīcas — Burbonu Margaritas laulībām ar brālēnu Kārli, troņmantnieku no Vīnes; cik ilgi turpināsies liekuļotā

I.ibā saprašanās starp Austrijas hercogu un Francijas karali, kā uztvers Anglijas karalis pret viņa meitu izrādīto nevērību; kardināls ik vakaru mēdza iedzert karaļa skāņo Šai jo vīnu, nemaz nenojauzdams, ka dažas pudeles šā paša vīna (tiesa, mazliet gan doktora Kuaktjē pārveidota un uzlabota), ko tik sirsnīgi piedāvāja Luī XI Eduardam IV, kādu dienu atbrīvos Luī XI no Eduarda IV. Austrijas hercoga augsti cienījamā sūtniecība nesagādāja kardinālam nevienu no iepriekš minētajām raizēm, taču nomāca to citā ziņā. Un tiešām, bija mazliet cietsirdīgi — un par to jau mēs minējām pāris vārdos šās grāmatas otrajā lappusē — uzlikt par pienākumu viņam, Burbonu Kārlim, viesmīlīgi un sirsnīgi uzņemt sazin kādus sīkpilsoņus, viņam, kardinālam, būt laipnam pret nez kādiem tur pilsētas padomniekiem, viņam, francūzim, jautrajam galda biedram, kavēt laiku flāmu alus tempējiem — un visu to darīt ļaužu acu priekšā! Protams, tā bija viena no visnepatīkamākajām maskām, kādu tam jebkad nācies uzlikt karalim par prieku.

Bet, kad viesu pieteicējs skanīgā balsī paziņoja: Austrijas hercoga sūtņu kungi, kardināls ar vislaipnāko izskatu (tik ļoti viņš bija iemanījies šai izlikšanās mākslā) pagriezās pret durvīm. Nav nozīmes piebilst, ka ari visa zāle sekoja viņa piemēram.

Tad pa pāriem ar cieņas pilnu svarīgumu, stipri kontrastējot ar nebēdnīgo Burbonu Kārļa baznīcas svītu, ienāca četrdesmit astoņi Austrijas Maksimiliana sūtņi, kuriem priekšgalā soļoja godājamais 2eans, Senbertenas abats, «Zelta Aunādas» ordeņa kanclers un 2aks de Guā, Dobī kungs, Ģentes pilsētas augstākais tiesnesis.

Zālē iestājās dziļš klusums, kuru šad tad pārtrauca apslāpēti smiekli, kad viesu pieteicējs jaucot un kropļojot izsauca dīvainos vārdus un titulus, ko tam nesatricināmi ziņoja katrs jaunpienācējs flāms. Te bija mētrs Loiss Relofs, Luvēnas pilsētas vecākais; mesirs Klaiss Etields, Briseles vecākais; mesirs Pauls de Vuarmizela kungs — Flandrijas pārstāvis; mētrs 2eans Kolegens, Antverpenes pilsētas galva; mētrs 2oržs de la Mers, Ģentes pilsētas pirmais vecākais, mētrs Geldolfs van der Hage, tās pašas pilsētas^ vecākais, un Bjerbeka kungs, un 2eans Pinoks, un 2eans Dimerzels utt., utt,, tiesneši, vecākie pilsētas galvas; pilsētas galvas, vecākie, tiesneši — cienīgi, uzpūtīgi, klīrīgi, grezni tērpušies samtā un zīdā. Kipras zelta diegu pušķiem izgreznotām melna samta cepurītēm galvā; visas, starp citu, raksturīgas flāmu sejas — cieņas pilnas un bargas, radnieciskas tām, kuru spēcīgie un nopietnie vaibsti izceļas Rembranta gleznas «Nakts sardze» tumšajā fonā; ļaudis, uz kuru pierēm it kā lasāms, ka Austrijas Maksimiliānam bijusi taisnība, ka tas visā pilnībā paļāvies — kā tas sacīts viņa manifestā — uz viņu veselo saprātu, vīrišķību, pieredzi, godprātību un tālredzību.

Tikai viens vienīgs vīrs bija izņēmums. Viņam bija smalka, gudra, viltīga seja — vienlaikus diplomāta un pērtiķa purniņš. Kardināls paspēra pāris soļu tam pretī un dziļi palocījās viņa priekšā, lai gan tas pieticīgi saucās Gijoms Rims, Ģentes pilsētas pirmais padomnieks un augstmanis.

Tikai nedaudzi tajos laikos zināja, kas īsti ir Gijoms Rims. Būdams rets ģēnijs, kas revolūcijas laikā varētu sevi spīdoši parādīt notikumu kalngalos, viņš piecpadsmitajā gadsimtā bija nolemts aizkulišu intrigām un dzīvei sapās [20] , kā reiz izteicās sensimonas hercogs. Starp citu, Gijoms Rims bija novērtēts par izcilāko sapu rakšanas speciālistu Eiropā; viņš intriģēja kopā ar Luī XI un bieži vien pielika savu roku pie karaļa slepenajiem darbiem. Pūlis, pārsteigts par neparasto kardināla laipnību pret šo trūcīgo flāmu tiesnesi, neko no visa tā nenojauta.

## 4 METRS ŽAKS KOPENOLS

Tajā laikā, kad Ģentes pilsētas pirmais padomnieks un viņa eminence visai dziļi palocījās viens otram un paklusām pārmija dažus vēl ar jo lielāku cieņu izteiktus vārdus, kāds stalta auguma vīrs ar platu seju un vareniem kamiešiem panācās uz priekšu, lai ienāktu reizē ar Gijomu Rimu; izskatījās tā, it kā dogs censtos panākt lapsu. Viņa filca cepure un ādas svārki gluži kā traips atšķīrās no apkārtējo sūtņu samta un zīda tērpiem. Domādams, ka tas ir kāds iemaldījies staļļa puisis, viesu pieteicējs to aizturēja.

—    Ei, draugs! Šeit nu gan nedrīkst iet cauri!

Vīrs ar ādas jaku mugurā atgrūda to ar plecu.

—    Ko šis savādnieks grib no manis? — viņš sacīja tik skaļā balsī, ka visa zāle pievērsa uzmanību dīvainajai sarunai. — Vai tad tu neredzi, kas es tāds esmu?

—    Jūsu vārds? — vaicāja viesu pieteicējs.

—    Žaks Kopenols.

—    Jūsu tituls?

—   Zeķu tirgotavas «Trīs važiņas» īpašnieks, no Ģentes.

Viesu pieteicējs atkāpās dažus soļus. Pie.teikt pilsētas padomniekus, pilsētas galvas — to nu vēl varētu, bet pieteikt zeķu tirgotāju, tas nu ir par daudz! Kardināls jutās kā uz adatām. Visi klausījās un skatījās. Veselas divas dienas viņa eminence centās noslīpēt šos neaptēstos flāmu lāčus, lai tiem būtu reprezentablāks izskats, un te nu pēkšņi šis rupjais izlēciens. Pa to laiku Gijoms Rims ar smalku smaidu uz lūpām pienāca klāt viesu pieteicējam:

—   Pieteiciet mētru 2aku Kopenolu, pilsētas vecāko padomes rakstvedi no Ģentes pilsētas!

—   Viesu pieteicēj, — skaļā balsī atkārtoja kardināls, — pieteiciet mētru 2aku Kopenolu, pilsētas vecāko padomes rakstvedi no slavenās Ģentes pilsētas.

Tā nu bija aplamība. Gijoms Rims, rīkojoties patstāvīgi, būtu visu nokārtojis gluži veikli, bet Kopenols izdzirdēja kardināla vārdus.

—    Nē, dievs pasargi! — viņš iesaucās pērkondimdošā balsī. — 2aks Kopenols, zeķu tirgotājs. Vai dzirdi, viesu pieteicēj? Ne vairāk, ne mazāk! Dievs pasargi! Zeķu tirgotājs, tas ir pietiekami skaisti. Pats erchercoga kungs ne vienu vien reizi izmeklējis pie manis cimdus.

Atskanēja smiekli un roku plaukšķināšana. Parīzē joku uzreiz saprot un tam vienmēr aplaudē.

Piebildīsim vēl, ka Kopenols bija cilvēks no vienkāršās tautas tāpat kā publika, kas to ielenca. Tāpēc arī tuvināšanās starp publiku un vinu noritēja strauji, zibeņātri un, tā sakot, gluži saprotami. Flāmu zeķu tirgotāja augstprātīgais izlēciens, pazemojot galma augstmaņus, aizkustināja šais vienkāršajās dvēselēs kaut kādas pašcieņas jūtas — vēl tik neskaidras un nenoteiktas piecpadsmitajā gadsimtā. Viņš — šis zeķu tirgotājs bija līdzinieks tiem, kas izrādīja pretestību kardinālam, — visai salds mierinājums nabaga ļaudīm, kas pieraduši izrādīt cieņu un pakļauties pat Sv. Zenevjevas abatijas tiesneša, kardināla roklaižas kalpiem.

Kopenols ar lepnu izskatu palocījās viņa eminencei, kas savukārt palocījās visvarenajam pilsētniekam, no kura baidījās pat Luī XI. Kamēr Gijoms Rims «gudrs un ļaunprātīgs cilvēks», kā par viņu reiz izteicies Filips de Komins ar izsmējīgu pārākuma smīnu noraudzījās tam pakaļ, viņi sasniedza katrs savu vietu — kardināls — apmulsis un noraizējies, Kopenols — mierīgs un augstprātīgs, domādams, bez šaubām, par to, ka galu galā zeķu tirgotāja nosaukums nebūt nav sliktāks par kuru katru titulu un ka Burgundijas Marija — tās pašas Margaritas māte, kuru viņš, Kopenols, šodien izprecināja, būtu daudz mazāk baiļojusies no kardināla nekā no viņa, zeķu tirgotāja, jo ne jau nu kardināls sakūdīja Ģentes pilsētas iedzīvotājus pret Kārļa Drošā meitas favorītiem, ne jau nu kardināls ar dažiem vārdiem nocietināja pūli pret Flandrijas princeses asarām un lūgšanām, kad tā bija ieradusies pie ešafota pakājes lūgt savu tautu saudzēt tās mīluļus, bet zeķu tirgotājam pietika tikai pacelt savu roku ādas virsrocī, lai liktu krist jūsu galvām, slavenie senjori, Gij d' Emerkūr un kancler Gijom Igonē!

Tomēr pārbaudes laiks kardinālam nebija beidzies, un viņam nācās rūgto kausu iztukšot šai tik nelāgajā sabiedrībā līdz pašām mielēm.

Lasītājs varbūt vēl nav piemirsis to nekaunīgo ubagu, kas, tikko sākās prologs, bija uzrāpies uz kardināla estrādes dzegas. Slaveno viesu ierašanās to nebūt nepiespieda pamest savu ieguvumu, un, kamēr prelāti un sūtņi kā īstas flāmu siļķes mucā sadrūzmējās viņiem nodalītajās vietās uz paaugstinājuma, viņš bija novietojies ērtāk un mierīgi sakrustojis kājas pār arhitrāvu. Tā bija neredzēta nekaunība, un pirmajā brīdī neviens to nepamanīja, jo uzmanība bija pievērsta citur. Arī viņš savukārt nepamanīja neko, kas notika zālē; ar īsta neapolitānieša bezrūpību viņš šūpoja galvu it kā gluži automātiski, šad un tad atkārtodams visaokārt valdošajā kņadā: — Kādu žēlastības dāvaniņu, lūdzu! — Nav šaubu, viņš bija vienīgais no visiem klātesošajiem, kuram nenāca ne prātā pagriezt galvu uz to pusi, kur notika Kopenola un viesu pieteicēja strīds. Gadījumam labpatika, ka cienījamais Ģentes pilsētas zeķu tirgotājs, kurš tik ātri jau bija iekarojis pūļa simpātijās un kuram pievērsās visu skatieni, apsēdās uz estrādes pirmajā rindā tieši virs ubaga ieņemtās vietas, un kāda gan bija vispārējā izbrīna, kad flāmu sūtnis, cieši pavēries blēdī, kas atradās viņa acu priekšā, draudzīgi uzsita uz skrandām klātā pleca. Ubags atgriezās, abi bija pārsteigti, pazina viens otru, viņu sejas atplauka utt.; tad, it nemaz neraizēdamies par skatītājiem, zeķu tirgotājs un nīkoņa, roku rokā turēdamies, sāka klusītēm sarunāties, pie kam Klopēna Truijfū kankari, izplāti uz estrādes zeltainā brokāta, atgādināja kāpuru uz apelsīna. Šis dīvainais, neparastais skats izraisīja tādu neapvaldītas draiskulības un jautrības uzliesmojumu zālē, ka pat kardināls nekavējās pievērst tam uzmanību; mazliet pieliecies un tikai neskaidri atšķirdams no savas vietas apkaunojošo Truijfū ģērbu, viņš gluži dabiski iedomājās, ka ubags lūdz žēlastības dāvanas, un, sašutis par šādu pārdrošību, izsaucās:

—   Vecākais tiesneša kungs, metiet šo nekauņu upē!

—   Dievs pasargi, augsti godājamais kardināla kungs, — attrauca Kopenols, neizlaizdams Klopēna roku no savējās, — tas taču ir viens no maniem draugiem!

—    Slava! Slavā! — auroja pūlis, un kopš šā mirkļa mētrs Kopenols Parīzē, tāpat kā Ģentē, izpelnījās lielu tautas uzticību, jo šāda rakstura cilvēki — saka Filips de Komins — tikai tad iegūst tautas uzticību, kad rada šāda veida nekārtības.

Kardināls iekoda sev lūpā. Viņš pieliecās pie sava kaimiņa Sentženevjevas abata un klusītēm tam teica:

—   Jocīgus gan vēstniekus mums sūta erchercogs, lai paziņotu par princeses Margaritas ierašanos.

—   Jūsu eminence, jūs pārlieku šķiežat laipnību šīm flāmu cūkām. Margaritas ante porcos. [21]

—   Sakiet labāk, — smaidīdams atteica kardināls, — porcos ante Margaritam [22].

Visa pavadonība sutanās bija sajūsmināta par šo vārdu rotaļu. Kardinālu tas mazliet nomierināja: viņš bija norēķinājies ar Kopenolu — arī viņa vārdu rotaļai nebijā mazāka piekrišana.

Tagad atļausimies uzdot jautājumu tiem mūsu lasītājiem, kuri — kā to mēdz sacīt mūsdienu stilā — apveltīti ar spējām vispārināt tēlus un domas: vai tie pietiekami skaidri iztēlojas to skatu, kādu tiem pavēra mirklī, kad mēs novērsām sānis viņu uzmanību, Tiesas pils lielās zāles plašais paralelograms. Zāles vidū, atbalstījusies pret rietumsienu, slējās ar zelta brokātu apvilkta plata un lieliska estrāde, uz kuru cits aiz cita pa mazām, spraišļotām durvīm nāca ārā cienīga izskata viesi, kuru vārdus spalgā balsī izkliedza viesu pieteicējs. Pirmajos solos jau novietojies daudz cienījamu personu, tērpušies sermuliņā, samtā un purpurā. Ap estrādi, kur valda klusums un nopietnība, zem tās, tās priekšā — it visur milzīga drūzma un milzīga kņada. Tūkstošiem ļaužu skatienu pievērsti ikvienam uz paaugstinājuma, tūkstošiem lūpu čukst viņu vārdus. Protams, aina ir interesanta un pelna skatītāju uzmanību. Bet tur, zāles dibenā, kas gan tā ir par skatuvi ar raibi izkrāsotām marionetēm — četrām augšā un četrām lejā? Un kas tas ir par cilvēku blakus skatuvei — bālu seju, ģērbies melnā nonēsātā uzvalkā? Ak vai, dārgo lasītāj, tas ir Pjers Grenguārs un viņa prologs.

Mēs visi bijām viņu piemirsuši!

Bet tieši no tā viņš baidījās.

Kopš tā brīža, kad parādījās kardināls, Grenguārs nebija mitējies rūpēties par sava prologa saglābšanu.

Vispirms viņš bija pavēlējis aktieriem, kuri jau dzīrās apklust, turpināt, paaugstinot balsi; tad, redzēdams, ka neviens tajos neklausās, bija tos apstādinājis un savu stundas ceturksni, kādu ilga pārtraukums, nemitīgi dauzījis kājas, rosījies, apelējis pie Zisketas un Lienardas, kūdījis apkārtējos kaimiņus, lai tie pieprasītu prologa turpināšanu, — taču viss velti. Neviens nenovērsa skatienu no kardināla, vēstniecības un estrādes, kur kā fokusā krustojās visa plašā skatītāju loka skatieni. Un, jādomā arī, — mēs to minam ar nožēlu, — ka brīdī, kad viņa eminence ar savu ierašanos tik nežēlīgi pārtrauca prologa darbību, pēdējais jau bija sācis mazliet apnikt klausītājiem. Uz estrādes, tāpat kā uz marmora galda, risinājās viena un tā pati aina: konflikts starp Zemniecību un Garīdzniecību, Muižniecību un Tirgotāju kārtu. Un vairums skatītāju labāk vēlējās tos redzēt pavisam vienkārši — darbībā, dzīvus, elpojošus, grūstoties elkoņiem, ar miesu un asinīm, flāmu sūtniecības un bīskapa pagalma vidū, kardināla mantijā vai Kopenola svārkos nekā krāšļiem klātus, uzcirtušos, runājot vārsmās un cisu maisiem līdzīgus aktierus baltās un dzeltenās tunikās, kādās tos bija ērmīgi uzposis Grenguārs.

Tomēr, kad mūsu dzejnieks pamanīja, ka atkal iestājies klusums, viņš izgudroja viltību, kura būtu varējusi glābt stāvokli.

—    Kungs, — viņš vērsās pie kāda kaimiņa, labsirdīga pilnīga auguma vīra, kura sejā atspoguļojās pacietība, — kā būtu, ja sāktu visu no gala?

—    Ko tad? — kaimiņš atjautāja.

—    Nu mistēriju! — attrauca Grenguārs.

—    Kā jums tīk, — piekrita kaimiņš.

Ar šo daļējo piekrišanu Grenguāram pietika, un, pārņēmis iniciatīvu savās rokās, iejukdams, cik vien iespējams, dziļāk pūļa biežņā, viņš sāka kliegt:

—    Sāciet vēlreiz mistēriju! Sāciet vēlreiz!

—   Pie velna, — ierunājās 2oaness de Molendino, — ko viņi tur otrā zāles galā klaigā? (Grenguārs trokšņoja un sauca par četriem.) Sakiet taču, biedri, vai tad mistērija vēl nav beigusies? Viņi grib to sākt no jauna. Tas ir netaisni!

—    Nē! Nē! — balsī sauca visi skolnieki. — Nost mistēriju! Nost!

Bet Grenguārs rāvās vai pušu un kliedza arvien spēcīgāk:

—    Sāciet no gala! Sāciet no gala!

Šie kliedzieni saistīja kardināla uzmanību.

—     Vecākais tiesneša kungs, — viņš vērsās pie kāda stalta auguma vīra dažu soļu atstatumā no viņa, — ko šie dīkdieņi ceļ tādu elles traci, it kā sātani pirms rīta dievkalpojuma?

Pils tiesnesis bija kaut kas līdzīgs ierēdnim-amfibijai, tiesnešu kārtas sikspārņu paveids, tas vienlaikus atgādināja kā žurku, tā putnu, kā tiesnesi, tā kareivi.

Tas pienāca klāt viņa eminencei un — lai gan bezgala baidījās, ka pēdējais būs neapmierināts, — stostīdamies izskaidroja pūļa nepiedienīgo izturēšanos: dienas vidus atsteidzies ātrāk par viņa eminenci, un aktieri bijuši spiesti sākt izrādi, nenogaidot viņa eminences ierašanos. Kardināls sāka smieties pilnā kaklā.

—    Nudien, universitātes rektoram vajadzēja rīkoties tāpat. Ko jūs uz to sakāt, mētr Gijom Rim?

—     Monsinjor, — atbildēja Gijoms Rims, — samierināsimies ar to, ka esam izvairījušies kaut vai no pusizrādes. Tikpat mēs esam ieguvēji.

—    Vai lai šie dīkdieņi turpina savu ākstīšanos?

—    Turpiniet vien, turpiniet, — atbildēja kardināls, — man tas gluži vienalga. Es pa to laiku palasīšos lūgšanu grāmatu.

Tiesnesis piegāja pie estrādes malas un, ar rokas mājienu licis apklust pūlim, sauca:

—     Pilsētnieki, laucinieki un Parīzes iedzīvotāji, lai apmierinātu tos, kas vēlas, ka izrādi sāktu no gala, kā arī tos, kuri vēlas, lai to izbeigtu, viņa eminence pavēl izrādi turpināt.

Abas puses bija spiestas padoties liktenim. Tomēr kā autors, tā skatītāji vēl ilgu laiku turēja ļaunu prātu uz kardinālu.

Tā nu lugas personas atsāka savu spriedelēšanu, un Grenguārs cerēja, ka vismaz viņa darba beigas tiks uzklausītas. Taču arī šī cerība nekavējās dzejnieku pievilt tāpat kā visi citi viņa sapņi; a uditorija tiešam iestājās daudzmaz klusums; tomēr Grenguārs nebija pamanījis, ka tajā mirklī, kad kardināls pavēlēja turpināt izrādi, estrāde nebūt vēl nebija aizņemta un ka pēc flāmu viesiem parādījās jauni svinīgās procesijas dalībnieki, kuru vārdus un titulus viesu pieteicējs ik'mirkli aiztrūkstošā balsī izsauca no estrādes, līdz ar to ievērojami postot viņa dialogus. Un, patiesi, iedomājieties, ka izrādes laikā spiedzīgā viesu pieteicēja balss iepin divu pantu un bieži vien divu puspantu vidū šādus iespraudumus:

—   Mētrs 2aks Šarmolī, garīgās tiesas karaliskais prokurors!

—   Zeans de Harlē, ieroču nesējs, Parīzes pilsētas naktssardzes priekšnieks!

—    Mesirs Galio de Ženualaks, bruņinieks, senjors de Brisaks, karaliskās artilērijas priekšnieks!

—    Mētrs Drē-Ragjē, karaļa ūdeņu, mežu un Šampaņas un Brī franču zemju revidētājs.

—   Mesirs Luī de Gravils, muižnieks, karaļa padomnieks un kambarkungs, Francijas admirālis, Vensenas meža glabātājs.

—   Mētrs Denī la Mersjē, aklo patversmes uzraugs! — Un tā tālāk, un tā tālāk.

Tas kļuva nepanesami.

Šis dīvainais akompanements, traucēdams sekot lugas darbībai, vēl jo vairāk aizkaitināja Grenguāru tāpēc, ka skatītāju interesei pret lugu, pēc viņa domām, bija aizvien jāpieaug, un viņa darbam vajadzēja tikai vienu — tikt uzklausītam. Un tiešām — bija grūti iedomāties atjautīgāku un dramatiskāku darba uzbūvi. Tai brīdī, kad četri prologa varoņi gaudās par savu grūto stāvokli, viņu priekšā parādījās pati Venēra, vera incessu, patuit dea [23] , ģērbusies zelta brokāta tērpā ar kuģa — Parīzes ģerboņa attēlu. Viņa ieradās pati pieprasīt troņmantnieku, kas bija apsolīts skaistākajai sievietei no skaistākajām. Jupiters, kura pērkonus dzirdēja grandam ģērbtuvē, to atbalstīja, un dieviete jau dzīrās aizvest troņmantnieku sev līdz, tas ir, vienkārši apprecēt, kad pēkšņi jauna meitene, ģērbusies baltā zīda kleitā ar margrietiņu rokā (nepārprotams norādījums uz Flandrijas Margaritu) ieradās apstrīdēt Venēras uzvaru. Teatrāls efekts un negaidīts sarežģījums. Pēc gariem strīdiem Venēra, Margarita un pārējie nolēma pakļauties sv. jaunavas taisnajam spriedumam. Lugā bija vēl kāda skaista loma — dona Pedio, Mezopotāmijas karaļa loma. Bet, ņemot vērā neskaitāmos pārtraukumus, bija grūti izšķirt, kāpēc īsti karalis ievests lugā. Visas šīs darbības personas trausās augšā pa pieslienamām kāpnēm.

Taču nekas nelīdzēja. Neviens lugas daiļums nebija ne saprasts, ne novērtēts. Varētu gandrīz teikt, ka līdz ār kardināla ierašanos it kā tāds neredzams burvju pavediens pēkšņi būtu pievilcis visu skatienus no marmora galda uz estrādi, no zāles dienvidus gala uz tās austrumu pusi. Nekas nespēja atbrīvot klausītājus no burvestības. Visu skatieni palika piekalti pie estrādes; arvien pieplūstošie viesi, viņu nolādētie vārdi, viņu sejas, ģērbi — viss nemitīgi atvilināja skatītāju uzmanību. Tas bija neciešami! Izņemot Zisketu un Lienardu, kas šad tad, kad Grenguārs tās paraustīja aiz piedurknes, pagriezās pret skatuvi un resno, pacietīgo kaimiņu, neviens neklausījās, neviens neskatījās nelaimīgo, visu pamesto moralitāti. Grenguārs redzēja vienīgi skatītāju profilus.

Ar kādu sarūgtinājumu Grenguārs vēroja, kā pamazām sagrūst viņa celtā slavas un poēzijas ēka! Un, ja padomā, tad vēl nesen šis pats pūlis, degot aiz nepacietības dzirdēt viņa darbu, tik tikko nesacēlās pret pašu tiesneša kungu! Tagad, kad pūļa vēlēšanās piepildīta, tas nepievērš ne mazāko uzmanību izrādei, tai pašai izrādei, kuras sākumu tik vienprātīgi bija apsveicis. Ak, nepastāvīgā tautas vēlība! Un ja padomā, ka tik tikko nepakāra tiesneša sardzi! Ko gan viņš nebūtu devis, lai atkal pārdzīvotu šo saldtīksmo stundu!

Apnīkstošais viesu pieteicēja monologs tomēr reiz izbeidzās. Visi bija sanākuši. Grenguārs atviegloti uzelpoja. Aktieri drosmīgi turpināja deklamēt. Bet vai tas

nav mētrs Kopenols, zeķu tirgotājs, kurš pēkšņi pieceļas un kuru Grenguārs, valdot vispārējam klusumam, dzird sakām šo atbaidošo runu:

— Pilsētnieku kungi un Parīzes muižnieki, zvēru pie svētā krusta, es netieku gudrs, ko mēs šeit darām. Es redzu tur tajā kaktā uz skatuves kaut kādus cilvēkus, kas acīm redzot grasās kauties. Nezinu, varbūt to pie jums sauc par «mistēriju», bet tajā nav nekā uzjautrinoša. Viņi tikai klabina muti un vairāk nekā. Pagājusi jau ceturtdaļstunda, kopš es gaidu kaušanās sākumu, taču nekas nenotiek. Tie ir zaķpastalas, kas prot otru ievainot vienīgi ar lamu vārdiem. Jums vajadzēja pieprasīt cīkstoņus no Londonas vai Roterdamas, tad tikai būtu ko redzēt! Birtu tādi sitieni, ka tos varētu dzirdēt pat uz laukuma! Bet šie te izraisa vienīgi žēlumu. Lai vismaz palēkā kādu mauru deju un paākstās! Tas nebūt nav tas, ko man stāstīja. Man solīja ākstu svētkus ar ākstu pāvesta vēlēšanām. Mums, Ģentē, arī ir savs pāvests, šajā ziņā mēs neatpaliekam, zvēru pie svētā krusta! Un, lūk, kā mēs rīkojamies! Salasās tāds pats pūlis kā šeit. Vēlāk ikviens pēc kārtas izbāž galvu pa kādu caurumu un taisa grimases. To, kurš pēc visu atzinuma sašķoba seju visriebīgākajā grimasē, ievēl par pāvestu. Tā, lūk! Tas ir bezgala uzjautrinoši. Vai jūs nevēlaties ievēlēt ākstu pāvestu pēc mūsu dzimtenes paražas? Katrā ziņā tas būs mazāk garlaicīgi nekā klausīties šajos tarkšķos. Bet, ja viņi vēlas pavaikstīties lūkas caurumā, tad arī viņus var pieņemt rotaļā. Ko jūs uz to sakāt, pilsētnieku kungi? Šeit ir pietiekami dīvainu abu dzimumu paraudziņu, lai par tiem pasmietos, kā to mēdz darīt flāmi, un diezgan neglītu seju, lai varētu no tām sagaidīt lieliskas grimases.

49

Grenguārs dzīrās atbildēt, taču pārsteigums, niknums un sašutums laupīja tam valodu. Turklāt tagad jau populārā zeķu tirgotāja priekšlikumu uzņēma ar tādu sajūsmu šie pilsētnieki, — juzdamies glaimoti, ka tos dēvē par muižniekiem, — ka jebkura pretošanās būtu bijusi veltīga. Nekas cits tam neatlika kā vien ļauties straumei. Grenguārs paslēpa seju abās rokās; viņam nebija apmetņa, kurā tas būtu varējis ieslēpt savu galvu līdzīgi Timantas Agamemnonam.

## 5 KVAZIMODO

Vienā acumirklī viss bija sagatavots Kopenola domas realizēšanai. Pilsētas iedzīvotāji, skolnieki, tiesu skrīveri, visi ķērās pie darba. Mazā kapela, kas atradās iepretī marmora galdam, tika izvēlēta par skatuvi grimašu demonstrēšanai. Izsistās rūts vietā skaistajā logā — rozetē virs durvīm izveidojis akmens aplis, pa kuru, kā vienojās, konkurenti izbāzīs galvu. Lai pie tā piekļūtu, pietika uzrausties uz divām, nez no kurienes izrautām un kaut kā viena otrai virsū novietotām mucām. Bija noteikts, ka ikviens dalībnieks — vai nu vīrietis, vai sieviete (jo varēja izvēlēt arī pāvestiem), lai neizjauktu savas grimases iespaida varu un viengabalainību, aizsegs seju un paslēpsies kapelā līdz tam brīdim, kad būs jāparādās. Mirklī kapela piepildījās ar sāncenšiem, aiz kuriem aizcirtās durvis.

Kopenols no savas vietas visu noteica, visu vadīja, visu izkārtoja. Kņadas karstumā kardināls, ne mazāk apmulsis kā Grenguārs, aizbildinādamies ar steidzīgu darījumu un neatliekamo vakara dievkalpojumu, aizgāja projām ar visu savu svītu, un pūlis, kuru tik ļoti satrauca kardināla ierašanās, nepievērsa ne mazāko uzmanību viņa aiziešanai. Gijoms Rims bija vienīgais, kas pamanīja viņa eminences bēgšanu. Pūļa uzmanība, līdzīgi saulei, turpināja iesākto riņķojumu; sākusies vienā zāles galā, kādu brīdi pakavējusies tās vidū, tā pārgāja tagad uz otru galu. Kā marmora galds, tā ar brokātu apvilktā estrāde bija savu laiku pārdzīvojusi; tagad nāca kārta Luī XI kapelai. Kopš šā brīža iestājās pilna vaļa visādām izlaidībām. Zālē palika tikai flāmi un visādi salašņas. Sākās grimašu demonstrēšana. Pirmā seja, kas parādījās lūkā, ar augšup sagrieztiem plakstiņiem, zvēra rīklei līdzīgu atplestu muti un grumbās savilktu pieri, līdzīgu Impērijas laiku huzāru zābaku stulmam, izraisīja klātesošajos tik nevaldāmu smieklu šalti, ka Homērs visus šos lauķus būtu noturējis par dieviem. Tomēr šī lielā zāle mazāk par visu atgādināja Olimpu, un nabaga Grenguāra Jupiters saprata to labāk par visiem. Sekoja otrā, trešā grimase, vēl un vēl, un smiekli

un kāju dauzīšana aizvien pieauga. Šajā skatā bija k.iut kas reibinošs, kaut kāda skurbuma un valdzinājuma vara, kuras spēku grūti attēlot mūsdienu cilvēkam.

Iedomājieties veselu virkni seju, kas, cita citai sekodamas, attēlo visas ģeometriskās figūras, sākot no trīsstūra līdz trapecei, no konusa līdz daudzskaldnim; visu cilvēcisko izteiksmju gammu, sākot no dusmām un beidzot ar saldkaisli, visus gājumus, sākot ar jaunpiedzimušā grumbām, beidzot ar mirstošas vecenes krunkām; visvisādus reliģijas izdomātus fantastiskus tēlus, sākot no Fauna, beidzot ar Belcebulu; visvisādus dzīvnieku siluetus, sākot ar zvēra rīkli, beidzot ar knābi, sākot ar smeceri, beidzot ar purniņu. Iztēlojieties, ka visi Jaunā tilta akmens viepļi, šie Žermēna Pilona 1 veidotie un radīšanas brīdī sastingušie murgi, atdzīvojušies un ieradušies cits pēc cita palūkoties kvēlojošām acīm uz jums vai ka visas Venēcijas karnevāla maskas ņirb jūsu priekšā, vārdu sakot, iedomājieties cilvēku seju kaleidoskopu.

Orģija pieņēma arvien vairāk un vairāk flāmisku raksturu. Pats Tenīrs 2 to nebūtu spējis attēlot visā pilnībā; Iztēlojieties Salvatora Rozas3 kauju, pārveidotu bakhanalijā! Nebija vairs ne skolu jauniešu, ne sūtņu, ne pilsētnieku, ne vīriešu, ne sieviešu, nebija vairs Klopēna Truijfū, Zila Lekornī, Simonas Četras mārciņas, Robēna Puspēna. Viss izgaisa vispārējā izlaidībā. Lielā zāle nebija vairs nekas cits kā viena plaša bezkaunības un jautrības pekle, kur katra mute bija pavērta kliedzienā, katra acs meta zibšņus, katra seja vaikstījās, katrs ķermenis locījās. Visi kopā kliedza un kauca. Dīvainās sejas, cita aiz citas parādīdamās rozetes caurumā, atgādināja salmu lāpas, kas mestas uz nokaitušām oglēm. Un no visa šā mutuļojošā pūļa kā garaiņi no katla atdalījās griezīga, spalga, asa, šņācoša dunoņa, līdzinādamās knišļu spārnu švīkoņai.

" — Oho! Sasodīts!

—    Paskaties uz šo purnu!

—    Tas neko nav vērts!

—    Un šis!

^— Gijemeta Možerpī, palūkojies taču uz šo vērša mūli, tam trūkst vienīgi ragu. Tātad tas nav tavs vīrs.

—    Vēl viena!

—    Pie svētā pāvesta vēdera! Kas tad tā par grimasi?

—    Ei! Tā nu ir krāpšana! Drīkst taču rādīt vienīgi seju!

—    Ak, šī sasodītā Pereta Kalbota, tā ir uz visu spējīga.

—    Slava! Slava!

—    Bet rau, tam ausis nekādi nevar izlīst cauri!

Un tā tālāk, un tā tālāk …

Tomēr jāspriež taisnīgi par mūsu draugu Žeanu. Viņš vienīgais šās Sodomas vidū nepameta savu vietu un kā kuģa puika pie marsburas turējās pie sava pīlāra augšgala. 2eans ālējās ar neticamu niknumu. Viņa mute bija plaši ieplesta, no tās lauzās ārā kliedziens, kuru nedzirdēja nevis tāpēc, ka to būtu nomācis vispārējais tracis, bet gan tāpēc, ka šo vaimanu skaņa pārsniedza augstāko pakāpi, kādu cilvēka dzirde vien spēj uztvert, kas, pēc Sovera mācības, iestājoties pie divpadsmit tūkstošiem, bet, pēc Biso, — pēc astoņiem tūkstošiem vibrāciju sekundē.

Kas attiecas uz Grenguāru, tad, līdzko pirmā nomāktība bija pārgājusi, dzejnieks ātri vien atguva savaldību. Viņš apņēmās cīnīties ar šo postu.

—     Turpiniet! — viņš trešo reizi uzsauca saviem komediantiem — runājošiem automātiem. Pēc tam, staigājot lieliem soļiem marmora galda priekšā, viņu pārņēma iedoma arī pašam parādīties kapelas lodziņā, kaut vai tādēļ vien, lai sagādātu sev prieku, parādot šim nepateicīgajam pūlim grimasi. — Tomēr nē, tas nebūtu manis cienīgi, nevajag atriebties! Cīnīsimies līdz galam, — viņš atkārtoja. Dzejas vara pār pūli ir milzīga, es vedīšu to pie prāta; redzēsim, kas to savaldzinās vairāk — grimase vai daiļruna.

Ak vai! Grenguārs bija palicis vienīgais savas lugas skatītājs.

Pašlaik kļuva vēl ļaunāk. Viņš neredzēja neko vairāk kā vien muguras.

Taču nē, es maldos. Pacietīgais resnis, pie kura Grenguārs jau vienreiz kritiskā mirklī bija vērsies pēc padoma, joprojām bija palicis sēžam ar seju pret skatuvi. Kas attiecas uz Zisketu un Lienardu, tās jau sen bija aizmukušas.

Grenguārs bija līdz sirds dzijumiem aizkustināts par sava vienīgā skatītāja uzticību. Viņš piegāja tara klāt un uzrunāja to, piesardzīgi pieskardamies viņa rokai, jo lāga vīrs bija atbalstījies pret balustrādi un snauda.

—    Pateicos jums, kungs! — sacīja Grenguārs.

—    Par ko, cienītais kungs? — atjautāja žāvādamies tuklais vīrs.

—     Es saprotu, — turpināja dzejnieks, — jums apnikusi visa šī kņada, kas traucē pēc patikas noklausīties lugu. Bet esiet mierīgs — jūsu vārds pēctečiem nezudīs. Kāds, lūdzu, ir jūsu vārds?

—    Reno Šato, Parīzes tiesas zīmoga glabātājs, gatavs jums pakalpot.

—    Godātais kungs, jūs šeit esat vienīgais mūzu cienītājs, — sacīja Grenguārs, — kas esat uzmanīgi noklausījies lugu. Kā jums tā patīk?

—    Hm! Hm! — pa pusei atmodusies, atbildēja resnā amatpersona. — Tiešām diezgan braša.

Grenguāram bija jāsamierinās ar šo uzslavu, tāpēc ka aplausu dārdi, saplūstot kopā ar apdullinošiem kliedzieniem, pēkšņi pārtrauca viņu sarunu — ākstu pāvests bija ievēlēts.

—    Slava! Slava! Slava! — auroja pūlis no visām pusēm.

Tas tiešām bija apbrīnojams mūlis, kas šajā brīdī pavīdēja rozetes caurumā. Pēc visām piecstūrainām, sešstūrainām, dīvainām cita citai sekojošām sejām, kas parādījās lodziņā, tomēr neiemiesojot sevī to smieklīgo kroplīguma ideālu, kādu savā orģijas pārkairinātajā iztēlē bija radījis pūlis, tikai tik lieliska grimase varēja apžilbināt šo baru un izraisīt tādu atzinību. Pats mētrs Kopenols tai aplaudēja, un pat Klopēns Truijfū, kas arī piedalījās sacensībā, — un dievs vien zina, kādu neglītuma pakāpi varēja sasniegt viņa seja, — pat viņš atzina sevi uzvarētu. Sekosim viņa piemēram! Nemēģināsim aprakstīt lasītājam šo četrskaldņa degunu, pakavveidīgo muti, mazo kreiso aci, gandrīz aizklātu sarainām, iesarkanām uzacīm, kamēr labā pilnīgi pazuda zem milzīgas kārpas, greizos, šur tur iedragātos zobus kā cietokšņa mūra uzrobjus, kreveļaino lūpu, pār kuru līdzīgi ziloņa ilknim pārkarājās kāds zobs, šķelto zodu un jo sevišķi to ļaunprātības, pārsteiguma un skumju izteiksmes sajaukumu, kāds atspoguļojās šā cilvēka sejā. Lai lasītājs, ja vien iespējams, iztēlojas visu to vienlaikus!

Piekrišana bija nedalīta. Visi steidzās kapelas virzienā. No turienes svinīgi izveda svētlaimīgo ākstu pāvestu. Bet tikai tagad pūļa pārsteigums un apbrīna sasniedza augstāko pakāpi. Grimase bija viņa īstā seja.

Vai, pareizāk sakot, viņš viss bija viena vienīga grimase: nesamērīgi liela galva ar sarainiem, rūsganiem matiem; starp abiem pleciem milzu kupris, kuru līdzsvaroja otrs — uz krūtīm; gurni un stilbi tik dīvaini izgriezti, ka kājas viņam varēja saskarties vienīgi ceļgalos un, skatoties no priekšas, atgādināja divus sirpjus ar savienotiem kātiem, platas pēdas, atbaidošas rokas un reizē ar visu šo kroplību kaut kāda draudīga fiziska spēka, veiklības un drosmes izpausme visā viņa stāvā — neparasts izņēmums mūžīgajam likumam, kas prasa, lai spēks, tāpat kā daiļums, izrietētu no harmonijas. Tāds bija ākstu ievēlētais pāvests.

Šķita, tas ir sadragāts un slikti salodēts milzis.

Kad šis ciklopam līdzīgais ērms parādījās uz kapelas sliekšņa nekustīgs, drukns un gandrīz tikpat plats, cik garš, četrstūrains savā pamatā, — kā reiz izteicies kāds dižs cilvēks, — tad pēc viņa pa pusei sarkanā, pa pusei violetā, viscaur ar sudraba zvārgulīšiem nosētā apmetņa un jo sevišķi pēc viņa neglītuma pilnveidojuma vienkāršie ļaudis tūdaļ to pazina un vienā balsī iesaucās:

—     Tas ir Kvazimodo, Parīzes Dievmātes katedrāles kuprītis! Kvazimodo vienacis! Kvazimodo līkkājis! Slava! Slava!

Redzams, nabaga kroplim iesauku netrūka.

—    Sargieties, grūtnieces! — kliedza skolu jaunieši.

— Un tās, kuras tīko tādas kļūt, — piebalsoja Zeans.

Un tik tiešām, sievietes paslēpa seju rokās.

—    Ai, pretīgais pērtiķis! — nenocietās viena.

—    Tikpat ļauns, cik neglīts, — turpināja otra.

—    Pats sātans, — piebilda trešā.

—    Man ir tā nelaime dzīvot līdzās Dievmātes katedrālei; augas naktis es viņu dzirdu klaiņājam pa jumtu.

—    Kopā ar kaķiem.

—    Viņš allaž klaiņo pa mūsu jumtiem.

—1 Un uzsūta pa dūmvadiem mums indeves.

—    Kādu vakaru viņš pabāza savu purnu pa mūsu logu. Reiz pat bija piemirsis slotu mūsu jumta noteku caurulē.

—    Ai, nekrietnais purns!

— Ai, zemiskā dvēsele!

—    Brrr …

Vīrieši, gluži pretēji, bija par viņu sajūsmā un aplaudēja kuprainim.

Kvazimodo — visa šā trača iemesls — drūms un nopietns stāvēja uz kapelas sliekšņa un ļāvās apbrīnai.

Kāds — liekas, Robēns Puspēns — piegāja viņam pavisam klāt un iesmējās tieši sejā. Kvazimodo apmierinājās ar to, ka satvēra viņu aiz jostas un iemeta soļus desmit pūļa biežņā.

Sajūsminātais mētrs Kopenols piegāja pie viņa.

—     Svētais krusts! Tu noteikti esi visnejaukākais neglītenis, kādu vien esmu redzējis savā mūžā, svēto tēv! Tu esi cienīgs būt par pāvestu ne tikvien Parīzē, bet arī Romā.

To sakot, viņš tam līksmi uzsita uz pleca. Kvazimodo nepakustējās.

—    Tu esi tieši tāds puisis, — turpināja Kopenols, — ar kādu kopā es labprāt uzdzīvotu, lai tas man arī maksātu duci jaunu Turas livru. Ko tu uz to teiksi?

Kvazimodo neatbildēja.

—    Svētais krusts! — iesaucās zeķu tirgotājs. — Vai tu kurls, vai, esi?

Viņš patiešām bija kurls.

Tomēr Kopenola uzvedība sāka Kvazimodo kaitināt, viņš pagriezās pret Kopenolu un tik drausmīgi sāka griezt zobus, ka flāmu milzis atsprāga atpakaļ kā buldogs no kaķa.

Un tad nu šausmas un cieņa radīja ap šo neparasto personību loku, kura rādiuss bija ne mazāks par piecpadsmit soļiem. Kāda večiņa paskaidroja Kopenolam, ka Kvazimodo esot kurls.

—   Kurls! — zeķu tirgotājs izplūda skaļos, rupjos smieklos. — Svētais krusts! Tas taču nav pāvests, bet pati pilnība!

—    Ehē! Es viņu pazīstu! — iesaucās Žeans, kas beidzot bija nokāpis no sava kapiteļa, lai apskatītu tuvāk Kvazimodo. — Tas ir mana brāļa arhidiakona zvaniķis. Labdien, Kvazimodo!

—    Sātans ne cilvēks, — sacīja Robēns Puspēns, vēl joprojām lāgā neatjēdzies no kritiena, — paskaties uz viņu — kuprainis. Sāks iet — redzēsi, ka klibiķis, paraudzīsies viņš tevī — vienacis, uzrunās viņu — kurlais. Vai maz tam ir mēle, šim Polifemam?

—   Viņš runā tad, kad vēlas, — ierunājās vecene. f — Kurls viņš kļuvis no zvana skaņām. Mēms viņš nav.

—    Tā tikai vēl viņam trūka. — atteica 2eans.

—   Viena acs tam lieka, — piezīmēja Robēns Puspēns.

—   Nebūt ne, — saprātīgi iebilda Zeans. — Vienacim ir daudz grūtāk: viņš zina, kā tam nav.

Pa to laiku visi ubagi, kalpi, kabatas zagļi, pievienojušies skolu jauniešiem, devās svinīgā gājienā pie tiesu rakstveža skapja, lai tur uzmeklētu ākstu pāvesta papes tiāru un jocīgo mantiju. Kvazimodo, ne acu nepamirkšķinājis, pat ar zināmu lepnu padevību ļāvās apģērbties. Tad viņam lika apsēsties raibi izkrāsotās nestuvēs. Divpadsmit ākstu brālības pārstāvju pacēla Kvazimodo uz pleciem; rūgtuma un nicīgūma pilns prieks atplauka ciklopa sejā, kad tas redzēja zem savām bezveidīgajām kājām visu šo skaisto, stalto, labi noaugušo vīriešu galvas. Tad klaigājošais skrandainais bars, pirms uzsāka virzīties svinīgā gājienā pa ielām un ielu krustojumiem, saskaņā ar paradumu sāka iet pa iekšējām Pils galerijām.

## 6 ESMERALDA

Mēs esam laimīgi, ka varam mūsu lasītājiem paziņot, ka visa šā skata laikā kā Grenguārs, tā ari viņa luga turējās braši. Autora nemitīgi mudināti, aktieri nepagurdami turpināja deklamēt un autors nepagurdams — tajos klausīties. Viņš bija samierinājies ar apkārtējo kņadu un nolēmis līdz galam nepadoties, nezaudēdams cerību, ka publika atkal pievērsīs uzmanību viņa lugai. Šīs cerības stars iedegās vēl spožāk, kad dzejnieks ieraudzīja, ka Kvazimodo, Kopenols un visa ākstu pāvesta klaigājošā svīta ar apdullinošu kņadu atstāj zāli. Pūlis alkatīgi steidzās tiem pa pēdām.

«Labi gan,» viņš nodomāja, «visi brēkuļi dodas projām.» Par nelaimi, izrādījās, ka brēkuļi ir visa publika. Vienā acumirklī lielā zāle bija tukša.

Patiesību sakot, daži skatītāji vēl bija palikuši, citi izklaidus, citi bariņos ap pīlāriem — sievietes, sirmgalvji, bērni, kuriem jau bija apnikusi kņada un burzma. Daži draiskie jaunieši bija jāteniski sasēdušies uz palodzēm un no turienes raudzījās laukumā.

«Nu ko,» Grenguārs nodomāja, «arī ar tiem pietiek, lai noklausītos līdz galam manu mistēriju. Viņu gan ir maz, toties tā ir inteliģenta izlases publika.»

Tomēr simfonija, kurai pēc laiciņa vajadzēja atskanēt tieši tajā brīdī, kad uznāk svētā jaunava, un kurai vajadzēja radīt vislielāko iespaidu, neatskanēja. Grenguārs atjauta, ka visus viņa muziķus aizrāvis sev līdzi ākstu pāvesta svinīgais gājiens.

—    Iztiksim arī bez viņiem, — Grenguārs noteica.

Viņš piegāja klāt kādam pilsētniekam, kurš, kā viņam likās, apsprieda viņa lugu. Lūk, sarunas fragments, kuru tas izdzirdēja:

—   Vai jūs zināt, mētr Šeneto, Navaras viesnīcu, kas piederēja de Nemūra kungam?

—    Jā, iepretim Brakas kapelai.

—   Tad, lūk, valsts kase to iznomājusi Gijomam Aleksandram, gleznotājam, par sešiem Parīzes livriem un astoņiem sū gadā.

—    Kā gan nomas maksa sadārdzinās!

—    Nieki, — nopūzdamies nodomāja Grenguārs,

—  toties citi klausās.

—     Biedri, — pēkšņi iekliedzās kāds no jaunajiem nebēdņiem, kas bija apmetušies uz palodzēm, — Esmeralda! Esmeralda!

Tai pašā brīdi no laukuma atskanēja skaļi aplausi.

—     Kas tā vēl par Esmeraldu? — izmisumā iesaucās Grenguārs, sasizdams plaukstas. — Ak vai mans dievs! Liekas, tagad pienākusi kārta logiem.

Viņš pagriezās uz marmora galda pusi un ieraudzīja, ka izrāde pārtraukta. Tieši tanī mirklī, kad jāparādās Jupiteram ar savu zibeni, Jupiters stāv nekustīgi lejā pie skatuves.

—    Mišel 2iborn, — pārskaities uzkliedza dzejnieks,

—   ko tu tur dari? Vai tad tā ir tava loma? Kāp taču uz skatuves!

—    Ak vai! — atsaucās Jupiters, — kāds skolnieks nule kā aiznesa kāpnes.

Grenguārs paraudzījās uz skatuvi. Teiktais, diemžēl, atbilda patiesībai. Jebkuri sakari starp lugas sarežģījumu un atrisinājumu bija pārtraukti.

—    Ir gan jokupēteris! — viņš nomurmināja. — Un kādam nolūkam gan šis paņēma kāpnes?

—     Lai palūkotos uz Esmeraldu, — žēlā balsī atteica Jupiters. — Viņš pateica: «Paskat, kur kāpnes, kas nevienam nav vajadzīgas!» — un paķēra tās.

Tas bija pēdējais likteņa sitiens. Grenguārs to saņēma bez kurnēšanas.

—    Kaut velns jūs vigus parautu! — viņš sacīja aktieriem. —Ja man samaksās, tad arī jūs saņemsiet samaksu.

Pēc tam viņš, galvu nodūris, atkāpās, taču atkāpās pēdējais — kā pulkvedis, kas cīnījies labi.

Dodamies lejā pa Pils līkumotajām kāpnēm, Grenguārs purpināja sev zem deguna:

—     Ir gan ēzeļu un nejēgu bars šie parīzieši! Sanākuši, lai noklausītos mistēriju, un neklausās! To interesē viss: Klopēns Truijfū, kardināls, Kvazimodo un pats velns, tikai ne cienījamā svētā jaunava Marija.

Būtu to zinājis, tad gan. parādītu jums svētās Marijas, žāvas tādi! Un es! Atnācu vērot sejas un neredzēju neko citu kā muguras. Būt dzejniekam un gūt tādus panākumus, kas cienīgi sazin kāda tur zālīšu pārdevēja panākumiem!

Tiesa gan, Homērs esot ubagojis grieķu ciematos un Nazons miris trimdā pie Melnās jūras '. Bet lai sātans mani dīrā, ja es saprotu, ko pūlis grib teikt ar to savu «Esmeraldu»! Un kas tas īsti ir par vārdu? Čigānu, droši vien!

## OTRĀ GRĀMATA

.

## 1 NO HARIBDAS UZ SCILLU

Janvāri nakts iestājās agri. Ielas jau grima tumsā, kad Grenguārs iznāca no Pils. Nakts ātrā iestāšanās dzejniekam bija īsti pa prātam; viņš steidzās nokļūt kādā tumšā un tukšā ieliņā, lai tur pēc patikas nodotos pārdomām un filozofs uzliktu plāksteri dzejnieka brūcei. Starp citu, filozofija tagad bija Grenguāra vienīgais patvērums, jo tam nebija kur pārlaist nakti. Pēc savas pirmās lugas spīdošās izgāšanās dzejnieks neuzdrošinājās. vairs atgriezties savā miteklī Grenjēsirlo ielā iepretī Siena vārtiem, kā bija cerējis, ka prevo kungs dos tam par epitalamiju naudu, ar ko viņš varēs samaksāt savam saimniekam Gijomam Dusiram — Parīzes pilsētas lopkautuves nomātājam sešu mēnešu īres parādu, tas ir, divpadsmit Parīzes sū, tieši divpadsmit reižu vairāk par to, kas dzejniekam piederēja šajā pasaulē, ieskaitot bikses, kreklu un cepuri. Patvēries pagaidām pie Sentšapelas cietuma vārtiņiem un mirkli nodevies pārdomām, kur pārlaist nakti, tā kā viņa rīcībā atradās viss Parīzes ielu bruģis, Grenguārs atcerējās, ka, iedams pagājušajā nedēļā pa Kurpju ielu garām kāda parlamenta padomnieka namam, pie ieejas durvīm viņš bija ieraudzījis akmens kāpi, domātu jātniekam kāpšļa vietā, un vēl noprātojis, ka tā, rodoties gadījumam, var noderēt par lielisku pagalvi ubagam vai dzejniekam. Grenguārs paLeicās providencei, kas tam uzsūtījusi šo laimīgo domu. Bet, tikko dzejnieks dzīrās šķērsot Pils laukumu, lai sasniegtu Vecpilsētas līkumoto labirintu, kur aizlokās vecās ielas-māsas —

Mucinieku, Vecās vadmalas, Apavu, Ebreju utt., kas saglabājušās vēl šobaltdien, tikai apbūvētas deviņstāvu mājām, viņš ieraudzīja ākstu pāvesta svinīgo gājienu, kas arī nāca ārā no Pils un, skaļi klaigājot, lāpām liesmojot un mūzikai skanot, traucās viņam, Grenguāram, pretī. Šis skats no jauna uzplēsa ievainotās patmīlas brūces, viņš steidzās projām. Grenguāra autora neveiksme piepildīja viņu ar tādu rūgtumu, ka viss, kas vien atgādināja šās dienas svētkus, kaitināja dzejnieku un lika asiņot viņa brūcei.

Viņš dzīrās doties pāri Senmišela tiltam; bērni skraidelēja šurpu turpu ar raķešu pistolēm un raķetēm rokā.

—    Jods parāvis visu uguņošanu! — noteica Grenguārs un nogriezās pa Maiņas tiltu. Pie mājām, kas atradās pie uzejas uz tilta, bija izkārti trīs karogi ar karaļa, troņmantnieka un Flandrijas Margaritas attēliem un seši mazi karodziņi ar Austrijas hercoga, Burbonu kardināla, Božē kunga, Francijas Žannas un Burbonu hercoga ārlaulības dēla un vēl sazin kāda ģīmetnēm; visu to apgaismoja lāpu uguns. Pūlis to jūsmīgi apbrīnoja.

—    Laimīgais gleznotājs Žeans Furbo! — smagi nopūzdamies, sacīja Grenguārs un pagrieza muguru karogiem un karodziņiem. Viņa priekšā aizlocījās iela; tā dzejniekam likās tik tumša un ļaužu pamesta, ka viņš cerēja tajā patverties no svētku kņadas un mirdzuma. Viņš devās pa to arvien dziļāk. Pēc dažiem mirkļiem Grenguāra kāja pret kaut ko atsitās, viņš sagrīļojās un paklupa. Izrādījās, ka tas ir maija kociņa zaru pušķis, kuru par godu svinībām iepriekšējās dienas rītā tiesas rakstveži bija nolikuši pie tiesas priekšsēdētāja durvīm. Grenguārs varonīgi pārcieta šīs jaunās nepatikšanas. Viņš piecēlās un devās tālāk gar upes krastu. Pametis aiz sevis civilo un kriminālo cietumu un pa smilšaino, nebruģēto krastmalu, kur dubļi tam sniedzās līdz potītēm, pagājis garām karaļa dārzu augstajam mūrim, Grenguārs aizkūlās līdz Vecpilsētas rietumu daļai un kādu laiku raudzījās uz Govju Pārcēlāja saliņu, kas tagad pazudusi zem Jaunā tilta bronzas zirga. Šī saliņa, ko no Grenguāra šķīra šaura, tumsā viegli balsnījoša

ūdens straume, šķita tam kaut kāda tumša masa. Uz saliņas nespodras uguntiņas gaismā bija jaušams kaut kas līdzīgs stropa izskata teltij, kur govju pārcēlājs mēdza patverties pa nakti.

—    Laimīgais govju pārcēlājs! — nodomāja Grenguārs, — tu nesapņo par slavu un neraksti epitalamijas. Kāda tev daļa gar karaļiem, kas dodas laulībā, un burgundiešu hercogienēm! Tu nepazīsti citas margrietiņas, izņemot tās, kuras plūc tavas gotiņas zaļajās aprīļa pļavās! Bet es, dzejnieks, esmu izsvilpts, un es salstu un esmu parādā divpadsmit sū, un manas pazoles ir tik plānas un caurspīdīgas, ka varētu noderēt tavai laternai par stiklu. Paldies tev, govju pārcēlāj: mans skatiens atpūšas, atdusoties uz tavas būdiņas, un liek man aizmirst Parīzi.

Lielas, divkāršas petardes sprādziens, pēkšņi atskanēdams no svētītās būdiņas, atmodināja Grenguāru no gandrīz vai liriskās ekstāzes. Tur govju pārcēlājs ziedoja savu artavu par godu svētku dienai, uzjautrinādamies ar raķešu laišanu.

No šī petardes sprādziena Grenguāram uzmetās zosāda.

—    Nolādētie svētki! — viņš iesaucās. — Vai tiešām jūs mani vajāsiet it visur? Ai mans dievs! Pat līdz pašai govju pārcēlāja būdiņai!

Pēc tam dzejnieks palūkojās uz Sēnu pie savām kājām, un viņu pārņēma drausmīgs kārdinājums.

—    Ai, — viņš sacīja, — cik labprāt gan es noslīcinātos, ja vien ūdens nebijis tik auksts!

Un tad Grenguārs pieņēma izmisuma pilnu lēmumu. Ja jau reiz viņš nespēja nekādi tikt vaļā no ākstu pāvesta, 2eana Furbo karodziņiem, maija kociņa zaru pušķiem, no raķetēm un petardēm, vai gan labāk tad * nebija drosmīgi mesties pašā svētku biežņā un doties uz Greves laukumu.

—    Vismaz, — viņš nodomāja, — es tur dabūšu kādu gruzdošu pagali no svētku ugunskura, pie kuras varēšu sasildīties, un spēšu remdēt izsalkumu ar dažām to trīs milzīgo karaļa ģerboņa veidā izcepto cukura kriņģeļu druskām, kuri būs izlikti tautai pilsētas bufetē.

## 2 GRĒVES LAUKUMS

Tagad no toreizējā Greves laukuma palikušas vienīgi tikko jaušamas pēdas: tas ir burvīgais tornītis, kas ieņem laukuma ziemeļu stūri un kas — gandrīz jau aprakts zem rupjas apmetuma kārtas, kāda klāj tā skulpturālo greznojumu asās skaldnes, — varbūt drīz vien izzudīs pavisam, to jaunceltņu plūdu nomākts, kuras tik strauji aprij Parīzes vecās ēkas.

Ļaudis, kas, tāpat kā mēs, nekad nevar pāriet pāri Greves laukumam, neuzmetuši Tdzjūtības un nožēlas pilnu skatienu uz šo nabaga tornīti, iespiestu starp divām pa pusei sagruvušām Luī XV laika celtnēm, viegli var savā iztēlē rekonstruēt to celtņu kopu, kurai tas piedereja, un it skaidri iedomāties gotisko laukumu tādu, kāds tas bijis XV gadsimtā.

Tam, tāpat kā šobaltdien, bija neregulāras trapeces veids, kuru vienā malā norobežoja krastmala un trijās pārējās — augstu, šauru un drūmu namu rinda. Dienas gaismā varēja apbrīnot šo ēku dažādību, kuras visas rotāja koka grebumi vai akmens kalumi, uzrādīdami daždažādu viduslaiku arhitektūras stilu pilmgus paraugus no XI līdz XV gadsimtam, sākot ar taisnstūru logiem, kas pamazām sāka izspiest spraišlotos un pusapajos romāņu logus, ko savā laikā izstūma spraišļotie un kas reizē ar pēdējiem joprojām greznoja vecā Rolanda torņa celtnes otro stāvu uz Sēnas krastmalas stūra līdzās Miecē,avas ielai. Nakti no šīs ēku masas nevarēja neko citu atšķirt kā vien melnu jumtu robojumu, kas ieslēdza laukumu ar asu stūru virkni. Viena no radikālākajām atšķirībām starp toreizējām un tagadējām pilsētām ir tā, ka mūsdienu celtnes vērstas pret laukumiem un ielām ar fasādēm, kamēr agrāk tās stāvēja pret tiem ar sāniem. Pagājuši jau divi gadsimti, kopš mājas pievērsušās ielai.

Laukuma austrumu pusē pašā vidū slējās smaga jaukta stila celtne, kuru veidoja cita citai līdzās stāvošās mājas. Šai celtnei bija trīs nosaukumi, kas izskaidroja tās vēsturi, uzdevumu un arhitektūru — «Troņ

mantnieka nams», tāpēc ka tajā bija mitis troņmantnieks Kārlis V; «Tirdzniecības nams», tāpēc ka tur atradās pilsētas rātsnams, un «Māja ar pīlāriem» (domus ad piloria), tāpēc ka vesela virtene masīvu pīlāru balstīja celtnes trīs stāvus. Šeit pilsētnieki varēja atrast visu, kas vien nepieciešams tādai jaukai pilsētai, kāda ir Parīze, — kapelu, lai lūgtu dievu, tiesu zāli, lai turētu tiesu pār karaļa pavalstniekiem, un, beidzot, arsenālu, pilnu šaujamiem ieročiem. Parīzes iedzīvotāji zina, ka ne vienmēr pieliek ar lūgšanām un tiesāšanos, lai būtu droši par pilsētas privilēģijām, un tāpēc rātsnama bēniņos vienmēr tur rezervē dažas sarūsējušas arkebūzas.

Jau tajos laikos Greves laukumam bija tas pats drūmais izskats, kāds tam saglabājies vēl šobaltdien to drausnvgo atmiņu dēļ, kādas tas modina un arī drūmā Dominika Bokadora pils rātsnama dēļ, kas bija stājies «Mājas ar pīlāriem» vietā. Jāsaka, karātavas un pastāvīgais kauna stabs vai «tiesa un kāpnes», kā toreiz mēdza sacīt, sliedamies viens otram līdzās pašā laukuma vidū, gribot negribot lika novērsties skatienam no šī liktenīgā laukuma, kur tik daudz ziedošu un dzīves spējīgu cilvēku bija mocījušies agonijā un kur pēc piecdesmit gadiem radās «Senvaljē drudzis», šī slimība, kuru izraisīja šausmas no ešafota — visdrausmīgākā no visām slimībām, jebšu tā nenāk no dieva, bet no cilvēka.

Ir tik iepriecinoši domāt — piezīmēsim mēs garām ejot, — ka nāves sods, kas vēl pirms trīssimt gadiem ar saviem dzelzs riteņiem, akmens karātavām, visvisādiem bruģī iebūvētiem spīdzināšanas rīkiem pieblīvēja stāvgrūdām Greves laukumu, Tirgus laukumu, Troņmantnieka laukumu, Trauara krustceļu, Cūku tirgu, riebīgo Monfokonu, Seržantu apsardzes punktu, Kaķu laukumu, Sendenī, Šamoo, Bodē un Senžaka vārtus, neskaitot tik daudzās karātavas, kuras lika uzcelt prevo, bīskapi, kapituli, abati un priori un vis;, kuriem bija dotas tiesības spriest tiesu, neskaitot tos masveidīgos sodus, kad cilvēkus gluži vienkārši sameta Sēnā, — ir iepriecinoši domāt, ka, zaudējusi citu pēc citas savas bruņas, savu spīdzināšanas greznību, savu iztēles un fantāzijas bagāto sodu sistēmu, savu spīdzināšanu,

kurai ik piecus gadus tika pārtaisīts ādas sols Granšatlē — šai senajai feodālo laiku valdniecei, kas gandrīz izzudusi no mūsu likumiem un pilsētām, trenkātai no kodeksa uz kodeksu, dzītai no vienas vietas uz otru, nav visā mūsu plašajā Parīzē nekur neviena cita stūrīša kā vien kauna pilnajā nostūrī — Greves laukumā, nav vairāk kā viena vienīga nožēlojama giljotīna, kas slēpjas, pilna nemiera un kauna, un, izdarījusi triecienu, tik ātri pazūd, it kā baiļotos, ka to notvers nozieguma vietā.

## 3 BESOS PARA GOLPES[24][1] skūpsti par pļaukām (spān.). Tulk.

Kad Pjers Grenguārs nonāca Greves laukumā, viņš bija pārsalis. Lai izvairītos no drūzmas uz Maiņas tilta un 2eana Furbo izgleznotajiem karodziņiem, viņš devās pa Dzirnavnieka tiltu, bet pa ceļam bīskapa dzirnavu rati to apšļāca ar dubļiem, un viņa nonēsātais apģērbs viscaur izmirka. Turklāt Grenguāram šķita, ka kopš lugas izgāšanās viņš kļuvis vēl salīgāks. Tāpēc arī dzejnieks steidzās ātrāk sasniegt svētku ugunskuru, kas vareni liesmoja laukuma vidū. Taču ugunskuru bija lokā ietvēris krietns ļaužu pūlis.

— Sasodītie parīzieši! — Grenguārs nomurmināja, jo, kā jau īsts dzejnieks-dramaturgs, tas juta slieksmi uz monologiem, — tagad viņi man aizsprosto ceļu uz ugunskuru, bet man taču tik ļoti nepieciešams mazliet sasildīties. Mani zābaki žļakst no ūdens, turklāt šīs nolādētās dzirnavas mani apšļāca ar saviem asaru plūdiem! Kaut jods parāvis šo Parīzes bīskapu ar visām viņa dzirnavām! Gribētos zināt, kāda velna pēc bīskapam vajadzīgas dzirnavas! Vai gan viņš gatavojas nomainīt bīskapa svēttērpu pret dzirnavnieka ģērbu? Ja jau šim nolūkam viņam trūkst vienīgi mana lāsta, es labprāt nolādēšu ir viņu, ir viņa katedrāli, ir viņa dzirnavas! Paraudzīsimies mazliet, vai tie neizkustēsies no vietas, šie slaisti! Jājautā, ko gan šie te dara? Sildās, vai? Ir gan varens prieks! Blenž, kā sadeg žagaru saiņa simts! Ir gan jauka aina!

Tomēr, ieskatījies tuvāk, Grenguārs pamanīja, ka loks ir daudz platāks, nekā tas būtu nepieciešams, lai sildītos pie karaļa ugunskura, un ka šo skatītāju pieplūdumu nav savaldzinājis vienīgi simt žagaru saiņu liesmu skaistums vien.

Plašajā brīvajā telpā starp ļaužu pūli un ugunskura dejoja kāda jauna meitene.

Vai šī jaunā meitene bija cilvēciska būtne vai feja, vai arī eņģelis, to Grenguārs — šis skeptiskais filozofs, šis ironijas pilnais dzejnieks pirmajā mirklī nebūtu varējis noteikt, tik ļoti viņu savaldzināja žilbinošā parādība.

Viņa nebija liela, tomēr tāda šķita, tik ļoti viņas smuidrais augums tiecās augšup. Jaunā meitene bija melnīgsnēja, tomēr bija nojaušams, ka dienas gaismā viņas ādai droši vien piemita tā brīnišķīgā zeltainā vizma, kāda raksturīga andalūzietēm un romietēm. Viņas kāju pēdas arī bija kā andalūzietei, tik viegli viņa spēra soļus šai šaurajā graciozajā apavā. Jaunā meitene dejoja, griezās, virpuļoja uz nevērīgi tai zem kājām pamesta veca persiešu paklāja, un ik reizes, kad tās starojošā seja pavīdēja jūsu acu priekšā, viņas lielās, melnās acis šķīla zibeņus.

Visa pūļa skatieni bija kā piekalti viņai, visu mutes pavērtas, un, tiešām, kamēr jaunā meitene tā dejoja, basku bungām rībot, kuras tā turēja apaļīgajās, jaunavīgajās rokās augstu virs galvas, šmauga, trausla un kustīga kā lapsene, kailiem pleciem, zeltainā, cieši viduklim pieguļošā ņieburā un raibos svārkos, kas zvanveidīgi piepūtās, šad tad atsegdami slaidās kājas, viņa ar saviem melnajiem matiem, liesmainajām acīm likās pārdabisks radījums.

— Patiesi, — nodomāja Grenguārs, — tā ir salamandra, tā ir nimfa, tā ir dieviete, tā ir bakhante no Menaleja kalna!

Šajā brīdī viena no «salamandras» matpīnēm atrisa, unpie tās piestiprinātais vara gabals nokrita un sāka ripot pa zemi.

—    Ai nē, — Grenguārs noteica, — tā ir čigāniete.

Ilūzija bija izgaisusi.

Meitene no jauna sāka dejot.

Paķērusi no zemes divus zobenus un tos atspiedusi ar smailēm pret savu pieri, čigāniete sāka tos griezt vienā virzienā, kamēr pati griezās pretējā. Tiešām iā bija gluži vienkārši čigāniete. Bet, lai cik vilies ari Grenguārs jutās, viņš nespēja nepakļauties kopainas valdzinājumam un burvībai. Svētku ugunskurs apspīdēja to ar spilgtu un sārtu gaismu, līksmi ņirbēja uz lokā stāvošā pūļa sejām, uz jaunās meitenes pieres, atstarodams bālu atspulgu, kas savijās ar līganajām ēnām laukuma dziļumā uz melnām plaisām izraibinātās «Mājas ar pīlāriem» fasādes no vienas puses un uz karātavu akmens stabiem — no otras puses.

Starp tūkstošām purpursarkanās liesmas apspīdētajām sejām izcēlās viena cilvēka seja, kurš, kā likās, daudz dziļāk bija nogrimis dejotājas vērošanā. Tā bija skarba, sevī noslēgta, drūma vīrieša seja. Sim cilvēkam, kura ģērbu noslēpa apkārtstāvošais pūlis, likās, bija ne vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem; tomēr viņam jau bija kails galvvidus un tikai šur tur deniņos saglabājušās retu, iesirmu matu šķipsnas; platā un augstā piere jau bija izvagota grumbām, bet dziļi iekritušajās acT s gailēja neparasta jaunības kvēle, dzīves alkas, dziļi apslēpta kaisle. Neatraudams ska!ienu, viņš vērās čigānietē, un, kamēr neprātīgā sešpadsmit gadus vecā meitene dejoja un kā taurenītis laidelējās pai prieku visiem, vīrieša seja arvien vairāk un vairāk sadrūma. Laiku pa laikam smaids un nopūtas mijās ap viņa lūpām, bet smaids bija vēl sāpT gāks nekā nopūta.

Beidzot jaunā meitene aizelsusies apstājās, un pūlis tai ar mīlestību aplaudēja.

—    D^ali! — pasauca čigāniete.

Tad Grenguārs ieraudzīja mazu, skaistu, baltu kaziņu — ņipru, jautru, ar vizmainu spalvu, zeltītiem radziņiem, zeltainu kakla siksnu — kaziņu, ko tas līdz šim nebija pamanījis un kas līdz šim brT dim bija gulējusi uz. paklāja stūra, noraudzīdamās savas pavēlnieces dejošanā.

—    Džali, — sacīja dejotāja, — tagad tava kārta.

Un apsēdusies jaunā meitene graciozi pastiepa pretī kaziņai savas basku bungas.

— Džali, — turpināja viņa, — kāds pašlaik ir mēnesis?

Kaziņa pacēla priekškājiņu un uzsita pa bungām vienu reizi. Un tik tiešām — bija gada pirmais mēnesis. Pūlis plaukšķināja rokas.

—   Džali, — atsāka jaunā meitene, apgriezdama basku bungas uz otru pusi, — kāds šodien ir datums?

Džali pacēla mazo kājiņu ar apzeltīto nadziņu un uzsita ar to sešas reizes pa bungām.

—   Džali, — nerimās čigāniete, — cik pašreiz ir pulkstenis?

Džali piesita septiņas reizes. Tai pašā mirklī «Mājas ar pīlāriem» pulkstenis nosita septiņas reizes.

Pūlis pārsteigumā sastinga.

—   Te slēpjas kāda burvestība, — atskanēja kāda drūma balss pūlī.

Balss īpašnieks bija plikpauris vīrietis, kas nebija novērsis acis no čigānietes.

Viņa nedrebēja un atgriezās; bet te atšalca aplausi un nomāca ļaunos vārdus.

Tie izdzēsa tik pilnīgi no atmiņas īgno vārdu iespaidu, ka jaunā meitene, it kā nekas nebūtu noticis, atkal pievērsās savai kaziņai.

—   D/ali, — kā dara mētrs Gišārs Gran-Remī, pilsētas strēlnieku priekšnieks krusta gājiena laikā Sveču dienā?

D:>ali izslējās uz pakaļkājiņām un sāka blēt, sperdama kājas ar tādu piemīlT gu svarīgumu, ka viss skatītāju loks vai plīsa aiz smiekliem, redzot šo parodiju par strēlnieku priekšnieka svētulīgo dievbijību.

—   Džali, — turpināja jaunā meitene, aizvien pieaugošo panākumu iedrošināta, — kā teic runu mētrs 2ak.s Šarmolī, karaliskais prokurors, garīgajā tiesā?

Kaziņa notupās un sāka blēt, kustinādama tik dīvaini kājiņas, ka tās poza, akcents, kustības — viss atgādināja 2aku Šarmolī, izņemot varbūt vienīgi to, ka trūka sliktas» franču un latīņu valodas izrunas.

Un pūlis aplaudēja vēl vairāk.

—   Svētuma gānīšana! Zaimošana! — atskanēja atkal plikpaura vīrieša balss.

Čigāniete apgriezās otrreiz.

—    A! — viņa sacīja. — Atkal tas pats neciešamais cilvēks! — Izstiepusi apakšējo lūpu, viņa savilka seju grimasē, kas, kā likās, bija kļuvusi tai par paradumu, apgriezās uz papēža un sāka vākt basku bungās pūļa dāvanas.

Lieli un sīki sudraba naudas gabali, mazi četrstūraini vairodziņi, liardi ar ērgļa attēliem bira kā krusa. Bet te pēkšņi viņa devās garām Grenguāram. Grenguārs tik neapdomīgi iebāza roku kabatā, ka meitene apstājās. — Pie velna! — iesaucās dzejnieks, atrazdams kabatas dziļumā to, kas tur bija, tas ir, — tukšuma. Bet daiļā meitene stāvēja, vērdamās viņā lielām acīm, izstiepusi bungas, un gaidīja. Uz Grenguāra pieres izspiedās rupjas sviedru lāses.

Ja dzejnieka kabatā atrastos viss Peru zelts, viņš bez apdoma būtu to atdevis dejotājai, taču Peru zelta Grenguāram nebija, turklāt Amerika toreiz vēl nebija atklāta.

Kāds negaidīts atgadījums, par laimi, nāca viņam talkā.

—   Vai tu lasīsies reiz projām, Ēģiptes siseni? — atskanēja nīgra balss no paša tumšākā laukuma nostūra.

Jaunā meitene pārbiedēta atgriezās. Šoreiz tā nebija plikpaura vīrieša balss; tā bija sievietes balss — svētulīga un neganta balss.

Starp citu, šis kliedziens, kas tik ļoti nobiedēja čigānieti, bērnu barā izraisīja jautrību.

—    Tā ir Rolanda torņa vientuļniece! — nesavaldīgi smiedamies, tie iesaucās. — Skrandaine gremžas. Varbūt tā nav ēdusi vakariņas? Atnesīsim tai kādas paliekas no pilsētas bufetes.

Visi metās uz «Māju ar pīlāriem».

Pa to laiku Grenguārs bija izmantojis dejotājas apjukumu, lai nepamanīts pazustu. Bērnu kliedzieni tam atgādināja, ka arī viņš nav vakariņojis. Grenguārs skriešus metās uz bufeti. Taču mazajiem draiskuļiem kājas bija žiglākas nekā viņam; kad dzejnieks nokļuva bufetē, tie jau bija visu paķēruši, neko neatstādami.

Nebija palikusi pāri pat ne nožēlojama maizīte par pieciem sū mārciņā. Vienīgi uz sienām rēgojās 1434. gadā Matjē Biterna gleznotās, starp rožu krūmiem izmētātās slaidās lilijas. Bet tās bija pārlieku liesas vakariņas.

Grūti likties gulēt, ja neesi vakariņojis, bet vēl ļaunāk ir, ja neesi vakariņojis un nezini, kur nolikt savu galvu. Grenguārs atradās šādā stāvoklī. Ne maizes, ne jumta virs galvas; no visām pusēm dzejnieku māca trūkums, un viņam tas likās pārlieku bargs. Jau kopš krietna laika sprīža Grenguārs bija atklājis patiesību, ka Jupiters radījis cilvēkus mizantropijas lēkmē un ka visu mūžu gudram jācīnās ar likteni, kas tur viņa filozofiju aplenkuma stāvoklī. Kas attiecas uz Grenguāru, tad nekad vēl šis aplenkums nebija bijis tik nežēlīgs; viņš juta, ka tā kuņģis ceļ trauksmi, un viņš uzskatīja, ka ļaunais liktenis rīkojas pārlieku netaisni, ar mērdēšanu gūstot virsroku pār viņa filozofiju.

Grūtsirdīgās domas to nomāca arvien vairāk un vairāk, bet te pēkšņi patīkama, lai gan savāda dziesma izrāva viņu no šīm domām. Dziedāja jaunā čigāniete.

No jaunās meitenes dziesmas, tāpat kā no viņas dejas, kā arī no viņas skaistuma dvesa kaut kas — ja tā varētu izteikties — bezgala tīrs, skanīgs, gaisīgs un spārnots. Tā bija nepārtraukta skaņu, melodiju, negaidītu rulādu pieaugšana spēkā; vienkāršas muzikālas frāzes mijās ar skadrām, spējīgas laupīt pašpaļāvību pat lakstīgalai, — tomēr saglabāja saskaņu; oktāvu liegā viļņošanās te cēlās, te krita kā jaunās dziedātājas krūtis. Viņas daiļā seja ar neparastu mainīgumu atspoguļoja ik dziesmas kaprīzi, sākot no kaislas sajūsmas līdz cienījamai šķīstībai. Viņa brīžiem šķita kā ārprātīgā, brīžiem kā karaliene. Dziesmas vārdi bija Grenguāram nepazīstamā valodā, likās — tie nav saprotami arī pašai dziedātājai, tik ļoti izteiksme, ar kādu viņa dziedāja, neatbilda vārdu nozīmei. Tā, piemēram, četras vārsmas rindas:

Un cofre de gran riqueza Hallaron dentro un pilar, Dentro del nuevas banderas Con figūras de espantar, — [25]

skanēja jaunas meitenes lupas neprātīgi līksmi, bet jau mirkli vēlāk izteiksme, kādu tā piešķīra vārdiem:

Alarabes de cavallo Sin poderse menear, Cort espadas, y los cuellos, Ballestas de buen echar, [26] —

Grenguāram izvilināja acīs asaras. Tomēr jaunās meitenes dziesma visvairāk izdvesa prieku, likās, — viņa dzied kā putns — gavilējoši un bezrūpīgi.

Čigānietes dziesma bija iztraucējusi Grenguāra domas, līdzīgi tam, kā gulbis iztraucē ūdens gludo virsmu. Viņš klausījās tajā kā apburts, aizmirsdams visu pasaulē. Pēc ilgām stundām tas bija pirmais mirklis, kad viņš mitējās ciest.

Taču tas neturpinājās ilgi.

Tā pati sievietes balss, kas bija pārtraukusi čigānietes dejošanu, pārtrauca šoreiz tās dziedāšanu.

—   Vai tu reiz apklusīsi, pekles circeni, vai ne? — atskanēja no tā paša laukuma nostūra.

Nabaga «circenis» apklusa. Grenguārs aizbāza sev ausis.

—   Ai nolādēto, zobaino zāģi! — viņš iesaucās. — Tu, kas salauzi liru!

Arī pārējie skatītāji purpināja tāpat kā viņš.

—    Pie velna, skrandaini! — sacīja viens.

Un vecā, neredzamā svētku jaucēja būtu jo rūgti dabūjusi nožēlot savu uzbrukumu čigānietei, ja šajā pašā mirklī pūla uzmanību nebūtu piesaistījis sev ākstu pāvesta svinīgais gājiens, kas, paguvis aprikšot visas ielas un ielu krustojumus, ar visām lāpām un kņadu plūda atpakaļ uz Greves laukumu.

Šis gājiens, kuru mūsu lasītāji redzēja iznākam no pils, bija paguvis ceļā noorganizēties un uzsūkt sevī visus Parīzes sīkos laupītājus, dīkdieņus, zagļus un brīvos klaidoņus; tādējādi, ierodoties Greves laukumā, tam bija visai cienījams izskats.

Visiem pa priekšu soļoja čigāni. To priekšgalā jāšus uz zirga virzījās čigānu hercogs ar saviem grāfiem, kas gāja kājām, turēdami zirgu aiz pavadas, kā ari kāpšļus, aiz tiem nekārtīgā pūlī čigāni un čigānietes ar raudošiem bērniem uz muguras, un visi — hercogs, grāfi, vienkārši ļaudis skrandās un vizuļos. Pēc tam sekoja argo valstība, tas ir, visi Francijas zagļi, izvietoti pēc cieņas pakāpes, pie kam pirmie soļoja neievērojamākie. Tā nu viņi defilēja garām ik pa četri cilvēki rindā, ar visvisādām goda zīmēm, atbilstošām to zinātniskajam gradam šai dīvainajā fakultātē, lielākā daļa kropli — gan klibi, gan vienroči, gan īsu rumpi, kraupaini, akli, epileptiķi, slimojoši ar lešķi, pseidokropļi, netikļi, skopuļi, gļēvuļi, vārguļi, šķelmji, sērdieņi, arhisalašņas, liekuļi — to uzskaite būtu nogurdinājusi pat pašu Homēru. Viltus svētuļu un arhisalašņu konklāva [27] centrā ar pūlēm varēja atšķirt argo karali, lielo cezaru, kas sēdēja notupies mazos rateļos, ko vilka divi lieli suņi. Argo karaļa pavalstniekiem sekoja galilejiešu valstība. Pa priekšu, cīkstēdamies un dejodami ieroču deju, lēkāja āksti, aiz tiem, skanot sabata cienīgai mūzikai, majestātiski soļoja Gijoms Ruso, Galilejas impērijas ķeizars, tērpies ar vīnu aplaistītā purpura mantijā, savu zižļu nesēju, līdzskrējēju, rokaspuišu un skaitļošanas palātas skrīveru ielenkts.

Gājienu noslēdza melnās mantijās ģērbušos tiesu skrīveru korporācija ar ziediem greznotiem maija kociņa zariem un resnām, dzeltenām vaska svecēm rokās. Pūļa centrā ākstu brālības augstākie locekļi stiepa uz pleciem nestuves, uz kurām bija salikts vairāk sveču nekā uz svētās Ženevjevas relikviju šķirsta rnēra epidēmijas laikā. Un už šīm nestuvēm, ģērbies svēttērpā un mitrā, ar zizli rokā, staroja jaunievēlētais ākstu pāvests, Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķis — kuprītis Kvazimodo.

Katrai šā dīvainā gājiena nodaļai bija sava īpaša muziķa. Čigāni lika skanēt saviem balafosiem un Āfrikas tamburīniem. Argo tauta, visai nemuzikāla rase, joprojām pieturējās pie violas, ganu raga un gotiskās XII gadsimta ribebas. Galilejas valstība šajā ziņā nebija tiem daudz priekšā, viņu orķestri tikko varēja atšķirt nožēlojamās mākslas bērnības laika vijoles — re bekas skaņas — vijoles, kurai bija tikai trīs toņi — re, la, mi. Toties ap ākstu pāvestu lieliskā kakofonijā izvērsās visa laikmeta muzikālā bagātība. Un tomēr tajā nebija nekā cita kā vien augšējā, vidējā un augstākā reģistra rebekas, ja tikai neskaita flautas un vara pūšamos instrumentus. Ak vai! Mūsu lasītāji atceras, ka tas bija Grenguāra orķestris.

Grūti attēlot to lepnuma un svētlaimes izteiksmi, kas visu laiku, kamēr vien gājiens virzījās no Pils līdz Greves laukumam, staroja skumjajā un kroplajā Kvazimodo sejā. Pirmo reizi saVā mūžā viņš izbaudīja apmierināta pašlepnuma prieku. Līdz šim viņš nebija neko citu iepazinis kā vien pazemojumus, nicināšanu pret savu stāvokli, riebumu pret sevi pašu. Neskatoties uz savu kurlumu, Kvazimodo kā īsts pāvests izbaudīja šā pūļa apsveikumus — pūja, kuru viņš nīda tāpēc, ka tas nīda viņu. Vai tas nav vienalga, ka viņa tauta ir tikai ākstu, paralītiķu, zagju, ubagu bars. Tā tomēr bija tauta un viņš tās valdnieks. Un Kvazimodo pieņēma par skaidru zeltu visus šos ironiskos aplausus, visus šos zobgalīgos cieņas apliecinājumus, kuriem tomēr klāt piejaucās, tas mums jāsaka, mazliet patiesas bailes — jebšu kupris bija spēcīgs, jebšu līkkājis bija veikls, jebšu kurlais bija nikns: trīs īpašības, kas apvaldīja izsmieklu. Starp citu, mēs nebūt neticam, ka jaunievēlētais ākstu pāvests būtu apzinājies visas tās jūtas, kādas mita viņā un kādas viņš iedvesa citos. Gars, kas mājoja šai nepilnīgajā miesā, bija tikpat kropls un nepilnīgs. Tāpat viss, ko šajā mirklī pārdzīvoja kuprainis, bija viņam absolūti neskaidrs, nenoteikts un miglains. Vienīgi prieks strāvoja zvaniķī arvien spēcīgāk un spēcīgāk, un aizvien vairāk un vairāk viņu pārņēma lepnums. Kvazimodo drūmā un nožēlojamā seja izstaroja mirdzumu.

Un pēkšņi — par jo lielu pārsteigumu un šausmām pūlim, tieši tajā mirklī, kad pa daļai apskurbušo Kvazimodo svinīgi nesa garām «Mājai ar pīlāriem», pie viņa metās kāds vīrs no pūļa biežņas un ar niknu kustību izrāva tam no rokām apzeltīto koka zizli, viņa ākstu pāvesta cieņas zīmi.

Šis virs — šis pārdrošnieks bija tas pats nepazīstamais ar pliko pauri, kas pirms mirkļa, iejucis ļaužu pūlī, kuri stāvēja ap čigānieti, ar saviem draudu un naida pilnajiem vārdiem lika bailēs sastingt nabaga jaunajai meitenei. Viņš bija pārģērbies garīdznieka tērpā. Tajā mirklī, kad šis vīrs iznāca no ļaužu pūļa, Grenguārs, kas līdz tam laikam nebija to pamanījis, tūdaļ to pazina.

— Pag! — viņš pārsteigts iesaucās. — Tas taču ir mans alķīmijas skolotājs Klods Frolo, arhidiakons! Kas, pie velna, gan viņam vajadzīgs no šī pretīgā kropļa? Tas taču viņu aprīs!

Un patiesi — atskanēja šausmu kliedziens. Briesmonis Kvazimodo metās lejā no nestuvēm, un sievietes novērsa acis, lai neredzētu, kā viņš saplosīs arhidiakonu.

Ar vienu lēcienu viņš metās pie garīdznieka, paskatījās uz to un nokrita ceļos tā priekšā.

Garīdznieks norāva viņam tiāru, salauza zizli, saplosīja vizuļiem nobārstīto mantiju.

Kvazimodo joprojām palika noslīdzis uz ceļiem un, sakrustojis rokas, nolieca galvu.

Pēc tam starp viņiem norisinājās dīvaina saruna zīmju un roku kustību valodā, jo ne viens, ne otrs neizrunāja ne vārda. Garīdznieks stāvēja izslējies, nikns, draudīgs, valdonīgs, Kvazimodo — noslīdzis tam pie kājām, pazemīgs, lūdzošs. Un tomēr nebija šaubu, ka Kvazimodo būtu to varējis nospiest ar vienu pašu īkšķi.

Beidzot arhidiakons, rupji sapurinājis Kvazimodo aiz varenajiem kamiešiem, ar rokas kustību pavēlēja tam piecelties un sekot viņam.

Kvazimodo piecēlās.

Tad ākstu brālība, atģidusies no pirmā pārsteiguma, dzīrās aizstāvēt savu tik pēkšņi gāzto pāvestu. Čigāni, argo tautai piederīgie un visa tiesu skrīveru korporācija spiegdami ielenca garīdznieku.

Kvazimodo nostājās garīdzniekam priekšā, sažņaudza atlētiskās dūres un, zobus griezdams kā satracināts tīģeris, uzlūkoja ielencējus.

Garīdznieks, atguvis drūmo nopietnību kā iepriekš, pameta ar roku Kvazimodo un klusēdams devās projām.

Kvazimodo gāja viņam pa priekšu, grūstīdams uz visām pusēm ceļā stāvošo pūli.

Kad abi bija izlauzušies cauri pūļa biežņai un pārgājuši laukumu, ziņkārīgo un dīkdieņu ņūklis grasījās tiem sekot. TadKvazimodo ieņēma vietu arjergardā un, kāpdamies atpakaļ, sekoja arhidiakonam; drukns, nikns, kroplīgs, izspūrušiem matiem, sasprindzis, laizīdams savus meža kuiļa ilkņus, rūkdams kā plēsīgs meža zvērs, viņš ar vienu vienīgu skatienu jau pa gabalu piespieda pūli atkāpties.

Viņiem abiem ļāva nogriezties šaurā, tumšā ieliņā, kur neviens tiem neuzdrošinājās sekot, jo doma vien par Kvazimodo zobu griešanu aizsprostoja ieeju ielā.

— Ir gan brīnumi! — noteica Grenguārs. — Bet kur, velns parāvis, es ņemšu sev vakariņas?

## 4 neveiksmes, KĀDAS RODAS, SEKOJOT VAKARA LAIKĀ PA IELU SKAISTAI SIEVIETEI

Grenguārs uz labu laimi devās nopakaļ čigānietei. Viņš bija ievērojis, ka tā kopā ar kaziņu nogriežas pa Nažu ielu; arī viņš devās pa to.

— Un kāpēc gan ne? — viņš nodomāja.

Grenguārs, pieredzes bagāts Parīzes ielu filozofs, bija ievērojis, ka nekas nav tik labvēlīgs sapņainam garastāvoklim kā sekošana skaistai sievietei, nezinot, uz kuriem tā dodas. Šī labprātīgā atsacīšanās no savas brīvās gribas, šī savas iegribas pakļaušana otra iegribai, kurš to pat nenojauš, slēpj sevī zināmu fantastiskas neatkarības un aklas paklausības mistrojumu, kaut ko vidēju starp verdzību un brīvību, un tas valdzināt valdzināja Grenguāru, kas bija apveltīts ar visai nepastāvīgu, neapņēmīgu un sarežģītu prātu un spējīgs uz visām galējībām, nemitīgi svārstīgs starp dažādām cilvēcīgām tieksmēm, kas neitralizēja cita citu. Viņam labprāt tikās sevi pielīdzināt Muhameda kapam, ko pievelk — katrs uz savu pusi — divi magnēti un kas mūžīgi svārstās starp augstumiem un bezdibeni, starp debesīm un zemi, starp krišanu un uzlidojumu, starp zenītu un nadiru.

Ja Grenguārs būtu dzīvojis mūsu laikos, kādu brīnišķīgu vietu gan viņš ieņemtu starp klasiķiem un romantiķiem!

Taču Grenguārs nebija vēl tik primitīvs, lai dzīvotu trīssimt gadus, un tas ir žēl! Viņa iztrūkums rada tukšumu, kuru pārlieku sāpīgi izjūtam tieši mūsu dienās.

Turklāt, lai sekotu garāmgājējiem (un jo sevišķi garāmgājējām), ko Grenguārs labprāt darīja, — nav labvēlīgāka noskaņojuma kā neziņa, kui pārlaist nakti.

Tā nu viņš, domās nogrimis, soļoja nopakaļ jaunajai meitenei, kas. redzēdama, ka pilsētnieki izklīst pa mājām un ka tavernas — vienīgās tirdzniecības iestādes, kas darbojās šajā dienā, — tiek aizslēgtas, pielika soli un steidzināja kaziņu.

—     Lai nu kā, — tā apmēram Grenguārs prātoja, — kaut kādā mītnē taču viņai jādzīvo, turklāt čigānietēm sirds esot laba. Kas zina? …

Un daudzpunkti, kas sekoja šai tīšprātīgajai noklusēšanai, slēpa sevī kādas visai valdzinošas domas.

Tomēr šad tad, iedams garām pilsētnieku pēdējiem pūlīšiem, kas noslēdza aiz sevis durvis, viņš uztvēra dažus aprautus sarunu fragmentus, kas pārtrauca viņa tīkamo minējumu virkni.

Dažbrīd tie bija divi sirmgalvji, kas satikās uz ielas.

—    Mētr Tibo Fernikl, bet nu, zināt, ir gan šodien aukstumiņš!

(Grenguārs to jau zināja kopš paša ziemas sākuma.)

—     Jā, kā tad, mētr Bonifacij Dizom! Vai tiešām mūs sagaida tāda pati barga ziema kā pirms trijiem gadiem, astoņdesmitajā gadā, kad viena pati malkas nastiņa maksāja astoņus solus.

—     Ko nu, mētr Tibo, tā taču nebija nekas salīdzinājumā ar 1407. gada ziemu, kad sals pietuiējās no Sv. Mārtiņa dienas līdz pašam 2. februārim, turklāt tik spēcīgs, ka parlamenta pirmās palātas sekretāram ik pēc trim vārdiem sasala tinte spalvā, kādēļ vajadzēja pārtraukt tiesas sēžu protokolu rakstīšanu.

Tālāk, stāvēdamas pie atvērtiem logiem, turēdamas rokā aizdegtas sveces, kas miglā viegli sprakstēja, tērzēja divas kaimiņienes:

—   Vai jūsu vīrs jums stāstīja par nelaimes gadījumu, la Budrakas kundze?

—    Nē! Bet kas tad noticis, Tirkāna kundze?

—   Zila Godēna kunga, Šatlē notāra, zirgs, nobijies no flāmiem un to pavadonības, notriecis zemē Filipo Avrijo, kas dzīvo pie Celestinu mūkiem.

—    Vai patiesi?

—    Patiesi.

—   Pilsētnieka zirgs! Tas nu gan nav dzirdēts! Ja tas vēl būtu bijis jātnieka zirgs, tad nu vēl.

Logi aizcirtās. Grenguāram bija pazudis domu pavediens.

Par laimi, viņš to drīz vien atkal atrada, pateicoties čigānietei, pateicoties Džali, kuras joprojām soļoja tam pa priekšu; divi trausli, smalki radījumi, kuru mazās kājiņas, jaukās auguma formas un graciozās kustības Grenguārs apbrīnoja, gandrīz savā iztēlē tās abas sajaukdams. Ar savu savstarpējo saprašanos un draudzību tās viņam atgādināja jaunas meitenes, ar žiglumu, veiklību un gaitas vieglumu — kaziņas.

Pa to laiku ielas ik mirkli kļuva tumšākas un klusākas. Jau sen bija noskanējis signāls nodzēst gaismu, un tikai laiku pa laikam uz ielas varēja sastapt kādu retu gājēju vai ieraudzīt pavīdam kādu uguntiņu logā. Grenguārs, sekodams čigānietei, devās arvien dziļāk un dziļāk sarežģītajā ielu, krustceļu un nomaļu ieliņu labirintā, kas izvietots ap Sv. Nevainīgo kapsētu un atgādina kaķa samudžinātu dzijas kamolu. — Ir gan ielas, kurām trūkst loģikas! — nodomāja Grenguārs, maldīdamies šais neskaitāmajos apkārtceļos, kas — kā tam likās — bez mitas veda vienā un tai pašā vietā. Bet jaunā meitene, kurai acīm redzot šis ceļš bija labi pazīstams, nešaubīdamās devās tikai uz priekšu, aizvien pielikdama soli. Kas attiecas uz Grenguāru, tad viņš būtu pagalam apjucis un nezinātu, kur atrodas, ja nebūtu, garām ejot, kādas ielas līkumā pamanījis Tirgus laukumā astoņskaldņa kauna stabu, kura virsotne ar tumšajiem robojumiem asi iezīmējās Verdelē ielas joprojām apgaismotā loga gaišajā fonā.

Nu jau bija pagājis krietns laika sprīdis, kopš jaunā meitene bija pamanījusi, ka tai kāds seko; jau vairak-

kārt viņa nemiera pilna bija atskatījusies, vienu reizi pat pēkšņi apstājās, lai, izmantojot gaismas strēli, kas krita no pavēl tas maizes ceptuves durvīm, cieši noskatītu Grenguāru no galvaslīdz kājām; Grenguārs pamanīja, ka, uzmetusi viņam šo skatienu, jaunā meitene savilka sejiņu viņam jau pazīstamā grimasē un turpināja savu ceļu.

Šī jaukā grimase lika Grenguāram mazliet padomāt. Bez šaubām, tā slēpa sevī nicināšanu un izsmieklu. Nodūris galvu, skaitīdams ielu akmeņus, dzejnieks sekoja jaunajai meitenei jau lielākā atstatumā, kad pēkšņi kādas ielas pagriezienā, kur tas viņu pazaudēja no redzes loka, izdzirdēja spalgu kliedzienu.

Grenguārs paātrināja soļus.

Iela grima tumsā; tomēr ielas stūrī aiz ķeta režģa pie dievmātes tēla pakājes degošā, ar eļļu piesūkusies pakulu dakts deva Grenguāram iespēju saskatīt čigānieti, kas pūlējās atbrīvoties no divu vīriešu rokām, kuri centās tai aizspiest muti. Nabaga pārbiedētā kaziņa, nolaidusi ragus, blēja.

—   Sardze, šurp! — iesaucās Grenguārs un drosmīgi metās uz priekšu. Viens no vīriešiem, kas turēja jauno meiteni, pagriezās pret viņu.

Kvazimodo pienāca viņam klāt un atvēzējies ar vienu pašu sitienu atsvieda to četrus soļus atpakaļ uz ielas bruģa un žigli no jauna ienira tumsā, aiznesdams sev līdzi jauno meiteni, pārmestu pār plecu līdzīgi zīda šallei. Kvazimodo ceļabiedrs sekoja viņam, bet nabaga kaziņa, žēli blēdama, skrēja tiem nopakaļ.

—    Palīgā! Palīgā! — kliedza nelaimīgā čigāniete.

—    Stājieties, nožēlojamie, un laidiet vaļā šo skuķi! — iesaucās skaļā, pērkondimdošā balsī kāds jātnieks, izdrāzdamies no blakus ielas.

Tas bija no galvas līdz kājām apbruņojies karaliskais strēlnieks ar kaujas zobenu rokā.

Viņš izrāva čigānieti no apstulbušā Kvazimodo rokām, pārsvieda jauno meiteni pār segliem un tai pašā mirklī, kad drausmīgais kuprainis, atģidies no pārsteiguma, metās tam virsū, lai atņemtu tam savu laupījumu, parādījās ar abpusgriezīgiem zobeniem rokā piecpadsmit vai sešpadsmit strēlnieki, kas sekoja nopakaļ

savam kapteinim. Tā bija neliela karaļa strēlnieku nodaļa, kas devās jāšus nakts patruļā pēc Parīzes prevo, mesira Robēra d'Estutvila rīkojuma.

Zvaniķi Kvazimodo ielenca, satvēra, sasaistīja ar virvi. Viņš rēca, viņš koda, putas tam parādījās uz lūpām, un, ja vien būtu bijusi gaiša diena, bez šaubām, jau viņa izskats vien, ko niknums vērta vēl atbaidošāku, tūtu piespiedis visu nodaļu bēgt. Taču tam nakts bija laupījusi visbriesmīgāko ieroci — neglītumu.

Kvazimodo biedrs pa cīņas laiku bija pazudis.

Čigāniete graciozi izslējās seglos, atbalstīja abas rokas uz jaunā cilvēka kamiešiem un dažus mirkļus cieši vērās tajā, it kā savaldzināta no jaunekļa tīkamās ārienes un laipnās palīdzības, kādu viņš tai bija sniedzis. Tad, lauzdama iestājušos klusumu, piešķirdama jau tā maigajai balsij liegumu, viņa jautāja:

—    Kā jūs sauc, virsnieka kungs?

—   Kapteinis Febs de Šatopers, gatavs jums pakalpot, mana skaistule! — virsnieks izsliedamies attrauca.

—    Pateicos jums, — viņa nočukstēja.

Un, kamēr kapteinis Febs uzskrullēja pēc burgundiešu modes nogrieztās ūsas, viņa, līdzīgi krītošai šautrai, noslīdēja no zirga un aizbēga.

Zibens nebūtu nozudis ātrāk.

—   Pie pāvesta nabas! — iesaucās kapteinis, likdams ciešāk savilkt siksnas, ar kurām bija sasaistīts Kvazimodo, — man būtu bijis daudz vairāk pa prātam paturēt skuķi pie sevis!

—    Ko lai. dara, kapteini, — ierunājās kāds strēlnieks, — putniņš aizlaidās, sikspārnis palika.

## 5 NEVEIKSMJU TURPINĀJUMS

No kritiena apstulbis, Grenguārs bija palicis guļam ielu stūri uz bruģa pie dievmātes tēla pakājes. Pamazām viņš nāca pie samaņas, sākumā dažus mirkļus atradās kā sapnī, kā pusnemaņā, kurai netrūka zināmas saldmes un kurā gaisīgie čigānietes un kaziņas tēli saplūda viņa apziņā ar spēcīgo Kvazimodo sitienu. Taču ši pusnesamaņa nevilkās ilgi. Diezgan asa aukstuma sajūta no saskaršanās ar bruģi lika tam pēkšņi pamosties un atžilbt. — Kāpēc man ir tik auksti? — dzejnieks attapās un, tikai tad viņš pamanīja, ka guļ gandrīz pašā noteku grāvja vidū.

—    Velns parāvis šo kupraino ciklopu! — Grenguārs novilka caur zobiem un gribēja piecelties, taču bija pārlieku apdullis un salauzts. Gribot negribot viņam vajadzēja palikt tai pašā vietā. Starp citu, roku Grenguārs varēja kustināt diezgan brīvi: viņš aizspieda sev degunu un samierinājās ar savu likteni.

—   Parīzes dubli, — dzejnieks prātoja (viņš bija dziļi pārliecināts, ka šim grāvim noteikti lemts kļūt par viņa guļvietu,

Un kas gan cits atliek kā pārdomas, ja sapņi nelido guļvietā?)

Parīzes dubļi ir sevišķi smirdoši. Tie droši vien satur daudz viegli gaistošo slāpekļa sāļu — tādas vismaz ir mētra Nikolā Flamela un hermētiķu domas …

Vārds «hermētiķi» atsauca viņa atmiņā domu par arhidiakonu Klodu Frolo. Grenguārs atcerējās viņa priekšā noritējušo varmācības ainu un to, kā čigāniete bija cīnījusies ar abiem vīriešiem, atcerējās arī, ka Kvazimodo bija kāds biedrs, un dzejnieka atmiņā neskaidri pavīdēja drūmā un augstprātīgā arhidiakona tēls. «Tas būtu gan dīvaini!» viņš nodomāja un, paņēmis to visu par pamatu, sāka celt fantastisko hipotēžu ēku — šo filozofu kāršu mājiņu. Tad pēkšņi, atgriezdamies vēlreiz īstenībā, iesaucās: — Ak vai! Es galīgi sasalstu!

Un tiešām, Grenguāra stāvoklis kļuva arvien neciešamāks un neciešamāks. Ik noteku grāvja ūdens molekula atņēma daļiņu Grenguāra miesas siltuma, un līdzsvars starp viņa miesas un ūdens temperatūru kļuva izjūtams arvien asāk.

Te pēkšņi Grenguāram uzbruka vēl pavisam cita rakstura bēdas.

Bērnu — šo mazo baskājaino mežonēnu varza, kuri no laiku laikiem ar nemirstīgo iesauku «ielas puikas» deldējuši Parīzes bruģi un kuri mūsu bērnībā ikvienam no mums metuši ar akmeņiem, kad vakaros iznācām ārā no skolas, tāpēc vien, ka mūsu bikses nebija saplēstas, — šo mazo palaidņu bars, nemaz neraizēdamies, ka visi sen apkārtnē jau gulēja, skaļi smiedamies un klaigādami, skriešus metās uz to ielu krustojumu, kur gulēja Grenguārs. Bērni vilka sev līdz kādu bezveidīgu maisu, un viņu koka tupeļu klaboņa vien būtu uzmodinājusi mironi. Grenguārs, kas tāds vēl gluži nebija, mazliet pietrausās sēdus.

—   Ei, Heneken Dandeš! Ei, 2ean Pensburd! — viņi kliedza pilnā rīklē, — vecais Estašs Mubons, kas ielas stūrī tirgojās ar dzelzīm, nolicis karoti! Mēs nospērām tā salmu maisu un nu uzkursim svētku ugunskuru! Šodien ir svētku diena par godu flāmiem!

Un viņi uzmeta salmu maisu tieši virsū Grenguāram, pie kura bija pieskrējuši, to nemaz nepamanīdami. Tai pašā laikā viens no viņiem paķēra salmu vīkšķi un devās to aizdedzināt pie dakts, kas dega dievmātes tēla priekšā.

—   Kristus apžēlojies! — nomurmināja Grenguārs. — Liekas, tagad man būs pārlieku karsti.

Mirklis bija kritisks. Grenguārs varēja pašreiz, no vilka bēgot, krist uz lāci; viņš izdarīja tādu pārcilvēcisku piepūli, kādu mēdz izdarīt naudas viltotājs, kad to grasās iemest verdošā ūdenī un kad tas mēģina izbēgt. Pielēcis kājās, viņš uzmeta salmu maisu zēniem un metās bēgt.

—    Svētā jumprava! — iesaucās bērni. — Dzelžu pārdevējs augšāmcēlies!

Un metās projām kur kurais.

Salmu maiss palika kaujas lauka kungs. Belforē tēvs, le Žīžs un Karozē apgalvo, ka nākamajā rītā to pievākuši vietējās draudzes garīdznieki un svinīgi aiznesuši uz Sentoportines baznīcu, kuras ķesteris līdz pašam 1789. gadam izvīlis diezgan krietnu ienākumu no šī ārkārtējā brīnuma, kuru izdarījis Mokonseija ielas stūrī stāvošais dievmātes tēls, kas ar savu klātbūtni vien piemiņas cienīgajā 1482. gada naktī no 6. uz 7. janvāri padzinis velnu no nelaiķa Estaša Mubona, kas, vēlēdamies piesmiet velnu, viltīgi paslēpis savu dvēseli salmu maisā.

## 6 SASISTA KRŪZE

Kādu laika sprīdi skrējis, ko kājas nes, pats nezinādams, uz kurieni, uzgrūzdamies virsū neskaitāmiem māju stūriem, lēkdams pāri neskaitāmiem grāvjiem, skriedams pāri neskaitāmām šķērsieliņām, neskaitāmiem ielu strupņiem un krustojumiem, bēgdams pa visiem vecā Tirgus laukuma līkumiem, paniskās bailēs cenzdamies izprast, ko lieliskā hartu latīņu valoda sauc par tota via, cheminum et viaria [28] , mūsu dzejnieks pēkšņi apstājās, pirmkārt, lai atvilktu elpu, un, otrkārt, viņu gluži kā aiz apkakles satvēra kāda pēkšņi prātā iešāvusies dilemma. — Man liekas, mētr Pjer Grenguār, — viņš sacīja pats sev, pielikdams pirkstu pie pieres, — jūs skraidelējat kā tāds vējagrābslis. Mazie palaidņi nobijušies no jums ne mazāk kā jūs no viņiem. Manuprāt, jūs taču gluži labi dzirdējāt viņu koka tupeļu klaboņu, kas aizvirzījās uz dienvidiem brīdī, kad jūs metāties bēgt uz ziemeļiem. Tātad viens no diviem: vai nu viņi bēg — un tad salmu maiss, kuru viņi droši vien pametuši, ir tās viesmīlīgās cisas, pēc kurām jūs tā dzenaties jau kopš paša rīta un kuru jums brīnumainā kārtā sūta dievmāte par balvu tam, ka esat tai par godu sacerējis moralitāti, kurai sekoja svinīgais gājiens un dejas, vai arī bērni nav aizbēguši un pielikuši tam uguni, tādā gadījumā jums būs lielisks ugunskurs, kāds jums nepieciešams, lai varētu pie tā apžāveties, sasildīties un atžirgt. Abos gadījumos — vai nu laba ugunskura, vai labu cisu veidā — salmu maiss ir debesu velte. Varbūt labvēlīgās svētās jaunavas Marijas tēls Mokonseija ielas stūrī tikai tādēļ vien arī lika nomirt Estašam Mubonam, un no jūsu puses ir neprātīgi mukt bez atskatīšanās gluži kā pikardietim no francūža, atstājot aiz sevis to, ko pats meklējat; jūs esat īsts stulbenis!

Grenguārs pagriezās atpakaļ un, skatīdamies visapkārt un izlūkodams apkārtni, turēdams degunu pret vēju un ik mirkli ausldamies. pūlējās atrast svētīto salmu maisu. Taču velti. Tur bija viens vienīgs māju, ielu strupņu un krustceļu mudžeklis, kura vidū viņš bez mitas vilcinājās un šaubījās, nevarēdams rast nekādu izeju no šo tumšo ieliņu jūkļa un juzdamies vēl bezpalīdzīgāks nekā Turnelas pils labirintā. Beidzot viņš zaudēja pacietību un izsaucās:

— Lai nolādēti visi ielu krustojumi! Sātans tos veidojis pēc savu dakšu līdzības!

Šis izsauciens Grenguāru mazliet nomierināja, un iesarkanais atspīdums, kuru tas šajā mirklī pamanīja pavīdam garas un šauras ieliņas galā, lika atgriezties viņa gara možumam. — Slavēts lai ir dievs! — viņš iesaucās. — Tur, rau, sadeg mans salmu maiss! Un, pielīdzinādams sevi kuģa stūrmanim, kam draud bojā eja naktī, dzejnieks bijīgi piebilda: — Salve, salve, maris Stella! [29]

Vai šīs baznīcas lūgšanas vārdi attiecās uz dievmāti vai salmu maisu, — mēs tā ir nezinām.

Tikko Grenguārs bija paguvis paspert dažus solus pa šo garo, nolaideno, nebruģēto un jo tālāk, jo dubļaināko un stāvo ieliņu, tā viņš pamanīja kaut ko visai dīvainu. Ieliņa nebūt nebija tukša. Gan šur, gan tur pa to vilkās neskaidri, bezveidīgi stāvi, kuri visi devās gaismas virzienā, kas spīguļoja ielas otrā galā; tie atgādināja tos lempīgos kukaiņus, kas nakti, rāpodami no stiebriņa uz stiebriņu, lien pie ganiņa ugunskura.

Nekas cilvēku nepadara tik uzņēmīgu kā sajūta, ka maks ir tukšs. Grenguārs turpināja virzīties uz priekšu un drīz vien panāca tādu kāpuru, kas vilkās visgausāk nopakaļ citiem. Pienācis tam klāt, viņš ieraudzīja, ka tas nebija nekas cits kā nožēlojams kroplis, kas pārvietojās, lēkdams uz rokām kā ievainots zirneklis-sienpļāvējs, kuram palikušas tikai divas kājas. Brīdī, kad Grenguārs gāja garām šim zirnekļveidīgajam radījumam ar cilvēka seju, tas sāka žēlā balsī vilkt: — La buona mancia, signor! La buona mancia! [30]

—   Kaut velns tevi parautu, — nomurdēja Grenguārs, — un mani līdz ar tevi, ja es saprotu, ko tu vēlies sacīt! — un devās tālāk.

Viņš panāca kādu citu no šiem bezveidīgajiem stāviem un uzmanīgi to aplūkoja. Tas bija paralītiķis — vienlaikus klibiķis un vienrocis un tik bezgala sakropļots, ka sarežģītā kruķu un koka kāju sistēma, kas to balstīja, padarīja viņu līdzīgu staigājošām stalažām. Grenguārs, kam bija slieksme uz cēliem un klasiskiem salīdzinājumiem, domās to pielīdzināja dzīvam Vulkāna trijkājim.

Šis dzīvais trijkājis, garām ejot, to sveicināja, aizturēdams savu cepuri gluži kā bārdas skūšanas trauku tieši Grenguāram pie paša zoda un iekliedza tam ausī:

—    Se/lor caballero, para comprar un pedaso de pan! [31]

—    Liekas, — nodomāja Grenguārs, — arī šis kaut ko saka, taču tā ir visai grūta valoda, un viņš ir laimīgāks par mani, ja to saprot.

Tad dzejnieka domas novirzījās pavisam citur un, iesitis sev pa pieri, viņš iesaucās:

—   Starp citu, ko gan, pie velna, viņi gribēja teikt šorīt ar to savu «Esmeraldu»?

Grenguārs dzīrās paātrināt soļus, bet nu jau trešo reizi kaut kas aizstājās viņam ceļā. Šis «kaut kas» bija kāds neredzīgais, maza auguma bārdains neredzīgais, kurš izskatījās pēc ebreja un airējās ar savu nūju gluži kā ar airi; viņu vilka liels suns; neredzīgais norūca caur degunu ar ungāru akcentu:

—    Facitote cciritatem! [32]

—    Paldies dievam, — sacīja Pjers Grenguārs,

—   beidzot viens, kas runā kristīga cilvēka valodā! Šķiet, ka man ir visai līdzcietīgs izskats, ja, par spīti manam tukšajam naudas makam, man tomēr lūdz žēlastības dāvanas. — Mans dr '3\"2s, — viņš vērsās pie aklā, — pagājušo nedēļu es pārdevu savu pēdējo kreklu, un, tā kā jūs nesaprotat citu valodu kā vien Cicerona, tas nozīmē: Vendidi hebdoma.de nupei transita meam ultimam chemisam. [33]

To pateicis, Grenguārs pagrieza aklajam muguru un turpināja ceļu; taču neredzīgais paātrināja soļus tai pašā brīdī, kad viņš, un, raugi, arī paralitiķis un kroplis bez kājām negaidot dzinās pakaļ ar jo lielu steigu, skaļi grabot dāvanu vākšanas bļodelēm un klaudzinot kruķiem pa ielas bruģi. Tad visi trīs, dzīdamies pa pēdām nabaga Grenguāram un uzgrūzdamies cits citam, sāka savu dziesmu.

—    Caritatem! [34] — dziedāja aklais.

—   La buona mancial [35] —piebalsoja kroplis bez kājām.

—   Un pedaso de pan! [36] — nobeidza muzikālo frāzi paralītiķis.

Grenguārs aizklāja sev ausis. — Ak tavu Bābeles torni! — viņš iesaucās.

Tad Grenguārs metās skriešus. Skrēja arī aklais. Skrēja kroplis bez kājām. Skrēja paralītiķis.

Un, jo tālāk Grenguārs devās šķērsieliņā, jo vairāk un vairāk bezkāju, aklu, paralītiķu, bezroču, tizlu, vātīm noklātu kropļu un spitālīgo ņudzēja visapkārt; cits izlīda no mājām, cits no blakus ieliņām, cits no pagraba lūkām, un visi rēkdami, gaudodami, spiegdami, tupus rāpus, gan šā, gan tā, vārtīdamies dubļos pa zemi gluži kā kailie gliemeži pēc lietus traucās pretī gaismai.

Grenguārs, kuru joprojām vajāja trīs ubagi un kurš ne visai skaidri apzinājās, ar ko viss var beigties, nobijies soļoja citu vidū, paiedams garām klibiem, lēkdams pāri bezkājainiem, un iestiga šai bezkāju skudru pūznī līdzīgi kāda angļu kapteiņa kuģim, kas reiz iestidzis krabju barā.

Grenguāram iešāvās prātā doties atpakaļ. Taču jau par vēlu. Viss šo ubagu leģions bija sakļāvies aiz viņa, un trīs no tiem turēja viņu aiz rokām. Tā nu Grenguārs turpināja iet uz priekšu gan nepārvaramas straumes nests, gan tāda baiļu reiboņa pārņemts, kas visu notiekošo vērta drausmīgos murgos.

Beidzot viņš sasniedza ielas galu. Tā nobeidzās ar milzīgu laukumu, kur tūkstošiem izkaisītu uguņu mirguļoja neskaidrajā nakts miglā. Grenguārs metās uz turieni, cerēdams, ka veiklas kājas palīdzēs tam izbēgt no trim kroplajiem rēgiem, kas ieķērusies turējās pie viņa.

—   Ondc vas, hombre? [37] —: uzkliedza paralītiķis un, nomezdams savus kruķus, skriešus metās viņam pakaļ, tādējādi parādīdams, ka tam ir veiklākās kājas, kādas jebkad mērījušas Parīzes bruģi.

Bet bezkājis, pēkšņi nostājies uz kājām, uzmauca Grenguāram dziļi galvā savu apaļo dzelzs bļodu, un neredzīgais paraudzījās viņā zvērojošām acīm.

—    Kur es atrodos? — dzejnieks pārbijies jautāja.

—   Brīnumu galmā, — attrauca ceturtais rēgs, kurš tiem bija piebiedrojies.

—   Zvēru pie savas dvēseles, — atteica Grenguārs, — tā ir taisnība, jebšu es redzu, ka aklie kļūst redzīgi un klibie skrien, bet kur gan ir pestītājs?

Kā atbilde atskanēja ņirdzīgi smiekli.

Nabaga dzejnieks pārlaida skatienu visapkārt. Viņš patiesi atradās tajā drausmīgajā Brīnumu galmā, kurā nekad vēl neviens godīgs cilvēks nebija spēris kāju tik vēlā stundā; maģiskajā lokā, kur bez pēdām mēdza nozust Šatlē ierēdņi un pilsētas sardze, kas uzdrošinājās tajā ielauzties; zagļu kvartālā — pretīgajā kārpā uz Parīzes sejas; zaņķī, no kurienes ik rītu izlauzās un uz kurieni ik vakaru atplūda atpakaļ no galvaspilsētas ielu krastiem kāpjošā, pūstošā netikumu, ubagošanas un klaidonības straume; drausmīgajā stropā, kur ik vakaru arsavu laupījumu atgriezās visi sabiedriskās iekārtas sirseņi; meļu slimnīcā, kur čigāni, no savas kārtas izstumti mūki, paklīduši skolnieki, visu tautību — spāņu, itāliešu, vāciešu, visu ticību — jūdu, kristīgo, muhamedāņu un pagānu nelieši, uzkrāsotām vātīm izraibināti, dienu tēlodami ubagus, nakti pārvērtās laupītājos; vienā vārdā sakot, milzu garderobe, kur apģērbās un izģērbās aktieri, kam sava noteikta loma šī laikmeta nemirstīgajā komēdija, kuru Parīzes ielās tēlo zādzība, prostitūcija un slepkavība.

Tas bija plašs, nepareizas formas, slikti bruģēts laukums kā visi toreizējie laukumi. Šur tur uz tā dega ugunskuri, ap kuriem ņudzēja dīvainas ļaužu grupas. Cilvēki nāca, gāja, klaigāja. Bija dzirdami spalgi smiekli, bērnu brēcieni, sieviešu balsis. Pūļa rokas un galvas, iezīmēdamās pavisam melnas spožajā ugunskura fonā, atveidoja dīvainas kustības. Brīžiem uz zemes, kur trīsuļoja ugunskura atspulgi, saplūzdami kopā ar nenoteiktām milzu ēnām, varēja redzēt aizskrejošu suni, kas bija līdzīgs cilvēkam, un cilvēku, līdzīgu sunim. Rasu un sugu robežas likās šajā pilsētā izzūdam kā pandemoniumā. Vīrieši, sievietes un dzīvnieki, vecums, veselība un kaites — viss šajā pūlī šķita kopējs; viss noritēja vienlaikus, viss saplūda, saliedējās, noslāņojās cits uz cita, un uz ikviena gūlās kāda kopēja iezīme. Lai gan Grenguāru māca satraukums, ugunskuru skopā un ņirbošā gaisma tam ļāva atšķirt visapkārt plašajam laukam neglītu ieloku, ko veidoja vecas mājas, kuru ķirmju saēstās, saļodzījušās, sagumušās fasādes, izdurstītas ar vienu vai divām apgaismotām lūkām, dzejniekam tumsā šķita kā lokā sastājušos vecu sievu, milzīgās galvas, šaušalīgas un nīgras, kas, acis mirkšķinādamas, noraugās sabatā.

Tā bija kā jauna pasaule — neredzēta, nedzirdēta, bezveidīga, rāpulīga, ņudzoša, neticama.

Arvien vairāk un vairāk pārbiedēts, triju ubagu saspiests gluži kā knaiblēs, cilvēku seju ņūkļa ielenkts, to ņirboņas un reju apdullināts, nelaimīgais Grenguārs pūlējās sakopot savas domas, lai atcerētos, vai šodien ir sestdiena. Bet dzejnieka pūles šķita veltas; viņa atmiņu un domu pavediens bija pārrauts, un, šaubīdamies par. visu, svārstīdamies starp to, ko tas redzēja, un to, ko juta, dzejnieks uzdeva pats sev neatrisināmu jautājumu:

— Ja_ es eksistēju, vai eksistē viss apkārtējais? Ja viss apkārtējais eksistē, vai maz eksistēju es pats?

Šajā mirklī visapkārt valdošajā, dūcošajā kņadā atskanēja skaidri saprotams kliedziens:

—   Vedīsim viņu pie karaļa! Vedīsim viņu pie karaļa!

—   Svētā jaunava! — nomurmināja Grenguārs. — Ja šeit ir karalis, tam jābūt āzim!

—    Pie karaļa! Pie karaļa! — visi korī atkārtoja.

Grenguāru sāka vilkt vilkšus. Ikviens centās tam

vēl pieķerties. Taču trīs ubagi nelaida vaļā laupījumu un rāva to pārējiem no rokām, rēkdami:

—    Viņš ir mūsu!

Dzejnieka svārki, kas jau tā tik tikko vilka savu dzīvību, izlaida šajā cīņā pēdējo elpas vilcienu.

Šķērsojot drausmīgo laukumu, Grenguāra reibonis izgaisa. Pēc dažiem soļiem viņam atgriezās atkal īstenības sajūta. Viņš sāka aprast ar apkārtējo vidi. Sākumā viņa dzejnieka fantāzija vai arī varbūt pavisam vienkārši un prozaiski — Grenguāra tukšais kuņģis bija radījis it kā dūmaku, it kā dvingu, kas, izplatīdamās starp apkārtējiem priekšmetiem un dzejnieku, neļāva viņam tos atšķirt citādi kā vien nesakarīgā murgu miglā, sapņu krēslainībā, kas liek virmot visiem apveidiem, izķēmo visas formas, sablīvē lietas pārmērīgi lielās grēdās, pārvēršot priekšmetus himerās un cilvēkus rēgos. Pamazām šo halucināciju nomainīja mazāk maldīgi un mazāk pārspīlēti iespaidi. Ap viņu it kā atausa gaisma; īstenība dūrās viņa acīs, gulēja pie viņa kājām un pamazām sagrāva šausminošo poēziju, kura, kā tam likās, to sākumā ielenca. Grenguāram gribot negribot bija jāpārliecinās, ka viņš nebrien vis pa Stiksas upi, bet pa dubļiem, ka to negrūsta vis dēmoni, bet zagļi; ka runa nav par viņa dvēseli, bet gluži vienkārši par dzīvību (jo Grenguāram trūka tā vērtīgā samierinātāja, kas tik iedarbīgi nostājas starp godīgu cilvēku un laupītāju, — naudas maka). Vārdu sakot, ieskatoties tuvāk un ar lielāku aukstasinību šai orģijā, Grenguārs saprata, ka nav nokļuvis sabatā, bet gan krogā.

Brīnumu galms patiesībā arī nebija it nekas cits kā krogs, tikai laupītāju krogs, sarkans ne tikvien no vīna, bet arī no asinīm.

Aina, kas atklājās Grenguāra acu priekšā, kad driskās ģērbusies pavadonība beidzot viņu noveda pie galamērķa, nebūt nebija spējīga atdot viņam dzejisko noskaņojumu, pat pekles poēziju ne. Tā bija visikdienišķākā un rupjākā kroga īstenība. Ja mēs neatrastos piecpadsmitajā gadsimtā, mēs teiktu, ka Grenguārs noslīdējis no Mikelandželo līdz Kailo.

Ap lielu ugunskuru, kas dega uz platas, apaļas akmens plāksnes un laizīja ar savām liesmām nokaitušā, pašlaik tukšā trijkāja kājiņas, bija novietoti, kā pagadījies, — gan šur, gan tur daži ķirmju sagrauzti galdi; nevienam sulainim-speciālistam nebija labpaticis parūpēties par to, lai tos novietotu paralēli vai arī pieskatītu, lai tie vismaz nesaskartos zem tāda asa leņķa. Uz šiem galdiem spīguļoja dažas krūzes, pār kuru malām plūda alus un vīns, un ap šīm krūzēm grupējās vesels daudzums no vīna apskurbušu un uguns tuvumā sasarkušu seju. Kāds vīrs ar prāvu vēderu un jautru seju skaļi mutēja neveiklu, tuklu ielas meitu. Šķelmis, kā to mēdza sacīt zagļu žargonā, — kas dienu mēdza tēlot kareivi, — svilpodams raisīja vaļā saites no viltus brūces un masēja veselo, spēcīgo ceļgalu, kas kopš paša rīta bija ietuntuļots tūkstoš saitēs, bet kāds vārgulis, gluži pretēji, gatavoja sev no strutenēm un vērša asinīm vātis nākamajai dienai. Pāris galdu tālāk no viņiem kāds svētulis, ģērbies pilnā svētceļnieka tērpā, vingrinājās svētās debesu karalienes slavas dziesmas dziedāšanā, nepiemirsdams to dziedāt vienmuļi un caur degunu. Citā vietā vēl nepiedzīvojis jauneklis ņēma krītamās kaites stundas pie pieredzes bagāta epileptiķa, kas viņam mācīja mākslu radīt putas uz lūpām, košļājot ziepju gabalu. Viņam līdzās ar tūsku slimais atbrīvojās no saviem viltus uztūkumiem, tā ka četrām vai piecām zaglēm, kas strīdējās pie tā paša gaida nozagta bērna dēļ, bija jāaizspiež deguns. Visi šie apstākļi divus gadsimtus vēlāk likās tik smieklīgi galmā, — pēc Sovala vārdiem, — ka tos attēloja karalim par laika kavēkli četrcēlienu baleta «Nakts» priekšspēlē, kuru izrādīja Ptī-Burbona teātrī. «Nekad vēl,» piebilst kāds aculiecinieks, kas bijis klāt 1653. gada izrādē, «Brīnumu galma pēkšņās pārvērtības nebija tik veiksmīgi attēlotas. Bensereda izsmalcinātās dzejas mūs sagatavoja izrādei.»

No malu malām šalca rupji smiekli un neķītras dziesmas. Katrs dziedāja savā meldijā, peldams un strīdēdamies un neklausīdamies savā kaimiņā. Krūzes saskandinot klinkšķēja, un, tām saskaroties, uzliesmoja strīdi, un sasisto krūžu lauskas noderēja kaušļiem, lai lupatu lēveros saplēstu otra skrandas.

Liels suns, iežmiedzis asti, tupēja un blenza ugunskurā. Šajā orģijā piedalījās arī daži bērni: nozagtais bērns, kas raudāja un kliedza, kāds cits, patukls četrus gadus vecs puisēns, kas sēdēja uz pārlieku augsta sola, pārkāris kājas pāri malai zem galda, kurš tam sniedzās līdz pašam zodam, un klusēja. Trešais svarīgi zieda ar pirkstu pa galdu no sveces lejup ritošos taukus. Beidzamais, pavisam mazītiņš, tupēja dubļos, tik tikko saskatāms aiz katla, kuru tas skrāpēja ar dakstiņa lausku, izvildams skaņu, kas liktu Stradivarijam krist nesamaņā.

Pie ugunskura atradās muca; uz tās kāds ubags. Tas bija karalis uz troņa.

Trīs ubagi, kas turēja Grenguāru, vilkšus aizvilka to pie mucas, un uz mirkli bakhanālija apklusa, tikai bērns joprojām kasīja katlu.

Grenguārs neuzdrošinājās ne elpot, ne pacelt acis.

—   Hombre, qu.ita tu sombrero! [38] — pavēlēja viens no trijiem blēžiem, kas turēja Grenguāru kā knaiblēs, un, pirms viņš bija paguvis aptvert, ko tas varētu nozīmēt, otrs viņam norāva cepuri. Tiesa gan, nožēlojamu cepuri, tomēr vēl gluži labu saulainā vai lietainā dienā. Grenguārs nopūtās.

Pa to laiku karalis no savas mucas augstuma vērsās pie tiem ar vārdiem:

—    Kas tad tas par blēdi?

Grenguārs nodrebēja. Šī balss, lai arī draudu pārvērsta, tomēr atgādināja dzejniekam kādu citu balsi, kas šo pašu rītu bija devusi pirmo triecienu viņa mistērijai, novilkdama caur degunu: — Kādu žēlastības dāvaniņu, lūdzu! — Grenguārš pacēla galvu. Tas tiešām bija Klopēns Truijfū.

Neraugoties uz visām karaliskās cieņas pazīmēm, tas nebija ne nometis, ne arī pielicis kādu no savām skrandām. Brūce uz rokas gan bija pazudusi. Rokā Truijfū turēja jēlmītas ādas pletni, kādu tolaik lietoja sardzes vīri, lai atvairītu pūli. Šādas pletnes sauca par slotiņām. Klopēnam galvā bija kaut kas līdzīgs apstīpotai galvassegai, kas augšgalā likās sasieta, un grūti bija atšķirt, vai tā ir bērnu cepurīte vai karaļa kronis — tik ļoti abas šķita viena otrai līdzīgas.

Tomēr Grenguāram, pašam nezinot, kāpēc, pazīstot Brīnumu galma karalī to nolādēto ubagu no lielās pils zāles, radās atkal neskaidra cerība.

—    Mētr, — Grenguārs stostīdamies iesāka, — monsinjor … valdniek … Kādā vārdā lai es jūs godinu? — viņš beidzot izdvesa, sasniedzis pakāpeniski augstāko titulēšanas kulminācijas punktu un nezinādams vairs, ne kā to pārsniegt, ne kā to pazemināt.

—   Monsinjor, jūsu majestāte vai biedrs, — sauc mani tā, kā pats to vēlies. Tikai pasteidzies! Ko tu vari teikt sev par attaisnojumu?

«Sev par attaisnojumu?» Grenguārs nodomāja. «Tas nu gan nav labi.» Tad viņš stomīdamies turpināja: — Es esmu tas, kas šorīt…

—    Zvēru pie sātana nagiem, — viņu pārtrauca Klopēns, — saki savu vārdu, blēdi, ne vārda vairāk. Paklausies! Tu atrodies triju varenu valdnieku priekšā: manā, Klopēna Truijfū, Grašu karaļa, dižā Cēzara pēcteča, augstākā argo valstības kunga, Matiasa Ingadi Spikali, Ēģiptes un čigānu hercoga, — ače, tā veča ar dzelteno seju un lupatu ap galvu, un Gijoma Ruso, Galilejas ķeizara, — ače, tā resnā vīra, kas neklausās mūsu sarunā un lakstojas ar to netikli. Mēs esam tavi tiesnesi. Tu esi ielauzies argo valstībā, nebūdams tai piederīgs, tu esi pārkāpis mūsu pilsētas izņēmuma tiesības. Ja tu neesi capon, franc-mitou vai rifode, tas ir, kārtīgu ļaužu žargonā — zaglis, diedelnieks vai blandoņa, — tev jāsaņem sods. Vai tu esi viens no tādiem? Attaisnojies! Uzrādi savus nopelnus!

—   Ak vai! — atteica Grenguārs. — Man nav tas gods piederēt pie viņiem. Es esmu autors …

—   Ar to pietiek! — neļaujot tam pabeigt, pārtrauca viņu Truijfū. — Tu tiksi pakārts. Pavisam vienkārša padarīšana, godīgie pilsoņu kungi! Kā jūs izturaties pret mūsējiem, kad mēs nokļūstam jūsu varā, tā mēs izturamies pret jums mūsmājās. Likumu, kādu jūs piemērojat klaidoņiem, klaidoņi piemēros jums. Jūsu pašu vaina, ja tas ir nežēlīgs. Vajag taču palaikam redzēt arī kādu godīgu cilvēku pavaikstāmies virs kaņepāju kakla rotas; tas karātavas padara cienījamākas. Nu, draudziņ, sadali tā veicīgāk savas skrandas, ače, šīm jaunkundzītēm. Es likšu tevi pakārt par uzjautrinājumu blandoņām, un tu dod savu maku, lai tiem būtu ko iemest. Ja tev vēlēšanās patēlot svētuli, tad mums tur starp atkritumiem mētājas lielisks akmens dievs-tēvs, kuru mēs reiz nospērām baznīcā Sentpjerobefā. Tavā rīcībā ir četras minūtes, lai uzmāktos tam ar savu dvēseli.

Runa skanēja baigi.

—    Labi sacīts, zvēru pie savas dvēseles! Klopēns Truifjū sprediķo kā pats svētais tēvs pāvests, — iesaucās Galilejas ķeizars, sasizdams savu krūzi, lai ar tās lausku atstutētu galda kāju.

—    Žēlīgie ķeizari un karaļi, — Grenguārs aukstasinīgi iesāka (jo es gan nezinu, kāpēc, tomēr stingrība dzejniekam bija atgriezusies, un viņš runāja apņēmīgi),

—    jūs nevarat neiedomāties, kas es esmu. Mani sauc Pjers Grenguārs, es esmu tās moralitātes autors, kuru šorīt nojrīta izrādīja pils lielajā zālē.

—     A, tas esi tu, mētr! — iesaucās Klopēns. — Es tur biju, tik tiešām! Nu, bet, draudziņ, vai tad tas ir arguments — nepakārt tevi vakarā tikai tāpēc vien, ka esi mūs garlaikojis no rīta?

«Nebūs gan man viegli izkulties no ķezas,» nodomāja Grenguārs, tomēr nolēma vēlreiz izmēģināt. — Es gan netieku gudrs, — viņš nepadevās, — kāpēc dzejnieki nav pieskaitīti pie blandoņām. Ezops bija blandoņa, Homērs — ubags, Merkurijs — zaglis …

—    Ko tad tu gribi mums te zobus apvārdot, vai, ar savu penterēšanu, — Klopēns to pusvārdā pārtrauca.

—   Pie velna! Ļauj sevi pakārt un negražojies tik daudz!

—    Piedodiet žēlīgais Grašu karaļa kungs! — attrauca Grenguārs, cīnīdamies par katru zemes pēdu.

—   Par to der padomāt.. . Vienu mirklīti! … Uzklausiet mani… Jūs taču nenotiesāsiet, mani neuzklausījis …

Grenguāra žēlo balsi pārmāca visapkārt valdošais troksnis. Mazais puišelis ar vēl lielāku niknumu skrāpēja katlu, un, beidzot, vēl kāda veca sieva uzlika uz kvēlojošā trijkāja pannu ar taukiem, kas tarkšķēja uz uguns līdzīgi bērnu varzai, kas lampatā nopakaļ karnevāla maskai.

Klopēns Truijfū kādu brīdi, kā likās, pakonsultējies ar čigānu hercogu un kā mārks piedzērušo Galilejas ķeizaru, nīgri iekliedzās:

—    Klusēt!

Bet, tā kā ne katls, ne panna viņam neklausīja un turpināja savu duetu, viņš nolēca no mucas un ar kājas spērienu notrieca katlu, kas kopā ar bērnu aizripoja savus soļus desmit, pēc tam pannu, pie kam visi tauki izlija ugunī, un no jauna cienīgi uzkāpa uz troņa, nepievērsdams uzmanību ne bērna apslāpētajām raudām, ne burkšķieniem, kurus izgrūda vecene, kurai vakariņas sadega skaistā, baltā liesmā.

Truijfū pamāja ar roku, un hercogs, ķeizars, spitālīgie un arhiblēži nostājās pakavveidīgā aplī ap Grenguāru, kas, joprojām palikdams stingrā apsardzībā, atradās tā centrā. Tas bija pusloks, ko veidoja skrandas, lupatas, vizuļi, dakšas, cirvji, no dzēruma trīcošu cilvēku kājas, tuklas, kailas rokas, pretīgi, truli un apstulbuši ģīmji. Šā diedelnieku apaļā galda vidū, kā šā senāta dodžs, kā karalis starp pēriem, kā šā konklāva pāvests valdīja Klopēns Truijfū, būdams pārāks par citiem vispirms jau savas mucas augstuma un tāpat sava augstprātīgā, niknā un drausmīgā izskata dēļ, kas lika iekvēloties viņa skatienam un izklīdināja mežonīgajā sejā laupītāja dzīvnieciskos vaibstus. Tā bija meža kuiļa galva starp cūku purniem.

—    Klausies, — viņš pievērsās Grenguāram, braucīdams ar tulznaino roku kroplīgo zodu, — es neredzu nekāda iemesla, kāpēc tevi nevarētu pakārt. Tiesa, tev tas liekas pretīgi, un tas ir gluži saprotami; jūs, pilsētnieki, pie tā neesat pieraduši. Jūs iedomājaties, ka tas ir sazin kas! Galu galā mēs tev nevēlam nekā ļauna. Vēl gan ir viens līdzeklis, kā tev no pašreizējās ķezas izkulties sveikā. Vai tu vēlies kļūt mūsējais?

Var iedomāties, kādu iespaidu atstāja šis priekšlikums uz Grenguāru, kas bija zaudējis jebkuru cerību

glābt savu dzīvību un jau dzīrās nolikt ieročus. Viņš enerģiski pieķērās šai cerībai.

—    Es gribu to, protams, turklāt ar prieku! — viņš attrauca.

—    Tātad tu esi ar mieru, — turpināja Klopēns,

— iestāties īso zobenu bandā?

—    Tieši tā, īso zobenu bandā, — Grenguārs attrauca.

—    Vai tu atzīsti sevi par brīvo pilsētnieku kopienas locekli?

—    Jā, es sevi atzīstu par brīvo pilsētnieku kopienas locekli.

—    Par argo karalistes pavalstnieku?

—    Par klaidoni?

—    Par klaidoni.

—    No visas sirds?

—    No visas sirds.

—   Es vēršu tavu uzmanību uz to, — karalis turpināja, — ka tikpat tu tiksi pakārts.

—    Pie velna! — iesaucās dzejnieks.

—    Tikai, — nesatricināmi mierīgs turpināja Klopēns, — tevi pakārs vēlāk, ar lielāku svinīgumu, uz lieliskās pilsētas Parīzes rēķina, pie izturīgām akmens karātavām, un to izdarīs godīgi cilvēki. Tas tomēr ir zināms mierinājums.

—    Jā, protams, — Grenguārs piekrita.

—    Ir arī vēl citas priekšrocības. Kā brīvās pilsētnieku kopienas locekli tevi atbrīvos no nodokļa par tīrīšanu, ielu apgaismošanu un no maksas par labu nabagiem, kas jākārto ikvienam Parīzes pilsonim.

—    Lai notiek tā, — piekrita dzejnieks. — Esmu ar mieru. Es esmu klaidonis, argo karalistes pavalstnieks, brīvais pilsētnieks, īsais zobens — viss, ko vien vēlaties. Un tāds es biju jau agrāk . . . Grašu karaļa kungs, jo esmu filozofs: et omnia in philosophia, omnes in philosopho continentuT [39] , kā jums ir zināms.

Grašu karalis sarauca uzacis.

—    Par ko tu mani turi, draugs? Ko tu tur vāvuļo ungāru ebreju žargonā? Es neprotu ebreju valodu. Lai būtu laupītājs, nemaz nav jābūt žīdam. Es vairs

nelaupu, es stāvu nesalīdzināmi augstāk par to, es nogalinu. Pārgriezt rīkli — to jā, bet nogriezt maku — nu nē!

Grenguārs mēģināja iemest kādu attaisnojumu šo īso vārdu straumē, kurus niknums aprāva arvien īsākus un īsākus.

—   Jūsu augstība, lūdzu piedodiet man, — es nerunāju ebreju, es runāju latīņu valodā.

—    Bet es tev saku, — noskaities uzkliedza Klopēns,

—   es neesmu nekāds žīds un likšu tevi pakārt, tu sinagogas izdzimums, tāpat kā to neievērojamo jūdu tirgotāju, kurš stāv tev līdzās un kuru ceru drīzumā ieraudzīt pienaglotu pie letes kā viltus naudas gabalu, kas viņš arī ir!

To sakot, Klopēns ar pirkstu norādīja uz mazā auguma bārdaino Ungārijas ebreju, kas bija apnicis Grenguāram ar savu facitote caritatem un kas, neprazdams nevienu citu valodu, pārsteigts vēroja, kā karaļa sliktā oma pēkšņi vēršas pret viņu.

Beidzot viņa augstība Klopēns nomierinājās.

—    Nu, blēdi, — viņš uzrunāja mūsu dzejnieku,

—  tātad tu gribi kļūt par klaidoni!

—    Bez šaubām, — apstiprināja dzejnieks.

—    Ar gribēšanu vien nepietiek, — Klopēns īgni ieminējās. — Laba griba virai pat sīpolu nepievieno, ar to var vienīgi paradīzē nokļūt, bet paradīze un argo karaliste ir divas dažādas lietas. Lai kļūtu par argo pavalstnieku, jāpierāda, ka esi kam derīgs. Tev jāaptausta šis manekens.

—   Es aptaustīšu, ko vien vēlaties, — atbildēja Grenguārs.

Klopēns pamāja ar roku. Daži pie argo valstības piederīgie izgāja no pusloka un mirkli vēlāk atgriezās. Viņi nesa divus stabus, kas apakšgalā nobeidzās ar diviem lāpstveidīgiem balstiem, kas piešķīra tiem noturīgumu. Abu stabu augšdaļā tie pielāgoja šķērsbaļķi; viss kopā veidoja lieliskas pārnesamas karātavas; Grenguāram bija iepriecinošā izdevība redzēt, kā tās viņa priekšā uzcēla vienā mirklī. Tām netrūka nekā, pat virves cilpas, kas graciozi šūpojās pie šķērskoka.

«Kas gan viņam padomā?» ar zināmu nemieru nodomāja Grenguārs. Zvārgulīšu skaņas, kuras viņš tai pašā mirklī izdzirdēja, izbeidza viņa nemieru. Tas bija manekens, kuru laupītāji bija pakāruši virvē aiz kakla, — līdzīgs putnu biedēklim, tas bija ieģērbts sarkanā tērpā ar tik daudz zvārgulīšiem un zvaniņiem, ka to pietiktu trīsdesmit kastīliešu mūļu iejūgu izgreznošanai. Kādu brīdi, cilpai šūpojoties, šie tūkstoš zvārgulīši šķindēja, tad pamazām to skaņa kļuva arvien klusāka, līdz beidzot pavisam apklusa, kad putnu biedēklis, pakļaūdamies pulksteņa pendeļa likumam, kurš stājās ūdens un smilšu pulksteņa vietā, mitējās šūpoties.

Tad Klopēns, norādīdams Greiiguāram uz vecu, zem putnu biedēkļa novietoju izļodzītu solu, sacīja:

—    Uzkāp uz tā!

—: Pie velna! — Grenguārs sāka protestēt. — Es taču nolauzīšu sev sprandu! Jūsu sols klibo kā Marciaļa distihs, kura viena pēda ir heksametrs, bet otra pentarnetrs.

—    Kāp augšā! — atkārtoja Klopēns.

Grenguārs uzkāpa uz sola un nobalansējis — sašūpojoties rokām un galvai — beidzot atrada līdzsvaru.

—   Tagad, — turpināja Grašu karalis, — apliec labo kāju ap kreiso un nostājies uz kreisās kājas pirkstgaliem.

—   Jūsu augstība, — Grenguārs iebilda, — jūs laikam par katru cenu gribat, lai es sev laužu kādu locekli.

Klopēns pakratīja galvu.

—    Paklau, draudziņ, tu pārāk daudz tērgā. Es tev pāris vārdos pateikšu, ko mēs no tevis prasām. Tev, kā jau to teicu, jānostājas uz kreisās kājas pirkstgaliem, tādējādi tu varēsi piekļūt manekena kabatai; tu to pārmeklēsi, izvilksi no manekena kabatas naudas maku; ja to tu veiksi tā, ka neviens vienīgs zvārgulītis neiešķindēsies, tad bris labi: tu kļūsi klaidonis. Mums atliks tikai tevi pamatīgi piekaut, kas prasīs savu nedēļu laika.

—   Zvēru pie dieva tā kunga vēdera! — iesaucās Grenguārs. — Jābūt uzmanīgam. Bet ja nu zvārgulīši iešķindas?

—    Tad tevi pakārs. Vai saproti?

—    Nekā es nesaprotu, — atteica Grenguārs.

—    Klausies vēlreiz! Tu aptaustīsi putnu biedēkli un izvilksi naudas maku; ja, to veicot, iešķindēsies viens vienīgs zvārgulītis, tu tiksi pakārts. Vai tu to saproti?

—   Jā, — Grenguārs atbildēja, — to es saprotu. Bet tālāk?

—    Ja tev izdosies izzagt naudas maku tā, ka neviens nedzirdēs iešķindamies ne zvārgulīti, tu kļūsi klaidonis un veselu nedēļu no vietas mēs tevi dauzīsim, Nu, tagad tu, bez šaubām, saproti?

—    Nē, jūsu augstība, es nesaprotu nenieka. Kur tad slēpjas priekšrocība? Pakārts vienā gadījumā, dauzīts — otrā .. .

—    Bet klaidonis? — iebilda Klopēns. — Tas, ka tu kļūsi klaidonis? Vai tas neko nenozīmē? Mēs taču tevi dauzīsim tevis paša labā, lai norūdītu pret sitieniem.

—    Pazemīgi pateicos, — atbildēja dzejnieks.

—   Nu, pasteigsimies, — karalis sacīja, piecirzdams kāju pret mucu tik stipri, ka tā iedunējās kā milzu bungas. — Aptausti manekenu — un beigas! Es brīdinu tevi pēdējo reizi: ja dzirdēšu ieskanamies vienu vienīgu zvārgulīti, tu stāsies putnu biedēkļa vietā!

Argo karalistes pavalstnieku banda aplaudēja Klopēna. vārdiem un ielenca lokā karātavas, smiedamās tik nežēlīgi, ka Grenguārs saprata, viņš noder tiem vienīgi par uzjautrinājumu un tāpēc var no tiem sagaidīt visu ko.

Tātad Grenguāram vairs cits nekas neatlika kā tikai vājā cerība gūt panākumus viņam uzspiestajā drausmīgajā pārbaudē. Grenguārs nolēma riskēt, taču papriekš viņš domās vērsās ar dedzīgu lūgumu pie putnu biedēkļa, kuru gatavojās apzagt un kuru cerēja drīzāk iežēlināt nekā klaidoņus. Zvārgulīšu miriādes ar savām sīkajām vara mēlītēm likās dzejniekam kā atplestu čūsku rīkļu miriādes, gatavas kost un šņākt.

—    Ak vai! — viņš pavisam klusu nomurmināja. *— Vai tiešām iespējams, ka mana dzīve atkarīga no visniecīgākā zvārgulīša visniecīgākās svārstības? Ak, — viņš piebilda, salicis rokas kā lūgšanā, — pulkstentiņi, nešķindiet, zvaniņi, neskandiniet, zvārgulīši, nestinkšķiet!

Grenguārs mēģināja vēlreiz vērsties pie Truijfū.

—    Bet ja nu uzpūtīs vēja brāzma? — viņš jautāja.

—    Tevi pakārs, — bez mazākās šaubīšanās atteica Klopēns.

Redzēdams, ka nav ko gaidīt ne termiņa pagarinājumu, ne tā atlikšanu, ne iespēju kaut kā izvairīties, Grenguārs drosmīgi padevās liktenim; viņš aplika labo kāju ap kreiso, nostājās uz kreisās kājas pirkstgaliem un izstiepa roku; bet tajā mirklī, kad dzejnieks pieskārās putnu biedēklim, viņa augums, balstīdamies uz vienas pašas kājas, sagrīļojās uz sola, kuram bija tikai trīs kājas; viņš instinktīvi gribēja atbalstīties pret manekenu, zaudēja līdzsvaru un smagi nogāzās zemē, kļuvis pavisam kurls no manekena liktenīgajām zvārguļu skaņām, kurš no grūdiena vispirms apmetis loku, sāka valdonīgi šūpoties starp abiem stabiem.

—    Nolādēts! — Grenguārs iesaucās, krizdams un palikdams guļam ar seju pret zemi, nekustīgs kā mironis.

Pa to laiku viņš virs galvas dzirdēja drausmīgo zvārguļu skanēšanu, klaidoņu velnišķīgos smieklus un Truijfū balsi:

—    Pieceliet šo ērmu un bez kavēšanās pakariet!

Dzejnieks piecēlās. Manekens jau bija novākts, lai

atbrīvotu vietu Grenguāram.

Brīnumu galma ļaudis nu lika viņam uzkāpt uz sola. Klopēns pienāca Grenguāram klāt, apmeta tam cilpu ap kaklu, uzsizdams uz pleca:

.— Ardievu, draudziņ! Tagad, ja arī tavā vēderā būtu paša pāvesta zarnas, tikpat tu vairs neizkultos sveikā!

Vārds žēlastību pamira uz Grenguāra lūpām. Viņš pārlaida skatienu visapkārt; ne mazākās cerības; visi locījās smieklos.

—     Belviņ de Letuāl! ,— vērsās Grašu karalis pie kāda milzīga auguma blancloņas, kas iznāca no pūļa. — Rāpies augšā uz šķērskoka!

Belviņs de Letuāls veikli uzrāpās uz šķērskoka, un mirkli vēlāk Grenguārs, paceldams acis, ar šausmām ieraudzīja, ka tas uztupies uz šķērskoka tieši virs viņa galvas.

—       Tagad, — turpināja Klopēns Truijfū, — tiklīdz es sasitīšu plaukstas, tu, Andrī Rudais, izsitīsi ar ceļgalu solu, tu, Fransuā Šantprin, pakārsies pie viņa kājām, bet tu, Belviņ, uzlēksi viņam uz pleciem — un visi trīs vienlaikus, vai sapratāt?

Grenguārs nodrebēja..

—    Nu, vai esat gatavi? — jautāja Klopēns Truijfū trim argo valstības pavalstniekiem, kuri dzīrās mesties Grenguāram virsū kā trīs zirnekļi vienai mušai. Nabaga Grenguārs pārdzīvoja drausmīgus mirkļus, kamēr Klopēns mierīgi ar kāju bikstīja ugunī dažus vēl neaizdegušos vīnogulāju zariņus. — Nu, vai esat gatavi? — viņš atkārtoja un jau atplēta rokas, lai sasistu plaukstas. Vēl viena sekunde — un visam jau būtu gals.

Bet te piepeši Klopēns Truijfū apstājās, it kā tam būtu iešāvusies prātā pēkšņa doma. — Pag, — viņš iesaucās. — Tik tikko nepiemiršu! … Mums ir paradums nepakārt nevienu vīrieti, neaptaujājoties, vai nav kāda sieviete, kas viņu gribētu ņemt par vīru. Biedri, tā ir tava pēdējā cerība. Tev būs jāizvēlas starp staiguli un cilpu.

Šī čigānu paraža, lai arī cik dīvaina tā liktos lasītājam, eksistē vēl šobaltdien visai plašā izklāstā senajā angļu likumdošanā. Palasiet Burington's Observations!

Grenguārs atviegloti uzelpoja. Pusstundas laikā tā jau bija otrā reize, kad viņš atgriezās no jauna dzīvē. Tikai pārlieku paļauties uz šo laimi gan nevarēja.

—    Ei! — uzsauca Klopēns, atkal uztrausies uz savas mucas. — Sievišķi, skuķi, sākot ar raganu, beidzot ar kaķeni, vai jūsu vidū ir kāda netikle, kas vēlētos šo izvirtuli? Ei! Koleja Šarona, Elizabete Truvēna, Simona 2oduina, Marija Ažakāja, Berārda Grauzausis, Matirina 2irorū! Holā! Izabo la Tjerī! Nāciet un skatieties! Vīrietis par velti! Kas to vēlas?

Protams, Grenguārs šai nožēlojamā stāvoklī nebija visai pievilcīgs. Klaidones pret šo piedāvājumu izturējās ļoti vienaldzīgi. Nelaimīgais dzirdēja, ka tās atbildēja:

—    Nē, nē! Kariet vien viņu, tad būs visām prieks!

Tomēr trīs sievietes atdalījās no pūļa un pienāca to

apskatīt. Pirmā bija resna meiča ar četrstūrainu seju. Viņa vērīgi aplūkoja nožēlojamā filozofa ģērbu. Grenguāra svārki bija tik novalkāti, ka tajos bija vairāk caurumu nekā režģim, uz kura mēdz cept kastaņus. Meiča nicīgi savilka seju.

—    Vecas skrandas! — viņa norūca un vērsās pie Grenguāra.

—    Kur tad ir tavs mētelis?

—    Es to pazaudēju, — atteica Grenguārs.

—    Un cepure?

—    Man to atņēma.

—    Kurpes?

—    Tām veļas nost pazoles.

—    Un tavs naudas maks?

—    Ak vai! — stomīdamies atbildēja Grenguārs.

—   Man nav neviena vienīga Parīzes denjē.

—     Nu, tad ļauj vien sevi pakārt un pasaki par to vēl paldies, — noteica staigule, pagriezdama tam muguru.

Otra — veca, melnīgsnēja, grumbaina, pretīga, tik neglīta, ka pat Brīnumu galmā tāda likās neparasta, kādu brīdi pagrozījās ap Grenguāru. Tas nodrebēja no domas vien, ka viņa varētu to vēlēties. Bet vecā novilka caur zobiem: '

—    Pārlieku vājš! — un devās projām.

Trešā bija jauna meita, diezgan svaiga un ne pārāk neglīta. — Glābiet mani! — pačukstēja tai nabaga nelaimīgais. Viņa pavērās Grenguārā ar līdzjūtības pilnu skatienu, pēc tam nodūra acis, sakārtoja svārkos ieloci un palika neizpratnē stāvam. Grenguārs sekoja ikvienai meičas kustībai; tas bija viņa pēdējais cerību stars.

—   Nē! — beidzot noteica jaunā meitene. — Nē! Gijoms Ļenganie vaigi mani piekaus. — Un viņa iejuka pūļa biežņā.

—     Biedri, — ierunājās Klopēns, — tev nu gan neveicas.

Tad, izsliedamies visā augumā uz mucas, viņš par jo lielu prieku visiem, atdarinādams nocenotā ja balsi, sauca:

—    Vai tad neviena viņu nevēlas? Pirmo reizi, otro reizi un trešo reizi! — Un, pagriezdamies pret karātavām, nobeidza, pamezdams ar galvu: — Viņš pieder tev!

Belvins de Letuāls, Andrī Rudais un Fransuā Šantprins piesteidzās klāt Grenguāram.

Šajā mirklī argo valstības ļaužu vidū atskanēja kliedziens:

—    Esmeralda! Esmeralda!

Grenguārs nodrebēja un pagriezās uz to pusi, no kurienes atskanēja sauciens. Pūlis pašķīrās, dodot ceļu nesamaitātam un žilbinošam radījumam.

Tā bija čigāniete.

—    Esmeralda! — nočukstēja Grenguārs, visu šo pārdzīvojumu jūklī pārsteigts par to straujumu, ar kādu maģiskais vārds sasaistīja kopā visas šās dienas atmiņas.

Likās — šis retais radījums pat līdz pašam Brīnumu galmam izplata savu valdzinājuma un skaistuma varu. Argo karalistes pavalstnieki — kā vīrieši, tā sievietes — klusēdami pašķīrās, kad meitene devās garām, un mežonīgās sejas it kā apskaidrojās no viena paša viņas skatiena.

Viegliem soļiem čigāniete pienāca klāt notiesātajam. Jaukā kaziņa sekoja tai pa pēdām. Grenguārs bija ne dzīvs, ne miris. Kādu mirkli meitene to klusēdama uzlūkoja.

—   Jūs gribat šo cilvēku pakārt? — viņa ar cieņu jautāja Klopēnam.

—Jā, māsa, — atteica Grašu karalis, — ja vien tu to negribēsi ņemt par vīru.

Izstiepusi apakšlūpu, viņa savilka sejiņu apburošā grimasē.

—    Es ņemu viņu, — čigāniete teica.

Te nu Grenguārs sāka cieši ticēt, ka viss, kas atgadījies ar viņu kopš paša rīta, ir tikai sapnis un šis ir sapņa turpinājums.

Atrisinājums, lai cik tas arī bija tīkams, "atstāja uz dzejnieku graujošu iespaidu.

No dzejnieka kakla noņēma cilpu un lika tam nokāpt no sola. Grenguāram vajadzēja apsēsties, tik ļoti viņš bija uztraukts.

Čigānu hercogs, nebilzdams ne vārda, atnesa māla krūzi. Čigāniete to pasniedza Grenguāram.

—    Metiet to zemē! — viņa teica dzejniekam.

Krūze saplīsa četros gabalos.

— Brāli, — sacīja čigānu hercogs, uzlikdams uz viņu galvām rokas, — viņa ir tava sieva. Māsa, viņš ir tavs vīrs. Uz četriem gadiem. Ejiet!

## 7 kāzu nakts

Pēc dažiem mirk]iem mūsu dzejnieks atradās nelielā, mājīgā, silti izkurinātā istabiņā ar spraišļotiem griestiem un sēdēja pie galdiņa, kas, likās, tikai to vien gaidīja, lai patapinātu kaut ko no nelielā pieliekamā skapīša, kas karājās pie sienas. Nākotnes izredzēs bija mīksta gulta un divvientulība ar daiļu meiteni. Piedzīvojums bija burvīgai pasakai līdzīgs. Dzejnieks sāka sevi gluži nopietni uzskatīt par pasaku princi; šad tad viņš pārlaida skatienu ap sevi, it kā meklēdams, vai ugunsrati ar divām iejūgtām himerām atrodas vēl šeit — ugunsrati, kas vienīgie varēja tik strauji pārcelt viņu no pekles uz paradīzi. Dažbrīd Grenguārs neatlaidīgi skatījās uz savu svārku caurumiem, it kā vēlēdamies pieķerties īstenībai un nezaudēt zemi zem kājām. Viņa saprāts, šūpodamies iedomu ārēs, turējās tikai pie šī pavediena.

Jaunā meitene, kā likās, nepievērsa dzejniekam ne mazāko uzmanību: viņa nāca un gāja, pārvietoja solus, tērzēja ar kaziņu, šad tad savilkdama sejiņu grimasē. Beidzot tā apsēdās pie galda, un Grenguārs varēja to pēc sirds patikas aplūkot.

Jūs esat kādreiz bijis bērns, lasītāj, un varbūt jums laimējies palikt tādam līdz pat šai dienai. Protams, jūs ne vienu vien reizi (kas attiecas uz mani, tad es augas dienas esmu pavadījis šajā nodarbībā — mana mūža vērtīgākās dienas) saulainā dienā, sēdēdams str auj upītes krastā, esat sekojis ar skatienu no krūmiņa uz krūmiņu kādai brīnišķīgai spārei — zaļganai vai zilganai, kas šaudās šurp turp zem asa leņķa, it kā skūpstīdama ikvienu zara galiņu. Atcerieties, ar kādu mīlestības pilnu uzmanību jūsu doma un skatiens sekoja šai sanošajai, dūcošajai purpura un debeszilo spārnu vērpetei, kuras vidū trīsēja netverams, sava paša ātruma aizplīvurots tēls. Šis gaisīgais radījums, neskaidri iezīmēdamies caur spārniņu virmām, likās jums māņu, iedomu tēls — netverams, neredzams .. . Bet, kad beidzot spāre nolaidās atpūsties uz niedres galiņa un jūs, elpu aizturējis, varējāt saskatīt iegarenos, caurspīdīgos spārnus, garo emaljas tērpu un divas kristālā acis, cik jūs gan bijāt pārsteigts un kā baiļojāties, ka šis tēls atkal pārvērtīsies ēnā, bet pati būtne himerā! Atsauciet atmiņā šos iespaidus, un jums kļūs skaidrs, ko pārdzīvoja Grenguārs, raudzīdamies acīm skatāmā un jūtām pieejamā Esmeraldā, kuru līdz šim bija redzējis vienīgi pavirši dejas, dziesmu un pūļa virpulī.

«Ak, tad tāda ir Esmeralda!» viņš domāja, izklaidīgi sekodams tai ar skatienu un iegrimdams arvien dziļāk un dzijāk savos sapņos. «Dievišķīgs radījums! Ielu dejotāja! Tik daudz un reizē tik maz! Tā ir viņa, kas šorīt no rīta deva pēdējo triecienu manai mistērijai, un tā ir viņa, kas šovakar izglāba manu dzīvību! Mans ļaunais ģēnijs! Mans labais eņģelis! Skaista sieviete, goda vārds, un droši vien mīl mani līdz neprātam, ja reiz nolēmusi tik dīvainā veidā ņemt mani par viru.» — Starp citu, — viņš teica pats sev, pēkšņi pieceldamies no galda, īstenības sajūtas pārņemts, kas bija pamatā viņa raksturam un filozofijai, — lai nu būtu kā būdams, es taču esmu viņas vīrs!

Ar šo domu prātā un atspoguļojoties tai ari acīs, viņš tuvojās jaunajai meitenei ar tik apņēmīgu un reizē galantu izskatu, ka tā spēji atvirzījās.

—    Ko jūs gribat no manis? — viņa jautāja.

—Kā jūs varat ko tādu vaicāt, dievināmā Esmeralda? — attrauca Grenguārs tik kaisli, ka pats bija par to pārsteigts.

Čigāniete neizpratnē vērās viņā platām acīm. — Es nesaprotu, ko jūs gribat ar to sacīt.

—    Kā? — nerimās Grenguārs, iekaisdams arvien vairāk un domādams, ka viņam galu galā darīšana tikai ar Brīnumu galma tikumību. — Vai tad es nepiederu tev, mana maigā draudzene? Vai tad tu nepiederi man? — Un pavisam naivi viņš apskāva jaunās meitenes vidukli.

Čigānietes ņieburs izslīdēja tam no rokām kā zuša āda. Ar vienu lēcienu jaunā meitene atradās istabiņas otrā galā, pieliecās un no jauna izslējās ar mazu duncīti rokās, pirms vēl Grenguārs bija paguvis aptvert, no kurienes tas radies; pārskaitusies, lepna, asins piebriedušām lūpām, ieplestām nāsīm, vaigiem, sārtiem kā sulīgi āboltiņi, viņa stāvēja tā priekšā, un acis tai šķīla zibeņus. Tai pašā brīdī arī baltā kaziņa nostājās viņas priekšā, cīņas gatavībā noliektu pieri, apbruņotu diviem jaukiem, apzeltītiem, visai smailiem radziņiem.

Spārīte bija pārvērtusies lapsenē un grasījās dzelt.

Mūsu filozofs palika samulsis stāvam, raidīdams apstulbušus skatienus te uz kaziņu, te uz jauno meiteni.

—    Svētā jaunava! — viņš beidzot ierunājās, atģidies no pārsteiguma un atguvis runas dāvanas. — Ir gan divi drosminieki!

Čigāniete savukārt pārtrauca klusumu.

—    Bet tu, kā redzams, nekautrīgs blēdis!

—    Piedodiet, jaunkundz, — smaidīdams attrauca Grenguārs, — bet kāpēc tad jūs mani ņēmāt par vīru?

—    Vai gan būtu bijis labāk, ja tevi pakārtu?

—    Tātad, — turpināja dzejnieks, mazliet vīlies savās mīlas cerībās, — jums nebija nekādu citu domu, mani apprecot, kā vien — glābt mani no karātavām?

—    Bet kādas domas tad tu no manis sagaidīji?

Grenguārs iekoda sev lūpā. — Nu, tātad Kupidons

acīm redzot nebūt nav pret mani tik labvēlīgs, kā to sākumā domāju. Bet kāpēc tad vajadzēja saplēst nelaimīgo krūzi?

Esmeraldas duncītis un kaziņas ragi joprojām atradās aizsargāšanās pozicijās.

—     Esmeraldas jaunkundz, — sacīja dzejnieks, — noslēgsim pamieru. Es neesmu Šatlē tiesas sekretārs un neapsūdzēšu, ka jūs, par spīti prevo kunga rīkojumiem un aizliegumiem, nēsājat Parīzē zobenu. Tomēr jūs nevarat nezināt, ka pirms nedēļas Ņoelu Lekripvenu sodīja ar desmit Parīzes sū tikai tāpēc vien, ka tas nēsājis zobenu. Bet gar to man nav nekādas daļas, es ķeršos tieši pie lietas. Zvēru jums pie mūžīgās svētlaimes debesīs, ka netuvošos jums bez jūsu piekrišanas un atļaujas; tikai dodiet man vakariņas!

Būtībā Grenguārs, tāpat kā Depreo, nebija «visai baudkārs». Viņš nepiederēja pie tās kavalieru Un musketieru sugas, kas iegūst meitenes ar joni. Mīlestībā, tāpat kā visās citās lietās, viņš bija pārsteidzīgo soļu pretinieks un atzina par labāku rīkoties nogaidoši, un labas vakariņas, jauka div vientulība, sevišķi, ja cilvēks izsalcis, likās tam lieliska intermēdija starp mīlas dēkas prologu un tās atrisinājumu.

Čigāniete neiebilda ne vārda. Viņa savilka sejiņu nicīgā vaibstā, pacēla galvu kā putniņš un pēkšņi izplūda skalos smieklos; mazais duncītis pazuda tikpat veikli, kā radies, un Grenguārs nemaz nepaguva ieraudzīt, kur bite paslēpa savu dzeloni.

Pēc brītiņa uz galda parādījās rudzu maize, speķa gabals, daži apvītuši āboli un kanna alus. Grenguārs ar skubu ķērās pie ēšanas. Dzirdot neganto dzelzs dakšiņas un fajansa šķīvja šķindoņu, varēja domāt, ka visa viņa mīlestība pārvērtusies ēstgribā.

Jaunā' meitene, sēžot Grenguāram iepretī, klusēdama raudzījās viņā, acīm redzot aizrāvusies no kādām citām domām, kurām tā lāgu lāgiem uzsmaidīja, kamēr maigā roka glāstīja saprātīgās kaziņas galvu, kas liegi bija pieglaudušies viņas ceļiem.

Dzeltena vaska svece apgaismoja šo negausības un sapņainības ainu.

Mazliet remdējis izsalkumu, Grenguārs sakaunējās, kad pamanīja, ka pāri palicis viens vienīgs ābols.

—    Vai jūs neko neēdīsiet, Esmeraldas jaunkundz?

Viņa noliedzoši papurināja galvu un pievērsa domīgo skatienu istabiņas spraišļotajiem griestiem.

—     Pie velna! Kas gan tur īsti saista viņas domas? — nodomāja Grenguārs, pavērdamies uz turieni, kur raudzījās Esmeralda. — Nevar būt, ka velves centrā izcirstais akmens pundura purns varētu tā saistīt viņas uzmanību. Pie velna! Tam nu gan es varu būt par sāncensi!

Dzejnieks paaugstināja balsi:

—    Jaunkundz!

Viņa, kā likās, to nemaz nedzirdēja.

Grenguārs atkārtoja vēl skaļāk:

—    Esmeraldas jaunkundz!

Veltas pūles. Jaunās meitenes domas klīda kaut kur citur, un Grenguāra balsij nebija pa spēkam viņu no turienes atsaukt. Par laimi, iejaucās kaziņa. Tā sāka maigi raustīt savu pavēlnieci aiz piedurknes.

—   Ko tu gribi, Džali? — it kā pēkšņi pamodināta no sapņa, strauji jautāja čigāniete.

—   Kapiņa ir izsalkusi, — sacīja Grenguārs, laimīgs par to, ka var uzsākt sarunu.

Esmeralda drupināja maizi, kuru Džali piemīlīgi sāka ēst no viņas delnas.

Starp citu, Grenguārs nedeva jaunajai meitenei laiku no jauna iegrimt sapņos. Viņš iedrošinājās uzdot tai kutelīgu jautājumu:

—    Tātad jūs negribat mani par savu vīru?

Jaunā meitene cieši paraudzījās vinā un sacīja:

—    Nē!

—    Bet par mīļāko?

Viņa savieba sejiņu un atbildēja:

—    Nē!

—    Un par draugu?

Viņa vēlreiz ar ciešu skatienu pavērās Grenguāra un, brītiņu padomājusi, atteica:

—    Varbūt.

Šis varbūt, tik dārgs filozofiem, iedrosmināja Grenguāru.

—    Vai jūs zināt, kas ir draudzība?

—    Jā, — atbildēja čigāniete. — Tas nozīmē būt brālim un māsai, būt divām dvēselēm, kas saskaras, nesaplūstot kopā, būt vienas rokas diviem pirkstiem.

—    Un mīlestība? — nerimās Grenguārs.

—   Ak mīlestība! — viņa sacīja, un balss tai drebēja un acis spulgoja. — Mīlestība nozīmē, kad divas būtnes ir viens, kad vīrietis un sieviete pārvēršas eņģelī! Tā ir debesis!

Izsakot šos vārdus, ielas dejotājas seja atmirdzēja tādā skaistumā, ka Grenguārs bija neparasti pārsteigts, un viņam šķita, ka šis skaistums ir lieliskā saskaņā ar jaunās meitenes vārdu gandrīz austrumniecisko jūsmu. Viņas rožainās un neskartās lūpas viegli smaidīja;

viņas nevainīgo un skaidro pieri kā dvaša spoguli lāgu lāgiem apmigloja kāda doma, bet no viņas nolaisto melno skropstu apakšas staroja neaprakstāma gaisma, piešķirdama jaunās meitenes vaibstiem to ideālo maigumu, ko vēlāk bija uztvēris Rafaels jaunavības, mātes stāvokļa un dievības mistiskajā mirdzumā.

—    Kādam gan jābūt, lai jums patiktu? — Grenguārs nerimās.

—    Jābūt vīrietim.

—    Bet es, — viņš jautāja, — kas tad es tādā gadījumā būtu?

—    Vīrietim ar bruņu cepuri galvā, zobenu rokās, zelta piešiem pie zābakiem …

—     Labi, — tincināja Grenguārs, — tātad bez zirga vīrietis nav vīrietis. Vai jūs kādu mīlat?

—    Ar mīlestību?

—    Ar mīlestību.

Viņa brīdi nogrima domās, tad sacīja ar viņai vien īpatnēju izteiksmi:

—    Es to drīz uzzināšu.

—    Kāpēc ne šovakar? — maigi iejautājās dzejnieks. — Kāpēc ne mani?

Jaunā meitene nopietni pavērās viņā.

—    Es iemīlēšu tikai tādu vīrieti, kas pratīs mani aizstāvēt.

Grenguārs pietvīka un ņēma šos vārdus vērā. Acīm redzot jaunā meitene lika tam manīt, ka viņš tai sniedzis pārlieku niecīgu palīdzību kritiskajā stāvokli, kādā tā bija atradusies pirms pāris stundām. Šis piedzīvojums, ko bija pilnīgi izdzēsuši citi šā vakara piedzīvojumi, atausa viņam atmiņā. Grenguārs iesita sev pa pieri.

—    Starp citu, jaunkundz, ar to man arī vajadzēja sākt! Piedodiet manu drausmīgo izklaidību! Sakiet, — kā jums izdevās izrauties no Kvazimodo nagiem?

Šis jautājums lika čigānietei nodrebēt.

_ — Ak! Drausmīgais kuprainis! — viņa iesaucās, paslēpdama seju plaukstās, un sāka drebēt, it kā to pēkšņi būtu pārņēmis nežēlīgs aukstums.

—       Tiešām drausmīgs! Kā gan jūs varējāt no viņa izmukt? — vaicāja Grenguārs, nenovērsdamies no aizsāktā jautājuma.

Esmeralda pasmaidīja, nopūtās un joprojām klusēja.

—   Vai jūs vismaz zināt, kāpēc viņš jūs vajāja? — atsāka Grenguārs, mēģinādams pa aplinkus ceļu atgriezties pie uzdotā jautājuma.

—    Es nezinu, — atbildēja jaunā meitene un tad aši piebilda: — Bet jūs, kas arī mani vajājāt, kāpēc jūs to darījāt?

—   Vaļsirdīgi sakot, — atteica Grenguārs, — es pats to nezinu.

Iestājās klusums. Grenguārs graizīja ar nazi galdu. Jaunā meitene smaidīja un vēlās sienā, it kā aiz tās kaut ko redzētu. Pēkšņi viņa tikko dzirdami sāka dziedāt:

Ouando las pintadas aves Mudas estdn, y la tierra [40]

Bet tad spēji apklusa un sāka glāstīt Džali.

—   Ir gan jums jauks dzīvnieciņš, — ierunājās Grenguārs.

—    Tā ir mana māšele, — viņa atteica.

—   Kāpēc jūs dēvē par Esmeraldu? — vaicāja dzejnieks.

—    Nekā par to nezinu.

—    Nu bet tomēr?

Esmeralda izņēma uz krūtīm paslēptu ovālu maisiņu, kas karājās ap viņas kaklu važiņā no lauru koka graudiem. Maisiņš izplatīja spēcīgu kampara smaržu. Tas bija apvilkts ar zaļu zīdu, tā vidū bija uzšūta prāva, smaragdam līdzīga stikla krelle.

—Varbūt tāpēc, — viņa sacīja.

Grenguārs gribēja paņemt maisiņu rokā. Esmeralda žigli atkāpās.

—   Nepieskarieties tam — tas ir amulets, vai nu tu nodarīsi amuletam ļaunu, vai arī tas tev.

Dzejnieka ziņkāre auga augumā.

—    Kas jums to iedeva?

Jaunā meitene pielika pirkstu pie lūpām un paslēpa amuletu uz krūtīm. Grenguārs mēģināja tai uzdot vēl citus jautājumus, taču viņa atbildēja negribīgi.

—    Ko nozīmē vārds Esmeralda?

—    Nezinu, — viņa atteica.

—    Kādā valodā tas ir?

—    Manuprāt, čigānu.

—   Tā jau domāju, — piezīmēja Grenguārs. — Vai jūs neesat dzimusi Francijā?

—    Es par to nekā nezinu.

—    Vai jūsu vecāki dzīvi?

Atbildei viņa sāka dziedāt senas dziesmas meldijā:

Mans tētis ir vanags,

Mana māte — lija, «,

Pār jūru bez laivas,

Bez kuģa es peldu.

Mana māte — lija,

Mans tētis ir vanags.

—   Tā, — sacīja Grenguārs. — Cik tad jums bija gadu, kad atbraucāt uz Franciju?

—    Es biju pavisam maziņa.

—    Bet uz Parīzi?

—    Pagājušā gadā. Kad mēs ienācām pa Pāvesta Vārtiem, es redzēju gaisā aizlidojam meldru sarkankrūtīti; tas bija augusta beigās; es nodomāju: «Ziema būs barga.»

—   Tāda tā arī bija, — Grenguārs piekrita, sajūsmināts par to, ka atrasts sarunu pavediens, — man visu ziemu bija jāsilda pirksti ar savu elpu. Jūs tātad esat apveltīta ar pareģošanas spējām?

Viņa atkal atgriezās pie sava lakonisma.

—    Nē.

—   Vai tas vīrs, kuru jūs dēvējat par čigānu hercogu, ir jūsu cilts vecākais?

—    Jā.

—   Viņš taču mus salaulaja, — kautri piezīmēja dzejnieks.

Jaunā meitene kā parasti savilka sejiņu grimasē.

—    Es pat nezinu tavu vārdu.

—    Manu vārdu? Bet, lūdzu, — Pjers Grenguārs!

—    Es zinu kādu citu vēl skaistāku.

— Ļaunā! — nenovaldījās dzejnieks. — Bet, lai nu kā, jūs mani nesakaitināsiet. Paklau, varbūt jūs mani iemīlēsiet, mani labāk pazīdama; turklāt jūs man ar tādu uzticību izstāstījāt savu dzīves stāstu, ka esmu jums parādā savējo. Tātad jums jau zināms, ka mani sauc Pjers Grenguārs un ka esmu Gonesas ciema kaktu advokāta dēls. Manu tēvu pakāra burgundieši un māti noslepkavoja pikardieši pirms divdesmit gadiem Parīzes aplenkuma laikā. Tātad sešu gadu vecumā es kļuvu sērdienis, un vienīgās pazoles manām kurpēm bija Parīzes bruģis. Pats netieku gudrs, kā esmu vilcis savu dzīvību no sešiem līdz sešpadsmit gadiem. Te kāda augļu tirgotāja iedeva man pa plūmei, te maiznieks atmeta pa garoziņai; vakaros es pacentos, lai mani pievāc naktssardze, kas ielika mani cietumā, kur es atradu salmu klēpi. Taču tas viss man netraucēja augt un izstīdzēt, kā jūs to redzat. Ziemu es sildījos saulgozī pie de Sansa savrupnama lievenēm un uzskatīju par smieklīgu, ka Jāņu dienu ugunskurus dedzina vasaras brīvlaikā… Sešpadsmit gadu vecumā es nolēmu izvēlēties sev profesiju. Pakāpeniski izmēģināju tās visas. Es kļuvu kareivis, bet nebiju pietiekami drošsirdīgs. Es kļuvu mūks, tomēr nebiju pietiekami dievbijīgs. Turklāt es nepratu žūpot. Aiz izmisuma kļuvu par namdaru mācekli, bet nebiju pietiekami spēcīgs. Visvairāk mani saistīja skolotāja profesija; tiesa, lasīt es nepratu, taču tas man nelikās kavēklis. Pēc kāda laika pārliecinājos, ka, lai mācītos visus šos arodus, man kaut kā trūkst, un, redzēdams, ka neesmu nekur citur derīgs, es, sekodams savām tieksmēm, kļuvu dzejnieks un komponists. Tā ir profesija, kas pilnīgi piemērota klaidoņiem, un tas ir tomēr labāk nekā zagt, kā to man ieteica daži laupītkāri zeņķi no maniem draugiem. Par laimi, es kādu dienu satiku godājamo tēvu, Dievmātes katedrāles arhidiakonu Klodu Frolo. Viņš ieinteresējās par mani, un viņam es varu pateikties, ka kļuvu īsts izglītots cilvēks, kas zina latīņu valodu, sākot ar Cicerona «De officiis» [41]' un beidzot ar Celestinu mūku darbiem. Šo to sajēdzu arī sholastikā, poētikā, vārsmošanā un pat hermētikā,

šai gudrību gudrībā. Es esmu t.ās mistērijas autors, kuru šodien ar tik lielu triumfu, tik milzīgam ļaužu pieplūdumam klātesot, izrādīja pārpildītajā Pils lielajā zālē. Esmu tāpat sarakstījis par 1465. gada brīnišķīgo komētu sešsimt lappušu biezu grāmatu, kuru lasot kāds cilvēks pat sajuka prata. Man bijuši arī vel citi panakumi. Kaut ko saprazdams artilērijā, es strādāju pie milzīgās Žeana Moga katapultas izgatavošanas, kura — kā jums tas zināms — uzsprāga gaisā uz Šarantonas tilta, kur to bija nodomāts izmēģināt, un nogalināja divdesmit četrus ziņkārīgus skatītājus. Jūs redzat — es nebūt neesmu neizdevīga partija. Es protu daudz visai patīkamu triku, kurus iemācīšu jūsu kaziņai; piemēram, atdarināt Parīzes bīskapu, šo nolādēto varizeju, kura dzirnavas apšķiež ar dubļiem gājējus, kas iet pa Dzirnavu tiltu. Turklāt mistērija man ienesīs daudz naudas, ja vien man par to maksās. Vārdu sakot, es esmu jūsu rīcībā, es, mana gudrība, manas zināšanas; esmu gatavs ar jums dzīvot, kā jums vien patiks — tikumīgi vai līksmi, kā vīrs ar sievu, ja jūs to atradīsiet par labu, vai kā brālis ar māsu, ja jums tā patiks labāk.

Grenguārs apklusa, nogaidīdams, kādu iespaidu būs atstājusi viņa runa uz jauno meiteni. Viņas acis bija nodurtas.

—   Febs, — viņa nočukstēja. Tad, pievērsusies dzejniekam, jautāja: — Febs, — ko šis vārās nozīmē?

Grenguāram, lai gan tas ne visai labi saprata, kāds sakars var būt šim jautājumam ar to, ko viņš tikko teicis, nebija nekas pretim paspīdēt ar savām zināšanām. Dižodamies viņš atbildēja:

—    Tas ir latīņu vārds un nozīmē saule.

— Saule! — viņa atkārtoja.

—   Tas ir kāda skaista strēlnieka vārds, kas bija dievs, — piebilda Grenguārs.

—   Dievs! — atkārtoja čigāniete, un viņas balss skanēja domīgi un kaisli.

Šajā mirklī viena no viņas rokas sprādzēm atāķējās un nokrita zemē. Grenguārs veicīgi pieliecās, lai to paceltu. Kad viņš izslējās, jaunā meitene un kaziņa bija nozudušas. Viņš izdzirdēja aizšautnes blīkšķi. Mazās durtiņas, kas droši vien veda blakus istabiņā, bija slēdzamas no ārpuses.

—    Vai viņa vismaz man ir atstājusi kaut gultu? — nodomāja mūsu filozofs.

Viņš apgāja apkārt istabiņai. Vienīgā mēbele, kas noderēja gulēšanai, bija diezgan gara koka lāde, turklāt tās vāks bija izstrādāts kokgriezuma darbā, kas lika Grenguāram, kad viņš uz tās izstiepās, izjust to pašu, ko bija izbaudījis Mikromegazs, atgulstoties visā garumā uz Alpu kalniem.

—     Ko lai dara, — viņš sacīja, cenzdamies nogulties pēc iespējas ērtāk. — Jāsamierinās vien ir. Tomēr dīvaina kāzu nakts! 2ēl. Šajās tradicionālajās laulībās ar krūzes' sišanu slēpās kaut kas naivs un sensens, kas man patika.

## TREŠĀ GRĀMATA

.

## 1 DIEVMĀTES KATEDRALE

Bez šaubām, vēl šobaltdien Parīzes Dievmātes katedrāle ir cēla un grandioza ēka. Bet, lai cik Jā Jf tā novecojot arī būtu saglabājusies skaista, grūti nenopūsties un nesašust, redzot neskaitāmos postījumus un bojājumus, kādiem kā laika zobs, tā cilvēki vienlaikus pakļāvuši šo godājamo senatnes pieminekli, nejuzdami ne mazāko cieņu pret Kārli Lielo, kas licis tās pirmo pamatakmeni, un pret Filipu Augustu, kas licis pēdējo.

Šās visvecākās mūsu katedrāļu karalienes sejā līdzās grumbai pastāvīgi atrodama rēta. Tempus edax, homo edacior, [42] ko es labprāt pārtulkotu šādi: laiks ir akls, bet cilvēks muļķīgs.

Ja manā un lasītāja rīcībā būtu brīvs laiks izsekot citu aiz citas dažādās postījuma pēdas, kas iezīmējušās uz senās baznīcas, tad mēs redzētu, ka laiks pāri nodarījis mazāk, bet cilvēki — vairāk, sevišķi tie cilvēki, kam saskare ar mākslu. Esmu spiests runāt par «cilvēkiem, kam saskare ar mākslu», tā ka pēdējo divu gadsimtu laikā pie tiem piederēja personas, kas bija piesavinājušās arhitektu nosaukumu.

Vispirms, ierobežojoties tikai ar nedaudzu ievērojamāku piemēru minēšanu, jānorāda, ka diez vai arhitektūras vēsturē atradīsies lappuse, kas būtu skaistāka par to, kāda ir Dievmātes katedrāles fasāde, kur cits citam blakus un arī vienlaikus mūsu priekšā nostājas trīs spraišļoti portāli; virs tiem robota dzega, it kā izšūta divdesmit astoņām karaliskām nišām, milzīgs centrālais logs — rozete ar diviem katrā pusē stāvošiem logiem, atgādinādams garīdznieku, kas mēdz nostāties starp diakonu un diakona palīgu; augsta un trausla arkādu galerija ar skulpturāliem rotājumiem trīslapaina āboliņa veidā — galerija, kas uz savām smalkajām kolonām balsta smagu platformu, un, beidzot, divi melni un masīvi torņi ar šīfera nojumēm; visas šī lieliskā veselā atsevišķās harmoniskās daļas, uzceltas cita citai virsū piecos gigantiskos stāvos, bezrūpīgi atritina acu priekšā bezgalīgā daudzveidībā savas neskaitāmās skulpturālās, gravējuma un kaluma detaļas, vareni saliedēdamās ar veselā mierīgo dižumu; tā ir, tā sakot, plaša akmens simfonija, kolosāls cilvēka un tautas mākslas darbs, vienots un daudzējāds, līdzīgs «Iliādai» un «Romansero», kuriem tas ir radniecīgs; vesela laikmeta visu spēku sakopojuma brīnišķīgs rezultāts, kur no katra akmens plūst simt veidus iegūstošā, mākslinieka ģēnija iegrožotā strādnieka fantāzija; vārdu sakot, šo cilvēku roku darbs ir varens un bagāts kā pati dieva radība, no kuras tas it kā nolaupījis savu divējādo raksturu: daudzveidību un mūžību.

Tas, ko mēs sakām šeit par fasādi, jāsaka arī par visu katedrāli kopumā, un tas, ko mēs sakām par Parīzes katedrāli, jāsaka arī par visām viduslaiku kristīgajām baznīcām. Viss šajā mākslā, kas radusies pati no sevis, ir loģisks un samērīgs. Izmērīt milža pirkstu nozīmē izmērīt pašu milzi.

Atgriezīsimies pie Dievmātes katedrāles fasādes, tādas, kāda tā mums šķiet vēl šobaltdien, kad mēs bijīgi aplūkojam skarbo un vareno katedrāli, kas, runājot tās kroniķu vārdiem, iedveš šausmas: quae mole sua terroiem incutit spectantibus [43].

Tagad šai fasādei trūkst trīs svarīgas daļas: vispirms lieveņu ar vienpadsmit pakāpieniem, kas to kādreiz mazliet pacēla virs zemes; tad apakšējās statuju rindas, kas ieņēma triju portālu nišas, un augšējās tēlu rindas, kas kādreiz greznoja pirmā stāva galeriju un attēloja divdesmit astoņus Francijas senos karaļus, sākot no

Hildeberta un beidzot ar Filipu Augustu, kurš turēja rokā «valstsābolu».

Laiks, neapturami un gausi paceldams Vecpilsētas zemes virskārtu, lika pazust lievenēm; taču, atļaudams savam pieaugušajam Parīzes bruģa paisumam citu pēc citas aprīt šīs vienpadsmit kāpes, kas pastiprināja šās ēkas grandiozā augstuma iespaidu, laiks atdevis katedrālei varbūt vairāk, nekā atņēmis, jo tas ir laiks, kas piešķīris katedrāles fasādei to gadsimtu drūmo krāsu, kas pieminekļa sirmo vecumu pārvērš tā skaistuma uzplaukuma laikmetā.

Bet kas gan nogāzis abas statuju rindas? Kas iztukšojis nišas? Kas izcirtis centrālā portāla vidū šo jauno, deģenerācijai pakļauto spraišļoto arku? Kas uzdrošinājies ielikt šīs bezgaumīgās un smagās Luī XV stilā izgrieztās koka durvis līdzās Bikorneta arabeskām? — Cilvēki, arhitekti, mūsdienu mākslinieki.

Un, ja mēs ieejam celtnes iekšpusē, — kas gan notriecis zemē milzīgo svētā Kristapa tēljtļ, kas ir tikpat izdaudzināts starp statujām kā Tiesas pils lielā zāle starp citām zālēm un Strasburgas katedrāles torņa smaile starp citiem zvaņu torņiem? Un neskaitāmās statujas, kuras aizpildīja visas atstarpes starp katedrāles joma un luktas kolonām, — gan noslīgušas ceļos, gan jāšus, gan izslējušās visā augumā, gan vīrieši, gan sievietes, gan bērni, karaļi, bīskapi, žandarmi, gan akmenī, gan marmorā izcirsti, gan zelta, sudraba, vara, pat vaska, — kas tās tik rupji izmēzis? Ne jau nu laiks.

Un kas gan samainījis seno, gotisko altāri, grezni apkrautu neskaitāmiem relikviju šķirstiņiem un lādītēm, pret smago, eņģeļu galviņām un mākoņiem izgleznoto sarkofagu, kas izskatās pēc nejauši šeit nokļuvuša Valdegrasas baznīcas vai Invalīdu Mītnes arhitektūras parauga. Kas gan tik muļķīgi iebūvējis šo smago akmens anahronismu Karolingu laikmeta Erkandusa mākslas darba grīdā? Vai gan ne Luī XIV, izpildīdams Luī XIII gribu?

Un kas gan ielicis saltās, baltas rūtis krāsaino vitrāžu vietā, kuras pārmijus piesaistīja mūsu senču sajūsminātos skatienus te pie galvenā portāla rozetes, te pie luktu spraišļotajiem logiem? Ko gan teiktu XVI gadsimta korists, ieraudzīdams šo dzelteno krāsojumu, ar kādu mūsu vandaļi-arhibīskapi notriepuši katedrāli? Viņš atcerētos, ka tieši ar šo dzelteno krāsu bendes mēdza apzīmēt mājas, kuru īpašnieki noziegušies pret likumu; viņam ataustu atmiņā Ptī-Burbona savrupnams, kurš par zīmi tam, ka konstebls noziedzies, tāpat noziests ar dzelteno krāsu — ar to pašu krāsu, par kuru reiz bija izteicies Sovals, ka «šī dzeltenā krāsa ir tik izturīga un tik labi saglabājusies, ka pat vairāk nekā vesels gadsimts nav bijis spējīgs tai laupīt tās svaigumu». Korists nodomātu, ka svētā vieta ir apgānīta, un šausmās aizbēgtu.

Un, ja mēs, paejot bez apstāšanās garām tūkstošiem visāda veida barbarisma izpausmju, uzkāptu katedrāles augšā, mēs pārsteigti nodomātu: kas noticis ar apburošo, mazo zvanu tornīti, kas balstījās uz velves krustošanās punkta un, būdams tikpat trausls un tikpat drosmīgs kā viņa kaimiņiene Sentšapelas torņa smaile (arī nopostīta) — slaids, smails, skanTgs un bezgala smalki izstrādāts, ietriecās pašā debesu dzīlē daudz tālāk nekā pārējie torņi? Kāds celtnieks (1787. g.), kurš lepojies ar labu gaumi, to noamputējis un nolēmis, ka ir pilnīgi pietiekami nomaskēt šo brūci ar platu, katla vākam līdzīgu svina plāksni.

Šādi izturējās pret viduslaiku mākslu gandrīz it visās zemēs, bet sevišķi Francijā. Uz tās drupām vērojami trejāda veida bojājumi, kas atšķiras cits no cita ar savu dziļumu: vienus nodarījis vispirmām kārtām laiks, kas nemanāmi iecirtis savus zobus gan šur, gan tur un pārklājis visnotaļ ar rūsu celtņu virspusi; vēlāk tām uzbrukuši politisku un reliģisku juku bari, kas, būdami pēc savas dabas akli un neganti, saplosījuši bagāto skulptūru un kalumu ietērpu, izsituši rozetes, saplēsuši arabesku un figūriņu kakla rotu, iznīcinājuši statujas — vienas tāpēc, ka tās bijušas ģērbušās svēttērpos, citas tāpēc, ka to galvas rotājuši kroņi; visbeidzot, arvien dīvainākā un muļķīgākā mode, kas nenovēršamā celtniecības pagrimuma laikā, sākot ar anarhistiskiem, tomēr lieliskiem renesanses laikmeta novirzieniem, nomainīja cita citu. Mode nodarījusi lielāku ļaunumu nekā revolūcijas. Tā iegriezusies viduslaiku mākslas miesā un asinīs, tā uzbrukusi pašam mākslas karkasam, to apcirpusi, sagraizījusi, izjaukusi, nogalējuši celtnē kā formu, tā simbolu, kā jēgu, tā daiļumu. Un tad tā pārveidojusi to no jauna, ko vismaz nav uzdrošinājies ne laiks, ne revolūcija. Uzskatīdama, ka tai vienīgai tiesības «uz labu gaumi», tā nekaunīgi izrotājusi gotiskās arhitektūras pieminekļa brūces ar saviem nožēlojamiem niekiem, savām marmora lentēm, metala pušķiem, medaljoniem, spirālveida vijām, šaurām apmalēm, drapērijām, vītnēm, bārkstīm, akmens liesmu mēlēm, bronzas mākoņiem, tukliem amoriem, ķerubiem ar piepūstiem vaigiem, kas, līdzīgi leprai, sāk izēst mākslas seju jau Katrinas Mediči kapelā bet divus gadsimtus vēlāk liek tai, nomocītai un izķēmotai, nobeigties Dibarī kundzes buduārā 2 .

Tā nu, lai rezumētu visu iepriekš sacīto, mēs norādīsim uz trejāda veida postījumiem, kas tagad izkropļo gotisko celtniecību. Grumbas un kārpas virspusē ir laika zoba darbs; rupji varas darbi, zvēriski postījumi, sasitumi, ielauzti caurumi — revolūciju darbs, sākot ar Luteru un beidzot ar Mirabo. Sakropļojumi, amputācijas, pārveidojumi pašā ēkas karkasā — tā saucamās restaurācijas — tas ir barbarisks grieķu un romiešu pakaļdarinātāju meistaru — nožēlojamo Vitrivija un Vinjola piekritēju darbs. Tā brīnišķīgo mākslu, kuru bija radījuši vandaļi, nogalināja akadēmiķi. Postīšanas darbā, kurā vainojami gadsimti un revolūcijas, — kas rīkojās vismaz objektīvu un diženu mērķu vārdā, pievienojās vēl varens pulks zvērinātu — mācītu, atzītu un diplomētu celtnieku, kuri apzinīgi un ar sliktas gaumes pārsmalcinātību postīja, aizstādami par jo lielu slavu Partenonam gotiskās mežģines ar Luī XV cigoriņu lapām. Tā ēzelis sper mirstošai lauvai. Tā vecu, kalstošu ozolu grauž, kremt un izrobo kāpuri.

Cik sen tas laiks, kad Robērs Senalis, salīdzinādams Parīzes Dievmātes katedrāli ar Diānas svētnīcu Efesā, «kuru tik ļoti bija izdaudzinājuši senie pagāni» un kura padarījusi nemirstīgu Erostatu, atzina, ka «garuma, platuma, augstuma un uzbūves ziņā pārāka ir gailu katedrāle».

Parīzes Dievmātes katedrāli, starp citu, nevar nosaukt par pilnīgu, pabeigtu, monolītu klasificējamu pieminekli. Tā nav vairs romāņu stila baznīca, tā nav vēl arī gotu stila baznīca. Šī celtne nav tīrs paraugs. Parīzes Dievmātes katedrālei nepiemīt Turnisas abatijas raksturīgās skarbās masīvās fasādes plašuma, apaļās un plašās velves saldējošā kailuma, dižās to celtņu vienkāršības, kuru pamatā ir pusapaļā velve. Tā nav arī kā Buržas katedrāle — lielisks, viegls, daudzveidīgs pēc formas, krāšņs gotikas darinājums, — vienās smailās augšup tiecošās torņu bultās. Neiespējami šo katedrāli arī ierindot drūmo, noslēpumaino, zemo, it kā smagu velvju nospiesto baznīcu senajā dzimtā, kas atgādina ēģiptiešu tempļus, izņemot griestus, un kas ir viscaur hieroglifiskas, viscaur priesteriskas, viscaur simboliskas; tās savā rotājumā vairāk pārblīvētas ar rombiem un zig.žagiem nekā ziediem, vairāk ar ziediem nekā dzīvniekiem, vairāk ar dzīvniekiem nekā cilvēkiem; tās ir drīzāk bīskapu nekā celtnieku darinājumi; tajās baznīcās, kas iezīmē šīs mākslas pirmo pārveidošanos, — visnotaļ teokratiskas un kareivīga gara caurstāvotas mākslas, kura sakņojas Austrumu Romas impērijā un pastāv līdz Vilhelma Iekarotāja laikiem. Nav iespējams ari iekļaut mūsu katedrāli otrā baznīcu dzimtā, kur tās ir augstas, gaisīgas, bagātas ar vitrāžām un skulptūrām, smailas savā formā, drosmīgas savā zīmējumā, komunālas un civilas kā politikas simboli, brīvas, untumainas, neapvaldītas kā mākslas darbi; tas ir otrais arhitektūras pārveidošanās laikmets; tas jau vairs nav ne hieroglifisks, ne arī nemainīgs un priesterisks; tas ir māksliniecisks, progresīvs un tautas radīts, — tas aptver laikmetu, kas sākās pēc krusta kara un beidzās Luī XI valdīšanas laikā. Tātad Parīzes Dievmātes katedrālei nav tīras romiešu izcelsmes kā pirmajām, nedz arī tīri arābiskas kā otrajām.

Tā ir pārejas laikmeta celtne. Nebija paguvis sakšu arhitekts uzcelt pirmos joma pīlārus, kad spraišļotā velve, ko ieveda krusta kari, uzvaroši nogūlās uz platajiem romāņu kapiteļiem, kas paredzēti tikai pusapaļajām velvēm. Spraišļotā velve, kļuvusi kopš tā laika valdone, nobeidza pārējo katedrāles izbūvi. Sākumā, pieredzes nabadzīga un kautra, tā palielinās, vēršas plašumā, tomēr sevi iegrožo un neuzdrošinās traukties ar savu torņu smailēm un augstajām arkām debesīs, kā mēs to redzam vēlāk tik daudzās brīnišķīgās katedrālēs. Tā it kā jutās neērti smago romāņu pīlāru tuvumā.

Tomēr studēt šīs celtnes pārejas laikmetā no romāņu stila uz gotisko ir tikpat vērtīgi kā studēt tīrā stila paraugus. Tās pauž mākslas niansi, kura bez tām būtu gājusi zudumā. Tā ir spraišļotās velves uzpotēšana pusapaļajai.

Parīzes Dievmātes katedrāle ir, starp citu, šā sajaukuma ievērības cienīgs paraugs. Ikviena šā godājamā pieminekļa puse, ikviens akmens ir ne tikvien Francijas vēstures, bet arī zinātnes un mākslas vēstures lappuse. Tātad, lai norādītu šeit tikai galvenās detaļas, jāsaka, kamēr mazie Sarkanie Vārti gandrīz jau aizsniedz gotiskās celtniecības izsmalcinātības robežu, baznīcas joma pīlāri pēc sava apjoma un smaguma atgādina tikai Karolingu laikmeta Senžermendeprē abatiju. Varētu domāt, ka no vārtu ierīkošanas līdz pīlāru uzcelšanai aizritējuši seši gadsimti. Visi, pat ieskaitot hermētiķus, atrada lielā portāla simboliskajos rotājumos pietiekami pilnīgu savas zinātnes īsu izklāstu, kuras pilnīgākā izpausme bija Senžakdelabušerī baznīca. Tādējādi romāņu abatija, filozofiskā baznīca, gotiskā māksla, sakšu māksla, smagie, apaļie stabi, kas liek ataust atmiņā Gregora VII laikiem, hermētiķu simbolisms, ar kuru Nikolā Flamels bija priekšvēstnesis Luteram, pāvesta varas vienvaldība, baznīcas šķelšanās, Senžermendeprē un Senžakdelabušerī abatija — tas viss ir sakusis, sajaucies, saliedējies Dievmātes katedrālē. Šī galvenā baznīca — baznīca ciltsmāte Parīzes seno baznīcu vidū ir kaut kas līdzīgs himerai; tai ir vienas baznīcas galva, otras locekļi, trešās stāvs — kaut kas kopējs ar visām.

Atkārtojam, ka šī jauktā stila celtnes nebūt nav neinteresantas kā māksliniekam, tā senatnes mīļotājam un arī vēsturniekam. Tās liek nojaust, līdz kādai pakāpei arhitektūras māksla ir primitīva, par ko liecina ciklopisko celtņu pēdas, Ēģiptes piramīdas, gigantiskās indiešu pagodas; tās liecina arī to, ka vislielākie celtniecības pieminekļi nav tik daudz atsevišķu cilvēku, cik sabiedrības darinājumi, tie drīzāk ir tautas radošo pūļu rezultāts nekā ģēnija gara uzliesmojums, tie ir nogulas, ko pēc sevis atstāj nācija; noslāņojumi, ko rada gadsimti; tās ir cilvēku sabiedrības pakāpeniskās iztvaikošanas nogulsnes — vārdu sakot — kaut kas līdzīgs organiskām formācijām. Ik laika vilnis uzš]āc savas sanesas, ik paaudze atstāj pēc sevis savu slāni, ik indivīds pievieno savu akmeni. Tā dara bebri, tā dara bites, tā dara arī cilvēki. Milzīgais celtniecības simbols — Bābele ir bišu strops.

Lielas celtnes, tāpat kā lieli kalni, ir gadsimtu, darinājumi. Bieži vien mākslas formas ir pārveidojušās, bet tās joprojām nav vēl pabeigtas: pendent opera interīupta [44] , — un tās arī mierīgi pieņem tādu veidu, kādā tos ievirza pārveidojusies māksla. Jaunā māksla ņem pieminekli, kādā stāvoklī tas ir, atspoguļojas tajā, pielīdzina to sev, izkopj pēc savas fantāzijas un, ja spēj, tad pabeidz. Tas tiek veikts rāmi, bez piepūles, bez pretestības, pakļaujoties dabiskam un mierīgam likumam. Tas ir spraudeklis, kas negaidot piepotējies, tā ir sula, kas rūgst, tā ir veģetācija, kas sāk atkal augt. Tiesa, šai pakāpeniskajā vairāku, mākslu saliedētībā uz dažāda vienas un tās pašas celtnes augstuma ietverts materiāls daudziem jo bieziem sējumiem un bieži vien arī pati vispasaules cilvēces vēsture. Cilvēks, mākslinieks, indivīds pazūd šais milzīgajās masns, neatstājot radītāja vārdu; cilvēka prāts atrod tajās savu izpausmi un savu kopējo rezultātu. Laiks šeit ir celtnieks, tauta — mūrnieks.

Apskatot šeit tikai Eiropas kristīgo celtniecību — šo Austrumu dižās celtniecības visvēlāk dzimušo māsu, mūsu priekšā atklāsies milzu formācija, sadalīta trejās krasi cita no citas atšķirtās joslās: romāņu joslā [45] , gotiskā joslā, renesanses joslā, kuru mēs labprāt nosauksim par grieķu-romiešu joslu. Romāņu slānis, visvecākais un visdziļākais, izpaužas pusapaļajā velvē, kas no jauna parādās mūsu priekšā, grieķu kolonas balstīta, renesanses laikmeta jaunākajā virsējā slānī. Starp šiem abiem guļ spraišļotās velves slānis. Celtnes, kas pieder tikai vienam no šiem trim slāņiem, ir pavisam atšķirīgas no citām, vienveidīgas un pabeigtas. Tādas ir Žimježas abatija, Reimsas katedrāle, Svētā Krusta baznīca Orleānā. Taču šīs trīs joslas sajaucas un saplūst malās līdzīgi krāsām saules spektrā. Tur tad arī radušies jaukta stila pieminekļi ar pārejas laikmeta niansēm. Atrodami pieminekļi, kas pieder pie romāņu stila savas pamatnes dēļ, gotiski — vidus daļas dēļ, pie grieķuromiešu stila — sava jumola dēļ. Tas tāpēc, ka tās celtas sešsimt gadu. Šāda daudzveidība tomēr gadās reti. Šādas celtnes paraugs ir Etampa pils tornis. Bet divu formāciju pieminekļi sastopami biežāk. Tāda ir Parīzes Dievmātes katedrāle, kas ar saviem izcilajiem pīlāriem īesniecas tai pašā romāņu slānī, kurā iegremdējušies Sendenī portāls un Senžermendeprē baznīcas joms. Tāda ir arī apburošā pusgotiskā Borševilas kapitula zāle, kura ietiecas romāņu slānī līdz pusei. Tāda ir arī Ruānas katedrāle, kas būtu gandrīz gotiska, ja tās centrālā torņa smaile [46] neiesniegtos renesanses joslā.

Starp citu, visas šīs nianses, visas šīs atšķirības skar vienīgi celtnes ārpusi. Māksla mainījusi šeit tikai ārējo čaulu. Bet pati kristīgās baznīcas uzbūve paliek nemainT ga. Iekšējais karkass joprojām tas pats, tas pats ari atsevišķo daļu loģiskais izvietojums. Lai arī ar kādiem skulpturāliem un margojuma rotājumiem izgreznots katedrāles ārējais apvalks, allaž zem tā kaut iedīgļa vai sākotnējā formā atrod romiešu baziliku. Tā attīstās virs zemes mūžīgi pēc tā paša likuma. Tie ir tie paši divi jomi, kas šķērso viens otru, izveidodami krustu, kura augšējais gals, izbeigdamies ar jumolu, izveido luktu; tie joprojām ir tie paši sānu altāri vai nu svinīgiem krusta gājieniem baznīcas iekšpusē, vai kapelām, kaut kas līdzīgs sānu. ejām, ar kurām centrālais joms savienojas ar atstarpēm starp pīlāriem. Uz šā nemainīgā pamata bezgalīgi dažādojas kapelu, portālu, zvanu torņu smaiļu skaits, sekojot gadsimta, tautas un mākslas fantāzijai. Visus baznīcas dievkalpojuma rituālus iepriekš paredzējusi un nodrošinājusi, celtniecība veic to, kas tai iepatīkas. Skulptūras, vitrāžas, rozetes, arabeskas, margotos rotājumus — to visu celtniecība kombinē pēc savas gaumes un likumiem. No tā arī izriet brīnumainā šādu celtņu ārējā daudzveidība, kuru pamatā slēpjas tik daudz kārtības un vienības. Koka stumbrs ir nemainīgs, sazarojumi — pakļauti untumiem.

## 2 Parīze no putnu lidojuma

Mēs tikko kā mēģinājām atjaunot lasītāja priekšā brīnišķīgo Parīzes Dievmātes katedrāli. Mēs īsumā norādījām uz visiem tiem daiļumiem, kādi tai piemita XV gadsimtā un kādu tai tagad vairs nav, tomēr mēs esam piemirsuši galveno — Parīzes ainavu, kāda tā atklājas acu priekšā no katedrāles torņu augstuma.

Un patiesi, kad pēc ilgas kāpšanas pa krēslainajām spirālveida kāpnēm, kas perpendikulāri caururbj biezo zvanu torņa mūri, mēs beidzot pēkšņi izkļūstam uz vienas no augstajām, gaisa pilnajām un gaismas palu applūdinātajām terasēm, mūsu priekšā uzreiz no visām pusēm atklājas brīnišķīga panorāma; šī sui generis [47] ainava, par kuru var būt priekšstats vienīgi tiem mūsu lasītājiem, kuriem bijusi laimīgā izdevība redzēt kādu gotiskā stilā celtu pilsētu, uzceltu līdz galam, viengabalainu un nebojātu, — tādu, kādas vēl ir dažas, piemēram: Nirnberga — Bavārijā, Vitoria — Spānijā vai arī kaut vai tādu pilsētu kā Vitrē — Bretaņā, Nordhauzena — Prūsijā miniatūros paraugus, ja vien šīs pilsētas ir saglabājušās.

Parīze pirms trīssimt piecdesmit gadiem, Parīze piecpadsmitajā gadsimtā jau bija pilsēta-milzis. Vispār mēs, parīzieši, esam maldīgos ieskatos par to zemes platību, kuru vēlāk it kā ieguvusi Parīze. Kopš Luī XI laikiem Parīze pieaugusi tikai nedaudz vairāk par vienu trešdaļu un, protams, vairāk zaudējusi skaistuma nekā ieguvusi plašuma ziņā.

Kā jau zināms, Parīze radās senajā Sitē pussalā, kurai ir šūpuļa veids. Šās salas smilšainais krasts bija tās pirmā robeža, bet Sēna — pirmais grāvis. Vairākus gadsimtus Parīze palika kā sala ar diviem tiltiem — vienu ziemeļos, otru dienvidos un diviem priekštilta nocietinājumiem, kas vienlaikus bija tās vārti un cietokšņi: Granšatlē — labajā un Ptīšatlē — kreisajā upes krastā. Vēlāk kopš pirmās karaļa dinastijas valdīšanas laika, pārlieku saspiesta savā salā un nerazdama iespēju vairs tajā izvērsties, Parīze pārgāja pāri upei. Pirmais nocietinājuma vaļņu un torņu iežogojums iegriezās laukos abpus Sēnas aiz Granšatlē. No šā senā iežogojuma vēl pagājušajā gadsimtā bija saglabājušās kaut kādas pēdas; šodien no tā nav palicis nekas cits pāri kā vien atmiņas, tikai nostāsts, saglabājies šur tur nosaukumā, piemēram, Bodē vārti vai Boduaijē — Porta Bagauda. Pamazām māju vilnis, veldamies no pilsētas sirds uz ārpusi, pāršļācas pāri iežogojumam, sagrauj, iznīcina un noslauka to no zemes virsas. Filips Augusts uzceļ tai jaunu aizsprostu. Tas Parīzi no visām pusēm ieslēdz masīvu, augstu un spēcīgu torņu važās. Vairāk nekā veselu gadsimtu mājas spiežas viena pie otras, krājas cita pie citas un paceļ_ savu līmeni šajā baseinā gluži kā ūdens rezervuārā. Ēkas kļūst augstākas, ceļ stāvu virs stāva, rāpjas cita citai virsū, šļācas augšup kā jebkurš saspiests šķidrums un tikai tai izdodas gūt brīvu elpu, kurai laimējies izsliet galvu augstāk par savu kaimiņieni. Ielas iegrimst aizvien dziļāk un dziļāk un kļūst šaurākas; ik laukums apbūvējas un pazūd. Beidzot mājas pārlec pāri Filipa Augusta mūrim un līksmi, kā no cietuma izlauzušās, juku jukām, kā pagadās izkaisās pa līdzenumu. Te tās novietojas, izgriež sev pļavā dārzu un iekārtojas pēc savas patikas. Sākot ar 1367. gadu, pilsēta tik ļoti izplešas priekšpilsē-

tās, ka kļūst nepieciešams jauns iežogojums, sevišķi upes labajā krastā. To uzceļ Kārlis V. Taču tāda pilsēta kā Parīze aug bez mitas. Tikai tādas pilsētas arī var kļūt par galvaspilsētām. Tās ir piltuves, kurās saplūst kādas zemes visas ģeogrāfiskās, politiskās, morālās un intelektuālās noteces strāvas, uz kurieni vēršas visas tautas tieksmes; tās ir, tā sakot, civilizācijas akas un vienlaikus arī rezervuārs, kurā tirdzniecība, inteliģence, tauta — viss tas, kas ir dzīvība, kas ir sula, kas ir tautas dvēsele, filtrējas un krājas nemitīgi piliens pēc piliena, no viena gadsimta uz otru. Kārļa V mūris piedzīvoja to pašu likteni, ko Filipa Augusta valnis. Piecpadsmitā gadsimta beigās arī tas ir pārkāpts un priekšpilsētā aizvirzījusies tālāk. Sešpadsmitajā gadsimtā šķiet, ka tā atkāpjas un ietiecas arvien dziļāk un dziļāk vecajā pilsēlā, tik lielā mērā aiz tās saaugusi jaunā pilsēta. Tādējādi jau piecpadsmitajā gadsimtā, kur mēs arī apstāsimies, Parīze jau bija nedzēsusi no zemes virsas trīs koncentriskos mūra lokus, kas Juliāna Atkritēja laikos bija, tā sakot, vēl iedT glī Granšatlē un Ptīšatlē. Varenā pilsēta bija pārrāvusi citu pēc cita četrus mūra vaļņus, līdzīgi bērnam, kas, paaudzies lielāks, pārplēs iepriekšējā gada drēbes. Luī XI laikā šai māju jūrā vietumis rēgojās dažas sagruvušu torņu grupas — seno iežogojumu paliekas, atgādinādamas pakalnu virsotnes plūdu laikā un it kā jaunās pilsētas paisuma nogremdēto vecās Parīzes arhipelagu.

Kopš tā laika — lai cik tas mums arī liktos nepatīkami — Parīze atkal pārveidojas; taču tā nav pārkāpusi vairāk kā tikai vienu pašu iežogojumu — Luī XV valni, šo nožēlojamo no dubļiem un visādiem atkritumiem celto mūri, cienīgu tā karaļa, kas to uzcēlis, un dzejnieka, kas to apdziedājis.

le mur murant Paris rend Paris murmurant. [48] piecpadsmitajā gadsimtā Parīze vēi bija sadalīta trijās pilsētās, pavisam atšķirīgās un nošķirtās, no kurām ikvienai bija sava seja, sava specialitāte, savas paražas, privilēģijas, sava vēsture: Vecpilsētā, Universitātes

kvartālā, Jaunpilsētā. Vecpilsēta, kas atradās uz Sitē salas, bija visvecākā, vismazākā un abu pārējo pilsē u māte, iespiesta starp tām — lai mums tiek piedots šis salīdzinājums — kā s: ka večiņa starp divām staltām, skaistām meitām. Universitātes kvartāls izvietojies uz Sēnas kreisā krasta no Turnelas līdz Neies tornim, tas ir, punktiem, kuri mūsdienu Parīzē atbilst: viens — V:na tirgum, otrs — Naudas kaltuvei. Tās iežogojums diezgan plašā puslokā ietvēra lauku, uz kura Juliāns Atkritējs reiz bija uzcēlis savas pirtis. Šā mūra pusloka galvenais punkts bija Pāvesta Vārti, tas ir, apmēram tai pašā vietā, kur tagad atrodas Panteons. Jaunpilsēta, vislielākā no trim Parīzes daļām, ieņēma Sēnas labo krastu. Tās piekraste, kas pārtrūka vai, pareizāk sakot, tika pārtraukta vairākās vietās, stiepās gar Sēnu no Bijī torņa līdz Meža tornim, tas ir, no tās vietas, kur šodien atrodas Pārtikas noliktavas līdz Tileriju pilij. Šos četrus punktus, kuros Sēna pārrauj galvaspilsētas iežogojumu, atstājot pa kreisi Turnelas un Neies torni, bet pa labi — Bijī un Meža torni, mēdza saukt lielāko tiesu par Parīzes četriem torņiem. Jaunpilsēta ietriecās laukos vēl tālāk nekā Universitātes kvartāls. Jaunpilsētas iežogojuma (Kārļa V celts) galvenais punkts bija Sendenī un Senmartēna vārti, kuru atrašanās vieta nav mainījusies līdz pat mūsu dienām.

Kā mēs jau teicām, ikviena no š~m trim lielajām Parīzes daļām bija īpaša pilsēta, tomēr pārlieku speciāla rakstura, lai būtu pilnT gi pabeigta pilsēta, kas nevarēja iztikt bez abām pārējām. Arī ikvienas pilsētas ārējais izskats pavisam savdab gs. Vecpilsētā visvairāk bija baznīcu, Jaunpilsētā — piļu, Universitātes kvartālā — mācību iestāžu. Nepieskaroties šajā gadījumā senās Parīzes mazāk svarīgajām savdabībām un ceļu resoru untumainajiem likumiem, atzīmēsim vispārējos vilcienos, pamatojoties vienT gi uz saskaņotības un vienveidības gadījumiem šai pilsētas tiesu resoru haosā, ka juridiskā vara uz salas piederēja b skapam, labajā krastā — tirgoņu vecākajam, kreisajā krastā — rektoram. Augstākā vara pār visiem piederēja Parīzes prevo — karaļa ieceltam, nevis municipālam ierēdnim. Vecpilsētā atradās Parīzes Dievmātes katedrāle, Jaunpilsētā — Luvra

un pilsētas rātsnams, Universitātes kvartālā — Sorbona. Jaunpilsētā atradās Centrālais tirgus, Vecpilsētā — hospitālis Oteldjē, Universitātes kvartālā — Prēoklerka. Noziegumus, kurus bija izdarījuši skolu jaunieši kreisajā krastā savā Prēoklerkā, izšķīra salā Tiesu pilī un sodīja labajā krastā Monfokonā, ja tikai neiejaucās rektors, kas zināja, ka Universitātes vara spēcīga, bet karaļa — vāja, jo skolu jauniešiem bija privilēģija — tikt pakārtiem savās mājās.

Garām ejot piezīmēsim, ka vairums šo privilēģiju, — bet starp tam bija sastopamas ari svarigakas par iepriekš minēto, — tika atceltas karaļa valdīšanas laikā sacelšanās un dumpju ceļā. Tā tas ir iegājies kopš senseniem laikiem: karalis tikai tad piekāpjas, kad tauta ar varu uzstājas. Ir kāda veca harta, kurā ļoti naivi teikts par pavalstnieku uzticību: Civibus fidelitas in reges quae tamen aliquoties seditionibus interrupta, muita peperit privilegia. [49]

Piecpadsmitajā gadsimtā Sēna apskaloja piecas salas Parīzes iežogojuma iekšpusē, tās bija — Vilku sala, kur toreiz auga koki, bet kur tagad nav nekā cita kā vien malka, Govju sala un Dievmātes sala — abas neapdzīvotas, ja neskaita pāris būdu, abas divas bīskapa lēņi (septiņpadsmitajā gadsimtā abas šīs salas apvienoja vienā, apbūvēja un nosauca par Sv. Luī salu); beidzot — Vecpilsētas (Sitē) sala un tās galā Govju Pārcēlāja saliņa, kura tagad pazudusi zem Jaunā tilta uzbēruma. Vecpilsētā tolaik bija pieci tilti; trīs labajā pusē: divi akmens tilti — Dievmātes un Maiņu un koka — Dzirnavnieku tilts; visi no vienas vietas apbūvēti ar mājām. Universitātes daļai bija seši Filipa Augusta celti vārti; tie sākās no Turnelas: Senviktora vārti, Bordeļa vārti, Pāvesta Senžaka, Senmišela un Senžermena vārti. Jaunpilsētai bija seši Kārļa V celti vārti: tie sākās no Bijī torņa un bija šādi: Sentantuāna vārti, Tempļa, Senmartēna, Sendenī, Monmartras, Sentonorē vārti. Visi šie vārti bija stipri un, kas nebūt nekaitē izturībai, arī skaisti. Plats, dziļš grāvis ar spēcīgu straumi ziemas palu laikā apskaloja pilsētas mūru piekāji visapkārt Parīzei; Sēna to apgādāja ar ūdeni. Naktī vārtus mēdza aizslēgt,, upi abos pilsētas galos aizsprostoja resnām dzelzs važām, un Parīze dusēja mierīgi.

No putnu lidojuma raugoties, visas šīs trīs pilsētiņas — Vecpilsēta, Universitātes kvartāls un Jaunpilsēta — ikviena izskatījās pēc dīvaini juceklīgu ielu sarežģīta tīkla. Tomēr jau no paša pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka šīs trīs atsevišķās pilsētas daļas sastāda vienu veselu. Uzreiz bija redzamas divas garas, paralēlas ielas — bez pārtraukuma, bez pagriezieniem, gandrīz taisnā līnijā, kas vienlaikus šķērsoja visas trīs pilsētas no viena gala līdz otram, no dienvidiem uz ziemeļiem, perpendikulāri Sēnai, tās savienoja, sajauca, saplūdināja un nepārtraukti vēla ļaužu viļņus no vienas pilsētas iežogojuma atpakaļ otras iežogojumā, no trijām pilsētām izveidojot vienu vienīgu. Pirmā no šīm divām ielām stiepās no Senžaka līdz Senmartēna vārtiem; Universitātes kvartālā to sauca par Senžaka ielu, Vecpilsētā — par Ebreju ielu, bet Jaunpilsētā — par Senmartēna ielu; tā divas reizes devās pāri upei pa Mazo tiltu un Dievmātes tiltu. Otra, ko sauca par Arfas ielu upes kreisajā krastā, par Mucinieku ielu — salā, par Sendenī ielu — labajā krastā, ar Senmišela tiltu uz vienas Sēnas attekas un Maiņu tiltu uz otras, stiepās no Senmišela vārtiem Universitātes kvartālā līdz Sendenī vārtiem Jaunpilsētā. Starp citu, tik daudz dažādu nosaukumu bija vienmēr tikai divām ielām-mātēm, divām ielāmciltsmāfēm, divām Parīzes artērijām. Visas pārējās trīskāršās pilsētas vēnas vai nu no tām barojās, vai arī pašas tajās ieplūda.

Neatkarīgi no šīm divām galvenajām ielām, kas šķērsoja visu Parīzi no vienas malas līdz otrai visā tās platumā un bija kopīgas visai galvaspilsētai, Jaunpilsētai un Universitātes kvartālam — katram atsevišķi bija sava īpašā galvenā iela, kas stiepās pāri Sēnai un šķērsoja taisnā leņķī abas «arteriālās» ielas. Tā Jaunpilsētā no Sentantuāna vārtiem varēja taisnā līnijā nokļūt līdz Sentonorē vārtiem, tāpat kā Universitātes kvartālā no Senviktora vārtiem līdz Senžermēna vārtiem. Šie divi lielie ceļi, krustodamies ar abām iepriekš minētajām ielām, izveidoja to pamatu, uz kura visur balstījās mezglotais un saspiestais juceklīgais Parīzes ielu režģis. Vērīgi ielūkojoties šai neskaidrajā režģa zīmējumā, varēja bez tam vēl atšķirt it kā divus kūlīšus, kas pletās — viens Universitātes kvartāla, otrs — Jaunpilsētas virzienā, divus lielu ielu saišķus, kas sazarodamies virzījās no tiltiem uz vārtiem. Kaut kas no šī ģeometriskā plāna vel joprojām pastāv mūsu dienās.

Bet kāda gan visumā izskatījās pilsēta, raugoties no Parīzes Dievmātes katedrāles augstuma 1482. gadā? Tieši to tad nu arī pamēģināsim izstāstīt.

Skatītājs, gluži bez elpas nokļuvis pašā katedrāles augšā, sākumā apžilba no jumtu, ielu, tiltu, laukumu un zvanu torņu smailu jūkļa. Tam vienlaikus viss valdzināja acis: gan margotā ģēvele, gan smailā jumta šķore, tornīši ik sienu stūrī, vienpadsmitā gadsimta akmens piramīda, piecpadsmitā gadsimta šīfera obelisks, apaļais, gludais pils tornis, četrstūrainais un izrakstītais baznīcas zvanu tornis — kā lielais, tā mazais, kā masivais, tā gaisīgais. Viņa skatiens ilgi maldījās dažādos šā labirinta dziļumos, kur nebija nekā, kam trūktu sava savdabīguma, ģenialitātes, mērķtiecības un skaistuma, kur nebija arī nekā, ko nebūtu radījusi māksla, sākot ar vismazāko mājeli ar izgleznotu un skulptūras veidojumiem rotātu fasādi, zemu durvju arku un pārkarus augšējiem stāviem un beidzot ar karalisko Luvru, kuru toreiz ieslēdza torņu kolonāde. Minēsim tos galveno celtņu mas'vus, kurus jūs atšķirsiet vispirms, tiklīdz acs būs apradusi šajā ēku jūklī.

Vispirms Vecpilsēta. Vecpilsēta-sala, kā to dēvē Sovals, kura tukšvārdībā atrodami arī dažreiz izdevušies teicicni. Vecpilsēta-sala izskatās pēc milzīga, dūņās iestigušā kuģa, kas ar straumi aizdzīts tuvāk Sēnas vidum. Mēs jau tikko kā paskaidrojām, ka piecpadsmitajā gadsimtā šis «kuģis» bija pietauvots pie abiem upes krastiem ar pieciem tiltiem. Šis kuģim līdzT gais salas veids pārsteidza arī heraldikas sastādītājus, jo, pateicoties tikai šai Ī dzībai un nebūt ne normandiešu aplenkuma dēļ, — kā izsakās Favēns un Paskjē, — senajā Parīzes ģerbonī attēlots kuģis. Cilvēkam, kas prot to atšifrēt, heraldika ir algebra, heraldika ir valoda. Visa viduslaiku vēstures otrā puse ierakstīta ģerboņos, tāpat kā viņu pirmā puse romāņu baznīcu simbolikā. Tie ir feodālisma hieroglifi, kas stājušies teokratijas hieroglifu vietā.

Tātad vispirms, kas dūrās acīs, bija Vecpilsēta-sala, pavērsta ar kuģa pakaļgalu pret austrumiem un priekšgalu — pret rietumiem. Pagriežoties ar seju pret kuģa priekšgalu, skatītājs ieraudzītu savā priekšā neskaitāmu vecu jumtu klāstu, pār kuriem paceļas jumolveidīgais ziloņa mugurai līdzT gais Sentšapelas svina jumts, uz kura gulstas tornltis. Tikai šeit šis tornltis slejas augšup kā visdrošākā, vissmalkāk izstrādātā, visfiligrānākā, viscaurspīdīgākā torņa smaile, kāda jebkad ļāvusi spīdēt cauri savam mežģiņotajam konusam debesu zilgmei. Parīzes Dievmātes katedrāles priekšā atradās skaists, vecām ēkām apbūvēts laukums, kurā ieplūda trīs ielas. Šī laukuma dienvidu pusē noliecās hospitāļa Oteld jē grumbām izvagotā, drūmā fasāde ar savu jumtu, kas no vienas vietas klāts it kā ar pūtēm un kārpām. Tālāk pa labi, pa kreisi, uz austrumiem, uz rietumiem šai samērā tik šaurajā iežogotajā Vecpilsētas telpā slējās divdesmit vienas baznīcas zvanu torņi, dažāda laikmeta, dažāda stila, dažāda lieluma, sākot ar zemo un ķirmju sagrauzto Sendenidipā (carcer Glaucini) romāņu zvanu tornīti, beidzot ar Senpjērobefa un Senlandrī baznīcu smalkajām torņu smailēm. Viņpus Parīzes Dievmātes katedrāles ziemeļos plešas klosteris ar gotiskajām galerijām, dienvidos bīskapa pils, celta pa daļai romāņu stilā; austrumos — Terena tuksnesīgā zemes strēle. Šai māju sablīvējumā acs vēl atšķīra pēc augstajām akmens ažūra nojumēm, kas tolaik greznoja visu ēku, pat piļu visaugstāk stāvošos logus, savrupnamu, kuru pilsēta bija dāvājusi Juvenalam Dezirsenam Kārļa VI valdīšanas laikā; mazliet tālāk — Palisa tirgu ar nodarvotajām būdelēm; vēl tālāk Vecās Senžermēna baznīcas jaunās luktas, pagarinātas 1458. gadā uz Febvas ielas rēķina; bet vēl tālāk — gan cilvēku stāvgrūdām pilno laukumu, gan kādā ielas stūrī uzcelto kauna stabu, gan Filipa Augusta laikos ielas vidū izbruģētu krietnu ietves gabalu — lieliskām akmens plātnēm izliktu jātnieku celiņu, kuru tik izdevīgi atvietoja sešpadsmitajā gadsimtā ar nožēlojamo akmens bruģi, ko dēvēja par «Ligas bruģi», — gan tukšu iekšējo pagalmiņu ar vienu no tiem ažūra tornīšiem, kuru iekšpusē vijās kāpnes un kādus mēdza celt piecpadsmitajā gadsimtā, un kādus vēl tagad redz Burdonē ielā. Beidzot pa labi no Senšapelas — rietumu virzienā pašā upes malā bija redzama vesela grupa Tiesas pils torņu. Karaļa dārzu augstie koki, kas pletās Vecpilsētas salas rietumu galā, aizsedza skatienam mazo Govju Pārcēlāja saliņu. Kas attiecas uz ūdeni, tad no Parīzes Dievmātes katedrāles torņiem to nemaz nevarēja ieraudzīt ne vienā, ne otrā Vecpilsētas salas pusē: Sēna pazuda zem tiltiem, bet tilti zem namiem.

Un, kad skatiens — paslīdējis garām tiltiem, kas apbūvēti ar mājām, kuru jumti pirms laika appelējuši gluži zaļgani no ūdens izgarojumiem, — novirzījās pa kreisi Universitātes kvartāla virzienā, pirmā celtne, kas to pārsteidza, bija liels, zems torņu kūlis Ptīšatlē, kura līdz galam atvērtie vārti, likās, aprija Mazā tilta galu; pēc tam, ja jūsu skatiens laidās gar krastu no austrumiem uz rietumiem no Turnelas līdz Neies tornim, tad jūsu acu priekšā aizslīdēja gara māju virtene ar margotām sijām, krāsainām logu rūtīm, stāviem, kas pārkarājās cits pār citu — nebeidzama māju čukuru lauzta līnija, bieži jo bieži kādas ielas rīkles pārgrauzta, palaikam kāda liela akmens savrupnama fasādes vai stūra pārtraukta — savrupnama, kas gluži nepiespiesti bija iepleties ar visiem saviem pagalmiem un dārziem, piebūvēm un korpusiem šo saspiesto, cits citai blakām sablīvēto māju barā līdzīgi dižciltīgam kungam laucinieku pūlī. Krastmalā bija kādi pieci vai seši šādi savrupnami, sākot ar de Lorēna mājokli, kas dalījās ar bernardiešu mūkiem lielā, iežogotā zemes gabalā kaimiņos ar Turnelu, beidzot ar Neies savrupnamu, kura galvenais tornis bija Parīzes robeža un kura smailčukuru jumti ar saviem melnajiem trīsstūriem trīs mēnešus gadā aizsedza rietošās saules purpursarkano disku.

Šajā Sēnas krastā, starp citu, bija mazāk tirdzniecības uzņēmumu nekā otrajā krastā, te vairāk pulcējās un trokšņoja skolu jaunieši nekā amatnieki, un patiesībā par krastmalu šā vārda īstajā nozīmē varēja saukt vienīgi zemes strēmeli no Senmišela tilta līdz Neies tornim. Pārējā Sēnas krastmala bija te kails, smilšains krasts — kā tas bija viņpus bernardiešu mūku īpašumiem, — te ciešs māju sablīvējums, kuru pamati mirka ūdenī tāpat kā starp abiem tiltiem .Še vienmēr bija dzirdama veļas mazgātāju kņada; tās klaigāja, sarunājās, dziedāja no līta līdz vakaram visgarām krastmalai un skanīgi dauzīja ar vangalēm veļu kā šobaltdien. Tas bija viens no Parīzes jautrajiem stūrīšiem.

Universitātes kvartāls izskatījās kā blīvs bluķis. No viena gala līdz otram tā bija viendabīga un saliedēta masa. Tūkstošiem stūrainie, cieši kopā sasaistītie, gandrīz pēc viena un tā paša ģeometriskā elementa veidotie jumti likās, no augstienes raugoties, vienas un tās pašas vielas kristāli. Untumainā ielu grava šo blīvi sacelto māju kvartālu sašķēla gandrīz proporcionālos gabalos. Četrdesmit divas mācību iestādes izkliedējās diezgan vienmērīgi un bija redzamas visur; šo skaisto celtņu daždažāaie un jocīgie jumtu čukuri bija tās pašas mākslas darinājumi kā vienkāršo māju jumti, pār kuriem tie pacēlās pāri; precīzi sakot, tie nebija nekas cits kā tās pašas ģeometriskās figūras kāpinājums kvadrātā vai kubā. Tātad tie sarežģīja veselo, neizjaucot tā vienību; papildināja veselo, to nepārslogojot. Ģeometrija ir harmonija. Šur tur virs gleznainajiem kreisā krasta bēniņiem kā lieliski izciļņi izvirzījās daži ļoti skaisti mitekļi: Neveras, Romas, Reimsas, kas tagad nozuduši no zemes virsas, un Klinī savrupnams, kas pastāv vēl šobaltdien par mierinājumu māksliniekiem, bet kura torņi pirms dažiem gadiem tīras muļķības dēļ tika noņemti. Līdzās Klmi savrupnamam bija redzama grezna romāņu stila celtne ar skaistām, spriešļotām arkām — Juliāna Iekarotāja romiešu pirtis. Te atradās arī vesels daudzums abatiju, kurām gan piemita pazemīgāks skaistums un skarbāks dižums nekā savrupnamiem, bet kuras tomēr bija tikpat skaistas un tikpat plašas. Vispirmām kārtām skatītāja uzmanību saistīja Bernardiešu abatija ar trim zvanu torņiem, Sv. Zenevjevas klosteris, kura četrstūrainais tornis, kas pastāv vēl šobaltdien, liek tik bezgala nožēlot visu pārējo, kas gājis bojā; Sorbona — pa pusei skola, pa pusei klosteris, no kura saglabājies vēl tik burvīgais joms; skaistais kvadrātveida matiriniešu klosteris, kura mūros laika sprīdī, kas aizritējis starp šīs grāmatas septīto un astoto izdevumu, uz ātru roku bija paguvuši iespiest teātri; Kordeljēras abatija ar trim milzīgām, cieši līdzās augšup slejošām cukuru rindām; Augustīniešu abatija, kuras graciozā torņa smaile skaitījās tūlīt pēc Neies torņa skaistuma ziņā otrs margotais izrobojums šās Parīzes daļas rietumu pusē. Koledžas, kas faktiski bija vienojošais loceklis starp klosteri un pasauli, ar savu elegances pilno skarbumu, ar savu mazāk gaisīgo skulptūru kā pilīm un arhitektūru — mazāk nopietnu kā klosteriem ieņēma vidējo vietu monumentālo celtņu virtenē starp savrupnamiem un abatijām. Diemžēl, tagad gandrīz nekas nav saglabājies no šiem senatnes pieminekļiem, kuros gotiskā māksla ar tādu precizitāti mija greznību ar mērenību. Pāri visam pacēlās baznīcas (un tās Universitātes kvartālā bija kuplā skaitā, greznas un arī virknējās, ietverot sevī visus celtniecības laikmetus, sākot ar pusapaļajām Senžiljēna velvēm un beidzot ar Senseverina spriešlotajām arkām), un kā vēl viens harmonisks akords klāt visam šim harmoniju korim tās ik pa brīdim pārtrauca daudzveidīgo jumtu čukuru rakstu ar smalki izgrieztām torņu smailēm, ažūra zvanu torņiem, smalkām torņu virsotnēm, kuru līnijas bija tikai lielisks un pārspT lēts smailstūraino jumtu atkārtojums.

Zemes platiba, kuru ieņēma Universitātes kvartāls, bija kalnaina. Sentženevjevas kalns dienvidaustrumu pusē likās satūcis kā milzu tulzna, un bija vērts noraudzīties no Parīzes Dievmātes, katedrāles augstuma, kā šauro un līkumaino ielu (tagad Latīņu kvartāls) daudzums, šo māju ķekari, izmētāti visos virzienos kalna virsotnē — juku jukām, gandrīz vai svērteniski traucas lejup pa tā nogāzēm līdz pašai ūdens malai; vienas, likās, gāžas lejā, citas atkal rāpjas augšā, bet visas kopā tvarstās cita pie citas. Acīs ņirbēja no to nepārtrauktās tūkstoš melno punktu straumes, kuri krustojās uz ietvēm; tur ņudzēja ļaužu pūlis, tik tikko atšķirams no tāda augstuma un attāluma.

Beidzot starp šo jumtu, torņu smaiļu, nevienveidīgo, neskaitāmo namu atstarpēm, kuri izlocīja, salieca un izroboja tik dīvainā veidā Universitātes kvartāla robežas līniju, vietām pavīdēja daļa bieza, apsūnojuša mūra, masīvs, apaļš tornis, zobaini pilsētas vārti, atveidodami cietoksni, — tas bija Filipa Augusta iežogojums. Viņpus tā zaļoja pļavas, viņpus tā izgaisa tālē ceļi, gar kuriem stiepās vēl dažas priekšpilsētas mājeles, kas kļuva aizvien retākas jo vairāk tās attālinājās no pilsētas. Vienai otrai no šīm priekšpilsētām bija diezgan liela nozīme. Tāda, piemēram, sākot no Turnelas, biia Senviktora priekšpilsēta ar tiltu-arku pār Bjevras upi, ar savu abatiju, kur bija lasāma Luī Lielā epitāfijā — epilaphium Ludovici Grossi, — savu baznīcu ar astoņšķautnaino torņa smaili un četriem vienpadsmitā gadsimta zvanu tornīšiem (līdzīgu baznīcu var vēl tagad redzēt Etampā; tā vēl nav nojaukta), tad Senmarso priekšpilsēta, kurai tolaik jau bija trīs baznīcas un viens klosteris. Pēc tam, atstājot pa kreisi Gobelēnu dzirnavas un tās četrus baltos mūrus, varēja redzēt Senžaka priekšpilsētu ar skaistu, grieztu krustu krustcelēs, Senžakdiopā baznīcu, kas tolaik vēl bija gotiska, smaila un brīnišķīga; Senmagluāru — četrpadsmitā gadsimta baznīcu ar skaistu jomu, kuru Napoleons bija pārvērtis par siena šķūni, Lauku dievmātes katedrāli ar bizantiešu mozaīku. Beidzot, paslīdējis garām atklātā laukā stāvošam karteziešu klosterim — greznai, vienā laikā ar Tiesas pili celtai ēkai ar maziem dārziņiem un Voveras drupām, kurām bija visai nelāga slava, rietumos skatiens krita uz trim Senžermendeprē baznicas torņa smailēm. Senžermēna priekšpilsētai, jau tajā laikā diezgan lielai kopienai, bija piecpadsmit — divdesmit ielas aiz baznīcas. Sv. Sulpicija baznīcas smailais tornis iezīmēja vienu no šās priekšpilsētas stūriem. Turpat līdzās, kur tagad atrodas tirgus, bija redzams Senžermēna gada tirgus laukuma četrstūrainais iežogs; pēc tam abatijai piederīgs kauna stabs, jauks, mazs, apaļš tornītis zem svina konusa. Tālāk atradās ķieģeļnīca un Ceptuves iela, kas veda uz kopienas maiznīcu, dzirnavām uz pakalna un slimnīcu spitālīgiem — izolētu mājiņu, no kuras ikviens vairījās. Bet, kas jo sevišķi saistīja skatienu un no kā tik viegli to nevarēja novērst, tā bija pati Sv. Zermēna abatija. Protams, šis klosteris, kas izskatījās impozants gan kā baznīca, gan kā lēņu īpašums, šī garīdzniecības pils, kurā Parīzes bīskapi uzskatīja par laimi pavadīt kaut vienu nakti, tās ēdamistaba, kas, pateicoties celtnieka pūlēm, pēc ārējā izskata, skaistuma un lieliskā loga-rozetes atgādināja katedrāli, graciozā dievmātes kapela, monumentālā guļamistaba, plašie dārzi, nolaižamais režģis, paceļamais tilts, it kā uz apkārtējo pļavu zaļā fona celtais robainais iežogojums, pagalmi, kur starp zeltā zalgojošām kardinālu mantijām mirdzēja pārmaiņus arī karavīru bruņas, — tas viss, sagrupēts un koncentrēts ap trim augstajām torņu smailēm, ērti novietotām uz gotiskās velves, pacēlās pie apvāršņa kā lieliska ainava.

Kad beidzot tiku tikām nolūkojušies Universitātes kvartālā, jūs pievērsāties labajam krastam, pievērsāties Jaunpilsētai, panorāma krasi mainījās. Īstenībā Jaunpilsētai, lai gan daudz plašākai nekā Universitātes kvartāls, trūka Universitātes kvartāla vienveidības. No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka tā sadalās vairākās pavisam atšķirīgās daļās. Vispirms austrumos — tajā Jaunpilsētas daļā, kas vēl tagad saucas «purvs» par piemiņu dumbrājam, kur Kamiložens 1 ieveda Cēzaru, — bija vesela piļu drūzma. Blīvi saceltais māju kvartāls stiepās līdz pašai ūdens malai. Četri gandrīz līdzās stāvoši savrupnami — 2uī, Sanss, Barbo un Karalienes mītne atspoguļoja Sēnā savus slaidiem tornīšiem pāršķeltos šīfera jumtus. Šis četras celtnes ieņēma visu zemes platību no Nonendjēras ielas līdz Celestinu abatijai, kuras adatai līdzīgā torņa smaile graciozi izcēla tās ģēveles un uzrobjus. Dažas zaļgani appelējušas būdeles, noliekušās pār ūdeni šo krāšņo savrupnamu priekšā, netraucēja redzēt to fasādu brīnišķīgās līnijas, to platos, četrstūrainos logus ar akmens stenderēm, spriešļotās lievenes vienās statujās, asās mūru šķautnes no tēsta akmens un visas tās celtniecības apburošās nejaušības, kurām pateicoties liekas, ka gotiskā celtniecība ķertos, ik pieminekli ceļot, pie jauniem kombinējumiem. Aiz šīm pilīm, žuburodamies visos virzienos, — te starpsienu, te žogu veidā, te viss vienos uzrobjos kā cietoksnis, te lielu koku lapotņu aizplīvurots gluži kā ārpilsētas mājiņa stiepās brīnumainās Senpola pils milzīgais un daudzveidīgais iežogojums — piJs, kurā Francijas karalis varēja lieliski nometināt divdesmit divus karaliskās ģimenes piederīgos — tādus kā troņmantnieks un Burgundijas hercogs ar visiem to apkalpotājiem un svītu, neskaitot dižciltīgos augstmaņus un imperatoru, kad tas apmeklēja Parīzi, kā arī lauvas, kurām bija atsevišķa celtne šai karaliskajā pilī. Piezīmēsim, ka karaliskās ģimenes loceklim tolaik nebija mazāk par vienpadsmit zālēm, sākot ar parādes zāli un beidzot ar lūgšanu istabu, nerunājot nemaz par galerijām, pirtīm, vannas istabām un citām blakus telpām, kas bija iekārtotas pie katra atsevišķā greznā dzīvokļa; nerunājot nemaz par atsevišķiem katra karaļa viesa vajadzībām ierādītajiem dārziem; nepieminot nemaz virtuves, pagrabus, ļaužu istabas, kopējas ēdamistabas, pagalmus, kur atradās divdesmit divas galvenās dienesta telpas, sākot no maizes ceptuves un beidzot ar vīna pagrabiem.; nerunājot nemaz par telpām daždažādām spēlēm — bumbu un stīpas rotaļām, par putnu mājām, zivju dīķiem, zvērnīcām, staļļiem, kūtīm, bibliotēkām, ieroču noliktavām un metallietuvēm. Lūk, kāda tolaik bija karaļa pils, lai tā būtu Luvras vai Senpola pils. Tā bija pilsēta pilsētā.

No torņa, uz kura mēs atrodamies, Senpola pils, gandrīz pa pusei paslēpusies aiz četrām lielām ēkām, kuras mēs tikko kā pieminējām, izskatījās joprojām ievērības cienīga un visai apbrīnojama. Tajā viegli varēja atšķirt trīs savrupnamus, kurus Kārlis V bija piebūvējis klāt savai pilij, lai gan šie savrupnami ari bija prasmīgi saliedēti kopā ar galveno ēku ar garas krāsainām vitrāžām un pīlāriem rotātas galerijas palīdzību. Tie bija — Ptīmisas savrupnamš ar it kā mežģinēm darinātām balkona margām, kas graciozi ietvēra tā jumtu; Senmora abatijas cietoksni atgādinošais savrupnams ar masīvu torni, šaujamlūkām, šaujamspraugām, nelieliem dzelzs nocietinājumiem un abatijas ģerboni uz platiem sakšu vārtiem starp divām gropēm paceļamā tilta vajadzībām; grafa d'Etampa savrupnams ar sagruvušu apaļā pils torņa virsotni, robainu kā gaiļa sekste; šur tur trīs četri ozoli izveidoja milzu puķu kāpostiem līdzīgus pudurus; dzidrajos igvāta ūdeņos, kuros krokodamies mijās gaismas un ēnas atspulgi, draiskuļojās gulbji; tālāk — daudz pagalmu, kuru gleznainie nostūri bija pārredzami; Lauvu savrupnams ar zemām, smailām velvēm uz īsiem sakšu pīlāriem, dzelzs režģi un mūžīgā lauvu rūkoņa; pāri visam slējās Marijas pasludināšanas baznīcas zvīņveidīgā torņa smaile; pa kreisi Parīzes prevo mītne ar četriem vissmalkākā kaluma tornīšiem, vidū, pašā dziļumā, atradās pati Senpola pils ar visām tai klātpieceltajām fasādēm, ar pakāpeniskajiem papildinājumiem no Kārļa V laikiem — šiem jauktā stila uzaugurniem, ar kuriem celtnieku iztēle to apgrūtināja veselus divus gadsimtus, veidojot kapelām spraišļotus altārus, galerijām — ģēveles, tūkstošiem vēja rādītāju uz visām četrām debess pusēm, divus augstus blakus torņus, kuru konusveida jumti, pie pamatnes uzrobjiem ietverti, izskatījās pēc smailcepures ar uzliektām malām.

Slīdot arvien augstāk pār tālumā izvērstā piļu amfiteātra stāviem, pārlecot. pāri dziļajai, it kā starp Jaunpilsētas jumtiem izraktajai gravai, kura iezīmēja Sentantuāna ielu, skatiens, — un mēs joprojām apmierināsimies tikai ar galvenajiem senatnes pieminekļiem, — sasniedza Angulēmas māju, plašu celtni, vairāku laikmetu pūlu rezultātu, ar dažām pavisam jaunām un gluži baltām dalām, kas tikpat maz iederējās kopumā, cik sarkans ielāps piederas zilganam kamzolim. Bet apbrīnojami smailais un augstais jaunāko laiku pils jumts, kā nosēts margotām ūdens notekām un noklāts plānām svina plāksnēm, uz kurām vijās tūkstoš fantastiskās arabeskās dzirkstījošas apzeltītas vara inkrustācijas, — šis jumts, tik neparasti izrotāts, graciozi traucās pāri senās pils brūnganajām drupām, kuru masīvie, vecie torņi, laika uzpūsti kā mucas, aiz vecuma nosēdušies un saplaisājuši no augšas līdz lejai, atgādināja resnus vīrus ar atpogātām vestēm. Aiz šīs celtnes pacēlās Turnelas pils torņu smaiļu mežs. Nekas pasaulē, pat ne Šamborā un Alhambrā, nevarēja sniegt burvīgāku, gaisīgāku, valdzinošāku skatu kā šis mežs, ko veidoja torņu smailes, zvanu tornīši, dūmeņi, vēja rādītāji, spirālveida un skrūvveida kāpnes, ažūra laternas, it kā no vienas vietas izdurstītas ar caurumsiti, paviljoni, vārpstveida torņi — daždažādas formas, augstuma un izvietojuma. Tas viss izskatījās pēc milzīga šaha galdiņa.

Pa labi no Turnelas spurojās milzT gu, zilgani melnu, cits citā ievietotu torņu kūlis, kas šķiet it kā pārsiets ar visapkārt izrakto grāvi. Šis tornis, kurā vairāk šaujamlūku nekā logu, šis mūžīgi uzslietais paceļamais tilts, šis mūžīgi nolaistais režģis — tā ir Bastīlija Šie starp torņa uzrobjiem izbāztie, melniem knābjiem līdzīgie priekšmeti, kurus jūs notālēm noturat par noteku caurulēm, ir lielgabali.

Zem to rīklēm šīs drausmīgās celtnes piekājē, rau, abu torņu apslēpti, ir Sentantuāna vārti.

Bet tālāk, aiz Turnelas, līdz pašam mūrim, ko cēlis Kārlis V, pletās — viss vienos zaļumu un ziedu laukumos — karaļa pļavu un puķu samtainais paklājs, kura vidū pēc koku un aleju labirinta varēja pazīt slaveno Dedala dārzu, kuru Luī XI bija dāvājis mediķim Kuaktjē. Mediķa observatorija pacēlās pāri labirintam kā vientuļš, masīvs pīlārs ar mazu mājiņu kapiteļa vietā. Šajā laboratorijā tika sastādīti drausmīgie horoskopi.

Tagad tur atrodas KaraJa laukums. ,

Kā mēs tikko minējām, pils kvartāls, par kuru mēs mēģinājām dot lasītājam kādu jēdzienu, — aizrādot tomēr vienīgi uz visizcilākajām celtnēm, — aizņēma visu stūri, kuru austrumos veidoja Kārla V iežogojums un Sēna. Jaunpilsētas centrs bija pārblīvēts ar dzīvojamām ēkām. Tur tad nu arī saplūda visi Vecpilsētas labā krasta trīs tilti, bet ap tiltiem dzīvojamās ēkas mēdz pacelties pirms pilīm. Šīm sīkpilsoņu mītnēm, kas bija cieši saspiestas cita pie citas kā šūnas stropā, netrūka zināma skaistuma. Galvaspilsētas jumti, līdzīgi jūras viļņiem, rada iespaidīgu skatu. Vispirms jau ielas, krustojoties un juceklīgi mijoties, veidoja simtiem interesantu figūru. Ap tirgu tās izveidoja it kā zvaigzni ar tūkstoš stariem. Sendenī un Senmartēna ielas ar visiem to neskaitāmiem sazarojumiem slējās līdzās kā divi vareni koki, kas savijuši zarus, un tālāk uz visām pusēm izlocījās līču loču līnijās — Apmetēju, Stiklinieku, Audēju un citas ielas. Pārakmeņojušos čukuru jūras virmu viļņus vietām pārtrauca skaistas celtnes. Viena no tām bija Šatlē tornis, kas slējās pie Maiņas tilta sākuma, aiz kura zem Dzirnavnieku tilta dzirnavu rati putoja Sēnas ūdeņus; tas nebija vairs romiešu tornis no Juliāna Atkritēja laikiem, bet gan trīspadsmitā gadsimta feodāļu tornis no tik cieta akmens, ka triju stundu laikā, strādājot ar lauzni, varēja atskaldīt tikai kārtiņu sprīža biezumā. Pie tām piederēja arī greznais četrstūrainais Senžakdelabušrī baznīcas zvanu tornis, kura stūri nemaz nebija pamanāmi zem daudzajiem skulpturālajiem rotājumiem un kurš jau piecpadsmitajā gadsimtā bija apbrīnošanas cienīgs, lai gan nebija vēl pabeigts. Konkrēti tam trūka to četru nezvēru, kas vēl šobaltdien, apmetušies jumta stūros, izskatās pēc četrām sfinksām, kas liek minēt jaunajai Parīzei vecās Parīzes mīklu; tēlnieks Ro novietojis tos tur tikai 1526. gadā, saņemdams par savu darbu divdesmit franku. Tāda bija arī «Māja ar pīlāriem», kuras fasāde bija pievērsta Greves lauķumam, par kuru mēs lasītājam jau esam devuši zināmu priekšstatu. Tālāk Senžervē baznīca, kuru kopš tā laika bija sagandējis labās gaumes portāls; Senmerī baznīca, kuras senās spraišļotās velves gandrīz nemaz neatšķīrās no pusapaļajām; Sv. Žana baznīca, kuras lieliskā torņa smaile kļuvusi vispārpazīstama; tādi vēl bija savi divdesmit citi senatnes pieminekli, kam nebija pretīgi noslēpt savus brīnumainos daiļumus šai melno, šauro un dziļo ielu haosā. Pievienojiet visiem klāt griezuma mākslā darinātos akmens krustus, kuru ielu krustojumos bija vēl vairāk nekā karātavu; nevainīgo kapsētu, kuras mākslinieciskais valnis jau notālēm bija redzams pāri jumtu klāstam; kauna stabu, kura virsotne bija saredzama starp diviem Kesonerī ielas dūmeņiem; Kruāditrauāra baznīcas kāpnes uz laukumu ar tādu pašu nosaukumu, kur mūžīgi ņudzēja ļaudis; labības tirgus būdiņu loku; namu masā nozudušās Filipa Augusta senā iežogojuma paliekas, kuras varēja šur tur atšķirt; it kā efeju apskrubinātos torņus, sagruvušos vārtus, mūra sienu bezveidīgās drupas, piekrasti ar tūkstošiem bodīšu un asinīm pārplūdinātām lopkautuvēm; Sēnu, no vienas vietas pārpildītu kuģiem, sākot ar Siena ostu līdz Bīskapa cietumam; iztēlojieties visu to, un jums būs neskaidrs priekšstats par to, kāda izskatījās 1482. gada Jaunpilsētas trapecveidīgā centrālā daļa.

Bez šiem diviem kvartāliem, kas bija apbūvēti — viens ar savrupnamiem, otrs ar dzīvojamām mājām, trešā panorāmas daļa, kuru pavēra Jaunpilsēta, bija gara abatiju josla, kas ietvēra Jaunpilsētu gandrīz visā tās apkārtmērā, no austrumiem uz rietumiem, izveidojot aiz nocietinājuma mūriem, kas noslēdza Parīzi, otru iekšējo iežogojumu no klosteriem un kapelām. Tādējādi tieši līdzās Turnela parkam, starp Sentantuāna un veco Tempļa ielu, atradās Sv. Katrīnas klosteris ar savu milzīgo saimniecību, kas izbeidzās tikai pie paša Parīzes pilsētas vaļņa; starp veco un jauno Tempļa ielu atradās Tempļa abatija — drūms, augsts torņu kūlis, kas vientuļi slējās gaisā plaša, zobaina iežogojuma vidū. Starp Jaunā Tempļa un Senmartēna ielu dārzu vidū atradās Senmartēna abatija — lieliski nocietināts klosteris, kura torņu josta un zvana torņu kronis varenības un krāšņuma ziņā varbūt netika līdz vienīgi Senžermēndeprē baznīcai. Starp Senmartēna un Sendenī ielu stiepās Sv. Trīsvienības abatijas iežogojums. Beidzot starp Sendenī un Montorgeijas ielām aLradās Kristus līgavu abatija. Tai līdzās te rēgojās satrunējušais Brīnumu galma sagrautais iežogs. Tas bija vienīgais pasaulīgais posms, iejucis dievbijīgo klosteru ķēdē.

Ceturtā Jaunpilsētas daļa, kas krasi izcēlās starp labā krasta jumtu jūkli un ieņēma pilsētas vaļņa rietumu stūri un visu krastmalu upes lejteces rajonā, bija gluži jauns mezgls, ko izveidoja pilis un savrupnami, kuri drūzmējās cits pie cita Luvras pakājē. Senā Filipa Augusta Luvra — pārmērīgi liela celtne, kuras masīvais tornis apvienoja divdesmit trīs varenus torņus, kas grupējās tam apkārt, neskaitot mazākus tornīšus, — likās, notālēm iespiesta starp Alansona un Ptīburbona savrupnamu gotiskajiem jumtiem. Šo torņu hidra, Parīzes milzīgā apsargātāja ar divdesmit četrām vienmēr modri paceltām galvām, ērmīgiem svina vai zvīņainiem krustiem, kas zalgoja metāliski, pārsteidzošā kārtā vainagoja Jaunpilsētas apveidu rietumu pusē.

145

Tātad tas bija milzīgs cieši sablīvētu māju kvartāls, ko romieši mēdza saukt par insula [50] , kuram kā labajā,

tā kreisajā pusē atradās divas piļu grupas — viena vainagota ar Luvru, otra — ar Turnelu, ziemeļos garas abatiju un dārzu jostas ieskauta, — tas viss likās acu priekšā saplūstam un saliedējamies vienā veselā; pāri šim neskaitāmajām ēkām, kuru dakstiņu un šīfera jumti iezīmējās cits cita fonā dīvainām ķēdēm, pacēlās labā krasta četrdesmit četru baznīcu margotie, krokainie, rakstainie zvanu torņi; ielu miriādes žuburojās cauri visam kvartālam; par kvartāla robežu no vienas puses noderēja augstu mūru iežogojums ar četrstūrainiem torņiem (Universitātes kvartāla torņi bija apaļi), bet no otras — tiltiem pārdalītā Sēna ar neskaitāmu daudzumu kuģu; tāda, lūk, bija Jaunpilsēta piecpadsmitajā gadsimtā.

Viņpus pilsētas vaļņa pie pašiem vārtiem spiedās priekšpilsētas, taču vairs ne tik daudz un turklāt vairāk izkliedētas nekā Universitātes kvartāla pusē. Aiz Bastīlijas drūzmējās pāris desmit mājeles ap Kruāfobēna savādajām skulptūrām un Sentantuāndešāna abatijas balsta arkām; tālāk nāca Popinkūra, gluži pazudusi druvās, tad Lakurtijas jautrais ciematiņš ar daudzajiem krodziņiem, Senlorāna pilsētiņa ar baznīcu, kuras zvanu tornis saplūda notālēm kopā ar Senmartēna vārtu smailajiem torņiem; Sendenī priekšpilsēta ar plašo Senladra klostera iežogojumu; aiz Monmartras vārtiem blāvoja Granžbateljēra baltās sienas; aiz tām stiepās Monmartras krīta nogāzes, uz kurām tolaik bija tikpat daudz baznīcu, cik dzirnavu, kur tagad saglabājušās tikai dzirnavas, jo mūsdienu sabiedrība prasa vienīgi laicīgo barību. Beidzot viņpus Luvras redzēja tālu ietiecamies pļavās Sentonorē priekšpilsētu, jau tolaik visai ievērojamu; tālāk zaļoja Mazās Bretaņas ciemats un pletās Cūku tirgus, kura centrā atradās drausmīgā, apaļā krāsns, kurā reiz dzīvus meta verdošā ūdenī naudas viltotājus. Starp Kurtijas un Senlorāna priekšpilsētu jūsu skatiens jau būs pamanījis kalna virsotnē tuksnesīgā klajumā, kaut ko līdzīgu celtnei, kas notālēm atgādināja kolonādes drupas ar atsegtu pamatmūri. Tas nebija ne Partenons, ne arī Olimpa Jupitera templis. Tas bija Monfokons.

Tagad, ja tik daudzo celtņu uzskaite — lai arī cik īsu mēs to būtu vēlējušies sniegt — nav galīgi sadrum

stalojusi lasītāja apziņā vispārējo priekšstatu par veco Parīzi, rezumēsim visu sacīto nedaudzos vārdos.

Tātad centrā — Vecpilsētas sala, kas pēc sava veida atgādina milzīgu bruņurupuci, kurš no pelēko jumtu vairoga apakšas, līdzīgi ķetnām, izbāzis savus jumtu dakstiņu zvīņām klātos tiltus.

Pa kreisi — viengabalainā, stabilā, blīvā, saspiestā, spurainā Universitātes kvartāla trapece.

Pa labi plašais Jaunpilsētas pusloks ar bezgala daudziem dārziem un pieminekļiem. Visas šīs trīs Parīzes daļas — Vecpilsēta, Jaunpilsēta un Universitātes kvartāls izraibinātas neskaitāmām ielām. Cauri visām pilsētas daļām tek Sēna, «Sēna — apgādniece», — kā to mēdza dēvēt di Breija tēvs, — aizsprostota ar salām, tiltiem un kuģiem. Visapkārt plešas nepārredzams līdzenums — vienos sējumu ielāpos un kā kaisīt nokaisīts ciematiem; pa kreisi — Isī, Vanvra, Vožirāra, Monrūža, Zentijī ar apaļo, četrstūraino torni; pa labi — divdesmit citi ciemati, sākot no Konflānas līdz Villevēkai. Pie apvāršņa baseina malām līdzīgā puslokā slējās kalnu grēda. Beidzot tālumā austrumos — Vensena ar septiņiem četršķautnainiem torņiem, dienvidos — Bisetra ar smailajiem torņiem; ziemeļos — Sendeni ar smailu kā adata torni, rietumos — Senklū ar pils torni. Lūk, Parīze, kādu to redzēja no Parīzes Dievmātes katedrāles torņiem kraukļi, kas dzīvoja tur 1842. gadā.

10*

147

Un tomēr tieši par šo pilsētu Voltērs izteicies, ka «līdz Luī XIV tajā bijuši tikai četri skaisti senatnes pieminekļi: Sorbonas jumols, Valdegrāsa, jauno laiku Luvra un — lāgā neatceros, kāds ceturtais, — iespējams, Luksemburga. Par laimi, Voltērs tomēr uzrakstījis savu Candide un palicis starp visiem cilvēkiem, kas cits citu nomainījuši garā paaudžu virtenē, nepārspējams sātanisku smieklu autors. Tas, starp citu, pierāda, ka var būt zināmā mākslas novadā ģēnijs, taču nenieka nesaprast citās. Vai tad Moljērs nedomāja, ka parādījis lielu godu Rafaelam un Mikelandželo, nosaukdams viņus par sava laika Minjāriem [51] .

Bet nu atgriezīsimies pie Parīzes piecpadsmitajā gadsimtā.

Tā tolaik nebija tikai skaista pilsēta vien, bet arī pilsēta monolits, viduslaiku mākslas un vēstures darinājums, akmens kronika. Tā bija pilsēta, kuras arhitektūra veidota tikai no diviem slāņiem — romāņu un gotiskā, jo romiešu slānis bija jau sen pazudis, izņemot vienīgi Juliāna Atkritēja romiešu pirtis, kur tas vēl lauzās cauri viduslaiku biezajai garozai. Kas attiecas uz ķeltu slāni, tad to paraugus nevarēja atrast, pat rokot akas.

Piecdesmit gadu vēlāk, kad renesanses laikmets šai tik stingrajai, bet reizē arī tik daudzveidīgajai vienībai piejauca klāt savas fantāzijas un arhitektūras sistēmu žilbinošo greznību — romiešu pusapaļo velvju, grieķu pīlāru un arku nolieces gotisko līniju izšķērdību, savu tik maigo, tik meistarisko skulptūru, savu kaislību uz arabeskām un akantiem, savu Lutera laiku arhitektonisko pagānismu, Parīze nostājās mūsu acu priekšā varbūt vēl skaistāka, lai gan ne tik harmoniska acij un prātam. Tomēr šis krāšņums nebija ilgstošs. Renesanses laikmets nebija objektīvs; tas neapmierinājās ar celšanu vien, tas gribēja arī postīt. Tiesa, tam bija vajadzīga arī brīva telpa. Tā nu Parīze pilnīgi gotiska bija tikai īsu mirkli. Vēl nebija pabeigta Senžakdelabušrī baznīcas celšana, kad jau sākās vecās Luvras nojaukšana.

Kopš tā laika lielā pilsēta dienu no dienas kļuva neglītāka. Gotiskā Parīze, zem kuras gāja bojā romāņu Parīze, arī savukārt gāja bojā. Vai gan iespējams pateikt, kāda Parīze stājās tās vietā?

Eksistē Katrīnas Mediči Parīze Tileriju pilī [52] [1] Mēs ar sāpēm, kurām cauri mijas sašutums, redzējām, kā domāja palielināt, pārveidot, pārkārtot, tas ir, nopostīt šo brīnišķīgo pili. Mūsdienu celtniekiem ir pārlieku rupjas rokas, lai pieskartos tik trauslam renesanses laika darinājumam. Cerēsim, ka viņi to erī neuzdrošināsies darīt. Turklāt Tileriju pils nojaukšana tagad būtu ne tikvien rupjš barbarisms, kas liktu nosarkt pat piedzērušam vandalim, tā būtu ari nodevība. Tileriju pils ir ne tikvien sešpadsmitā gadsimta meistardarbs, bet ari deviņpadsmitā gadsimta vēstures lappuse Šī pils vairs nepieder karalim, bet tautai. Atstāsim to tādu, kāda tā ir. Mūsu revolūcija to iezīmējusi divas reizes. Viena no tās fasādēm cauršauta ar lodēm 10. augustā, otra — 29. jūlijā. Tā ir svēta.

Parīzē 1831. gada 7. aprīlī (Viktora Igo piezīme piektajā izdevumā)., Anrī II Parīze Rātsnamā; abas šīs celtnes joprojām celtas stingrā stilā; bez tam vēl ir Anrī IV Parīze — to pārstāv Karaļa laukums: ķieģeļu fasādes ar akmens stūriem un

šīfera jumtiem, trīskrāsainas ēkas; Luī XIII Parīze ir Valdegrasā; šeit arhitektūra nospiedoša un smaga, velvju līnijas atgādina groza osu, pīlāri šķiet vēderaini, jumoli — kupraini; Luī XIV Parīze — Inval7 du Mītne, kas ir milzīga, grezna, zeltota un salta; Luī XV Parīze atrodama — Sv. Sulpicija baznīcā, kam spirālveida vītnes, lentu saišķi, mākonīši, tārpveida vijumi, cigoriņu lapas — viss akmenī cirsts; Luī XVI Parīze meklējama Panteonā, kas ir slikta Romas Sv. Pētera klostera kopija (turklāt celtne kaut kā neveikli nosēdusies, un tas nebūt nav nācis par labu tās līnijām); Republikas laika Parīze — Medicīnas skolā; tas ir nevarīgs pakaļdarinājums romiešiem un grieķiem un tikpat daudz atgādina Kolizeju vai Partenonu, cik III gada konstitūcija atgādina Minoša Tikumus2 ; celtniecības vēsturē šo stilu sauc par «mesidora stilu»; Napoleona Parīze — Vandomas laukumā; tas tiešām ir lielisks — tā ir no lielgabaliem izlieta bronzas kolona; restaurācijas laikmeta Parīze — biržā, tā ir koši balta kolonāde, kas balsta ļoti gludu frīzi: celtne četrstūraina un izmaksājusi divdesmit miljonu.

Ar katru no šiem laikmetiem raksturīgajiem senatnes pieminekļiem saistās pēc stila, formas un izvietojuma līdzības zināms skaits pa dažādiem kvartāliem izkaisītu ēku, kuras lietpratēja skatiens tūlīt atšķirs un bez kļūdīšanās noteiks šo celtņu rašanās laiku. Ja vien prot redzēt, tad pat pēc durvju veserīša kāta var pazīt ēkas gadsimta garu un karaļa raksturu.

Tātad mūslaiku Parīzei nav nekādas noteiktas sejas. Tā ir dažādu gadsimtu celtniecības paraugu kolekcija, pie kam visskaistākie no tiem ir nozuduši. Galvaspilsēta aug tikai celtņu skaita ziņā, bet kādu celtņu! Ja tā turpināsies, Parīze atjaunosies ik pēc piecdesmit gadiem. Tāpēc tās arhitektūras vēsturiskā nozīme diendienā kļūst niecīgāka. Senatnes pieminekļi tajā sastopami arvien retāk un retāk, un, liekas, — dzīvojamās ēkas tos pamazām it kā pārplūdina un aprij. Mūsu senči mita akmens Parīzē, mūsu dēli dzīvos ģipša Parīzē.

Kas attiecas uz mūsdienu Parīzes jaunajiem pieminekļiem, tad mēs labprāt atturēsimies par tiem runāt. Tas nebūt nenozīmē, ka mēs tos pietiekami nenovērtētu. Sv. 2enevjevas baznīca — Suflo kunga 3 darinājums, — protams, ir visskaistākā Savojas kūka, kāda jebkad izcepta no akmens. Goda leģiona pils arī ir visai smalks cepums. Maizes tirgus jumols — pārsteidzoši līdzīgs angļu žokeja cepurei, kas uztupināta garu trepju galā. Sv. Sulpicija baznīcas torņi atgādina divas lielas klarnetes, kas taču nebūt nav sliktāk par ko citu, un greizais, žākstīgais telegrāfā tornis uz tā jumta ienes patīkamu pārmaiņu. Senroša baznīcai ir portāls, kuram pēc sava krāšņuma var līdzināties varbūt vienīgi Sv. Ak viņas Toma baznīcas portāls. Tai ir arī iedobumā ievietots reljefs Golgātas kalna attēls, kā arī saule nc zeltīta koka. Abi šie darbi ir apbrīnojami. Izdomas bagāta ir arī Botāniskā dārza labirinta laterna. Kas attiecas uz Biržas pili, kas pieder pie grieķu stila pēc savas kolonādes, pie romiešu stila — pēc pusapaļā durvju un logu veidojuma un pie renesanses laikmeta — pēc milzīgās pārkarenās velves, tad savā kopumā tas neapšaubāmi ir visai korekts un nevainojams arhitektūras piemineklis. Kā pierādījums tam noder pat Atēnās neredzētā atiskā virsbūve, kuras skaisto un stingro līniju vietumis graciozi pārtrauc dūmeņi. Piebildīsim vēl, — ja celtnes arhitektūrai jāatbilst tās uzdevumam tādējādi, ka šis uzdevums kļūst skaidrs jau no pašas būves rakstura vien, — ka tad, bez šaubām, mēs nepratīsim vien pietiekami jūsmot par pieminekli, kas var noderēt tikpat labi gan kā karaļa pils, gan kā kopienu palāta, gan kā rātsnams, gan kā mācību iestāde, gan kā manēža, gan kā akadēmija, gan kā preču noliktava, gan kā tiesas ēka, gan kā muzejs, gan kā kazarma, gan kā kapenes, gan kā templis, gan kā teātris. Taču pagaidām tā ir tikai birža. Starp citu, katrai ēkai jāpielāgojas ari vietējam klimatam. Biržas pils acīm redzot celta speciāli mūsu lietainajām un saltajām debesīm. Jumts tai ir gandrīz plakans kā

Austrumos, tāpēc arī ziemā, kad snieg, jumtu slauka un, protams, jumtus tādēļ vien arī ceļ, lai tos slaucītu. Kas attiecas uz uzdevumu, par kuru mēs tikko runājām, šī ēka veic to lieliski: tā ar tādu pašu veiksmi noder Francijā par biržu, kā Grieķijā varētu būt templis. Tiesa, celtniekam ne mazumu pūļu sagādājusi pulksteņa ciparnīcas noslēpšana — ciparnīcas, kas būtu sagandējusi fasādes brīnišķīgo līniju skaidrību, bet to pilnām kompensē kolonāde, kas apjož celtni, kuras pavēnī svinīgo reliģisko svētku dienās var cēli nodefilēt biržas mākleru un naudas mijēju gājiens.

Tās visas, bez šaubām, ir lieliskas celtnes. Pievienosim tām klāt vēl skaistās ielas — jautras un daudzveidīgas kā Rivoli ielu, tad eš nezaudēju cerību, ka kādreiz Parīzes aina no gaisa balona lidojuma atsegs to līniju bagātību, to detaļu izšķērdību, to daudzveidību, to vārdiem neizsakāmo dižumu vienkāršībā, to pārsteidzošo daiļumā, kas raksturo šaha galdiņu.

Bet, lai cik arī burvīga jums liktos mūsdienu Parīze, atdzīviniet atmiņā XV gadsimta Parīzi, uzceliet to no jauna savās domās, raugieties dienas gaismā caur šo pārsteidzošo tornīšu un zvanu torņu žogu, izlejiet šās milzīgās pilsētas vidū Sēnu, saraustiet to ar salu ķīļiem, sakrokojiet to pie tilta arkām — Sēnu vienā vienīgā zaļā un dzeltenā lāsmojumā, mainīgāku nekā čūskas ādu; izceliet jo asi zilganā apvāršņa fonā vecās Parīzes gotisko siluetu; lieciet plandīties tā apveidam ziemas miglā, kas tvarstās pie neskaitāmiem dūmeņiem; iegremdējiet pilsētu dziļdziļā naktī un vērojiet gaismas un ēnu dīvaino rotaļu ēku drūmajā labirintā; uzmetiet pilsētai mēness staru, kas iezīmēs tai neskaidras aprises un izraus no miglas milzīgās torņu galvas, vai arī, atstājot tās siluetu melnu, padziļiniet ēnas uz neskaitāmajām asajām torņu smailēm un jumtu čukuriem un lieciet tām spēji iznirt vēl asākām nekā haizivs atplestam žoklim rieta vara krāsas debesīs un tad salīdziniet.

Un, ja jūs vēlaties gūt no vecās pilsētas tādu iespaidu, kādu mūsdienu Parīze vairs nav spējīga sniegt, uzkāpiet lielu svētku rītā — Lieldienās vai Vasarsvētkos, saulei lecot, kādā augstākā vietā, no kurienes jūs varētu pārredzēt visu pilsētu, un nogaidiet zvanu mošanos.

Skatieties, kā pēc signāla, kas nāk no debesīm, — jebšu tā ir saule, kas to dod, — reizē nodrebēs tūkstoš baznīcu. Sākumā iešķindas reti, savrupi zvani, kas pārmetas no baznīcas uz baznīcu it kā orķestra muziķi, brīdinādami cits citu par spēles sākumu, bet tad pēkšņi jūs redzat — jo, liekas, dažbrīd arī auss. iegūst redzi, — redzat, ka no katra zvanu torņa vienlaikus slejas augšup it kā skaņu pīlārs, it kā saskaņu strūkla. Sākumā ik zvana balss vibrēdama ceļas mirdzošajās rīta debesīs, tīra un, tā sakot, atšķirta no citām, tad, pamazām pastiprinādamās, skaņas saplūst, izkūst cita citā, saliedēdamās lieliskā koncertā. Nu tas nav vairs nekas cits kā viena vienīga skanīgu šalku kopa, kas nemitīgi plūst no neskaitāmiem zvanu torņiem. Tā vibrē, bango, lēkā, virpuļo pār pilsētu un tālu viņpus apvāršņa iznēsā apdullinošus dārdu viļņus. Tomēr šī harmoniju jūra nebūt nav haotiska. Lai arī cik tā plaša un dziļa, savu dzidrumu tā nebūt nav zaudējusi. Jūs atšķirat, kā no ikvienām šalkām aizvijas savrup harmonisku skaņu grupas; jūs varat izsekot nosvērtā lielā zvana un tarkšķīgā brēkuļa dialogu, jūs atšķirat, kā no viena zvanu torņa uz otru pārlec skaņu oktāvas, jūs redzat, kā tās ceļas gaisā, spārnotas, vieglas un spalgas, no sudraba zvana, kā tās, salauztas un nesaskanīgas, krīt lejā no koka zvana; jūs apbrīnojat Sv. Eistaķija baznīcas septiņu zvanu krāšņo gammu, kas ņirb te lejup, te augšup; jūs redzat, kā pavisam nevietā ielaužas dažas gaišas, spirgtas skaņas un, pamirdzējušas trim četriem zigzagiem, izgaist līdzīgi zibenim.. Tur iedziedas Senmartēna abatija, tās balss ir nīgra un aizlauzta, šeit — atbalsojas drūmā un īgnā Bastīlijas balss; no otra gala dūc Luvras masīvā torņa zemais bass. Tiesu pils karaliskie zvani bārsta bez mitas uz visām pusēm savus starojošos treļļus, uz kuriem pēc vienmērīgiem starplaikiem krīt Dievmātes katedrāles trauksmes zvana smagie grandieni, un treļļi met dzirkstis kā lakts zem vesera sitieniem. Brīžiem jums aizšalc garām Senžermendeprē baznīcas daudzveidīgās skaņas. Šad tad šī brīnišķīgā skaņu jūra paveras un no Marijas pasludināšanas baznīcas izlaiž cauri skaņu fūgu, kas, izšķīzdama uz visām pusēm, mirguļo kā zvaigžņu staru kūlis. Bet no pašām orķestra dzīlēm jūs atšķirat tik tikko jaušamu baznīcu dziedāšana, ko it kā izgaro skaņās vibrējošo velvju poras.

Tik tiešām — tā ir opera, kuru vērts noklausīties. Parasti vieglā murdoņa, kas skan pār Parīzi dienu, ir pilsētas čalas, nakti — tās elpa, bet tagad — tagad tā dzied. Ieklausieties zvanu korī, pievienojiet visam klāt pusmiljona cilvēku murmināšanu, mūžīgo upes gaušanos, nerimtīgās vēja nopūtas, svinīgo kvartetu, ko šalc tālie četri apkārtējie meži, kas izvietojušies pie paša apvāršņa uz pakalnu grēdas gluži kā milzu ērģeju stabules, apslāpējiet mīkstinošos pustoņos visu to, kas orķestra galvenajā partitūrā skan pārāk ķērcoši un pārāk spalgi, un sakiet, vai jūs zināt visā pasaulē kaut ko krāšņāku, kaut ko līksmāku, kaut ko saulaināku, kaut ko žilbinošāku par šo zvanu un zvaniņu šķindām, par šo mūzikas straumi un šim desmit tūkstošu vara balsīm, kas virmo gluži kā no akmens flautām tr ssimt pēdu augstumā, vai par šo pilsētu, kas ir viens vienīgs orķestris, par šo simfoniju, kas dūc gluži kā negaisa dārdi!

## CETURTĀ GRĀMATA

.

## 1 žēlsirdīgās dveseles

Sešpadsmit gadu aizritējis kopš notikumiem, kad vienā jaukā Toma nedēļas svētdienas rītā pēc mesas Parīzes Dievmātes katedrāles priekštelpu kreisajā pusē sienā iebūvētā koka silītē — tieši iepretī milzīgajam svētā Kristapa tēlam, kurā kopš 1413. gada vērās ceļos noslīgusī bruņinieka mesira Antuāna Dezesāra akmens statuja, līdz beidzot tika nogāzts kā svētais, tā ticīgais, — bija ielikts dzīvs radījums. Šai koka silītē pēc vecu vecā paraduma mēdza nolikt atradeņus, apelējot pie publikas žēlsirdības. No šejienes ikviens, kas vien vēlējās, varēja bērnu pieņemt savā gādībā. Koka silītes priekšā atradās misiņa bļoda žēlastības dāvanām.

1467. gada Toma svētdienas rītā uz šā dēļa guļošās dzīvās radības āriene likās it sevišķi stipri modinām ziņkāri visai ievērojamu skatītāju pulciņā, kurš bija salasījies ap koka silīti. Pulciņš sastāvēja lielākoties no skaistā dzimuma personām. Tās gandrīz visas bija vecas sievietes.

Pirmajā rindā, noliekušās visdziļāk pār silīti, stāvēja četras sievietes, kuras, spriežot pēc to pelēkajām mūķeņu tērpa piegriezuma kleitām, piederēja pie kādas dievticīgo apvienības.

Es neredzu iemesla, kāpēc lai vēsture neiemūžinātu pēcteču vajadzībām šo četru pieticīgo un cienījamo personu vārdus. Tās bija Agnese la Erma, Zeanna de la Tarma, Anrieta la Gotjēra un Gošēra la Violeta, visas četras atraitnes, visas četras žēlsirdīgas sievietes no Etjēnodrī kapelas, kuras bija izgājušas no mājām ar savas priekšnieces atļauju, lai saskaņā ar Pjera DejI reglamentu noklausītos sprediķi.

Starp citu, ja arī šīs lādzīgās Odrī apvienības māsas šobrīd ievēroja Pjera Dejī reglamentu, tās ar neapšaubāmi vieglu sirdi pārkāpa Mišela de Braša un Pizas kardināla reglamentu, kurš tām tik necilvēcīgi uzspieda klusēšanu.

—    Kas tad tas tāds, māsa? — jautāja Agnese Gošērai, apskatīdama mazo, izlikto radījumu, kas, nobijies no tik daudzu skatieniem, spiedza un locījās savā koka gultā.

—   Kas gan ar mums notiks, — ieminējās 2eanna, — ja pasaulē sāks laist tamlīdzīgus bērnus?

—   Es nekā liela nesajēdzu no bērniem, — Agnese atbildēja, — bet skatīties tādā kā šis laikam gan ir grēks.

—    Tas taču nav bērns, Agnese!

—    Tas ir neizdevies pērtiķis, — aizrādīja Gosēra.

—    Tā ir brīnumu zīme, — Anrieta la Gotjēra iebilda.

—    Tādā gadījumā, — piezīmēja Agnese, — tā jau ir trešā kopš lielā gavēņa trešās nedēļas svētdienas, jo nav vēl pagājusi ne nedēļa, kopš notika brīnums ar to bezgodi, kas izsmēja svētceļnieku, kuru tik dievišķīgi sodīja Oberviljē dievmāte, un tas bija otrais brīnums šajā mēnesī.

—   Šis — tā saucamais atradenis nu gan ir riebīgs ērms, — sacīja Zeanna.

—   Viņš brēc tā, ka pat koristam aizkristu ausis, — turpināja Gošēra. — Vai tu klusēsi, mazo brēkuli!

—   Un lai nu viens saka, ka monsenjors Reimsas arhibīskaps sūta šo izdzimumu monsenjoram Parīzes arhibīskapam! — piebilda la Gotjēra, sasizdama rokas.

—    Manuprāt, — Agnese ierunājās no jauna, — tas ir zvērs, dzīvnieks, kas radies, kopojoties neticīgajam ar cūku, kaut kas galu galā nešķīsts, ko derētu iemest vai nu ūdenī, vai ugunī.

—   Ticu, ka neviens viņu nepieprasīs! — piebilda la Gotjēra.

—    Ak dievs, — Agnese iesaucās, — kā man žēl atradeņu patversmes zīdītāju — tur, upes krastā, ieliņas viņējā galā, līdzās monsenjora arhibīskapa miteklim, — kad tām vajadzēs barot šo mazo izdzimumu! Tad jau labāk dot krūti vampīram!

—     Cik viņa gan ir naiva, šī nabaga la Erma! — piezīmēja Žeanna. — Vai tad jūs neredzat, mana māsa, ka šim ma7ajam izdzimumam ir vismaz savi četri gadi un ka viņam daudz lielāka kāre pēc iesmā ceptas gaļas gabala nekā pēc jūsu krūšu gala.

Un, tiešām, mazais izdzimums (mums pašiem grūti viņu nosaukt citādi) nebija jaunpiedzimis bērns. Tā bija kaut kāda stūraina, bezgala kustīga masa, iesprostota audekla maisā ar toreizējā Parīzes pāvesta b skapa mesira Gijoma Šartjē iniciāļiem. No maisa rēgojās ārā galva. Šī galva bija pārlieku bezveidīga. Varēja redzēt tikai rūsganu malu mežu, vienu aci, zobus. Acs raudāja, mute kliedza, zobi, likās, alka kaut kur iecirsties, un viss ķermenis maisā locījās par jo lielu pārsteigumu pūlim, kas ik mirkli pieauga un manrjās ap viņu.

Aloize de Gondelorjē kundze, bagāta un dižciltīga sieviete, kura pie rokas veda skaistu sešus gadus vecu meitenīti un aiz kuras vilkās garš šķidrauts, piestiprināts pie viņas segauta zeltainā raga, iedama garām silītei, apstājās un mirkli vēroja nelaimīgo radījumu, kamēr viņas apburošā meitenīte Flērdelisa [53] de Gondelorjē, tērpta zīdā un samtā, vilkdama līdzi ar jauko pirkstiņu pa uzraksta dēlīti, kas bija piestiprināts pie silītes, burtoja: — A-TRA-DE-ŅI.

—    Tik tiešām, — riebumā novērsdamās, sacīja dāma, — biju domājusi, ka te izliek tikai bērnus.

Viņa pagrieza muguru, iemetusi žēlastības dāvanu traukā sudraba florīnu, kas nošķindēja starp vara liariem, liekot Etjēnodrī kapelas nabadzīgajām žēlsirdīgajām dvēselēm ieplest acis.

Mirkli vēlāk garām pagāja cienīgais un izglītotais Robērs Mistikols, karaļa protonotārs, ar milzīgu lūgšanu grāmatu padusē, zem otras rokas vezdams savu laulāto draudzeni (dzimušu Gijemetu la Meresu), un tādējādi to balstīja no abām pusēm — no vienas puses — garīgs, no otras — laicīgs vadītājs.

—   Atradenis! — viņš sacīja, kādu brīdi vērojis atnesto. — Acīm redzot atrasts Flegeto krastā.

—   Viņam redzama viena pati acs, — aizrādīja Gijemeta. — Otru sedz kārpa.

—    Tā nav kārpa, — iebilda mētrs Robērs Mistrikols, — bet gan ola, kas ietver sevī otru tamlīdzīgu dēmona, kurā savukārt slēpjas cita mazāka oliņa, kas ietver sevī nākamo sātanu un tā tālāk.

—    Kā jūs to zināt? — Gijemeta la Meresa jautāja.

—    Es to zinu droši, — atbildēja protonotārs.

—    Protonotāra kungs, — Gošēra jautāja, — ko jūs pareģojat, ja šāds, tā sauktais bērns atradies?

—    Vislielākās likstas, — atbildēja Mistrikols.

—    Ak mans dievs, — iesaucās kāda vecene pūlī,

—    jau tā pagājušā gadā plosījās mēris, un tagad vēl runā, it kā Arflē gatavojoties izcelties krastā angļu karaspēks.

—   Tas varbūt vēl kavēs karalienei ierasties Parīzē septembra mēnesī, — otra piebalsoja. — Tirdzniecība jau tā panīkusi.

—    Manuprāt, — iesaucās Zeanna de la Tarma,

—   Parīzes vienkāršajiem ļaud m būtu labāk, ja šo mazo burvi ieliktu nevis silītē, bet uzmestu uz žagaru saiņa.

—   Uz lieliski liesmojoša žagaru saiņa, — piebilda vecā.

—    Tas būtu gan prātīgāk, — Mistrikols piekrita. Jau kopš dažiem mirkļiem kāds jauns garīdznieks

noklausījās Odrī brālības mūķeņu prātojumos un protonotāra spriedelējumos. Viņam bija skarba seja, plata piere, dziļš skatiens. Garīdznieks klusēdams pašķīra pūli, aplūkoja «mazo burvi» un izstiepa roku pār viņu. Bija arī pats pēdējais laiks, jo visi svētuļi jau laizījās vien, izbaudīdami priekšlaikus «lieliski liesmojošā žagaru saiņa» skatu.

—    Es adoptēju šo bērnu, — sacīja garīdznieks. Viņš ievīkstīja to savā sutanā un aiznesa līdz. Visi

klātesošie pavadīja to iebiedētiem skatieniem. Mirkli vēlāk garīdznieks nozuda aiz Sarkanajiem vārtiem, kas veda baznīcas klosterī.

Kad pirmais pārsteigums bija garām, Zeanna de la Tarma noliecās Anrietai la Gotjērai pie auss.

— Vai es jau jums to sen neteicu, mana māsa, ka šis jaunais garīdznieks Klods Frolo ir burvis?

## 2 KLODS FROLO

Patiesi, Klods Frolo bija izcila personība.

Viņš piederēja pie vienas no tām viduvējām ģimenēm, kuras pagājušā gadsimta necienīgajā valodā dēvēja vai nu par ievērojamiem pilsētniekiem, vai sīkajiem muižniekiem. Šī ģimene bija mantojusi no brāļiem Paklē lēņu īpašumu ļļiršapu, kura lēņu kungs bija Parīzes bīskaps un kura divdesmit viena māja trīspadsmitajā gadsimtā bija nemitīgas prāvošanās objekts konsistorijas tiesā. Klods Frolo, šā lēņu zemes gabala īpašnieks, bija viens no simt četrdesmit viena feodāļa, kuram bija tiesības ņemt nomas maksu Parīzē un tās priekšpilsētās; ilgu laiku viņa vārds bija redzams feodāļu sarakstos, kuri glabājās Senmartenadešana klostera arhīvā, starp Tankarvilas savrupnamu, kas piederēja mētrām Fransuā le Recam, un Turas koledžu.

Jau kopš pašas bērnības Kloda Frolo vecāki bija nolēmuši dēlu garīdznieka misijai. Viņam iemācīja lasīt latīņu valodā un ieaudzināja paradumu nodurt acis un runāt klusā balsī. Pavisam mazu tēvs to nodeva Toršī koledžā, Universitātes kvartālā. Tur Klods arī uzauga, noliecies pār lūgšanu grāmatu un enciklopēdiju.

Starp citu, tas bija skumjš, nosvērts, nopietns zēns, kas cītīgi mācījās un ātri apguva mācīto. Viņš neklaigāja starpbrīžos, reti piedalījās Fuaras ielas bakhanālijās, nezināja, ko nozīmē dare alapas et capillos lariiare *, un nebija iejaucies tai 1473. gada dumpī, kuru hronisti ierakstījuši ar skanīgu virsrakstu: «Sestie Universitātes nemieri.» Tikai retumis gadījās, ka Klods pazoboja

* Dot pļaukas un plūkt matus (latm.). Tulk.

Montegī koledžas nabadzīgos skolēnus par viņu cappettes [54], kuru dēļ viņi bija iesaukti šajā vārdā, vai par Dormanas koledžas stipendiātiem, par viņu tonzūrām un jo sevišķi par trīsdaļīgajiem platajiem mēteļiem no zilgani zaļas, gaiši zilas un violetas vadmalas, azurtni coloris et brūni [55] , kā tas sacīts Četru kroņu kardināla hartā.

Toties Klods jo cītīgi apmeklēja visas lielās un mazās Senžandebovē ielas mācību iestādes. Pirmais skolnieks, kuru Senpjeradevala abats, sākot savu lekciju par kanoniskajām tiesībām, pamanīja pieplakušu pīlāram tieši iepretī savai katedrai Senvendrežezilas skolā, bija Klods Frolo, apbruņojies ar raga tintnīcu. Košļādams spalvu, viņš kaut ko rakstīja burtn7 cā, kas tam gulēja uz ceļiem, kurus sedza apdilušu bikšu staras; ziemu Klods to darīja, sildīdams pirkstus ai savu elpu. Pirmais klausītājs, kuru mesirs d'Iljē, baznīcas nolikumu vēstures doktors, redzēja katru pirmdienas rītu ierodamies aizelsušos, kad vēra vaļā Šer sendenī skolas vārtus, bija Klods Frolo. Toties sešpadsmit gadu vecumā jaunais garīdznieks varēja sacensties mistiskajā teoloģijā ar jebkuru baznīcas tēvu, kanoniskajā teoloģijā ar jebkuru baznīcas koncila dalībnieku un sholastiskajā teoloģijā ar Sorbonas doktoru.

Beidzis mācīties teoloģiju, Klods Frolo ķērās pie baznīcas nolikuma. Sācis ar «Senteču sakopojumu», tas pārgāja pie «Kārļa Lielā kapitulārijām». Zinību alku plosīts, viņš aizgūtnēm izlasīja citu pēc citas gan Teodora, gan Hispalas, gan Bušāra, gan Vcrmsas, gan Ivas, gan Šartras bīskapa dekretālijas, pēc tam Graciāna krājumu, kas papildināja Kārļa Lielā kapitulārijas, tad Gregora IX kopojumu un Honorija III vēstījumu Super specula [56].

Klods Frolo beidzot it labi un viegli varēja orientēties plašajā un neskaidrajā periodā, kurā sākās kanonisko un civiltiesību cīņa, kas noritēja viduslaiku haosā, periodā, kuru 618. gadā atklāja Teodors un nobeidza pāvests Gregors 1227. gadā.

Izpētījis dekretālijas, jaunais garīdznieks ķērās pie medicīnas un brīvajām mākslām. Viņš izstudēja ārstniecības augu un ziežu zinātni, ieguva pamatīgas zināšanas drudža, kontūziju, ievainojumu un augoņu ārstēšanā. Žaks d'Epārs labprāt būtu tam izdevis ārsta diplomu, Rišārs Elēns — ķirurga diplomu. Ar tādu pašu veiksmi Klods sasniedza visus brīvo mākslu zinātniskos grādus — licenciātu, maģistru un doktoru. Viņš studēja valodas — latīņu, grieķu, senebreju — trīskāršu, toreiz tikai retam zināmu gudrību. Jauno garīdznieku bija pārņēmis īsts drudzis apgūt un sakrāt zinības. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš bija jau beidzis visas četras fakultātes. Jaunajam cilvēkam šķita, ka dzīvei ir viens vienīgs mērķis — zināšanu apgūšana.

Tieši ap šo laiku, 1466. gada vasarā, sākās drausmīgs mēris, kas vienā Parīzes apgabalā vien aiznesa sev līdz nebūtībā vairāk nekā četrdesmit tūkstošus cilvēku un starp citiem — kā saka Zaks de Truā — «mētru Arnū, karaļa astrologu, kas bija visai labsirdīgs, gudrs un patīkams». Universitātes kvartālā izplatījās baumas, ka jo sevišķi spēcīgi slimība iecirtuši robu Tiršapas ielas iedzīvotāju vidū. Šajā ielā savā lēņu īpašumā dzīvoja Kloda Frolo vecāki. Bezgala satraukts, jaunais students steidzās uz vecāku māju. Kad viņš tur iegāja, tad atrada māti un tēvu jau mirušus iepriekšējā dienā. Viņa brālis, zīdainis, vēl bija dzīvs un pamests brēca šūpulī. Tas bija viss, kas Klodam palicis no viņa ģimenes. Jaunais cilvēks paņēma mazuli rokās un, domās nogrimis, izgāja no mājas. Līdz šim viņš bija dzīvojis vienīgi zinātnes pasaulē, nu viņš sadūrās ar reālo dzīvi.

Šī katastrofa radīja asu krizi Kloda dzīvē. Deviņpadsmit gadu vecumā kļuvis sērdienis un vienlaikus vecākais, ģimenes galva, viņš sajuta, cik nežēlīga ir pāreja no skolas sapņo jumiem uz ikdienas īstenību. Tad līdzjūtības saviļņoto jauno cilvēku pārņēma kaisla un uzticīga mīlestība pret šo bērnu, viņa brāli; šīs cilvēcīgās jūtas viņam, kas līdz šim nebija citu mīlējis kā vienīgi grāmatas, likās neparastas un saldas.

Šī pieķeršanās attīstījās viņā neparasti spēcīgi. Tik dzidrai dvēselei tā bija kā pirmā mīlestība. Šķirts jau kopš pašas bērnības no vecākiem, kurus tas tik tikko

bija_ pazinis, ieracies, gluži kā iemūrējies savās grāmatās, kārs it visu izpētīt un iepazīt, pārņemts vienīgi no sava prāta alkām, kuru bagātināja zinātne, un no savas iztēles, kuru spārnoja grāmatu lasīšana, — nabaga students nebija paguvis ieklausīties savas sirds balsī. Jaunākais brālītis, šis bez mātes un tēva palikušais mazais bērniņš, kas tik pēkšņi kā no debesīm bija iekritis Kloda rokās, pārveidoja viņu pavisam citā cilvēkā. Viņš pēkšņi atjauta, ka pasaulē eksistē vēl kas cits bez Sorbonas zinātniskajām teorijām un Homēra vārsmām, ka cilvēks alkst sirsnības, ka dzīve bez maiguma un mīlestības nav nekas cits kā vienīgi sauss, spiedzošs un čīkstošs mehānisms; bet, būdams vēl tajā vecumā, kad vienas ilūzijas nomaina citas, viņš iedomājās, ka asinsradniecības saites un pieķeršanās ģimenei ir vienīgās dzīvē nepieciešamās jūtas un ka mīlestība pret mazo brālīti ir pilnīgi pietiekama, lai piepildītu visu cilvēka dzīvi.

Viņš visu savu mīlestību atdeva mazajam Zeanam, ar visu sava jau izveidojušās, dziļā, kvēlā, koncentrētā rakstura kaisli mīlēja to. Šis nožēlojamais, trauslais radījums — skaists, gaišmatains, rožains, cirtains — šis sērdienītis, kam nebija cita atbalsta kā vienīgi viņš — arī sērdienis, saviļņoja Klodu līdz pašiem dvēseles dziļumiem, un, pieradis pie nopietnas domāšanas, viņš ar bezgalīgu maigumu sāka domāt par Žeana likteni. Jaunais cilvēks sāka par to domāt ar tādām rūpēm un raizēm, it kā tas būtu kaut kas bezgala trausls un bezgala vērtīgs. Viņš kļuva bērnam vairāk nekā brālis: viņš kļuva tam māte.

Mazais Žeans bija zaudējis māti, kad tā viņu vēl bija barojusi ar krūti. Klods nodeva mazo zīdītājai. Bez Tiršapas īpašuma viņš pēc tēva nāves bija mantojis vēl otru lēņu īpašumu — Mulēnu, kura lēņu kungs bija Žentijī kvadrātveida torņa īpašnieks. Tās bija dzirnavas, kas atradās kalna galā, līdzās Vinčestras (Bisetra) pilij. Vietējā dzirnavniece tajā laikā baroja savu jaunāko bērnu; šī vieta atradās netālu no Universitātes kvartāla. Klods pats aiznesa Zeanu pie dzirnavnieces.

Kopš tā laika, apzinādamies, ka uz viņu gulstas pienākums, Klods sāka raudzīties uz dzīvi daudz nopietnāk. Doma par mazo brālīti kļuva ne tikvien jaunā cilvēka atpūta, bet arī visu viņa studiju mērķis. Viņš nolēma sevi visu ziedot brāļa nākotnei, par kuru atbildēja dieva priekšā, apņemdamies uz visiem laikiem atteikties no domām par sievu, nerūpēties ne par vienu cita bērnu kā vienīgi par Žeana laimi un labklājību. Tā nu Klodā vairāk nekā jebkad nostiprinājās doma, ka viņš aicināts garīdznieka misijai. Nopelni, plašās zināšanas, Parīzes bīskapa vasaļa stāvoklis viņa priekšā pavēra jo plaši baznīcu durvis. Divdesmit gadus vecs, Klods Frolo ar pāvesta kūrijas sevišķu atļauju tika iecelts par Parīzes Dievmātes katedrāles garīdznieku, kur kā jaunākais no visiem kapelāniem noturēja dievkalpojumu tai baznīcas sānu altārī, kuru vēlās meses dēļ dēvēja par altare pigrorum [57].

Vēl dziļāk nekā jebkad iegremdēdamies savās iemīļotajās grāmatās, kuras tas pameta tikai tādēļ, lai uz kādu stundiņu steigā aizietu uz Mulēna lēņu īpašumu, Klods, pateicoties savai erudīcijai un askētismam, tik retiem viņa vecumā, ātri vien iemantoja visa klostera cieņu un apbrīnu. No klostera viņa zinātnieka slava izplatījās tautā, kur tā, kā tas tolaik bieži notika, pārvērtās par burvja reputāciju.

Tā nu Sv. Toma nedēļas svētdienā, tikko kā noturējis mesu sliņķiem sānu altārī, kas atradās līdzās luktas durvīm, joma labajā pusē, dievmātes statujas tuvumā, Kloda uzmanību saistīja bariņš veco sievu, kuras spiedza ap atradeņu silīti.

Viņš pienāca klāt nelaimīgajam, mazajam radījumam, kas izraisīja tik daudz nievājuma un draudu. Šā nelaimīgā, kroplā un pamestā bērna izskats, domas par jaunāko brāli, par mazo, dārgo 2eanu, kas viņa nāves gadījumā varētu arī tikt iemests atradeņu silītē, tas viss vienlaikus pārņēma Kloda sirdi, un viņš aiznesa bērnu sev līdz.

Izņēmis bērnu no maisa, viņš ieraudzīja, ka tas patiesi ir neglīti kropls. Nelaimīgajam mazajam radījumam kreiso aci nosedza kārpa, galva bija dziļi iegrimusi plecos, mugurkauls lokveidīgi izliekts, krūšu kurvis pārlieku izriezies, kājas līkas; tomēr viņš likās dzīvotspējīgs, un, lai gan bija neiespējami saprast, kādā valodā bērns šļupst, viņa kliedziens pauda spēku un veselību. Līdzcietības jūtas pastiprinājās Klodā, redzot šādu kroplīgumu, un viņš deva savā sirdī solījumu aiz mīlestības pret savu brāli uzaudzināt bērnu; lai kādas arī būtu mazā Zeana vainas nākotnē, tās iepriekš izpirktu šis viņa vārdā veiktais žēlsirdības darbs. Tas bija it kā droši noguldīts labdarības kapitāls, ar kuru tas laikus nodrošināja savu jaunāko brāli: labu darbu daudzums, kurus viņš gribēja sakrāt priekšlaicīgi tādā gadījumā, ja mazajam nebēdnim pienāktu vajadzība pēc šās monētas, kuru vienīgo pieņēma par samaksu ieejai paradīzes vārtos.

Viņš nokristīja savu audžubērnu un nosauca to par Kvazimido [58] [1] Ouasimodo (latīn.) — it kā, gandrīz, bezmaz. Tulk. Ouasimodo — katoļiem saucās arī pirmā svētdiena pēc Lieldienām, Toma svētdiena. Tulk. vai nu par godu dienai, kad viņš zēnu atrada, vai arī vēlēdamies ar šo vārdu raksturot, cik ļoti nelaimīgais, mazais radījums bija nepilnīgs, cik ļoti tas vēl bija tikai vispārējos vilcienos cilvēks. Patiesi, Kvazimodo — greizs, kuprains, līkām kājām bija šā vārda īstajā nozīmē tikai bezmaz cilvēks.

## 3 immanis pecoris custos, immanior ipse [59] [1] niknā ganāmpulka gans vēl niknāks par ganāmajiem (latīn.). Tulk.

Tātad 1482 gadā Kvazimodo bija jau izaudzis liels. Nu jau kopš vairākiem gadiem viņš pildīja Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķa pienākumus, pateicoties sava audžutēva Kloda Frolo žēlastībai, kurš bija iecelts par Zoasas arhidiakonu, pateicoties sava lēņu kunga mesira Luī de Bomona žēlastībai, kurš 1472. gadā pēc Gijoma Šartjē nāves bija kļuvis par Parīzes bīskapu, pateicoties sava labvēļa Olivjē le Dena žēlastībai, kas bija karaļa Luī XI bārddzinis aiz dieva žēlastības.

Kvazimodoļ tātad bija Dievmātes katedrāles zvaniķis.

Ar laiku bija nodibinājušās kaut kādas ciešas saites, kas vienoja zvaniķi ar katedrāli. Uz visiem laikiem nogriezts no pārējās pasaules savas divkāršās nelaimes — nezināmās izcelšanās un fiziskā kroplīguma dēļ, no pašas bērnības ieslēgts šai divkāršajā, nepārkāpjamā lokā, nabaga nelaimīgais radījums bija pieradis neredzēt neko, kas notiek ārpus svētītajām sienām, kuras bija to pieņēmušas savā patvērumā. Atbilstoši tam, kā viņš auga un attīstījās, Dievmātes katedrāle kļuva tam te ola, te ligzda, te māja, te dzimtene, te visa pasaule.

Un, bez šaubām, starp šo radījumu un celtni pastāvēja zināma noslēpumaina un predestinēta saskaņa. Kad, būdams vēl pavisam mazs, viņš līču loču palēkdamies rāpoja zem krēslainajām velvēm ar savu cilvēka seju un dzīvnieka ķermeni, šķita, ka viņš ir šo mitro un drūmo akmens plākšņu gluži dabiskais rāpulis, uz kura romāņu kapiteļu ēnas meta dīvainus rakstus.

Vēlāk, kad Kvazimodo pirmo reizi pavisam automātiski pieķērās zvana auklai un, pakāries lajā, iekustināja zvanus, Klodam, viņa audžutēvam, pēkšņi šķita, ka bērnam atraisījusies mēle un tas sāk runāt.

Tā, pamazām attīstīdamies katedrāles patvērumā, dzīvojot un tajā pārnakšņojot, gandrīz nekad neizejot no tās un visu laiku atrodoties tās noslēpumainajā ietekmē, Kvazimodo sāka pats līdzināties tai, ieauga tajā, kļuva, tā sakot, tās neatņemama sastāvdaļa. Viņa ķermeņa asie stūri bija kā radīti — lai mums tiek piedots šāds salīdzinājums, — lai iekļautos celtnes ieliektajos stūros, un šķita, ka viņš ir ne tikvien katedrāles iemītnieks, bet arī tās dabiskais saturs. Varēja gandrīz teikt, ka Kvazimodo bija pieņēmis katedrāles formu, tāpat kā gliemezis mēdz pieņemt gliemežvāka formu. Katedrāle bija viņa mājoklis, viņa miga, viņa apvalks. Starp veco baznīcu un Kvazimodo izveidojās tik dziļas instinktīvas pieķeršanās jūtas, tik daudz garīgas radniecības, tik daudz fiziskas radniecības, ka viņš bija pieaudzis pie katedrāles gluži kā bruņurupucis pie sava vairoga. Grumbuļainā katedrāle bija viņa bruņas.

Ir lieki brīdināt lasītāju, lai tas neņem pārāk burtiski tos salīdzinājumus, kādus mēs esam spiesti lietot, lai izteiktu šo savdabīgo, absolūto, tiešo, gandrīz organisko cilvēka saliedēšanos ar celtni. Tāpat lieki būtu teikt, ciktāl, pateicoties šai intīmajai un ilgstošajai kopdzīvei, Kvazimodo bija apradis ar katedrāli. Šī mītne bija viņam it kā radīta. Šeit nebija dziļumu, kuros Kvazimodo nebūtu ielauzies, un nebija arī augstumu, kurus tas nebūtu aizsniedzis. Ne vienu vien reizi viņam bija jārāpjas augšā pa katedrāles fasādi, turoties tikai aiz skulpturālo rotājumu izciļņiem. Torņi, šie dvīņu milži, tik augsti, tik draudīgi, tik drausmīgi, pa kuru ārmalām tik bieži viņu redzēja kā ķirzaku rāpjamies, slīdam pa kraujo sienu, — neizraisīja viņā ne reiboni, ne bailes, ne nelabuma sajūtu; redzot, cik tie pakļāvīgi, cik viegli Kvazimodo tos pārvar, varēja nodomāt, ka tie ir viņa pieradināti. Pastāvīgi lecot, rāpjoties, draiskojoties milzīgās katedrāles bezdibeņu vidū, viņš bija pārvērties savā ziņā tā kā mērkaķī, tā kā kalnu kazā, gluži kā kalabriešu bērns, kas iemācās ātrāk peldēt nekā staigāt un kas, būdams pavisam mazs, rotaļājas ar jūru.

Starp citu, ne tikvien Kvazimodo miesa likās veidojusies pēc katedrāles līdzības, bet arī viņa gars. Kādā stāvoklī atradās viņa dvēsele, kādas grūtības to māca, kādu veidu tā bija ieguvusi zem šī stūrainā apvalka šai mežonīgajā dzīves veidā, to bija grūti noteikt. Kvazimodo bija dzimis greizs, kuprains, klibs. Daudz pūļu un milzu pacietību bija pielicis Klods Frolo, līdz bija to iemācījis runāt. Taču liktenis vajāja nabaga atradeni. Kad Kvazimodo četrpadsmit gadu vecumā kļuva par Dievmātes katedrāles zvaniķi, jauna liksta pilnveidoja viņa nelaimi: no zvanu skaņām viņam pārplīsa bungādiņa; Kvazimodo kļuva kurls. Vienīgās durvis, kuras daba bija atstājusi tam plaši atvērtas uz ārpasauli, pēkšņi aizcirtās uz visiem laikiem.

Aizcirzdamās tās aizsprostoja pieeju vienīgajam prieka un gaismas staram, kas vēl ielauzās Kvazimodo dvēselē. Viņa dvēsele iegrima dziļā tumsā. Nelaimīgā radījuma grūtsirdība kļuva tikpat neārstējama un pilnīga kā viņa kroplīgums. Piebildīsim, ka Kvazimodo kurlums vērta viņu savā ziņā arī mēmu, jo, lai nedotu iemeslu citiem par sevi smieties, tajā brīdī, kad tas pārliecinājās par savu kurlumu, viņš apņēmās pārtraukt klusēšanu tikai vientulībā. Viņš labprātīgi sasaistīja savu mēli, kuru ar tādām grūtībām bija atraisījis Klods Frolo. Tāpēc arī tad, kad nepieciešamība to spieda runāt, viņa mēle likās sastingusi, neveikla, gluži kā durvis, kuru viras ierūsējušas.

Ja mēs tagad mēģinātu iespiesties cauri biezajai un raupjajai čaulai Kvazimodo dvēselē, ja mēs varētu izpētīt šā neveikli darinātā radījuma dziļumus, ja mums būtu lemts redzēt ar lāpu to, kas slēpjas aiz necaurspīdīgā ārējā apvalka, izpētīt šā noslēpumainā radījuma tumsā iegrimušo iekšpusi, apgaismot tās tumšos kaktiņus, aplamos strupceļus un mest spēju, spilgtu gaismu uz šās alas dziļumos iekalto dvēseli, mēs, bez šaubām, atrastu nelaimīgo kādā nožēlojamā pozā, panīkušu un rahītisku, līdzīgi tiem Venēcijas cietumos ieslodzītajiem, kas novecojuši, saliekušies trejos līkumos pārāk zemajās un pārāk īsajās akmens kastēs.

Protams, kroplā miesā panīkst arī gars. Kvazimodo tikai neskaidri sajuta sevī aklas dvēseles kustības — dvēseles, kas bija veidota pēc viņa ārējās līdzības. Ārējie iespaidi bija ievērojami deformējušies, pirms tie nokļuva viņa apziņā. Kvazimodo smadzenes bija pavisam īpatnējas: domas, kas izgāja tām cauri, iznāca ārā no turienes sakropļotas. Viņa izpratne, pakļaudamās tādiem lūzumiem, gluži dabiski, bija pavisam pretrunīga un nepareiza.

Tas tad nu arī izraisīja tūkstošiem optisku maldīgu priekšstatu, tūkstošiem izplūdušu spriedumu un maldu, kuru vidū klīda viņa doma, brīžiem neprātīga, brīžiem idiotiska.

Pirmās šādas liktenīgas mentalitātes sekas bija tās, ka Kvazimodo nevarēja veselīgi raudzīties uz lietām. Tās neatstāja uz viņu nekādu tiešu iespaidu. Arējā pasaule šķita viņam daudz tālāka nekā mums.

Otras nelaimes sekas bija tās, ka viņš kļuva ļauns. Un patiesi, viņš bija ļauns tāpēc, ka bija mežonīgs, un bija mežonīgs tāpēc, ka bija bezgala neglīts. Viņa dabā bija sava loģika, tāpat kā mūsējā.

Kvazimodo fiziskais spēks, tik ārkārtīgi attīstījies, bija viens no viņa ļaunprātības iemesliem. «Mālus puer robustus,» [60] [1] Stiprs jauneklis ir ļauns (latīn.). Tulk. saka Hobs.

Starp citu, tiesa kas tiesa; viņa ļaunums varbūt nebija iedzimts. No saviem pirmajiem soļiem cilvēku vidū viņš sajuta, bet vēlāk skaidri saprata, ka tiek apsmiets, nopulgots, atstumts. Cilvēku runa Kvazimodo uztverē bija vienmēr vai nu izsmiekls, vai lāsti. Augdams lielāks, viņš sastapa ap sevi vienīgi naidu un pats to iesūca il visās savās porās. Izraisot sevī vispārēju ļaunprātību, viņš pacēla ieroci, ar kuru pats tika ievainots.

Pēc visa tā Kvazimodo tikai ar lielu nepatiku pievērsās cilvēkiem. Viņam pietika ar katedrāli. Tā bija pilna ar marmora statujām — karaļiem, svētajiem, bīskapiem, kas vismaz nesmējās tam sejā un noraudzījās viņā mierīgiem un labvēlīgiem skatieniem. Pārējās statujas — nezvēri un dēmoni, neturēja uz Kvazimodo ļaunu prātu, jo pārlieku jau viņš bija tiem līdzīgs. To izsmiekls skāra drīzāk pārējos cilvēkus. Svētie bija Kvazimodo draugi un to svētīja; nezvēri arī bija Kvazimodo draugi un viņu apsargāja. Ilgās sarunās nelaimīgais radījums tiem atklāja savu sirdi. Aptupies kādas statujas priekšā, viņš dažreiz pavadīja ilgas stundas, ar to vientuļi tērzēdams. Ja kāds to pārsteidza, Kvazimodo aizbēga, līdzīgi mīļākam, kas pieķerts serenādes laikā.

Katedrāle nebija Kvazimodo tikai sabiedrība vien, bet arī visa pasaule, visa daba. Viņš nesapņoja par citām špalerām kā par krāsainajiem, nevīstošu ziedu klātajiem logiem, nesapņoja par citu pavēni kā vien par to, kādu sniedza putniem pārpilnā akmens lapotne sakšu kapiteļu skupsnā, nesapņoja par citiem kalniem kā par katedrāles milzīgajiem torņiem, par citu okeānu kā Parīzi, kas šalca to pakājē.

Bet tas, ko Kvazimodo mīlēja viskvēlāk savā dzimtajā katedrālē, kas atmodināja viņa dvēseli un lika izplest nabaga spārnus, tik nožēlojami sasaistītus šaurajā alā, kas dažbrīd darīja viņu laimīgu, — tie bija zvani. Kvazimodo tos mīlēja, glāstīja tos, sarunājās ar tiem, saprata tos. Sākot no vidējā, smailā tornīša pašiem mazākajierh zvaniem līdz pašam portāla lielajam zvanam, viņš pret visiem izturējās ar sirsnību. Vidējais zvanu tornītis un abi blakus zvanu torni likās Kvazimodo kā trīs lieli būri, kura putni, viņa paša uzaudzēti, dziedāja viņam vienīgam. Bet tie bija tieši tie zvani, kuri bija Kvazimodo padarījuši kurlu, taču mātes bieži vien mīl stiprāk tos bērnus, kas tām likuši ciest visvairāk.

Tiesa gan, zvanu balss bija vienīgā, ko viņš vēl spēja dzirdēt. Tāpēc arī lielais zvans skaitījās viņa mīlulis. Tieši tas viņam patika visvairāk no visas skaļās ģimenes, kas svētku dienās šaudījās šurpu turpu ap viņu. Šo lielo zvanu sauca par Mariju. Ta« karājās atsevišķi dienvidu torņa būrī līdzās savai māsai Žakelinai, mazāka izmēra zvanam, ieslēgtam vēl šaurākā būrī. Zakelina tā bija nosaukta par godu 2eana Montegī laulātajai draudzenei, kurš bija ziedojis šo zvanu katedrālei; tas tomēr nebija par kavēkli pašam ziedotājam vēlāk ar nocirstu galvu rotāt Monfokonu. Otrā tornī karājās seši citi zvani, un beidzot seši vismazākie mita vidējā tornīša zvanu tornī kopā ar koka zvanu, kuru iekustināja vienīgi klusajā nedēļā, sākot no ceturtdienas pēcpusdienas līdz Lieldienu rīta dievkalpojumam. Tātad Kvazimodo harēmā atradās piecpadsmit zvani, taču favorīte bija resnā Marija.

Grūti iedomāties to sajūsmu, kādu Kvazimodo izjuta svētku dienās, kad zvanīja ar vienu zvanu. Tiklīdz arhidiakons atlaida viņu, pateicis — «ejiet!», — Kvazimodo uzskrēja pa zvana torņa vītņu kāpnēm ātrāk, nekā kāds cits pa tām būtu noskrējis lejā. Aizelsies Kvazimodo iegāja lielā zvana telpā; kādu mirkli viņš to aplūkoja ar godbijību un mīlestību, tad klusām sāka tam kaut ko čukstēt, noglāstīdams ar roku kā labu zirgu, kam priekšā tāls ceļš. Kvazimodo jau laikus to žēloja par priekšā stāvošajām grūtībām. Pēc šiem pirmajiem glāstiem viņš uzsauca saviem palīgiem, kas atradās torņa apakšējā stāvā, lai tie iesāk zvanīt. Tie iekārās virvēs, grieztuve sāka čīkstēt, un milzīgā metala kapsele sāka lēnām šūpoties. Kvazimodo, viss drebēdams, nenovērsa no tās skatienu. Zvana mēles pirmais atsitiens pret zvana iekšējām sieniņām lika nodrebēt baļķim, uz kura tas bija uzkāpis. Kvazimodo vibrēja zvanam līdz. — Dimdi! — viņš kliedza, izplūzdams skaļos, ārprātīgos smieklos. Pa to laiku zvans sāka šūpoties aizvien ātrāk un ātrāk, un, jo plašāku loku tas meta, jo platāka un platāka, iedzalkstidamās fosforiskā spīdumā, iepletās Kvazimodo acs. Beidzot sākās zvana lielā zvanīšana; viss tornis drebēja, karkass, ūdens, noteku caurules, akmens plāksnes — viss dunēja vienā laikā, sākot no pamata pāliem līdz torņa trejlapu āboliņa rotājumiem. Kvazimodo virda un kūsāja vien; viņš nāca un gāja; viņš drebēja no galvas līdz kājām reizē ar torni. Atraisījies niknais zvans pārmaiņus parādīja te vienā, te otrā gaismas spraugā savu bronzas mēli, no kuras lauzās ārā skaņu aukas elpa, kas bija dzirdama četru jūdžu apkaimē. Kvazimodo nostājās atvērtās rīkles priekšā; viņš te pietupās, te izslējās, sekodams zvana kustībām, ieelpoja zvana sacelto spējo vēju, raudzīdamies pārmaiņus te uz divsimt pēdas lejā zem viņa atrodošos laukumu, kas ņudzēja vien, te uz milzīgo vara mēli, kas ik mirkli dūca tam ausīs. Tā bija vienīgā runa, ko viņš bija spējīgs sadzirdēt, vienīgā skaņa, kas pārtrauca visapkārt valdošo mūžīgo klusumu. Viņš tīksminājās kā putns saulgozī. Tad pēkšņi zvana neprāts pārņēma arī Kvazimodo, viņa acī ieplaiksnījās savāda izteiksme; viņš gaidīja garāmlidojošo lielo zvanu kā zirneklis gaida mušu un spēji — pa kaklu pa galvu metās tam virsū. Tad, pārkāries pāri bezdibenim, traukdamies līdzi drausmīgajām zvana šūpām, viņš saķēra vara briesmoni aiz cilpiņām, cieši saspieda to abiem ceļgaliem, piecirzdams papēžus kā piešus un ar visu savu ķermeņa svaru divkāršoja zvanīšanas sparu. Viss tornis līgojās, bet Kvazimodo kliedza, grieza zobus, viņa rūsganie mati sacēlās stāvus, krūtis gārdza kā kalēja plēšas, skatiens šķīla zibeņus, milzu zvans zviedza, aizelsdamies zem viņa, un tad tas vairs nebija ne Dievmātes katedrāles zvans, ne Kvazimodo — tas bija sapnis, viesulis, auka; neprāts, apseglojis skaņu; gars, ieķēries lidojoša rēga krustos, dīvains centaurs — pusē cilvēks, pusē zvans; kaut kāds brīnumaina, spārnota, dzīvību ieguvuša bronzas zirga nests, šausminošs Astolfs '.

Šā neparasta radījuma klātbūtne piepildīja visu katedrāli ar kaut kādu dzīves elpu. Šķita, ka viņš izstaro — vismaz, ja var ticēt pūļa pieaugošajai māņticībai, — kaut kādu noslēpumainu varu, kas atdzīvina visus Dievmātes katedrāles akmeņus un liek drebēt senās baznīcas klēpim. Pietika ar to, ka ļaudis zināja, ka Kvazimodo atrodas katedrālē, kad tiem jau šķita, ka visas neskaitāmās galeriju un portālu statujas sāk atdzīvoties un kustēties. Un tiešām, šķita, ka katedrāle ir pakļāvīgs un paklausīgs radījums, kas tikai gaidīt gaidīja viņa pavēles, lai paceltu savu vareno balsi; tā bija pilnīgi Kvazimodo pārņemta un piesātināta. Likās, Kvazimodo iedveš dzīvību šai milzīgajai celtnei. Tik tiešām, viņš bija visuresošs; it kā savairodamies viņš vienlaikus atradās ikvienā katedrāles punktā. Brīžiem ļaudis, šausmu pārņemti, nolūkojās, kā dīvains gnoms lien uz pašu torņa augšu, locīdamies kā čūska, rāpdamies uz visām četrām, karājas pār bezdibeni, lec no izciļņa uz izcilni un rakņājas kādas akmens gorgonas caurajā vidū; tas bija Kvazimodo, kas postīja kraukļu ligzdas. Brīžiem ļaudis tumšā baznīcas kaktā uzskrēja virsū kādai dzīvību atguvušai himerai, sakņupušai, sarauktām uzacīm — tas bija Kvazimodo, iegrimis pārdomās. Brīžiem pamanīja zem zvana milzīgu galvu un kroplīgu locekļu saini trakā niknumā šūpojamies virves galā — tas bija Kvazimodo, kas iezvanīja vakara dievkalpojumu vai Angelus [61] . bieži vien naktī redzēja klaiņojam riebīgu būtni pa trauslo, it kā akmenī sastingušo mežģīņu balustrādi, kas vainagoja katedrāles torņus un luktas velves apmali, — tas bija tas pats Dievmātes katedrāles kuprītis. Tādās reizēs, tenkoja kaimiņienes, baznīca ieguva nez kādu fantastisku, pārdabisku, drausmīgu izskatu; šur tur atvērās acis un mutes, kļuva dzirdamas akmens suņu rejas, teiksmainu akmens pūķu un čūsku šņācieni, kuri augu dienu un nakti, izstieptiem kakliem un atplestām rīklēm, apsargāja milzu katedrāli, bet Ziemsvētku priekšvakarā, kad lielais zvans aizsmacis aicināja ticīgos uz pusnakts mesu, drūmā katedrāles fasāde ieguva tādu izskatu, ka, likās, galvenais portāls aprij pūli, bet rozete tajā noraugās. Un pie visa tā vainīgs Kvazimodo. Ēģiptieši viņu būtu noturējuši par šā tempļa dievību, viduslaikos viņu uzskatītu par dēmonu, bet patiesībā viņš bija — tās dvēsele.

Visiem, kas zina, ka Kvazimodo dzīvojis, Dievmātes katedrāle tagad liekas tukša, stinga un mirusi. Visi jūt, ka kaut kas no tās pazudis. Milzīgais katedrāles ķermenis nu kļuvis tukšs; palicis tikai skelets; gars to pametis, redzams vienīgi apvalks — un tas viss. Tā ir kā galvaskauss, kurā vēl vīd acu caurumi, taču skatiens izdzisis.

## 4 suns un viŅa kungs

Tomēr pasaulē bija kāda cilvēciska būtne, kuru Kvazimodo izslēdza no savas ļaunprātības un naida loka, kādu tas juta pret pārējiem, un kuru mīlēja tāpat, varbūt pat vēl vairāk nekā savu katedrāli — tas bija Klods Frolo.

Iemesls pats par sevi saprotams. Klods Frolo bija viņu pieņēmis, adoptējis, barojis, uzaudzinājis. Jau būdams pavisam maziņš, Kvazimodo, kad viņu vajāja suņi un bērni, mēdza rast patvērumu pie Kloda Frolo kājām, Klods Frolo bija iemācījis viņu runāt, lasīt, rakstīt. Klods Frolo beidzot bija viņu iecēlis par zvaniķi. Saprecināt Kvazimodo ar lielo zvanu nozīmēja to pašu kā atdot Romeo Džuljetu.

Kvazimodo pateicība bija dziļa, kvēla, bezgalīga, an, lai gan viņa audžu tēva seja bieži vien likās drūma un barga, lai gan tā valoda parasti bija aprauta, sausa, pavēloša, taču Kvazimodo pateicība ne mirkli neatslāba. Kvazimodo arhidiakonam bija vispadevīgākais vergs, vispaklausīgākais kalps un vismodrākais suns. Kad nabaga zvaniķis bija kļuvis kurls, starp viņu un Klodu Frolo nodibinājās noslēpumaina, viņiem vien saprotama zīmju valoda. Tā nu arhidiakons bija vienīgā cilvēciskā būtne, ar kuru Kvazimodo joprojām tikās. Šajā pasaulē viņš bija saistīts tikai ar Dievmātes katedrāli un Klodu Frolo.

Nekas pasaulē nevarēja līdzināties arhidiakona varai pār zvaniķi un zvaniķa sirsnībai pret arhidiakonu. Būtu pieticis viena vienīga Kloda rokas mājiena, un, iedomājoties vien, ka ar to varētu sagādāt viņam prieku, Kvazimodo būtu meties lejup no Dievmātes katedrāles augstajiem torņiem. Vērā liekams fakts tas, ka viss Kvazimodo fiziskais spēks, sasniedzis tik neparastu attīstību, bija akli pakļauts otram cilvēkam. Te izpaudās, bez šaubām, dēla padevība tēvam un kalpa pieķeršanās kungam, bet arī pārāka prāta ietekme uz nabadzīgāku prātu. Nožēlojamais, lempīgais, neveiklais prāts pazemīgi un dievinādams atdevās cēlā, dziļā, varenā un pārākā prāta varā. Bet pāri visam valdīja pateicības jūtas. Pateicības jūtas, sasniegušas tik galējas robežas, ka tās grūti pielīdzināt kaut kam citam. Starp ļaudīm šāda tikuma piemēri sastopami visai reti. Tāpēc teiksim, ka Kvazimodo mīlēja arhidiakonu tā, kā nemūžam suns, nemūžam zirgs, nemūžam zilonis nav mīlējis savu kungu.

## 5 NODAĻAS TURPINĀJUMS PAR KLODU FROLO

Tūkstoš četri simti astoņdesmit otrajā gadā Kvazimodo bija apmēram divdesmit, bet Klods Frolo trīsdesmit sešus gadus vecs: viens bija pieaudzis, otrs — sācis novecot.

Klods Frolo vairs nebija naivais Toršī koledžas students, mazā bērna maigais aizbildnis, jaunais un sapņainais filozofs, kas daudz ko zināja, bet kam par daudz ko vēl nebija ne jausmas. Tas bija stingrs, nopietns, īgns garīdznieks, dvēseļu sargs, Žozasas arhidiakons, bīskapa otrais vikārs, divu prāvesta iecirkņu — Monlerī un Šatofora vadītājs. Tā bija iespaidīga un drūma personība, kuras priekšā drebēja kora zēni, ģērbušies baltos stihārijos un svārciņos, pieaugušie baznīcu dziedātāji un Sv. Augustīniešu ordeņa brāļi, kā arī Dievmātes katedrāles agrā dievkalpojuma baznīcas kalpi, kad viņš valdonīgs un domīgs, sakrustojis rokas uz krūtīm, un tik zemu noliektu galvu, ka bija redzama

tikai viņa augstā piere ar bezmatu laukumiem, gausi gāja zem luktu augstās, spraišļotās velves. Starp citu, tēvs Klods Frolo nebija pametis novārtā ne zinātni, ne arī sava jaunākā brāļa audzināšanu — divas galvenās nodarbības savā mūžā. Bet ar laiku divām tik visai tīkamām nodarbībām bija piejaucies klāt kaut kāds rūgtums. Ar laiku — tā apgalvo Pols Diakrs — vislabākie tauki kļūst rūgti. Mazais Žeans Frolo, iesaukāts par di Mulēnu, godājot vietu, kurā maziņš ticis barots, attīstījās pavisam citā virzienā, nekā to bija domājis Klods. Vecākais brālis cerēja redzēt 2eanu kā dievbijīgu, paklausīgu, zinības alkstošu, cienījamu skolnieku. Bet jaunākais brālis, tāpat kā jaunie kociņi, kas, par spīti dārznieka pūlēm, ietiepīgi stiepjas uz to pusi, kur ir gaiss un saule, auga un attīstījās, laižot kuplus, skaistus, leknus dzinumus tikai slinkuma, nezināšanas un uzdzīves virzienā. Tas bija īsts velnēns, bezgala nepaklausīgs, kas lika bargi saraukt uzacis svētajam tēvam Klodam, toties arī visai jocīgs un visai atjautīgs, kcis lika vecākajam brālim pasmaidīt. Klods bija uzticējis jaunākā brāļa audzināšanu tai pašai Toršī koledžai, kurā pats mācībās un pārdomās bija pavadījis savus pirmos mācību gadus, un viņam bija sāpīgi redzēt, ka Frolo vārds, kas kādreiz darīja godu šim zinātnes templim, tagad pēdējo apkauno. Dažreiz šā iemesla dēļ viņš Zeanam nolasīja visai bargu un visai garu morāli, kuru tas vīrišķīgi uzklausīja. Starp citu, jaunajam dīkdienim bija laba sirds, kā tas parasti vērojams visās komēdijās. Bet, noklausījies morāles lasīšanā, viņš vienā mierā ķērās atkal pie savām dēkām un nekrietnībām. Te tas bija kāds «piena puika» (tā Universitātē saukāja jauniestājušos studentus), kuru 2eans bija paņurdzijis par godu tam, ka tas ieradies, — vērtīga tradīcija, rūpīgi saglabāta līdz pat mūsu dienām. Te viņš bija uzkūdījis skolēnu baru, un tie pēc visiem likumiem uzbruka kādam krodziņam, quasi classico excitati [62] , piekāva krodzinieku ar koka rapieriem un, līksmi smiedamies, postīja krodziņu, visbeidzot izsizdami pagrabā vīna mučelēm spundes. Tad pie svētā tēva ieradās Toršī

koledžas jaunākais skolotājs un apbēdinātu seju nodeva tam lieliskā latīņu valodā uzrakstītu ziņojumu ar sekojošu rūgtuma pilnu piezīmi malā: «Rixa prima causo vinum optimum potatuui.» [63] Beidzot vēl tenkoja, ka 2eana izlaidība to bieži vien novedot arī līdz Glatinjī ielai, kas sešpadsmit gadus vecam zēnam nepavisam nepiederējās.

177

Rezultātā, sarūgtināts un vīlies cilvēku savstarpējās simpātiju jūtās, Klods ar vēl jo lielāku aizrautību metās zinātnes apkampienos, šīs māsas rokās, kura vismaz nesmej jums tieši acīs un vienmēr atmaksā, kaut arī ar mazliet nobružātu naudas gabalu par rūpīgumu, ar kādu jūs tai esat pievērsies. Viņš kļuva arvien izglītotāks, bet tai pašā laikā, pakļaudamies sakarību likumam, arvien bargāks kā garīdznieks, arvien skumjāks kā cilvēks. Ikvienā no mums eksistē zināma attieksme starp mūsu prāta attīstību, mūsu paradumiem, mūsu nemitīgo, mainīgo raksturu; šo attieksmi izjauc vienīgi lieli dzīves satricinājumi.

Tā kā Klods Frolo jau agrā jaunībā bija apguvis visu humanitāro un pozitīvo, oficiālo un ar likumu atļauto zinību loku, tad viņam nekas cits neatlika kā vai nu apstāties vietā ubi defuit orbis [64] , vai arī doties tālāk, meklējot citu barību savām nesātīgajām izziņas alkām.

Senais čūskas simbols, kura pati kož sev astē, visvairāk piemērojams zinātnei. Šķiet, ka Klods Frolo par to pārliecinājās pats pie sevis. Daudzi nopietni cilvēki apgalvoja, ka, izsmēlis visas cilvēku atziņas tas [65] , viņš uzdrošinājās iespiesties rietas [66] . runāja, ka, nobaudījis pēc kārtas no visiem atziņas koka augļiem, viņš, vai nu nepiesātinājies, vai pārsātinājies, beidzis ar to, ka ķēries pie aizliegtā augļa. Viņš pēc kārtas bija piedalījies, kā to mūsu lasītāji atceras, Sorbonas teologu apspriedēs, filozofu sanāksmēs pie Sentileras, kanonisko tiesību doktoru disputos pie Senmartēnas, mediķu kongregācijās pie «Dievmātes svētītā ūdenstrauka» — ad

cupam Nostrae Dominae, tādējādi nobaudīdams visus atļautos un atzītos virumus, kādus vien šīs četras milzīgās virtuves — sauktas par četrām fakultātēm — varēja pagatavot un piedāvāt prātam, un pārēzdamies ar tiem, pirms tas bija apmierinājis savu izsalkumu; tad viņš sāka rakņāties tālāk un dziļāk, pašā šīs nobeigtās, materiālās, ierobežotās zinātnes pazemē; varbūt viņš lika uz spēles savu dvēseli, lai sēdētu alā pie šā noslēpumainā alķīmiķu, astrologu, hermētiķu galda, kura augšgalu viduslaikos ieņēma Averroess, Parīzes Gijoms un Nikolā Flamels un kura otrs gals, septiņu žuburu svečtura apgaismots, aizstiepdamies, tālu Austrumos, sasniedza Zālamanu, Pitagoru un Zaratustru.

Tā vismaz visi domāja — vai nu pareizi, vai nepareizi.

Neapšaubāms bija tikai tas, ka arhidiakons bieži vien apmeklēja Sv. Nevainīgo kapsētu, kurā bija apglabāti viņa tēvs un māte, tiesa, kopā ar pārējiem 1466. gada mēra upuriem; bet tur viņš acīm redzot ne tik daudz zemojās viņu kapa krusta, cik dīvaino tēlu priekšā, ar kuriem bija pārslogotas Nikolā Flamela un Kloda Pernela kapenes, uzceltas viena otrai līdzās.

Neapšaubāms arī tas, ka ne vienu vien reizi viņu varēja redzēt ejam pa Lombāra ielu un steidzīgi pazūdam kādā mazā mājiņā Rakstnieku un Marivo ielas stūrī. Šo mājiņu bija uzcēlis Nikolā Flamels. Tur tas 1417. gadā bija arī nomiris, kopš tā laika mājiņā neviens nedzīvoja, un tā jau sāka sabrukt — tiktāl hermētiķi un filozofiskā akmens meklētāji no visām zemēm bija izkasījuši tās sienas, iegriezdami tajās savus vārdus.

Daži kaimiņi pat apgalvoja, ka redzējuši pa pagraba vēdlodziņu, kā arhidiakons Klods racis, rakņājis un pārbēris zemes abos pagrabos, kuru akmens balsti bija visnotaļ sakricelēti neskaitāmām paša Nikolā Flamela dzeju vārsmām un hieroglifiem. Pastāvēja doma, ka Flamels šajos pagrabos apracis filozofisko akmeni un alķīmiķi nu jau divus gadsimtus, sākot ar Mažistri un beidzot ar svēto tēvu Pasifiku, tikmēr urdījuši zemi, kamēr māja, tik nežēlīgi rakņāta un tikpat kā apgriezta uz otru pusi, beidzot sairusi drupu drupās zem viņu kājām.

Neapšaubāms ari tas, ka arhidiakons iedegās neparastā kaislībā pret Dievmātes katedrāles simbolisko portālu — šo melnās maģijas grāmatas lappusi, kuru atveidojis akmenī bīskaps Parīzes Gijoms, kas, bez šaubām, bija pazudinājis savu dvēseli, uzdrošinādamies piedzejot tik velnišķīgu virsrakstu svētajai poēmai, kādu, liekas, dziedam mūžu mūžos visa pārējā ēka. Sprieda arī par to, ka arhidiakons Klods pamatīgi izpētījis svētā Kristapa milzīgo statuju un to augsto, mīklaino tēlu, kas slējās tolaik pie galvenā portāla un ko tauta izsmiedama dēvēja par Pelēko kungu. Bet, lai nu būtu kā būdams, ikviens redzēja, ka Klods Frolo, sēdēdams uz katedrāles priekštelpu margām, bieži vien pavadīja bezgala garas stundas, noraudzīdamies portāla skulptūrās, pētīdams te ģeķīgās jaunavas ar apgāztām eļļas lampiņām, te gudro jaunavu tēlus ar paceltām eļļas lampiņām; te atkal citu reizi, it kā aprēķinādams kraukļa skatiena leņķi, zem kura tas, novietots portāla kreisajā pusē, raugās kādā noslēpumainā punktā katedrāles dziļumā, kur katrā ziņā paglabāts filozofiskais akmens, ja jau tā nav Nikolā Flamela mājas pagrabā. Dīvains liktenis, piezīmēsim garām ejot, bija lemts tajos laikos Dievmātes katedrālei: to mīlēja tik godbijīgi, taču pavisam dažādi, divas tik atšķirīgas būtnes kā Klods un Kvazimodo; viens no viņiem, pa pusei cilvēks, mežonīgs un pakļauts vienīgi instinktiem, mīlēja katedrāli tās skaistuma, tās formu slaiduma, tās harmonijas dēļ, kāda dižajai celtnei visumā piemita; otrs, apveltīts ar kvēlu, zinību bagātinātu iztēli, mīlēja katedrāli tās nozīmes, ar to saistītās leģendas, latentās jēgas un simbolikas dēļ, kas slēpās fasādes skulpturālajos rotājumos, līdzīgi sena pergamenta pirmrakstam, kas slēpjas zem daudz vēlāka teksta; vārdu sakot, mīlēja to mīklu, kuru cilvēka saprātam mūžīgi uzdod Parīzes Dievmātes katedrāle.

Neapšaubāms beidzot arī tas, ka arhidiakons bija licis iekārtot tajā katedrāles tornī, kas izgāja uz Greves laukumu, mazu, slepenu celli, tieši līdzās zvanu tornim, kurā neviens, pat pats bīskaps, kā tenkoja, neuzdrošinājās ieiet bez Kloda Frolo atļaujas. Šo celli, kas atradās gandrīz pašā torņa virsotnē, starp kraukļu

ligzdām, kādreiz bija uzcēlis bīskaps Igo de Bezansons, kurš savā laikā bija tur nodarbojies ar burvestībām. Ko šī celle sevī slēpa, — nezināja neviens, bet bieži vien naktīs no Terenas smilšainā krasta bija redzams, ka nelielajā jumta lodziņā torņa viņā pusē te uzliesmoja, te nodzisa pēc īsiem, vienādiem starplaikiem sarkana, nevienmērīga, ērmota gaisma, it kā no saraustītas kalēju plēšu elpas; tā drīzāk atgādināja pavarda liesmu nekā lampas gaismu. Tumsā un tādā augstumā šī uguns atstāja neparastu iespaidu, un pļāpas tenkoja:

— Rau, arhidiakons atkal bur; tur augšā versmo pati pekle!

Starp citu, visos šajos apstākļos nebūt nebija neapgāžamu pierādījumu tam, ka arhidiakons nodarbojas ar burvestībām; taču tas viss sacēla tik daudz dūmu, ka varēja domāt, — tie nav radušies bez uguns, jo vairāk tāpēc, ka arhidiakonam bija diezgan slikta slava. Mums tomēr jāpiebilst, ka visām Ēģiptes zinībām, nekromantijai, maģijai, pat visnevainīgākajai no tām — baltajai maģijai, nebija niknāka ienaidnieka, nežēlīgāka denuncianta Dievmātes katedrāles konsistorijas tiesnešu priekšā par Klodu Frolo. Varbūt tas bija īsts derdzīgums, varbūt tikai zagļa izlikšanās, kurš kliedz: «Ķer zagli!» — taču kapitula mācītiem vīriem tas nebija par kavēkli raudzīties uz arhidiakonu kā uz dvēseli, kas uzdrošinājusies ieiet pekles priekštelpās, kā uz apmaldījušos kabalistu zaņķī un klimstošu okulto zinību tumsā. Tauta nemaldījās arī šinī ziņā: ikviens cilvēks ar kaut cik asu prātu uzskatīja Kvazimodo par dēmonu un Klodu Frolo par burvi. Bija skaidrs, ka zvaniķis apņēmies kalpot arhidiakonam līdz zināmam laika sprīdim, kuram apritot tas aiznesīs sev līdzi kā samaksu viņa dvēseli. Tāpēc arī arhidiakonam, par spīti viņa pārmērīgi stingrajam dzīves veidam, bija nelāga slava ticīgo vidū, un nebija tik nepiedzīvojuša svētuļa, kas viņā nesaskatītu burvi.

Un, ja laika ritumā Kloda Frolo zināšanās radās bezdibeņi, tad tādus pašus bezdibeņus laiks bija izracis arī viņa sirdī. Tā vismaz varēja domāt, raugoties šajā sejā, kurā dvēsele atvizēja tikai it kā caur tumšu padebesi. Kāpēc gan bija radušies šie bezmatu laukumi viņa pierē, kāpēc gan viņa galva vienmēr liecās lejup, bet krūtis viļņojās, nopūtu cilātas? Kāda slepena doma ar tādu rūgtumu lika smaidīt Kloda lūpām tai pašā laikā, kad sarauktās uzacis virzījās kopā kā divi vērši, gatavi mesties cīņā? Kāpēc viņa tagad tik plānie mati bija nosirmojuši? Kas tā bija par iekšēju uguni, kas dažbrīd uzliesmoja Kloda Frolo skatienā, pielīdzinot viņa acis liesmojošas krāsns ēzei?

Visas šīs spēcīga iekšēja samulsuma pazīmes sasniedza jo sevišķu spraigumu tajā laikā, kad risinājās aprakstītie notikumi. Ne vienu vien reizi gadījās, ka kāds no kora zēniem, nejauši sastapis arhidiakonu vienu pašu katedrālē, šausmās deva kājām ziņu, tik dīvains un dzalkstošs bija viņa skatiens. Ne vienu vien reizi luktā, dievkalpojuma laikā, viņa kora sola kaimiņš dzirdēja, kā viņš, dziedādams baznīcu himnas, ad omnem tonum [67] ievij a klāt nevienam neizprotamus vārdus. Ne vienu vien reizi Terenas veļas mazgātāja, kas mazgāja veļu kapitulam, ar šausmām pamanīja 2oasas arhidiakona svētlērpa audumā iecirtušos nagu pēdas.

Bet tai pašā laikā Klods Frolo kļuva divkārt stingrāks savā dzīvē un bija vairāk nekā jebkad nevainojams. Kā pēc sava stāvokļa, tā arī pēc sava rakstura viņš allaž bija vairījies no sievietēm; bet tagad, likās, viņš tās nīda vairāk nekā jebkad. Tikko arhidiakons izdzirdēja zīda svārku čaukstoņu, viņš tūdaļ uzvilka pār acīm savu kapuci. Šajā ziņā Klods Frolo bija tik dedzīgs stingrības un atturības ievērotājs, ka pat tad, kad 1481. gada decembrī karaļa meita, de Božē kundze, gribēja apmeklēt Dievmātes katedrāles klosteri, viņš tam stingri pretojās, atgādinādams bīskapam Melnās grāmatas statūtu, kas bija datēts ar 1334. gada Bērtuļa priekšvakara dienu un aizliedza jebkuras sievietes ielaišanu, «vai tā būtu veca vai jauna, kundze vai kalpone», pret ko bīskaps bija spiests iebilst, atsaukdamies uz legāta Odo rīkojumu, kas pieļauj izņēmumu dažām ievērojamām dāmām, aliquae magnates mulieres, quae sine scandalo evitari non possunt [68] . Arhidiakons vēlreiz to apstrīdēja, pierādīdams, ka legāta rīkojums, izdots 1207. gadā, iznācis simt divdesmit septiņus gadus pirms Melnās grāmatas un tātad skaitās ar pēdējo atcelts. Un viņš atteicās tikties ar princesi.

Turklāt visi pamanīja, ka kopš zināma laika arhidiakona derdzīgums pret ēģiptietēm un čigānietēm šķita divkāršojies. Viņš ne tikvien bija bīskapam iesniedzis lūgumu par īpaša edikta izdošanu, pēc kura čigānietēm tika aizliegts dejot un sist tamburīnus Dievmātes katedrāles laukumā, bet tai pašā laikā arī rakņājās appelējušos konsistorijas arhīvos, vācot tajos ziņas par visiem tiem tiesu procesiem, kuru rezultātā burvjiem un burvēm piespriests karātavu sods vai sadedzināšana uz sārta par burvestībām, kādas tās izdarījušas ar āžu, cūku un kazu palīdzību.

## 6 NEPOPULARITĀTE

Arhidiakonu un zvaniķi, kā jau mēs to aizrādījām, ne visai ieredzēja kā katedrāles apkaimes ievērojamākie, tā arī mazākie ļaudis. Kad Klods un Kvazimodo vienlaikus nāca ārā no katedrāles, kas gadījās dažu labu reizi, un kad tos abus — kungu pa priekšu un kalpu aizmugurē — redzēja šķērsojam vēso, šauro un drūmo Dievmātes katedrāles kvartālu, ne viens vien ļauns vārds, ne viena vien zobgalīga dziesmiņa, ne viena vien aizvainojoša vārdu rotaļa tos, garām ejot, aizskāra. Tikai dažreiz, kas gan atgadījās visai reti, Klods Frolo gāja, augstu pacēlis galvu. Un šādās reizēs viņa skarbā piere un valdonīgais izskats lika apklust ņirgām.

Abi divi viņi savā kvartālā atgādināja tos divus dzejniekus, par kuriem Renjē saka:

Un visvisādi salašņas steidz dzejniekam pa pēdām Kā pūcei čilkstēdami kauķīši ar spārnu vēdām.

Te tas bija kāds palaidnis puišelis, kas ar savu ādu un kauliem riskēja neizsakāmā prieka dēļ iedurt adatu Kvazimodo kuprī, te jautra, pārlieku nekautrīga, daiļa meitene tīšuprāt, viegli pieskardamās garīdznieka melnajam ģērbam, nodziedāja tam zem paša deguna dzēlīgo dziesmiņu:

Vai manu, vai manu, sātans ir saķerts!

Dažreiz netīru veceņu bariņš, aptupies uz baznīcu lieveņu kāpītēm, skaļi kurnēja, redzot ejam garām arhidiakonu un zvaniķi, un ķengādamies raidīja viņiem nopakaļ uzmundrinošu apsveicienu: «Hm! Pavej, vienam dvēsele uz mata tāda pati, kāda otram miesa!» Vai arī tā bija skolnieku un delveru varza, kuri spēlēja dzirnaviņas un pietrūkās kājās, apsveikdami tos ar svilpieniem un tādu latīņu izsaucienu kā: «Eia! eia! Claudius cum claudo!» [69]

Tomēr visai bieži šie apvainojumi paslīdēja garām nepamanīti kā garīdzniekam, tā arī zvaniķim. Kvazimodo bija pārāk kurls un Klods pārlieku nogrimis sapņos, lai dzirdētu visus šos «tīkamos» apveltījumus.

## PIEKTĀ GRĀMATA

.

## 1 «ABBAS BEATI MARTINI» [70][1] Svētlaimīgā Martena abats (latīn.). Tulk.

Tēva Kloda slava sniedzās tālu aiz katedrāles apkaimes robežām. Šajā ziņā viņam ļoti pakalpoja kāds apmeklējums apmēram tai pašā laikā, kad viņš bija atteicies pieņemt Božē kundzi, — apmeklējums, kuru viņš ilgi glabāja savā atmiņā.

Tas notika vakarā. Tikko kā noturējis vakara dievkalpojumu, Klods Frolo atgriezās savā garīdznieka cellē Dievmātes katedrāles klosterī. Šajā cellē, atskaitot varbūt dažas stikla blašķes, noliktas kaktā un piepildītas ar diezgan apšaubāmu pulveri, kas stipri vien atgādināja alķīmiķu pulveri, nebija nekā ne savāda, ne noslēpumaina. Šur tur uz sienām gan bija daži uzraksti, taču tie bija vai nu pavisam zinātniski izteicieni, vai ari dievbijīgas pamācības no godājamu autoru darbiem. Arhidiakons apsēdās vara trijžubura svečtura gaismā platas, senu rokrakstu piekrautas lādes priekšā. Atbalstījies ar elkoni uz atvērtās Otēna Honorija grāmatas De praedestinatione et libero arbitrio [71][1] Par iepriekš nolemtību un ieskatu brīvību (latīn.). Tulk., viņš dziļās pārdomās šķirstīja in-folio [72] [1] Lapā (latīn.) — tipogrāfisks termins. Tulk. iespiestu sējumu, kuru tikko bija atnesis, vienīgo grāmatu, kas bija nākusi no iespiedmašīnas. Kloda domas pārtrauca klauvēšana pie durvīm.

—    Kas tur ir? — atsaucās zinātnieks līdzīgi izsalkušam sunim, ko iztraucē kaula graušanā.

—   Jūsu draugs, Žaks Kuaktjē, — kāda balss aiz durvīm attrauca.

Klods Frolo piecēlās un atslēdza durvis.

Tas patiesi bija karaļa mediķis, savus piecdesmit gadus vecs vīrs, kura skarbo sejas izteiksmi tikai nedaudz mīkstināja valšķīgi viltīgs skatiens. Viņu pavadīja kāds vīrs. Abi divi bija ģērbušies tumši pelēkās, ar vāverīšu ādiņām izoderētās, cieši aizpogātās un ar jostu savilktās drēbēs un tāda paša auduma un tādas pašas krāsas kapucēm galvā. Viņu rokas bija paslēpušās piedurknēs, kājas — garajās drēbēs, acis — kapucēs.

—     Lai dievs ir mans liecinieks, kungi! — sacīja arhidiakons, ielaizdams tos savā cellē. — Es nebūt negaidīju tik vēlā stundā tādu godājamu viesu apmeklējumu. — Bet, teikdams šos laipnos vārdus, Klods Frolo uzmeta mediķim un viņa pavadonim nemiera pilnu, vērīgu skatienu.

—     Nav stundas, kas būtu tik vēla, lai tā aizkavētu apmeklēt tādu ievērojamu zinātnieku, kāds ir tēvs Klods Frolo no Tiršapas, — atbildēja mediķis Kuaktjē ar stieptu izrunu, kas liecināja, ka pēdējais dzimis Franškontē1 : viņa teikumi stiepās ar gausu svinīgumu gluži kā parādes tērpa šlepe.

Un nu starp mediķi un arhidiakonu sākās tā savstarpējā apsveikumu apmaiņa, kāda tajā laikmetā parasti noderēja par ievadu visām sarunām zinātnieku starpā un kāda nebūt nebija kavēklis no visas sirds ienīst vienam otru. Starp citu, tas pats vēl mēdz atgadīties arī mūsu dienās: ikviena zinātnieka mute, kurš slavē otru zinātnieku, ir trauks ar medū saldinātu žulti.

Laipnības, ar kādām Klods Frolo izšķērdīgi apbēra 2aku Kuaktjē, lika nojaust tās neskaitāmās pasaulīgās mantas, kuras godājamais mediķis, kas savas karjeras dēļ bija izraisījis tik daudz skaudības, prata ieraust no ikvienas karaļa savārgšanas ar daudz pilnīgākas un daudz drošākas alķīmijas palīdzību nekā tā, kas nodarbojas ar filozofiskā akmens meklēšanu.

—    Patiesību sakot, .doktor Kuaktjē kungs, es bezgala priecājos, dabūjis zināt par jūsu brāļadēla, cienījamā senjora Pjera Versē, iecelšanu par bīskapu. Viņš taču ir Amjenas bīskaps?

—    Jā, arhidiakona kungs, pateicoties dieva žēlastībai un žēlsirdībai.

— Bet zināt, jums bija bezgala valdonīgs izskats Ziemsvētku dienā, kad jūs uzstājāties visu Skaitļošanas palātas locekļu priekšgalā, prezidenta kungs.

—    Viceprezidents, Kloda tēv, ak vai, nekas vairāk!

—     Cik tālu pavirzījusies uz priekšu jūsu lieliskā Sentandrēdezarka savrupnama būve? Tā ir īsta Luvras pils. Man bezgala patīk virs ieejas izcirstais aprikožu koks ar visai amizanto uzrakstu: «A 1' abri cotier.» [73]

—    Ak vai, mētr Klod! Šī būve man izmaksā baltu naudu. Jo māja augstāk ceļas, jo dziļāk es pats stiegu parādos!

—     Ko jūs sakāt! Vai tad jums nav ienākumu no cietuma un no tiesas pils apkārtējās zemes, no visu māju, bodīšu, darbnīcu, būdiņu nomas maksas? Tā taču jums ir lieliska slaucama gotiņa.

—    Mana kastelānija Puasī šogad man neko neienesa.

—     Bet jūsu ceļa muita Trielas, Sendžema un Senžermēnanlē apsardzes punktos joprojām taču dod labu ienākumu?

—    Divdesmit sešas livrus, turklāt tie paši nav Parīzes.

—    Bet jūs vēl saņemat atalgojumu kā karaļa padomnieks, tā taču ir cieta alga.

—     Jā, kolēģi Klod, toties šī sasodītā Polinjī lēņu muiža, kuras dēļ saceļ tādu traci, neienes man ne sešdesmit zelta ekijus, vai tas būtu slikts vai labs gads.

Laipnībās, ar kādām arhidiakons Klods tik izšķērdīgi apbēra Kuaktjē, slēpās dzēlīgs izsmiekls, skumja un nežēlīga apdāvināta, tomēr nelaimīga cilvēka smīns, kurš, vēlēdamies kaut vai uz mirkli aizmirsties, pasmejas par ikdienišķa cilvēka trulo pārticību. Pēdējais to nemaz nemanīja.

—     Zvēru pie savas dvēseles, — beidzot sacīja Klods, spiezdams viņam roku, — esmu priecīgs, redzot jūs tik apskaužami veselu.

—    Pateicos jums, mētr Klod.

—   Starp citu, — iesaucās arhidiakons Klods, — kā klājas jūsu karaliskajam slimniekam?

—    Viņš skopi atalgo savu ārstu, — atbildēja mediķis, iesānis uzmezdams skatienu savam pavadonim.

—    Vai jums tā liekas, kūm Kuaktjē?

Šie vārdi, izteikti pārsteiguma un pārmetuma pilnā balsī, piesaistīja arhidiakona uzmanību svešiniekam — uzmanību, kas, patiesību sakot, gan nebija ne uz mirkli novērsusies no svešinieka, kopš tas bija pārkāpis celles slieksni. Ja Klodam Frolo nebūtu bijis tūkstošiem iemeslu saglabāt labas attiecības ar mediķi Žaku Kuaktjē, šo visvarenā karaļa Luī XI ārstu, viņš neparko nebūtu to pieņēmis nepazīstama cilvēka pavadībā.

—    Starp citu, Kloda tēv, esmu pie jums atvedis kādu jūsu kolēģi, kas, izdzirdis par jūsu slavu, izteica vēlēšanos jūs apmeklēt.

—    Vai kungs arī ir zinātnes kalps? — jautāja arhidiakons, ar skatienu ieurbdamies Kuaktjē pavadonī un sastapdams pret sevi vērstu tikpat ciešu un neuzticības pilnu acu pāra skatienu.

Cik vājajā eļļas lampas gaismiņā varēja saskatīt, Žaka Kuaktjē pavadonis bija ap sešdesmit gadu vecs vidēja auguma sirmgalvis, slimīgs un vārgs. Viņa profilā, kas gan neizcēlās ar līniju cēlumu, slēpās kaut kas varens un skarbs. Acu zīlītes dziļajos dobumos spīdēja kā liesmas alas dziļumā; zem dziļi — gandrīz uz paša deguna uzmauktās kapuces bija nojaušams augstas pieres apveids — pieres, kurā šķita rosāmies plaši plāni.

Nepazīstamais pats pasteidzās atbildēt uz arhidiakona jautājumu.

—   Cienījamais skolotāj, — zemā balsī viņš teica, — jūsu slava nonākusi līdz manām ausīm, un es gribēju lūgt jums padomu. Esmu tikai vienkāršs provinces muižnieks, kas pazemīgi noauj savas kurpes zinātnieka mājokļa sliekšņa priekšā. Bet jūs vēl nezināt mana vārda, mani sauc kūms Turanžo.

—    Neparasts vārds muižniekam! — nodomāja arhidiakons. Tomēr Klods Frolo juta, ka viņa priekšā atrodas spēcīga un ievērojama personība. Apveltīts ar izcilu prātu, arhidiakons gluži instinktīvi uzminēja, ka zem kūma Turanžo ar vāverīšu ādiņām izoderētās kapuces slēpjas ne mazāk izcils prāts, un, jo vairāk viņš ielūkojās šai cieņas pilnajā stāvā, jo ātrāk ironiskais smīns, kuru bija izraisījusi Žaka Kuaktjē klātbūtne Kloda Frolo sejā, pamazām izgaisa gluži kā krēsla izzūd naksnīgajā apvārsnī. Drūms un kluss viņš atkal bija atsēdies savā atzveltnes krēslā un, kā parasti, balstījās ar elkoņiem uz galda, atspiedis pieri rokās. Dažus mirkļus nogrimis pārdomās, viņš ar mājienu uzaicināja apmeklētājus apsēsties un, pievērsdamies kūmam Turanžo, sacīja:

—    Jūs nācāt pie manis pēc padoma, mētr? Attiecībā uz kādu zinātni?

—    Cienījamo tēv, — atbildēja kūms Turanžo, — es esmu slims, nopietni slims. Stāsta, — jūs esot liels eskulaps, un tāpēc es ierados lūgt no jums medicīnisku padomu.

—    Medicīnisku padomu? — arhidiakons atjautāja, nogrozīdams galvu. Brīdi, likās, viņš sakopoja domas un tad atbildēja: — Kūm Turanžo, ja jau reiz tā jūs sauc, paskatieties sev aiz muguras! Jūs atradīsiet uz sienas uzrakstītu manu atbildi.

Kūms Turanžo paklausīja un izlasīja tieši virs savas galvas šādu sienā iecirstu uzrakstu: — Medicīna ir sapņu meita. — Jambliks. 2

Mediķis Žaks Kuaktjē noklausījās sava ceļa biedra jautājumā ar acīm redzamu nepatiku, kuru Kloda atbilde vēl vairāk pastiprināja. Viņš pieliecās pie kūma Turanžo un pačukstēja tam pietiekami klusu, lai arhidiakons viņu nesadzirdētu:

—    Es jau jūs brīdināju, ka arhidiakons ir ārprātīgs, bet jūs tomēr gribējāt viņu apmeklēt.

—     Bet pilnīgi iespējami, ka šim ārprātīgajam ir taisnība, doktor Žak! — attrauca kūms tikpat klusā balsī ar rūgtuma pilnu smaidu.

—     Kā jums labpatīk, — dzedri atteica Kuaktjē. Tad, pievērsdamies arhidiakonam, viņš sacīja: — Jūs esat veikls savos spriedumos, tēv Klod; jums, kā redzams, tikt galā ar Hipokratu būtu tikpat viegli kā pērtiķim ar riekstu. Medicīna — sapnis! Šaubos, vai aptiekāri un balzamu sastādītāji, ja tie atrastos šeit, atturētos, neapmētājuši jūs ar akmeņiem! Jūs tātad noliedzat mīlestības dzērienu iespaidu uz asinīm un ārstniecisku ziežu iespaidu uz ādu? Jūs noliedzat šo mūžseno augu un metālu aptieku, kuru sauc par dabu un kura tīšuprāt radīta mūžīgajam slimniekam, tā saucamajam cilvēkam.

—   Es nenoliedzu, — dzedri atbildēja Klods, — ne aptieku, ne slimo. Es noliedzu ārstu.

—    Tātad, pēc jūsu domām, nav tiesa, — dedzīgi turpināja Kuaktjē, — ka podagra ir ēde, kas iegrauzusies dziļi ķermenī, ka ievainojumu no lodes var dziedēt, pieliekot brūcei ceptu lauku žurku, ka, prasmīgi pārlej ot jaunas asinis vecajās vēnās, atgūstama jaunība? Tātad nav tiesa, ka divreiz divi ir četri un ka krampjos ķermenis izliecas vispirms uz priekšu un tad atpakaļ?

—   Par dažām lietām man ir pašam savi uzskati, — arhidiakons mierīgi izvairījās.

Kuaktjē pietvīka aiz dusmām.

—   Pietiek, pietiek, mans labais Kuaktjē, neiekaisīsim! — iejaucās kūms Turanžo. — Arhidiakona kungs taču ir mūsu draugs!

Kuaktjē nomierinājās, pusbalsī nopurpinādams:

—    Galu' galā, ko tad no traka var prasīt?

—    Nudien, mētr Klod, — ierunājās kūms Turanžo pēc brīža klusuma, — jūs mani krietni vien samulsinājāt. Biju nodomājis jums prasīt divus padomus: vienu attiecībā uz savu veselību, otru — uz savu zvaigzni.

—   Cienījamais kungs, — ja jūs esat atnācis tikai ar tādu nolūku, tad jau labāk būtu, ja jūs sevi nebūtu apgrūtinājis, kāpjot pie manis tādā augstumā. Es neticu ne medicīnai, ne astroloģijai.

—   Tiešām? — pārsteigts iesaucās kūms Turanžo.

Kuaktjē piespiesti iesmējās.

—    Nu jūs taču pārliecinājāties, ka viņš nav pie pilna prāta, — Kuaktjē pavisam klusu sacīja kūmam Turanžo. — Viņš netic astroloģijai!

—   Vai gan var iedomāties, — turpināja Kloda tēvs, — ka ikviens zvaigznes stars ir pavediens, kas piesaistīts pie cilvēka galvas?

—    Bet kam tad jūs ticat? — iesaucās kūms Turanžo.

Mirkli arhidiakons šaubīdamies klusēja, tad ar

drūmu smaidu, kas nemaz nesaskanēja ar viņa vārdiem, teica:

—    Credo in Deum. [74]

—   Dominum nostrum, [75] — piebilda kūms turanžo, pārmezdams krustu.

—    Amen, — nobeidza Kuaktjē.

—    Cienījamo skolotāj, — turpināja kūms Turanžo,

—   priecājos no visas sirds, ka jūs esat tik nesatricināms savā ticībā. Bet vai tad, būdams tik liels zinātnieks, kāds jūs arī esat, jūs būtu nonācis tiktāl, ka vairs neticētu zinātnei?

—   Nē, — atbildēja arhidiakons, satverdams kūma Turanžo roku, un viņa nespodrajos acu redzokļos iedegās sajūsmas uguns, — nē, zinātni es nenoliedzu. Es taču neesmu velti rāpojis uz vēdera tik ilgi, iecirzdams nagus zemē, cauri neskaitāmajiem šās alas sazarojumiem, kamēr tālu priekšā — tumšās ejas otrā galā pamanīju atmirdzam kādu gaismas staru, kādu liesmu; bez šaubām, tas bija tās žilbinošās centrālās laboratorijas atspulgs, kurā visi pacietīgie un gudrie atrod dievu.

—    Bet beigu beigās, — pārtrauca viņu Turanžo,

—    kādu zinātni tad jūs uzskatāt par patiesu un neapšaubāmu?

—   Alķīmiju.

—   Apžēlojieties, Kloda tēv! — iesaucās no jauna Kuaktjē. ;— Bez šaubām, alķīmijai ir sava daļa taisnības, bet kāpēc gan zākāt medicīnu un astroloģiju?

—   Nenieka nezina šī jūsu zinātne par cilvēku, nenieka tā nezina arī par debesīm! — valdonīgi paziņoja arhidiakons.

—   Tas nozīmē gluži vienkārši tikt galā ar Epidauru un Haldeju, — pasmīnēdams iesaucās mediķis.

193

—    Klausieties, mesir 2ak, runāsim vaļsirdīgi! Es neesmu karaļa ārsts, un viņa majestāte nav man dāvājusi Dedala dārzu zvaigžņu pētīšanai. Nedusmojieties un uzklausiet mani! Kādu patiesību tad jūs esat ieguvis — es nerunāju par medicīnu, tajā vēl ir kaut cik jēgas, — no astroloģijas! Norādiet man vertikālā bustrofedona īpašības, norādiet atklājumus, veiktus ar zirufa un zefirota skaitļu palīdzību?

—    Vai tiešām jūs noliegsiet, — iebilda Kuaktjē,

—   klavikulas simpātisko varu un to, ka no tās cēlusies visa kabalistika?

—    Maldi, mesir Žak; neviena no jūsu formulām nedos nekā pozitīva, kamēr alķīmijai ir vesela rinda atklājumu. Vai gan jūs apstrīdēsiet šās zinātnes šādus rezultātus: ka ledus,.nogulējis tūkstošiem gadu zemes dzīlēs, pārvēršas par kalnu kristālu, ka svins ir visu metālu ciltstēvs (jo zelts nav metāls, zelts — ir gaisma), ka svinam vajadzīgi tikai četri periodi, pa divsimt gadiem katrs,' lai pēc kārtas pārvērstos no svina — sarkanajā arsēnikā, no sarkanā arsēnika — alvā un no alvas — sudrabā? Vai tie nav noteikti fakti? Bet ticēt klavikulas spēkam, likteņa līnijai un zvaigžņu iespaidam uz cilvēku ir tikpat smieklīgi kā ticēt kopā ar Ķīnas iedzīvotājiem, ka vālodze pārvēršas kurmī, bet labības graudi — zelta zivtiņās.

—    Es esmu studējis hermētiku, — iesaucās Kuaktjē,

—  un apgalvoju, ka . . .

Bet iekarsušais arhidiakons neļāva tam izrunāt līdz galam.

—    Bet es esmu studējis kā medicīnu, tā arī astroloģiju un hermētiku! Bet patiesība rodama vienīgi šeit (to runādams, viņš paņēma no lādes blašķi, pilnu ar pulveri, par kūru mēs jau iepriekš minējām), vienīgi šeit ir gaisma! Hipokrats — tas ir sapnis, Urānija — tas ir sapnis, Hermess — tā ir doma. Zelts — tas ir saule, taisīt zeltu, tas ir — būt dievam. Rau, kur ir vienīgā zinātne! Atkārtoju jums, esmu izpētījis astroloģiju un medicīnu līdz pašiem pamatiem. Tas viss ir nekas! Nekas! Cilvēka ķermenis ir viena vienīga tumsa; zvaigznes — tāpat tumsa!

Ar valdonīgu un iedvesmas pilnu kustību arhidiakons atkrita savā atzveltnes krēslā. Kūms Turanžo klusēdams viņu vēroja. Kuaktjē pūlējās iesmieties, paslepus raustīja plecus un atkārtoja klusā balsī:

>— Ārprātīgais!

—    Bet, — pēkšņi ievaicājās Turanžo, — vai jūs savu mērķi esat sasniedzis? Vai jums ir izdevies iegūt zeltu?

—     Ja man tas būtu izdevies, — atteica arhidiakons,

lēni izrunādams vārdus kā cilvēks, kas nogrimis pārdomās, — tad Francijas karalis nebūtu vis Luī, bet Klods.

Kūms Turanžo sarauca uzacis.

—     Ko es tur nupat kā izteicu? — sacīja arhidiakons ar nicīgu smīnu. — Kāda man būtu vajadzība pēc Francijas troņa, ja es varētu atjaunot Austrumu impēriju?

—    Jauki! — noteica kūms Turanžo.

— Ak nabaga neprāti! — nomurmināja Kuaktjē.

Arhidiakons turpināja, it kā tikai atbildēdams savām domām:

—     Nē, es joprojām vēl dodos uz priekšu tikai rāpus, saplosīdams savu seju un ceļgalus pret pazemes ceļa akmeņiem. Es tikai nojaušu, bet vēl neredzu. Es nelasu, tikai burtoju!

—     Un, kad jūs iemācīsieties lasīt, — jautāja kūms, — vai tad jūs pratīsiet iegūt zeltu?

-— Kas gan par to šaubās! — iesaucās arhidiakons.

—     Tādā gadījumā svētajai dievmātei ir zināms, cik ļoti man nepieciešama nauda, un es labprāt gribētu iemācīties lasīt jūsu grāmatas. Sakiet man, cienījamo skolotāj, — vai jūsu zinātne nav naidīga vai pretīga svētajai dievmātei?

Atbildei uz šo jautājumu Klods ar augstprātīgu mieru atbildēja:

—    Bet kam tad es kalpoju par arhidiakonu?

—    Tiesa gan, manu skolotāj. Nu labi! Bet vai jums labpatiks uzticēt man savas zinātnes noslēpumus? Ļaujiet man kopā ar jums mācīties lasīt!

Klods izslējās ar valdonīgu kustību kā pats priesteris Zāmuels.

13*

195

—     Sirmgalvi, lai uzsāktu ceļojumu cauri šiem noslēpumā tītajiem biezokņiem, nepieciešami ilgi gadi, kādi vairs nav jūsu rīcībā. Jūsu mati jau sirmi! Ar nosirmojušiem matiem nāk ārā no šīs alas, ieejot tajā tad, kad tie ir pavisam tumši. Zinātne pati prot izvagot, savītināt un novārdzināt cilvēka seju; viņai nav vajadzīgs, lai vecums ievilktu sejā grumbas. Ja jūs tomēr jūsu gados māc vēlēšanās ķerties pie zinātnes un izburtot bīstamo gudro vīru ābeci, tad nāciet pie manis, lai notiek, es pamēģināšu. Es nesūtīšu jūs, vārgu sirmgalvi, pētīt piramīdu kapenes, par kurām runā vecais Hero-

dots, ne no ķieģeļiem celto Bābeles torni, ne milzīgo baltā marmora indiešu tempļa altāri Eklingā. Arī es pats neesmu redzējis ne haldiešu mūra celtnes, uzbūvētas pēc Sikras svētās formas, ne sagrauto Zālamana templi, ne Izraēlas karaļu kapeņu salauztās akmens durvis. Mēs apmierināsimies ar mūsu rīcībā esošās Hermesa grāmatas fragmentiem. Es izskaidrošu jums svētā Kristapa statujas jēgu(> Sējēja simbolu, kā arī to divu eņģeļu simbolu, kuri attēloti pie Sentšapelas ieejas un no kuriem viens iegremdējis roku traukā, bet otrs savējo izstiepis mākoņos …

Bet te Žaks Kuaktjē, kuru arhidiakona kvēlā atbilde bija samulsinājusi, attapās, un viņu pārtrauca ar mācīta vīra triumfējošo balss noskaņu, mācīta vīra, kas izlabo otra kļūdas. — Erras, amice Claudi. [76] simbols nav skaitlis. jūs noturat Orfeju par Hermesu.

— Tas esat jūs, kas maldāties, — nopietni atbildēja arhidiakons. — Dedals ir pamatmūris, Orfejs ir sienas, Hermess — pati ēka. Jūs atnāksiet, kad jums labpatiks, — viņš turpināja, pagriezdamies pret Turanžo, — es jums parādīšu zelta daļiņas, kas palikušas Nikolā Flamela tīģeļa dibenā, un jūs to salīdzināsiet ar Parīzes Gijoma zeltu. Es jums izskaidrošu grieķu vārda peristera [77] slepenās īpašības. Bet visupirms es jums iemācīšu burtot citu pēc cita alfabēta marmora burtus, dižās grāmatas granīta lappuses. Mēs dosimies no bīskapa Gijoma un Senžanlerona portāla pie Sentšapelas, pēc tam uz Nikolā Flamela mājiņu Marivo ielā, pie viņa kapa, kas atrodas Sv. Nevainīgo kapsētā, uz viņa divām slimnīcām Monmorensī ielā. Es iemācīšu jums lasīt hieroglifus, ar kuriem klāti četri masīvie Senžervē un Feronerī ielas portālu dzelzs stabi. Kopējiem spēkiem mēs mēģināsim tikt skaidrībā par Senkoma, Sentženevjevdezardentas, Senmartēna, Senžakdelabušrī fasādēm.

Jau labu laiku Turanžo, lai arī cik ass saprāts atspulgojis viņa skatienā, likās vairs nesaprotam Kloda tēvu. Viņš to pārtrauca:

-— Mans dievs! Kas tās jums par grāmatām?

— Rau, viena no tām! — atteica arhidiakons.

Un, atrāvis vaļā savas celles logu, viņš ar pirkstu norādīja uz milzīgo Dievmātes katedrāli, kas, skaidri' iezīmēdamās zvaigžņotajās debesīs ar abu torņu, akmens sānu un mugurpuses melno siluetu, šķita kā pilsētas vidū aptupusies milzu sfinksa ar divām galvām.

Kādu brīdi arhidiakons klusēdams nolūkojās masīvajā celtnē, tad, ar nopūtu izstiepdams labo roku uz galda guļošās, atvērtās iespiestās grāmatas, bet kreiso Dievmātes katedrāles virzienā un pārlaizdams skumju skatienu no grāmatas uz baznīcu, sacīja:

—    Ak vai! Šī te nokaus to!

Kuaktjē, steidzīgi piegājis klāt grāmatai, nesavaldīs jās neiesaucies:

—    Bet kas tad tajā grāmatā ir tik briesmīgs? Tā ir Glossa in epistolas D. Pauli. Norimbergae, Antonius Koburger. 1474. [78] tas nav nekas jauns. tā ir pjera Lombāra, sentenču meistara, sacerējums. Vai jums tā varbūt nepatīk tāpēc, ka tā iespiesta?

—    Tieši tāpēc, — atbildēja Klods, kas likās nogrimis dziļās pārdomās un stāvēja izslējies, atspiedis saliekto rādītāja pirkstu uz folianta, novilkta ar slavenajām Nirnbergas iespiedmašīnām. Tad viņš noslēpumainā balsī piebilda: — Ak vai! Ak vai! Mazās lietas nomāks lielās. Nīlas žurka nokauj krokodilu, zobenzivs nokauj valzivi, grāmata nokaus celtni!

Klostera zvans, dodams zīmi nodzēst uguni, atskanēja tieši tajā brīdī, kad doktors Žaks pavisam klusu ausī atkārtoja savam ceļabiedram mūžīgo piedziedājumu:

—    Viņš ir vājprātīgs!

Šoreiz arī viņa ceļabiedrs tam piekrita:

—    Man arī tā liekas.

Nosita vienu — stundu, kad neviens svešinieks nedrīkstēja palikt klosterī. Abi apmeklētāji devās projām.

—   Skolotāj, — sacīja Turanžo, atvadīdamies no arhidiakona, — es mīlu zinātniekus un lielus garus un pret jums es izjūtu sevišķu cieņu. Ierodieties rītdien Turnelas pilī un prasiet pēc Senmartendetūras abata!

Arhidiakons atgriezās savā cellē pavisam apstulbis, beidzot sapratis, kas īsteni ir «kūms Turanžo», atcerēdamies kādu vietu Senmartendetūras rakstu krājumā, kur bija teikts: Abbas beati Mārtiņi, SCILICET REX FRANCI AE, est canonicus de consuetudine et habet parvam praebendam quam habet sanctus Venantius et debet sedere in sede thesaurii. [79]

Ļaudis apgalvoja, ka kopš tā laika arhidiakons bieži vien apspriedies ar Luī XI, kad viņa majestāte ieradies Parīzē, un ka Kloda tēva ietekme apēnojusi Olivjē le Denu un Žaku Kuaktjē, kas pēc sava paraduma rupji to pārmetis karalim.

## 2 ŠĪ TE NOKAUS TO

Mūsu lasītājas mums piedos, ja mēs kādu mirkli novērsīsimies, lai pamēģinātu atminēt noslēpumaino arhidiakona vārdu nozīmi: «Šī te nokaus to. Grāmata nokaus celtni.»

Pēc mūsu ieskata, šai domai bija divējāda nozīme. Pirmkārt, tā bija garīdznieka doma. Tās bija garīgā kalpa šausmas no jauna faktora — grāmatu iespiešanas. Tās bija altāra kalpa šausmas un acu gaismas aptumšojums gaismu izstarojošās Gūtenberga iespiedmašīnas priekšā. Baznīcas katedra un manuskripts, mutiskais un rakstiskais vārds apjukumā sacēla trauksmi pret iespiesto vārdu. Tā būtu iztrūcinājies zvirbulis, ieraudzīdams eņģeli Leģionu atplēšam savus sešus miljonus spārnu. Tas bija pravieša vaids, kurš dzird, kā dūc un dun atbrīvojusies cilvēce, un kas redz pienākam laiku, kad prāta priekšā sagrūst ticība, kad brīvā doma apgāž reliģiju, kad pasaule nokrata Romas jūgu. Tas bija filozofa paredzējums, ka cilvēka doma, kļuvusi gaistoša, pateicoties izspiešanas mākslai, izgaro līdzīgi tvaikiem no teokratijas recipienta. Tās bija bailes, kas pārņem karavīru, kurš vēro bronzas mūru graujamo mašīnu un saka: «Tornis grūs.» Tas nozīmēja, ka viena vara nomainīs otru varu. Tas nozīmēja — iespiedmašīna nokaus baznīcu. Bet zem šīs domas, pirmās un, bez šaubām, vienkāršākās, slēpās, pēc mūsu ieskata, kā tās nepieciešamās sekas cita, daudz jaunāka, daudz grūtāk pamanāma, vieglāk apgāžama un arī filozofiska doma; ne tikai garīdznieka doma vien, bet arī zinātnieka un mākslinieka doma. Tajā izpaudās ne tikai priekšnojauta, ka cilvēka domāšana, mainot formu, ar laiku mainīs arī savu izpausmes veidu; ka ikvienas paaudzes valdošā doma vairs netiks rakstīta ar to pašu paņēmienu, ar to pašu materiālu; ka akmens grāmata, tik stipra un tik izturīga, atdos savu vietu papīra grāmatai, vēl stiprākai un izturīgākai. Tur slēpās arhidiakona neskaidrā izteiciena otra jēga. Tas nozīmēja, ka vienu mākslu izstums otra. Tas nozīmēja — grāmatu iespiešana nokaus arhitektūru.

Patiesi, kopš pašas pasaules radīšanas līdz pašam kristīgās ēras piecpadsmitajam gadsimtam arhitektūra bija cilvēces lielā grāmata, galvenais cilvēka izteiksmes līdzeklis visās viņa — kā fiziskās, tā garīgās bīītnes attīstības stadijās.

Kad pirmatnējo paaudžu atmiņa jutās pārlieku apkrauta, kad cilvēku dzimuma atmiņu nasta kļuva tik smaga un neskaidra, ka vienkāršs, gaistošs vārds riskēja to pazaudēt ceļā, tad šīs atmiņas tika ierakstītas zemes virsū visredzamākā, visizturīgākā un reizē ar to visdabiskākā veidā. Ik nostāstu atveidoja piemineklī.

Pirmatnējie pieminekļi bija vienkārši akmens bluķi, kurus vēl nebija «skārusi dzelzs», kā to saka Mozus. Arhitektūra radās tāpat kā ikviena rakstība. Sākumā tā bija ābece. Ieraka akmeni stāvus, un tas bija burts, un ikviens šāds burts bija hieroglifs, un uz ikviena hieroglifa balstījās grupa ideju līdzīgi kapitelim uz pīlāra. Tā darīja pirmās paaudzes it visur, vienlaikus visā zemes lodē. Ķeltu «stāvošais akmens» atrodams kā Āzijas Sibīrijā, tā arī Amerikas pampasos.

Vēlāk sāka salikt vārdus. Lika akmeni uz akmens, savienoja šos granīta balsienus, mēģināja no dažiem balsieniem radīt vārdus. Ķeltu dolmeņi un kromlehi, etrusku kurgahi, ebreju kapu kalni ir akmens vārdi. Daži no tiem, sevišķi kapu kalni, ir īpašvārdi. Dažreiz pat, ja rīcībā bija daudz akmeņu un plaša telpa, izveidoja teikumu. Karnaka milzu akmeņu sablīvējums ir jau vesela formula.

Beidzot sāka darināt arī grāmatas. Nostāsti radīja simbolus, zem kuriem tie pazuda paši tāpat kā koka stumbrs zem savas lapotnes; visi šie simboli, kuriem cilvēce bija ticējusi, pamazām pieauga skaitliski, pavairodamies, krustodamies un kļūdami arvien sarežģītāki un sarežģītāki; pirmatnējie pieminekļi nespēja vairs tos ietilpināt sevī, simboli tos pārplūdināja; pieminekļi tikpat kā mitējās attēlot pirmatnējo nostāstu, tikpat vienkāršu, nesarežģītu un saplūstošu vienā laidā ar zemi kā tie paši. Lai izvērstos, simbolam bija nepieciešama celtne. Tad reizē ar cilvēka domu sāka attīstīties arī arhitektūra; tā kļuva milzis ar tūkstoš galvām un tūkstoš rokām un ietvēra sevī svārstīgo simboliku nemirstīgā, redzamā un taustāmā formā. Kamēr Dedals — spēka simbols mērīja, kamēr Orfejs — prāta simbols dziedāja, tikmēr pīlārs — burta simbols, velve — balsiena simbols, piramīda — vārda simbols, pēc ģeometrijas un dzejas likumiem, saprāta virzīti, sāka grupēties, kombinēties, saliedēties, kāpt lejup, slieties augšup, sablīvēties virs zemes, slieties pakāpjveidīgi debesīs, līdz beidzot tiem, laikmeta valdošajai idejai diktējot, izdevās uzrakstīt šīs brīnišķīgās grāmatas, kas ir vienlaikus arī brīnišķīgas celtnes — pagodu Eklingā, Ramzesa templi Ēģiptē un Zālamana templi.

Pamata ideja — vārds bija ietverts ne tikvien visu šo celtņu dziļākajā būtībā, bet arī to formā. Zālamana templis, piemēram, nebūt nebija tikai svētas grāmatas iesējums vien, templis bija pati grāmata. Uz ikviena tā koncentriskā iežoga priesteri varēja izlasīt izskaidroto un acīm redzamo vārdu, un viņi vēroja tā pārvērtības no tempļa templī, līdz notvēra vārdu tā pēdējā patvērumā, tā viskonkrētākajā formā, kas tomēr vēl joprojām bija arhitektoniska, — proti, šķirstā. Tādējādi vārds glabājās celtnē, bet šā vārda attēls bija iemiesots celtnes ārējā apvalkā līdzīgi cilvēka ķermeņa atveidam uz sarkofaga vāka.

Un ne tikvien celtņu forma, bet arī pati vieta, kādu tās sev izvēlējās, atklāja domu, kādu tās attēloja. Atkarībā no tā, vai atveidojamais simbols bija gaišs vai drūms, Grieķija vainagoja savas kalnu kores ar acij tīkamiem tempļiem, Indija uzšķērda savus kalnus, lai tajos iecirstu kroplīgas, milzīgu granīta ziloņu virteņu atbalstītas pazemes pagodas.

Tādējādi pirmo sešu tūkstošu gadu laikā, sākot no pašas senākās Indostānas pagodas līdz Ķelnes katedrālei, arhitektūra bija cilvēku dzimuma lielākā grāmata. Un tā ir tik neapstrīdama patiesība, ka ne tikvien visiem reliģiskiem simboliem, bet arī jebkurai cilvēka domai šajā milzu grāmatā ir sava lappuse un savs piemineklis.

Ikkatra civilizācija sākas ar teokratiju un beidzas ar demokrātiju. Šis pakāpeniskās pārejas likums no vienvaldības uz brīvību atveidots arī arhitektūrā. Jo — un mēs uz to pastāvam -nevajag ticēt, ka arhitektūra ierobežotos tikai ar tempļu celšanu, mitu un svēto simbolu attēlošanu, tā ne tikai pieraksta ar hieroglifiem uz savām akmens lappusēm noslēpumainos likuma galdiņus. Ja tas būtu tā, tad, tā kā ikvienai cilvēku sabiedrībai pienāk laiks, kad svētais simbols zem brīvās domas spiediena nodeldējas un izdzēšas, kad cilvēks izslīd no garīdznieku ietekmes, kad filozofisko teoriju un sistēmu audzēji izēd reliģijas seju, — arhitektūra nespētu atdarināt šo cilvēka dvēseles jauno stāvokli; tās lappuses, vienā pusē aprakstītas, otrā pusē paliktu tukšas, tās darbs būtu izkropļots, tās grāmata būtu nepilnīga. Tomēr tas tā nav.

Ņemsim, piemēram, viduslaikus, kuros mēs varēsim vieglāk orientēties, tāpēc ka tie mums ir tuvāk. Kad teokratija savas eksistences pirmajā periodā ievieš Eiropā savu kārtību, kad Vatikāns apvieno un no jauna grupē ap sevi tās Romas elementus, kura radās no senās Romas, kas gulēja drupās ap Kapitoliju, kad kristiānisms sāk meklēt starp senās civilizācijas gruvešiem visus tās sabiedrības slāņus un uzceļ ar šo drupu palīdzību jaunu hierarhisku pasauli, kuras velves noslēguma akmens ir garīdzniecība, tad vispirms šajā haosā rodas, bet vēlāk pamazām no mirušās grieķu un romiešu arhitektūras gružiem, kristietības dvašai uzpūšot, zem barbaru spiediena, uzzeļ noslēpumainā romāņu arhitektūra, Ēģiptes un Indijas teokratisko celtņu māsa, šī tīrā katolicisma nemainīgā emblēma, šis nemainīgais pāvesta vienības hieroglifs.

Patiesi, visa tā laika doma ierakstīta drūmajā romāņu stilā. No tā visnotaļ dveš varas apziņa, vienība, neizdibināmība, absolūtisms — citiem vārdiem sakot — pāvests Gregors VII; it visur garīdznieka, nekur cilvēka ietekme; it visur kastu, nekur tautas ietekme. Bet tad sākas krusta kari. Tā ir varena tautas kustība, un ikviena varena tautas kustība, lai kādi būtu tās cēloņi un mērķis, allaž atstāj pēc sevis kaut kādas nogulsnes, no kurām attīstās brīvības mīlestības gars. Uzzeļ jaunu vēstījoši asni. Sākas vētrainais «žakeriju», «prageriju» un «ligu» periods Varas apziņa saļogās, vienvaldība sašķeļas. Feodālisms pieprasa varas dalīšanu ar teokratiju, sagaidot neatvairāmo tautas ierašanos, kura, kā tas allaž mēdz teikt, paņems sev lauvas tiesu. Quia nominor leo. [80]

No garīdzniecības sāk rasties muižniecība, no muižniecības —; pilsētas kopiena.

Eiropas seja ir izmainījusies. Nu un tad? Izmainās arī arhitektūras ieveids. Tāpat kā civilizācija, arī arhitektūra ir pašķīrusi lappusi, un laikmetā jaunais gars atrod to sagatavotu rakstīšanai pēc viņa diktāta. No krusta kariem arhitektūra mantojusi spraišļoto velvi tāpat kā tautas — brīvības mīlestību. Pēc tam līdz ar Romas pakāpenisko sabrukšanu nobeidzas arī romāņu arhitektūra. Hieroglifs pamet katedrāli un pāriet pils torņu ģerboņos, lai piešķirtu prestižu feodālismam. Pati katedrāle, šī kādreiz tik ļoti dogmai pakļautā celtne, kuru kopš šī brīža sagrābj vidējās kārtas, pilsētas kopienas, šī brīvība izslīd no garīdznieka rokām un atdodas mākslinieka varā. Mākslinieks ceļ to pēc savas gaumes. Ardievu noslēpums, leģenda un likums! Lai dzīvo iztēle un untums! Lai tikai garīdzniekam būtu sava bazilika un altāris, neko citu tas sev neprasa. Četras sienas ir mākslinieka rīcībā. Arhitektūras grāmata vairs nepieder garīdzniecībai, reliģijai un Romai, tā ir iztēles, dzejas un tautas varā. Ar to arī izskaidrojamas straujās un neskaitāmās tikai trīs gadsimtu vecās arhitektūras pārvērtības, kas tik ļoti mūs pārsteidz pēc tik noturīgās romāņu arhitektūras, kas pastāvējusi jau kādus sešus vai septiņus gadsimtus.

Māksla pa to laiku virzās uz priekšu milzu soļiem. Tautas ģēnijs un savdabība veic darbu, kuru līdz šim veikuši bīskapi. Ik paaudze, garām ejot, ieraksta savu rindiņu šās grāmatas lappusē; tā nokasa senos romāņu hieroglifus no katedrāļu fasādēm un tikai šur tur ar grūtībām izdodas saskatīt dogmu, kas laužas cauri jaunuzzīmētajiem simboliem. Tautas jaunrades aizklājs ļauj tik tikko nojaust reliģisko skeletu.

Grūti iedomāties, kādas vaļības toreiz atļāvās arhitekti pat attiecībā uz baznīcām. Tādas parādās vītņu kapiteļos, kas darināti nepieklājīgi apskāvušos mūku un mūķeņu veidā, kā tas redzams, piemēram, Kamīnu zālē Tiesas pilī Parīzē. Tāda ir Noasa dēka, izkalta visos sīkumos, kā tas ir uz galvenā katedrāles portāla Buržā. Tāds ir piedzērušais mūks ar ēzeļa ausīm un glāzi rokā, kas smejas visas brālības deguna priekšā, kā tas ir Bošervilas abatijā uz mazgājamā galdiņa. Tajā laikā domai, izcirstai akmenī, piederēja privilēģija, kas pielīdzināma mūslaiku preses brīvībai. Tas bija arhitektūras brīvības laiks.

Šī brīvība aiziet visai tālu. Dažreiz portāla, fasādes un pat veselas baznīcas simboliskā nozīme ir pavisam sveša kultam vai pat naidīga baznīcai. Parīzes Gijoms trīspadsmitajā un Nikolā Flamels piecpadsmitajā gadsimtā uzrakstījuši dažas šādas kūdījuma pārpilnas lappuses. Senžakdelabušrī baznīca bija visnotaļ opozīcijas gara pārsātināta.

Tā kā doma toreiz bija brīva tikai šādā veidā, tad tā visā pilnībā atrada savu izpausmi tikai tajās grāmatās, kuras sauca par celtnēm. Bez šās celtnes veida tā būtu varējusi pati sevi skatīt publiskā laukumā, bendes roku sadedzinātu, ja aiz nepiesardzības būtu iedrošinājusies pieņemt manuskripta veidu. Baznīcas portālā ietvertā doma būtu bijusi klāt grāmatā iemiesotās domas nāves soda izpildīšanas mirklī. Tādēļ, nerazdama sev cita ceļa kā vien arhitektūru, lai izlauztos dienas gaismā, tā tiecās pie tās no malu malām. Ar to arī vienīgi izskaidrojams milzīgais katedrāļu daudzums, kuras klāja visu Eiropu un kuru skaits ir tik neparasts, ka, pat pēc tā pārbaudīšanas, negribas tam lāgā ticēt. Visi sabiedrības materiālie spēki, visi sabiedrības intelektuālie spēki tiecās uz vienu vienīgu punktu — arhitektūru. Tādējādi, aizbildinādamās ar to, ka vēlas celt dievam svētnīcas, māksla sasniedza brīnišķīgu attīstību.

Tolaik ikviens, kas vien piedzima ar dzejnieka dotībām, kļuva arhitekts. Masās izkliedētie talanti, ko no visām pusēm apspieda feodālisms gluži kā zem bronzas vairogu testudo [81] , nerazdami citu izeju kā vien arhitektūru, izlauza sev ceļu ar šās mākslas palīdzību, un to iliādas rada savu izpausmi katedrāļu veidā. Visas pārējās mākslas paklausīja arhitektūrai un pakļāvās tās prasībām. Tās bija diža darba darītājas. Arhitekts — dzejnieks — meistars apvienoja sevī skulptūru, kas noklāja ar gravējumu viņa uzceltās fasādes, glezniecību, kas izkrāsoja spilgtās krāsās viņa vitrāžas, un muziķu, kas iekustināja zvanus un dūcināja ērģelēs. Pat nabaga dzeja, vārda īstajā nozīmē dzeja, kas tik tikko vilka dzīvību manuskriptos, bija spiesta, lai iegūtu kaut jel kādu nozīmi, ietverties celtnēs himnas vai korāļa veidā, citiem vārdiem sakot, tēlot to pašu lomu, kādu bija tēlojušas Eshila traģēdijas baznīcas svētkos vai «Pasaules radīšanas grāmatā» Zālamana templī.

Tā līdz pašam Gūtenbergam arhitektūra bija galvenais, visām tautām kopējais rakstības veids. Šai granīta grāmatai, kas tika iesākta Austrumos, ko turpināja grieķu un romiešu senatne, pēdējo lappusi uzrakstīja viduslaiki. Starp citu, šī šķietami retā parādība, kādu mēs tikko kā vērojām viduslaikos, kad kastu arhitektūru nomaina tautas arhitektūra, atkārtojas līdzīgos cilvēka apziņas mirkļos arī citos dižos vēstures laikmetos. Norādīsim šeit tikai vispārējos vilcienos uz šo likumību, kuras sīkākam izklāstam vajadzētu veselus sējumus:

Tālajos Austrumos, šai pirmatnējās cilvēces šūpuli, pēc indiešu arhitektūras nāk feniķiešu arhitektūra, šī arābu arhitektūras auglīgā ciltsmāte; antīkos laikos ēģiptiešu arhitektūrai, kuras paveids bija etrusku stils un ciklopiskās celtnes, seko grieķu arhitektūra, kuras turpinājums ir romiešu stils, tomēr jau apkrauts ar kartāgiešu jumolu, un pašreiz aprakstāmā laika romāņu arhitektūrai seko gotu arhitektūra. Taču, sadalot divās daļās šos trīs arhitektūras veidus, mēs atradīsim, ka trīs vecākās māsas — indiešu arhitektūra, ēģiptiešu arhitektūra un romāņu arhitektūra iemieso sevī vienu un to pašu simbolu, tas ir, teokratiju, kastu, vienvaldību, dogmu, mitu, dievību, bet trīs vecākās māsas — feniķiešu arhitektūra, grieķu arhitektūra un gotu arhitektūra, lai arī cik daudzveidīga, starp citu, arī būtu to forma, visas apzīmē vienu un to pašu: brīvību, tautu un cilvēku. Indiešu, ēģiptiešu vai romāņu celtnēs vienmēr jūtama priestera ietekme, nekas cits kā vienīgi viņa ietekme, vienalga, vai šis priesteris sauktos bramins, mags vai pāvests. Pavisam kas cits rodams tautas arhitektūrā. Tā ir daudz bagātāka, un tajā ir daudz mazāk svētulības. Feniķiešu arhitektūrā jūtams tirgonis, grieķu arhitektūrā — republikānis, gotu arhitektūrā — pilsētnieks.

Ikvienas teokratiskas arhitektūras pamatiezīmes ir nemainīgums, šausmas no progresa, tradicionālo līniju saglabāšana, pirmatnējo paraugu kanonizēšana, visu cilvēka ķermeņu formu, kā arī visu citu dabas radīto formu nemainīgā pakļaušanās neizprotamām simbola iegribām. Tās ir grūti izprotamas grāmatas, kuras atšifrēt spēj vienīgi izredzētie. Starp citu, ikvienā formā, pat kroplīgā, slēpjas jēga, kas padara to neaizskaramu. Neprasiet no indiešu, ēģiptiešu vai romāņu arhitektūras, lai tās pārveidotu savu zīmējumu vai uzlabotu savu tēlniecību. Ikviena pilnveidošana tām ir svētuma zaimošana. Šajos arhitektūras veidos, šķiet, ka dogmu bardzība, sastingusi uz tās radīto pieminekļu akmens, pakļāvusi tos otrreizējai pārakmeņošanai. Turpretī raksturīgākās tautas arhitektūras celtņu īpašības ir daudzveidība, progress, savdabība, greznība, nepārtraukta kustība. Celtnes ir jau tiktāl atraisījušās no reliģijas, ka spēj domāt par savu skaistumu, lai to lolotu, lai bez mitas pilnveidotu savu statuju un arabesku rotu. Tās ir pasaulīgas. Tās slēpj sevī cilvēcisku elementu, kuru tās nemitīgi piejauc klāt dievišķīgajam simbolam, kura vārdā tās joprojām tiek celtas. Tāpēc arī šīs celtnes ir pieejamas ikvienai dvēselei, ikvienam saprātam, ikvienai iztēlei, vēl joprojām gan simboliskas, tomēr viegli izprotamas kā pati daba. Starp teokratisko un tautisko arhitektūru ir tāda pati starpība kā starp priesteru valodu un vienkāršo sarunas valodu, kā starp hieroglifiem un mākslu, starp Zālamanu un Fidiju.

Ja mēs izdarīsim kopsavilkumu par visu to, uz ko mēs līdz šim tikai vispārējos vilcienos norādījām, neņemot vērā tūkstošiem pierādījumu un tūkstošiem sīkāku iebildumu, tad nonāksim pie secinājuma, ka līdz piecpadsmitajam gadsimtam arhitektūra bija galvenā cilvēces reģistra grāmata, ka šai laika posmā nebija radusies pasaulē neviena kaut cik sarežģīta doma, kas nebūtu radusi savu izpausmi celtnē; ikvienai visiem pieejamai idejai, tāpat kā ikvienam reliģiskam likumam, bija savs piemineklis. Viss ievērojamais, par ko vien cilvēku dzimums domājis, bija ierakstīts akmenī. Un kāpēc? Tāpēc, ka ikviena doma, vienalga, vai tā būtu reliģiska vai filozofiska, ir ieinteresēta sevi iemūžināt, citiem vārdiem, doma, kas saviļņojusi vienu paaudzi, vēlas saviļņot arī citas un atstāt pēc sevis pēdas. Un cik nedroša ir manuskripta nemirstība! Turpretī celtne, — lūk, tā ir pavisam cita grāmata, stipra, ilglaicīga un izturīga. Lai iznīcinātu uz papīra uzrakstītu vārdu, pietiek ar lāpu vai barbaru. Lai iznīdētu akmenī iecirstu vārdu, nepieciešams sabiedrisks apvērsums vai arī dabas katastrofa. Barbaru ordas brāzušās pāri Kolizejam, plūdu viļņi varbūt plosījušies pāri piramīdām.

Piecpadsmitajā gadsimtā viss izmainās.

Cilvēka doma atrod iespēju sevi iemūžināt, iespēju, kas nodrošina ne tikvien ilgstošāku un izturīgāku, bet arī vienkāršāku un vieglāku tās eksistenci. Arhitektūra ir nogāzta no sava troņa. Orfeja akmens burtus aizstāj Gūtenberga svina burti.

Grāmata nokaus celtni.

Grāmatu iespiešanas izgudrojums ir visievērojamākais vēstures notikums. Tā ir visu revolūciju ciltsmāte. Tas ir pavisam jauns cilvēka domas izteiksmes veids; tā ir cilvēka doma, kas atbrīvojas no vienas formas un ietērpjas otrā, tā ir pilnīga un galīga šās simboliskās čūskas ādas maiņa — šās čūskas, kas kopš Ādama laikiem attēlo saprātu.

Iespiesta vārda veidā doma kļuvusi nemirstīgāka nekā jebkad: tā ir spārnota, netverama, neiznīcināma. Tā saplūst kopā ar gaisu. Arhitektūras laikā tā pārvērtās akmens bluķī un valdonīgi saņēma savā varā noteiktu gadsimtu un noteiktu vietu. Tagad tā kļūst par putnu baru, kas izkliedējas uz visām četrām debess pusēm un ieņem uzreiz visus punktus laikā un telpā.

Atkārtojam, kas gan neredzēs, ka šādā veidā doma kļūst gandrīz neizdzēšama. No izturīgas tā kļuvusi dzīvotspējīga. Ilgu mūžu aizstājusi nemirstība. Jebkuru masu var sagraut, bet kā gan iznīdēt to, kas ir visuresošs! Uznāks plūdi, kalns sen būs pazudis zem viļņiem, bet putni joprojām laidelēsies un, kaut vai viens vienīgs šķirsts turēsies virs ūdens, stihijai bangojot, putni nolaidīsies uz tā, paliks neskarti kopā ar to, būs kopā ar to pie ūdens krišanās, un jaunā pasaule, kas radīsies no šī haosa, pamostoties ieraudzīs, kā virs tās pland spārnota un dzīva nogrimušās pasaules doma.

Un, kad mēs pārliecināmies par to, ka šis izteiksmes veids ir ne tikvien visdrošākais, bet arī visvienkāršākais, visērtākais, vispieejamākais visiem, kad mēs domājam par to, ka tas nav saistīts ar lielām kravām un neprasa smagus rīkus; kad mēs salīdzinām to domu, kura, lai iemiesotos celtnē, spiesta iekustināt četras vai piecas citas mākslas, veselas tonnas zelta, veselu kalnu akmeņu, veselu mežu spāru, veselu armiju strādnieku, kad salīdzinām to ar domu, kas ietvērusies grāmatā un kam pietiek ar mazumiņu papīra, mazumiņu tintes un kādu spalvu, kā gan tad lai brīnās par to, ka cilvēka saprāts atteicies no arhitektūras par labu grāmatu iespiešanai? Aizsprostojiet piepeši sākotnējo upes gultni ar kanālu, izraktu zemāk par tās līmeni, un upe atstās savu gultni.

Paraugieties, kā, sākot ar iespiedmašīnas izgudrošanu, arhitektūra pamazām sāk vārguļot, panīkt un novīst. Jūs jūtat, ka ūdens šajā gultnē izsīkst, ka dzīvības sula no tās aizplūst, ka gadsimtu un tautu doma no tās vairās. Šis atsalums pret arhitektūru piecpadsmitajā gadsimtā ir vēl tik tikko jaušams, jo iespiestais vārds vēl ir nevarīgs, un vislielākais, uz ko tas spējīgs, ir atvilkt no varenās arhitektūras vienīgi tās dzīvesspēka pārmēru. Bet, jau sākot ar sešpadsmito gadsimtu, arhitektūras slimība ir pilnīgi acīm redzama; tā vairs nav galvenā sabiedrības pamatidejas paudēja; tā nožēlojamā veidā pielāgojas klasiskajai mākslai; no gailu, no eiropiešu, no savdabīgas tā kļūst par grieķu un romiešu mākslu; no patiesas, no mūsdienu mākslas tā pārvēršas par pseidoklasisku. Tieši šo pagrimuma laikmetu sauc par renesanses laikmetu. Pagrimums, starp citu, spīdošs, jo senais gotu ģēnijs — šī saule, kas norietējusi aiz Maincas iespiedmašīnas, — vēl kādu laiku laužas cauri jauktajiem latīņu arkādu un korintiešu kolonādu blāķiem ar saviem pēdējiem stariem.

Šo norietošo sauli tad nu mēs arī noturam par ausmu.

Tomēr, kopš tā brīža, kad arhitektūra nav vairāk nekas cits kā tikai māksla starp citām mākslām, kopš tā mitējusies būt par visu aptverošo mākslu, valdošo mākslu, tirānisko mākslu, tās spēkos vairs nav apturēt pārējo mākslu attīstību. Tās atbrīvojas, salauž arhitektūras jūgu un tiecas katra uz savu pusi. Ikviena no tām šās savstarpējo saišu saraušanas dēļ tikai iegūst. Savrupība sekmē augsmi. Mākslas grebšana kļūst par tēlniecību, apgleznošana — par glezniecību, liturģija — par muziķu. Tā ir it kā valsts, kura pēc sava Aleksandra nāves sašķēlusies un kuras provinces kļuvušas atsevišķas valstis.

Tas bija arī iemesls tam, ka radās Rafaels, Mikelandželo, 2ans Gužons, Palestrins — šie žilbinošie sešpadsmitā gadsimta gaismneši.

Vienlaikus ar mākslu visnotaļ atbrīvojas arī cilvēka doma. Viduslaiku ķeceru vadoņi bija jau iedragājuši plašus robus katolicismā. Sešpadsmitais gadsimts baznīcas vienību salauž galīgi. Līdz grāmatu iespiešanas brīdim reforma būtu bijusi tikai baznīcas šķelšanās;

grāmatu iespiešana to pārvērta revolūcijā. Iznīciniet iespiedmašīnu, un ķecerība būs padarīta bezspēcīga. Lai tā būtu vai nu likteņa, vai providences nolemtība, bet Gūtenbergs ir Lutera priekštecis.

Kad viduslaiku saule ir pavisam norietējusi un gotu ģēnijs uz visiem laikiem izdzisis pie mākslas apvāršņa — arhitektūra arvien vairāk un vairāk apsūb, izbāl un pazūd ēnā. Iespiestā grāmata, šis celtņu ķirmis, sūc no tās sulu un kremt to. Līdzīgi augam, tai nolūp miza, nobirst lapas, un tā panīkst acu priekšā. Tā ir trūcīga, nabadzīga, tā ir — nekas. Tā vairs neko nepauž, pat ne atmiņas par seno mākslu. Atstāta tikai pašu spēku ziņā, pārējo mākslu pamesta, — tāpēc ka arī cilvēku doma to pametusi, — tā mākslinieku trūkuma dēļ aicina sev talkā amatniekus. Vitrāžu nomaina logs. Pēc tēlnieka nāk akmeņkalis. Ardievu spēks, savdabība, dzīvums, saprātīgums! Gluži kā nožēlojama ubadze tā velk savu dzīvību darbnīcās, pārtikdama no kopijām. Mikelandželo jau sešpadsmitajā gadsimtā, bez šaubām, tāpēc ka viņš sajuta, ka tā iet bojā, radās pēdējā cerība, izmisuma cerība. Šis titāns sablīvēja Panteonu virs Partenona un uzcēla Romā Sv. Pētera katedrāli. Tas ir lielākais mākslas darbs, kas pelnījis, ka to uzskata par vienīgo, pēdējo arhitektūras savdabīgu paraugu, pēdējais mil/a-mākslinieka paraksts uz milzu akmens saraksta, kuram nav vairs turpinājuma.

Mikeland/olo nomirst, bet ko dara šī nožēlojamā arhitektūra, kas pārdzīvojusi pati sevi kaut kāda rēga, kaut kādas ēnas veidā? Tā ķeras pie Sv. Pētera katedrāles Romā, to akli atdarina un padara to smieklīgu. Tā pārvēršas par māniju. Tā ir rīcība, kas izraisa nožēlu.

Ikvienam gadsimtam ir sava Sv. Pētera katedrāle: septiņpadsmitajā gadsimtā — tā ir Valdegrasa, astoņpadsmitajā gadsimtā —' Sv. Ženevjevas baznīca. Ikvienai valstij ir sava Sv. Pētera katedrāle. Londonai — sava, Pēterburgai — sava.2 Parīzei to ir pat divas vai trīs. Tomēr tas ir jebkādu nozīmi zaudējis testaments, tā ir nespēkā ieslīgušas dižas mākslas pēdējā muldēšana, kad tā pirms savas nāves iekrīt bērna prātā.

Ja mēs raksturīgo pieminekļu vietā, par kuriem tikko kā runājām, pētīsim vispārējo sešpadsmitā vai

astoņpadsmitā gadsimta mākslas seju, mēs pamanīsim tās pašas pagrimuma un novājējuma pazīmes. Sākot ar Fransuā II, arhitekturālā celtņu forma arvien vairāk un vairāk nolīdzinās, ļaujot izspiesties uz āru, līdzīgi skeleta kauliem uz novājējuša slimnieka ķermeņa, ģeometriskai formai. Mākslas daiļās līnijas atdod vietu saltajām un nelokāmajām ģeometra līnijām. Eka vairs nav ēka, tā ir daudzskaldnis. Arhitektūra ar mokām pūlas apsegt šo kailumu. Lūk, grieķu zelminis ieviešas romiešu zelminī — un otrādi. Tas ir joprojām tas pats Panteons Partenonā, joprojām tā pati Sv. Pētera katedrāle Romā. Lūk, Anrī IV ķieģeļu mājas ar akmens stūriem, Karaļa laukums un Troņmantnieka laukums. Lūk, Luī XIII baznīcas — smagas, zemas, lēzenām velvēm, neveiklas, apkrautas ar kuprim līdzīgu jumolu. Lūk, Mazarini laiku arhitektūra, Četru nāciju koledža, slikts itāliešu atdarinājums. Lūk, Luī XIV pilis — garas, stingas, garlaicīgas kazarmas galminiekiem. Lūk, beidzot, Luī XV laikmets ar tā cigoriņu pušķiem, tārpiņiem, kārpām un puniem, kas izkropļo seno, veco, bezzobaino, tomēr joprojām koķeto arhitektūru. No Fransuā II līdz Luī XV šī slimība izvēršas ģeometriskā progresijā. No senās mākslas palikuši pāri vienīgi kauli un āda. Tā mirst nožēlojamā nāvē.

Bet kas pa to laiku noticis ar grāmatu iespiešanas mākslu? Visa dzīvības sula, kas noplūdusi arhitektūrai, pārlējās tajā. Cik arhitektūra sarūk, tik grāmatu iespiešana briest un aug. Visu spēka rezervi, kuru cilvēka doma izšķieda, būvējot celtnes, tā tagad izšķiež grāmatu iespiešanai. Tā, sākot ar sešpadsmito gadsimtu, prese, izaugusi vienā līmenī ar sarūkošo arhitektūru, metas divkaujā un to nokauj. Septiņpadsmitajā gadsimtā tā ir jau tik varena, tik uzvaroša, tik ļoti nostiprinājusi savu uzvaru, ka spējīga sarīkot pasaulei dižā literatūras gadsimta svētkus. Astoņpadsmitajā gadsimtā, pēc ilgas atpūtas Luī XIV galmā, tā no jauna satver veco Lutera zobenu, apbruņo ar to Voltēru un trokšņaini metas triecienuzbrukumā pret to pašu Eiropu, kuras arhitekturālo izteiksmi tā jau pati iznīcinājusi. Astoņpadsmitā gadsimta beigās tā ir visu veco izpostījusi. Deviņpadsmitajā — tā sāk celt no jauna.

Tātad pajautāsim sev tagad, kura no abām mākslām pēdējo trīs gadsimtu laikā bijusi īstā cilvēka domas pārstāve? Kura no tām šo domu attēlo? Kura no tām izteic ne tikvien tās literārās un sholastiskās kaislības, bet arī visu tās plašo, dziļo un visuaptverošo kustību? Kura no tām nemitīgi, nepārtraukti un pastāvīgi iet kopsolī ar cilvēka dzimumu, kas vienmēr virzās uz priekšu, — šo tūkstoškājaino briesmoni? ArhitekLūra vai grāmatu iespiešana?

Grāmatu iespiešana gan. Nevajag aloties: arhitektūra ir gājusi bojā, neglābjami gājusi bojā, iespiestās grāmatas nokauta, nokauta tāpēc, ka tā nav tik izturīga, nokauta tāpēc, ka tā maksā dārgāk. Ik katedrāle ir miljards. Iedomājieties tagad, kādi milzu ieguldījumi būtu vajadzīgi, lai uzrakstītu no jauna šo arhitektūras grāmatu, lai no jauna mudžēt mudžētu zemes virsū tūkstošiem ēku, lai atgrieztos pie tiem laikiem, kad arhitektūras pieminekļu daudzums būtu tāds, ka pēc aculiecinieka vārdiem «šķita, ka pasaule noskurinājusies, nometusi no sevis savas vecās drānas, lai ieģērbtos baltos baznīcas svēttērpos». Ercīt enim ut si munclus, ipse excutiendo semet, rejecta vetustate, candidam ecclesiarum vestem indueret. (Glaber Radulphus.)

Bet grāmata ir tik ātri gatava, tik maz izmaksā un to vai tik viegli izplatīt! Kā gan lai brīnās par to, ka jebkura cilvēka doma tiecas pa šo nogāzi? Tas nenozīmē, ka <n hilekI ui ri nevar vēl joprojām radīt gan še, gan luī kādu skaistu pieminekli, atsevišķus mākslas paraugus. Šad tad, pat grāmatu iespiešanai valdot, protams, parādīsies kolonas, uzceltas no lielgabalu kausējuma, veselai armijai palīdzot, tāpat kā, arhitektūrai valdot, vesela tauta, vācot un saliedējot kopā atsevišķus fragmentus, radījusi iliādas, romansero, mahabahratus un nībelungus. Liela nejaušība var radīt arī divdesmitajā gadsimtā ģeniālu arhitektu, tāpat kā tā radījusi trīspadsmitajā gadsimtā Danti. Taču tā vairs nebūs sociāla māksla, kolektīva māksla, valdošā māksla. Diženu poēmu, diženu celtni, diženu cilvēces mākslas darbu jau vairs necels — to iespiedīs.

Un turpmāk, ja arī arhitektūra nejauši uzplauks, tā vairs nebūs valdone. Tā pakļausies literatūras liku

miem, kurai citkārt arhitektūra pati tos bija noteikusi. Abu mākslu savstarpējās attiecības krasi mainīsies. Protams, arī arhitektūras laikmetā poēmas, tiesa, gan retas, atgādināja tās pašas celtnes. Indijā Viaza poēmas ir sarežģītas, savādas un neizdibināmas kā pagodas; Ēģiptes austrumos — dzejai, tāpat kā celtnēm, piemīt cēlas un mierīgas līnijas; antīkajā Grieķijā — skaistums, skaidrība, miers; kristīgo Eiropā — katolicisma diženums, tautas vientiesība, dāsnais un krāšņais atjaunošanās laikmeta uzplaukums. Bībelei ir līdzība ar piramīdām, Iliādai ar Partenonu, Homēram ar Fidiju. Dante trīspadsmitajā gadsimtā — ir pēdējā romāņu baznīca, Šekspīrs sešpadsmitajā — pēdējā gotu katedrāle.

Tā nu, lai savilktu kopā pašu galveno no visa tā, par ko mēs līdz šim aiz nepieciešamības runājām nepilnīgi un pavirši, teiksim, ka cilvēka dzimumam ir divas grāmatas, divas kronikas, divi testamenti — arhitektūras un grāmatu iespiešanas testaments, akmens bībele un papīra bībele. Bez šaubām, kad aplūko šīs abas bībeles, tik plaši atvērtas gadsimtos, tad neviļus jānožēlo neapstrīdamais granīta rakstības dižums, šis milzu alfabēts, izklāstīts kolonādēs, pilonos, obeliskos, šis cilvēka rokām saliktais kalnu atveids, kas klāj visu zemes virsu un sargā pagātni, sākot ar piramīdu un beidzot ar zvanu torni, sākot ar Heopsa laikiem līdz Strasburgas katedrāles celšanas laikam. Vajag lasīt un pārlasīt pagātni, kas ierakstīta šais marmora lappusēs. Vajag apbrīnot un pārlapot bez mitas šo arhitektūras rakstīto grāmatu, tomēr nevajag noliegt ēkas dižumu, kādu savukārt ceļ grāmatu iespiešana.

Šī celtne ir kolosāla. Kāds statistiķis aprēķinājis, ja uzliktu citu citai virsū visas grāmatas, kuras iespiestas, sākot ar Gūtenberga laikiem, tad ar tām varētu aizpildīt atstatumu no zemes līdz mēnesim; bet mēs nebūt nevēlamies runāt par šāda veida dižumu. Un tomēr, kad mēs domās pūlamies radīt sev kopainu par to, ko mums devusi grāmatu iespiešana līdz pat mūsu dienām, vai gan mūsu priekšā nerastos tāds darbu kopums kā milzu celtne, pie kuras radīšanas bez atelpas strādā cilvēce, — celtne, kura ar savu pamatu balstās uz visas zemeslodes un kuras pārmērīgā galva ietiecas nākotnes miglājos?

Tas ir kā tāds skudru pūznis. Tas ir strops, kurā iztēles zeltotās bites atgriežas ar medus nastu. Šai celtnei ir tūkstošiem stāvu. Gan šur, gan tur uz tās kāpņu laukumiņiem iziet tumšas zinātnes alas, kas krustojas šās celtnes dzīlēs. It visur celtnes ārpusē māksla jo izšķērdīgi atritina mūsu acu priekšā savas arabeskas, rozetes, mežģiņu griezumus. Šeit katram atsevišķam darinājumam, lai cik tas arī liktos untumains un savrups, ir sava vieta, savs izcilnis. Te viss izdveš harmoniju. Sākot ar Šekspīra katedrāli un beidzot ar Bairona mošeju, tūkstošiem zvanu tornīšu juku jukām blīvējas šai vispasaules domas metropolē. Pie pašas celtnes pakājes atveidoti daži arhitektūras neiereģistrēti cilvēces seni dokumenti. Pa kreisi no ieejas iestiprināts sens balta marmora bareljefs — tas ir Homērs, pa labi — daudzvalodu bībeles slej savas septiņas galvas. Tālāk spurojas Romansero hidra un vēl dažas citas jauktas formas, Vedas un Nībelungi. Starp citu, brīnišķīgā celtne vēl joprojām paliek nepabeigta. Prese, šis milzu mehānisms, bez atelpas izsūknējot visu sabiedrības intelektuālo sulu, bez mitas izverd no savām dzīlēm arvien jaunus būvmateriālus savam mākslas darbam. It viss cilvēku dzimums atrodas sastatņu celšanas darbā. Ik prāts ir mūrnieks. Pats lēnprātīgākais no tiem aizmūrē viņam uzdoto caurumu vai liek savu akmeni, pat Retifs Delabretons nes šurp savu grozu ar apmetuma gružiem. Ik dienas izslējās jauns mūrējuma slānis. Neatkarīgi no ikviena rakstnieka atsevišķā individuālā ieguldījuma ir arī kolektīvi ieguldītas daļas. Astoņpadsmitais gadsimts dod Enciklopēdiju, revolūcija rada Moniteur'u [82] . Protams, prese arī ir būve, kas aug un tiecas augšup bezgalīgās spirālēs; tajā valda tāds pats valodu sajaukums, nemitīgs rosīgums, nenogurstošs darbs, nikna visas cilvēces sacensība; tajā ir apsolītais patvērums jaunu vispasaules plūdu, jauna barbaru uzbrukuma gadījumā. Tas ir otrs cilvēces dzimuma Bābeles tornis.

## SESTĀ GRĀMATA

..

## 1 objektīvs acu uzmetiens senajai maģistratūrai

Tūkstoš četri simti astoņdesmitajā gadā pēc Kristus dzimšanas dižciltīgais Robērs d'Estutvils, bruņinieks, sers de Beins, d'Ivrī un Sentandrī barons Lamaršā, karaļa padomnieks un kambarkungs, bija visai laimīgs cilvēks. Bija aizritējuši jau gandrīz septiņpadsmit gadu kopš tā laika, kad viņš 1465. gada 7. novembrī, tas ir, tieši tajā gadā, kad parādījās komēta [83] , bija saņēmis no karaļa šo jauko Parīzes prevo posteni, kas bija plaši izdaudzināts, tāpēc ka deva daudz vairāk tiesību nekā uzlika pienākumu, dignitas, — saka Johans Lemnejs, — quae cum non exigua potestate politiam concernente, atque praerogativis multis et juribus conjuncta est [84] . Tūkstoš četri simti astoņdesmit otrajā gadā likās visai neparasti, ja karaļa dienestā atrodas muižnieks, kura iecelšana amatā attiecas uz laiku, kad karaļa Luī XI ārlaulības meita salaulājās ar Burbonu hercoga nelikumīgi dzimušo dēlu. Tai pašā dienā, kad Robērs d'Estutvils stājās mesira Žaka de Viljē vietā Parīzes prevo postenī, mētru Žeanu Dovē iecēla mesira Elī de Toreta vietā — par tiesas palātas pirmo priekšsēdētāju, Zans Žuvenels Dezirsens aizstāja Francijas valsts kancleru Pjeru de Morviljē un Renjo de Dormans pievīla Pjera Piī cerības, kurš sapņoja par pastāvīgā ziņojuma sniedzēja posteni karaliskajā tiesā. Lūk, cik daudz cilvēku nomainījās priekšsēdētāja, augstākā tiesneša un ziņojumu sniedzēja amatos kopš tā laika, kad Robērs d' Estutvils kļuva par Parīzes prevo!

Viņa amats tam bija «iedots glabāšanā», tā skanēja karaļa raksts; un tiešām, viņš to sargāja modri. Viņš tajā bija ieķēries, viņš tajā bija ieaudzis, viņš tik ļoti bija kļuvis ar to identisks, ka bija pratis izbēgt no tās pārmaiņu mānijās, kāda bija apsēdusi Luī XI, šo neuzticīgo, ķildīgo un rosīgo karali, kas ar biežu iecelšanu un nomainīšanu amatos centās saglabāt savas varas brīvību. Un ne tikai to — krietnais bruņinieks panāca vēl, ka šo amatu pēc viņa mantoja viņa dēls, un nu jau bija apritējuši divi gadi, kopš muižnieka 2aka d' Estutvila — ieroču nesēja vārds figurēja līdzās viņa vārdam Parīzes pilsētas tiesas pastāvīgo locekļu saraksta priekšgalā. Reta un, protams, neparasta vēlība! Tiesa, Robērs d' Estutvils bija drošsirdīgs karavīrs, viņš vīrišķīgi bija pacēlis bruņinieka karogu pret Sabiedriskās labklājības ligu un dāvājis karalienei viņas ierašanās dienā Parīzē brīnišķīgu cukura briedi. Turklāt viņam bija ļoti. draudzīgas attiecības ar mesiru Tristanu Vientuļnieku, karaļa tiesas priekšsēdētāju.

Mesira Robēra dzīve tātad bija visai tīkama un jauka. Pirmkārt, viņš saņēma ļoti lielu algu, kurai, tāpat kā lieki smagi ķekari viņa vīnogulājā, nāca klāt ienākumi no visa tiesu apgabala kancelejām, turklāt vēl piedevām ienākumi no civilajām un kriminālajām lietām, kas tika izskatītas zemākajās tiesu instancēs Šatlē, neskaitot dažu ievērojamu ceļa maksas iekasēšanu no Mantas un Korbeija tiltiem, nodokļus no vīnogu vācējiem, malkas mērītājiem un sāls svērājiem.

Pievienojiet visam klāt vēl prieku braukāt pa pilsētu kopā ar veselu svītu kopienu vecāko un kvartālu uzraugu, kas bija ģērbušies savos sarkani brūnajos tērpos, un izcelties to vidū ar savu skaisto karavīru tērpu, kura attēlu jūs vēl šobaltdien varat apbrīnot uz viņa kapa Valmontas abatijā Normandijā, Un bruņu cepuri, gluži saņurcītu kaujā pie Monlerī. Un bez tam — vai tad tā ir nieka lieta apzināties, ka viņam visā pilnībā padota pilsētas sardze, durvju sargs un Šatlē patruļnieki, divi Šatlē tiesas vīri, auditores Castelletti, sešparlsmit komisāri no sešpadsmit kvartāliem, Šatlē cietuma uzraugs, četri lēņu seržanti, simt divdesmit jātnieku seržanti, simt divdesmit seržanti zižļu nesēji, naktssardzes priekšnieks ar visiem saviem pakļautajiem? Un vai tā ir nieka liete — spriest tiesu, izšķirt visas civilās un kriminālās lietas; viņam taču dotas tiesības atvest ļaudis piespiedu kārtā, dotas tiesības pakārt un izlikt pie kauna staba, neskaitot nemaz sīko lietu iztiesāšanu pirmajā instancē — iri prima instantia, kā sacīts hartās, — visā Parīzes vikontistē, kas tik godpilnā kārtā apveltīta ar septiņiem muižnieku tiesas apriņķiem?

Vai gan var iedomāties kaut ko patīkamāku nekā tiesāt un izrēķināties, kā to ik dienas darīja Robērs d'Estutvils Granšatlē zem Filipa Augusta laikmeta platajām un zemajām velvēm., un atgriezties ik vakaru — kā tas bija iegājies viņa paradumā — apburošajā mājiņā Galileja ielā, kas atrodas aiz karaliskās pils žoga un ko bija atnesusi pūrā viņa sieva Ambruāza de Lorē kundze, un atpūsties tur pēc nogurdinoša darba, kad bija aizraidījis kādu nelaimīgu cilvēku pārnakšņot «mazajā būdiņā Eskoršerī ielā, kuru tiesneši un Parīzes vecākie izmantoja par cietumu un kura bija pavisam vienpadsmit pēdu gara, septiņas pēdas četras collas plata un vienpadsmit pēdas augsta» [85] .

Mesirs Robērs d' Estutvils valdīja ne tikvien tiesas resorā kā prevo un Parīzes vikonts, bet bāza savu degunu arī augstākās karaliskās tiesas lietās un arī peļņu no tām savā kabatā. Nebija nevienas kaut cik augsti stāvošas personas, kas nebūtu izgājusi caur viņa rokām, pirms tā nonāca pie bendes. Tas bija viņš, kas devās uz Bestīliju Sentantuāna priekšpilsētā pie Nemūras hercoga, lai nogādātu viņu no turienes uz galvenā tirgus laukuma, un pēc tam pie de Senpola kunga, lai to nogādātu uz Greves laukumu, pie kam pēdējais bija sašutis un skaļi protestēja, par jo lielu prieku prevo kungam, kas ne visai ieredzēja konstebla kungu.

Visa tā, protams, bija vairāk nekā pietiekami, lai darītu cilvēka mūžu laimīgu un slavenu un lai vēlāk nodrošinātu tam izcilu lappusi tai interesantajā Parīzes prevo vēsturē, no kuras var uzzināt, ka Udardam de Vilnēvam bijusi māja Kautuves ielā, ka Gijoms de Angasts nopircis lielo un mazo Savoju, ka Gijoms Tibū novēlējis Sv. Ženevjevas mūķenēm savas mājas Klopēna ielā, ka īgs Obrio dzīvojis Dzeloņcūkas viesnīcā, kā arī citus sadzīves faktus.

Tomēr, par spīti tam, ka mesiram Robēram d' Estutvilam bija tik daudz iemeslu dzīvot mierīgi un priecīgi, viņš 1482. gada 7. janvāra rītā pamodās bezgala īgns un visnejēdzīgākajā omā. Kāpēc uzradās šāds garastāvoklis, to viņš pats nebutu varējis pateikt. Vai tas bija tāpēc, ka debesis apmākušās? Vai tāpēc, ka viņa Monlerī laika zobena siksnas sprādze bija slikti aizāķēta un pārlieku cieši, pa kareivju modei, sažņaudza viņa tuklo, visiem prevo raksturīgo augumu? Varbūt tāpēc, ka Robērs d'Estutvils bija redzējis paejam garām savam logam vazaņķus, kas viņu noniecināja, iedami pa četri rindā, kamzoli mugurā, bez krekla, saplīsušām cepurēm, ar tarbām un blašķēm pie jostas. Bet varbūt tā bija neskaidra nojauta par to, ka nākamais karalis Kārlis VIII būs spiests nākamajā gadā apcirpt Parīzes prevo ienākumus par trīs simti septiņdesmit livriem sešpadsmit sū un astoņiem denjē? Lasītājs iemeslu var izraudzīties pēc paša patikas; kas attiecas uz mums, mums tendence domāt, ka viņam bija slikts garastāvoklis vienkārši tāpēc, ka viņam bija slikts garastāvoklis.

Starp citu, bija pirmdiena pēc svētkiem, garlaicīga diena visiem un jo sevišķi amatpersonām, kuru pienākumos ietilpa nomēzt visus netīrumus — kā pārnestā, tā arī tiešā nozīmē, — kādus atstāj pēc sevis svētki Parīzē. Turklāt viņam bija jānotur tiesas sēde Granšatlē. Nu, un mēs esam ievērojuši, ka tiesneši parasti mēdz iekārtoties tā, lai tiesas sēžu dienas būtu arī viņu sliktā garastāvokļa dienas, lai būtu vienmēr kāds pie rokas, uz kuru varētu nesodīti izgāzt savas dusmas karaļa, likuma un taisnības vārdā.

Pa to laiku tiesas sēde bija sākusies bez Robēra d'Estutvila. Kā tas bija kļuvis par paradumu, viņu kriminālās, civilās un privātās lietās aizstāja palīgi, un jau kopš pulksten astoņiem rītā daži desmiti pilsētnieku un pilsētnieču, cieši saspiesti, drūzmējās Šatlē apakšējās sēžu zāles tumšajā kaktā starp stipro ozola koka aizžogojumu un mūri, svētlaimīgi noskatīdamies daudzveidīgajā un interesantajā civilās un kriminālās tiesas ainā, kuru mazliet juceklīgi noturēja mētrs Florians Barbedjens — Šatlē jaunākais tiesnesis un prevo kunga palīgs.

Zāle bija maza, ar zemiem un velvētiem griestiem. Tās dibenā stāvēja heraldiskajām lilijām izgreznots galds ar lielu, grieztu ozolkoka atzveltnes krēslu, kas bija paredzēts prevo un šobrīd stāvēja tukšs, bet pa kreisi no tā atradās sols jaunākajam tiesnesim — mētrām Floriānam. Mazliet zemāk sēdēja tiesas sekretārs un kaut ko skribelēja. Tieši pretī sēdēja publika, bet durvju un galda priekšā — daudz tiesnešu violetos kamlota kamzoļos ar baltiem krustiem uz krūtīm. Divi kopienas vecāko pilsētas padomes seržanti, ģērbušies pēc Tusēna parauga piegrieztos sarkani zilos svārkos, stāvēja sardzē pie zemajām, aizvērtajām durvīm, kas bija redzamas zāles dibenā aiz galda. Biezajā mūrī ievietotais vienīgais, šaurais, spriešļotais logs ar janvāra dienas bālo gaismu apspīdēja divas smieklīgas figūras: untumaino akmens dēmonu pašā zāles griestu velves centrā un tiesnesi, kas sēdēja zāles dibenā ar karaliskajām lilijām izgleznotajā solā.

Un patiesi, iedomājieties starp diviem tiesas lietu blāķiem nolīkušu, uz elkoņiem atspiedušos vīru ar brūna, gluda auduma šlepi zem kājām un tumši sarkanu, grubuļainu seju, iegrimušu baltā jērādas apkaklē, kuras divi kumšķīši šķita aizvietojam viņam uzacis; iedomājieties acis, kas ik mirkli mirkšķinās, valdonīgi nokārušos ļenganos vaigos, kas it kā apvienojās zem zoda, un —jūsu priekšā būs mētrs Floriāns Barbedjens —* Šatlē jaunākais tiesnesis.

Turklāt tiesnesis bija kurls. Šī īpašība, starp citu, nav nekāda lielā vaina tiesnesim. Tas arī nebūt nebija par traucēkli mētrām Floriānam taisīt visai noteiktus un nepārsūdzamus spriedumus. Ir taču neapšaubāms, ka tiesnesim pietiek ar to vien, ka viņš izliekas, ka klausās, un godājamais tiesnesis pilnām apmierināja šo tiesā vienīgi svarīgo noteikumu, jo viņa uzmanību nevarēja iztraucēt nekāds blakus troksnis.

Starp citu, tiesas zālē bija kāds vērotājs, kas bez žēlastības izsmēja katru viņa rīcību un kustību; tas bija mūsu draugs Zeans Frolo di Mulēns, vakar vēl skolnieks, ložņa, kuru jebkurā laikā varēja allaž sastapt kurā katrā Parīzes nostūrī, tikai ne profesora katedras priekšā.

— Pavej, — viņš čukstēdams sacīja savam biedram Robēnam Puspēnam, kas stāvēja viņam līdzās un smējās par paskaidrojumiem, kādus draugs sniedza par ainām, kas norisinājās viņu acu priekšā, — kur ir Žaneta di Bīsona, daiļā Jaunā tirgus slaista meita! Zvēru pie savas dvēseles, viņš to ir notiesājis, šis vecis kraķis! Viņš ir ne tikvien kurls, bet arī akls. Piecpadsmit sū četrus Parīzes denjē soda naudas par to, ka uzkārusi sev kaklā divas pātaru krelles. Tas ir mazliet par dārgu! Iex dur i car minis. [86] — Bet kas tad tas? Robēns Šjefdevils, bruņu kreklu meistars! Sakarā ar to, ka viņš saņēmis meistara nosaukumu un pieņemts savā cunftē. Nu viņš maksā savu iestāšanās naudiņu! Kas tad tas? Divi muižnieki šo marodieru vidū. Eglē de Suāns un Itēns de Maijī! Divi ieroču nesēji, corpus Christi! Ak tā, viņi iekrituši, spēlējot kauliņu spēli. Kad gan man būs lemts redzēt šeit mūsu rektoru? Simt Parīzes livru soda par labu karalim. Barbedjens plēš pamatīgi, kā jau daždien kurls. Lai es uz vietas pārvēršos sava brālī arhidiakonā, ja tas spētu mani atturēt no kāršu spēles; spēlēt dienu, spēlēt nakti, dzīvot spēlējot, mirt spēlējot un, paspēlējot pēdējo kreklu, likt uz spēles arī savu dvēseli! — Svētā jaunava, cik daudz meiču! Cita pēc citas, manas aitiņas! Ambruāza Lekījēra, Izabo la Peineta! Berarda Zironēna! Nudien, es tās visas pazīstu! Sodu! Sodu! Nu jums gan tagad parādīs, kā nēsāt zeltītas jostas! Desmit Parīzes sū, koķetes! Ak tu vecais tiesneša purns, kurls un stulbs. Ak tu Florian, lempi! Ak tu Barbedjen, stulbeni! Pavej, kā iepleties pie galda! Viņš rij prāviniekus, rij lietas, viņš rij, viņš gremo, viņš pārēdas, viņš piepilda sevi līdz kaklam. Soda nauda, nezināma īpašnieka manta, nodokļi, kavējuma nauda, tiesas izdevumi, zaudējumu-atlīdzība, cietums un važas ar izdevumu sodu — tas viss viņam ir Ziemsvētku piparkūkas un Jāņu dienas marcipāns. Paraugies uz šo barokli! Palūk, vēl viena mīlas priesteriene! Tibo la Tiboda, neviena cita kā viņa! Iekritusi par to, ka pārkāpusi Glatinjī ielas robežas! Bet kas tad tas par puisi? Žifruā Mabons, strēlnieku vienības jātnieks. Viņš velti valkājis dieva vārdu. Nosodīt la Tibodu, nosodīt le Žifruā! Nosodīt abus! Kurlais kraķis! Viņš droši vien sajaucis abas šīs lietas! Deru desmit pret vienu, ka viņš liks maksāt soda naudu meičai par lamu vārdu lietošanu, bet jātniekam par mīlestību. Uzfcanību, Robēn Puspēn! Ko gan viņi tur ved? Paskat, cik liela sardze! Zvēru pie Jupitera, tur ir visa spiegu varza! Laikam notvēruši krietnu medījumu. Meža kuilis gan, Robēn, meža kuilis gan. Turklāt kāds varens! Zvēru pie Herkulesa, tas ir mūsu vakardienas princis, mūsu ārprātīgo pāvests, mūsu zvaniķis, mūsu vienacis, mūsu kuprainis, mūsu grimašu taisītājs! Tas ir Kvazimodo! …

Tas tiešām nebija neviens cits.

Tas bija Kvazimodo, sasaistīts, sasiets, sakalts važās un stiprā apsardzībā. Sardzes nodaļas priekšgalā, kura to bija no visām pusēm ielenkusi, atradās pats naktssardzes priekšnieks; viņa krūtis greznoja izšūts Francijas ģerbonis, bet muguru — Parīzes ģerbonis. Starp citu, pašā Kvazimodo nebija nekā tāda, izņemot viņa kroplumu, kas varētu attaisnot šo āvu un arkebuzu komplektu. Viņš bija drūms, kluss un mierīgs. Tikai šad un tad Kvazimodo vienīgā acs pameta drūmu un niknu skatienu uz važām, ar kurām tas bija sasaistīts.

Viņš pārlaida apkārt tik izdzisušu un tik miegainu skatienu, ka sievietes norādīja uz viņu ar pirkstiem tikai tādēļ, lai par to pasmietos.

Tikmēr mētrs Floriāns, jaunākais tiesnesis, uzmanīgi pāršķirstīja tiesas sekretāra pasniegto pret Kvazimodo iesniegto sūdzības lietu; pārlaidis pār to acis, viņš kādu brīdi likās kaut ko pārdomājam. Pateicoties šai piesardzībai, kuru mētrs Floriāns vienmēr ievēroja, pirms stājās pie pratināšanas, tas priekšlaikus zināja apsūdzētā vārdu, viņa stāvokli sabiedrībā, viņa noziegumu, iepriekš izdomāja iebildumus varbūtējām atbildēm un tādējādi izkļuva sveikā no visām pratināšanas grūtībām, neļaujot pārlieku nojaust to, ka viņš ir kurls. Lietai pievienotie dokumenti jaunākajam tiesnesim bija tas pats, kas aklajam suns. Ja dažbrīd arī atgadījās, ka viņš ar kādu nepiedienīgu piezīmi vai neizprotamu jautājumu neviļus atklāja savu trūkumu, tad vieni to noturēja par dziļdomību, bet citi par muļķību. Bet kā vienā, tā otrā gadījumā tiesneša gods nebija aizskarts, jo labāk ir, ja tiesnesi uzskata par muļķi nekā kurlu. Tāpēc viņš no visiem rūpīgi slēpa savu kurlumu un parasti izdarīja to tik veiksmīgi, ka beigu beigās arī pats sev radīja šādu ilūziju. Starp citu, nonākt tiktāl ir daudz vieglāk, nekā to domā. Visi kupraiņi staigā augsti paceltu galvu, visi stostiķi runā gari un pacilāti, visi kurlie runā čukstot. Kas attiecas uz mētru Floriānu, tad viņš sevi uzskatīja tikai par mazliet kurlu. Tā bija vienīgā piekāpšanās šai jautājumā sabiedriskās domas priekšā un arī tikai atklātības brīžos, sevi stingri pārvērtējot.

Tā nu tagad, pamatīgi pārdomājis Kvazimodo lietu, viņš atmeta galvu un pievēra acis, lai piešķirtu sev valdonīgāku un ļoti objektivu izskatu, tādējādi kļūstot vienlaikus kā kurls, tā arī akls. Tas ir divkāršs noteikums, bez kura nav domājams ideāls tiesnesis. Pieņēmis šo valdonīgo pozu, viņš iesāka pratināšanu:

—    Jūsu vārds?

Bet te radās kazuss, kāds nebija paredzēts likumā, tāds, kur kurlais pratina kurlo.

Kvazimodo, kuru neviens nebrīdināja par to, ka pie viņa vēršas ar jautājumu, joprojām cieši vērās tiesnesī un neatbildēja. Kurlais tiesnesis, kuram neviens ne" pušplēsta vārdiņa nesacīja par apsūdzētā kurlumu, nodomāja, ka viņš ir atbildējis, kā parasti mēdza darīt visi apsūdzētie, un turpināja pratināšanu ar viņam piemītošo muļķīgo pašapziņu:

—    Labi. Cik jums gadu?

Kvazimodo arī uz šo jautājumu neatbildēja. Tiesnesis,'pārliecināts par to, ka saņēmis atbildi, turpināja:

—   Tā. Un kāda jūsu nodarbošanās?

Joprojām tas pats klusums. Bet klausītāji jau sāka sačukstēties un saskatīties.

—   Pietiek, — noteica nesatraucamais tiesnesis, domādams, ka apsūdzētais atbildējis arī uz trešo jautā

jumu. — Jūs apvaino: primo[87] par nakts miera traucēšanu; secundo [88] par patvarīgu un nepieklājīgu rīcību attieksmē pret viegla rakstura sievieti, in praejudicium meretricis [89], tertio [90] par nepaklausību un sacelšanos pret strēlniekiem, kas atrodas mūsu karaļa, mūsu pavēlnieka dienestā. Sniedziet mums paskaidrojumus par visiem šiem apvainojuma punktiem. — Tiesas sekretār, vai jūs esat pierakstījis visu, ko līdz šim apsūdzētais teicis?

225

Uz šo kļūmīgo jautājumu visā zālē, sākot no tiesas sekretāra sola, atskanēja tik spēcīga, tik traka, tik lipīga un tik vispārēja smieklu šalts, ka pat abi kurlie gribot negribot to pamanīja. Kvazimodo atskatījās, nicīgi sakustinādams kupri, bet mētrs Floriāns, tikpat izbrīnījies kā kroplis, nodomādams, ka skatītāju smieklus izraisījusi kāda apsūdzētā necienīga pretatbilde, — turklāt šādas domas vēl apstiprināja Kvazimodo nicīgā kustība, — sašutis tam uzbruka:

—   Nelieti! Šāda atbilde būtu pelnījusi, ka tevi pakar. Vai tu maz zini, ar ko tu runā?

Šis uzbrukums tikai pavairoja vispārējās jautrības uzliesmojumu. Tas likās visiem tik dīvains un tik aplams, ka ārprātīgā smieklu šalts pielipa pat kopienas vecāko pilsētas padomes seržantiem, šai šķēpnešu sugai, kuru stulbums likās viņu formas ģērba neatņemama sastāvdaļa. Vienīgi Kvazimodo — tā paša vienkāršā iemesla dēļ, ka nenieka nesaprata no visa tā, kas šeit notika, — saglabāja savu nopietnību. Tiesnesis, arvien vairāk un vairāk sašuzdams, uzskatīja par nepieciešamu turpināt tādā pašā tonī, cerēdams iedzīt bailes apsūdzētajam un tādējādi netieši ietekmēt klausītājus, liekot tiem atcerēties pienācīgo cieņu pret tiesu.

—    Ak tu samaitāto cilvēk un laupītāj, tad tu vēl uzdrošinies ņirgāties par Šatlē tiesnesi, par amatpersonu, kuram uzticēta Parīzes apsardzība, kuram uzlikts par pienākumu izmeklēt noziegumus, tiesību pārkāpumus un netiklību, uzraudzīt visus amatus, nepieļaut nekādus

monopolus, uzraudzīt, lai ielas būtu kārtībā, novērst sīktirdzniecību ar mājas un meža putniem, sekot, lai malkai un citiem kokmateriāliem būtu pareizs mērs, pilsēta — tīra no dubļiem un gaiss — no lipīgām slimībām, vārdu sakot, būt nomodā par tautas labklājību, un tas viss bez atlīdzības, pat bez cerības uz to! Vai tev ir zināms, ka mans vārds ir Floriāns Barbedjens, ka es esmu prevo kunga vietnieks, turklāt komisārs, izmeklētājs, kontrolieris un nopratinātājs un ka man vienlīdz pieder vara kā Parīzes, tā apgabala tiesā, kā uzraudzības, tā arī pirmās instances tiesās?

Nav tāda iemesla, kas liktu apklust kurlam, kurš runā ar kurlu. Dievs zina, kur un kad mētrs Floriāns būtu sasniedzis krastu, pilnās burās traukdamies pa daiļrunības okeānu, ja pēkšņi zemās durtiņas istabas dibenā nebūtu atvērušās un pa tām ienācis pats prevo kungs.

Viņam ienākot, mētrs Floriāns nebūt neapklusa, bet, izdarījis uz papēža puspagriezienu, vērsās ar savu runu, ar kuru iepriekšējā mirklī bija draudējis Kvazimodo, pie prevo kunga.

—    Monsenjor, — viņš sacīja, — es pieprasu tādu sodu, kādu jums labpatiks uzlikt klātesošajam apsūdzētajam par smago un nedzirdēto tiesas apvainošanu.

Un, gluži aizelsies, mētrs Floriāns atkal apsēdās, slaucīdams rupjas sviedru lāses, kas krita no viņa pieres un, līdzīgi asarām, slacīja viņa priekšā izklātos pergamentus. Mesirs Robērs d'Estutvils sarauca uzacis un vērsās pie Kvazimodo ar tik valdonīgu un nozīmīgu žestu, ka kurlais sāka kaut ko aptvert.

—    Ko tu esi nodarījis, ka esi šeit, nelieti?

Nabadziņš, domādams, ka prevo taujā pēc viņa

vārda, pārtrauca savu parasto klusēšanu un atbildēja aizsmakušā, rupjā balsī:

—    Kvazimodo.

Atbilde tik mazā mērā atbilda jautājumam, ka no jauna sacēlās ārprātīgi smiekli, bet mesirs Robērs, pietvīcis aiz dusmām, iesaucās:

—    Vai arī par mani tu domā ņirgāties, nelabojamo nelieti?

—       Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķis, — atbil

dēja Kvazimodo, domādams, ka tam jāpaskaidro tiesnesim, ar ko viņš nodarbojas.

—     Zvaniķis! — turpināja tiesnesis, kas bija atmodies šai rītā, kā to mēs jau aizrādījām, pietiekami sliktā omā, lai arī bez šādām dīvainām atbildēm varētu iedegties dusmās. — Zvaniķis! Es likšu tev Parīzes krustcelēs sadot ar vicām pa muguru tādu zvanīšanu! Vai tu dzirdi, nelieti?

—    Ja jūs gribat zināt, cik es esmu vecs, — sacīja Kvazimodo — tad, liekas, Sv. Mārtiņa dienā man paliks divdesmit gadu.

Tas nu bija par daudz; prevo pavisam zaudēja pašsavaldīšanos.

—     Ak tā, tu man vēl te ņirgāsies par prevo, nožēlojamais! Seržantu kungi, zižļu nesēji, aizvediet šo nekauņu pie kauna staba Greves laukumā, noperiet viņu un pagrieziet kādu stundu uz moku rata. Zvēru pie dieva tā kunga, viņš man par šo nekaunību samaksās, un es pieprasu, lai par tagadējo spriedumu izziņotu četri heroldi visos septiņos Parīzes vikontistes apgabalos.

Tiesas sekretārs tūdaļ sāka rakstīt tiesas spriedumu.

—     Zvēru pie dieva tā kunga vēdera! Tas tik bija varens spriedums! — iesaucās no sava kakta jautrais skolnieks Žeans Frolo di Mulēns.

Prevo atgriezās un atkal ieurbās Kvazimodo ar savu dzalkstošo skatienu.

—    Man likās — šis nekauņa pieminēja dieva vēderu. Sekretār, pievienojiet spriedumam vēl soda naudu divpadsmit Parīzes denjē apmērā par dieva zaimošanu, un lai puse šās soda naudas nāk par labu Sv. Eistaķija baznīcas padomei. Pret svēto Eistaķiju es jūtu sevišķu godbijību.

15*

22?

Dažās minūtēs spriedums bija gatavs. Tā saturs bija īss un vienkāršs. Toreiz vēl augstākās tiesas un Parīzes tiesas paražu tiesības nebija vēl tiesas priekšsēdētāja Tibo Baijē un karaļa advokāta Rožē Barmna papildinātas. Toreiz vēl šo divu juriskonsultu sešpadsmitajā gadsimtā iestādītais tīšprātīgas lietu vilcināšanas un formalitātu varenais mežs nepārslogoja paražu tiesības. Viss šajās paražu tiesībās bija skaidrs, ātri izpildāms un nepārprotams. Toreiz devās tieši uz pašu mērķi

un tūdaļ ik taciņas galā bez brikšņiem un ceļa pagriezieniem redzēja moku ratu, kauna stabu un karātavas. Vismaz zināja, uz kurieni dodas.

Tiesas sekretārs pasniedza tiesas lēmumu prevo kungam, kas, uzspiedis lēmumam savu zīmogu, izgāja, lai turpinātu savu apgaitu pa tiesas sēžu zālēm tādā garastāvoklī, ka varēja sagaidīt, ka šinī dienā Parīzes cietumi būs pārpildīti. Žeans Frolo un Robēns Puspēns paslepeni smējās. Kvazimodo noraudzījās uz visu vienaldzīgi un it kā neizpratnē.

Tajā brīdī, kad. mētrs Floriāns savukārt pārlasīja tiesas lēmumu, lai to parakstītu, tiesas sekretārs, sajutis pret nabaga notiesāto pēkšņu līdzjūtības uzplūdu un cerēdams panākt nelielu soda mīkstinājumu, pieliecās, cik vien tuvu spēdams, tiesneša ausij un, norādīdams uz Kvazimodo, teica:

—    Šis vīrs ir kurls.

Viņš cerēja, ka šī fizisko trūkumu kopība noskaņos mētru Floriānu par labu notiesātajam. Taču, kā jau mēs iepriekš aizrādījām, mētrs Floriāns nevēlējās, ka citi manītu tā kurlumu, turklāt viņam bija tik biezas ausis, ka tas nebija dzirdējis ne pušplēsta vārdiņa no tā, ko viņam bija teicis tiesas sekretārs; tomēr viņš negribēja parādīt, ka nedzird, un atbildēja:

—    Ak tā? Tas ir pavisam kas cits. Es to nezināju. Tādā gadījumā pielieciet viņam vēl vienu stundu soda pie kauna staba.

Un viņš parakstīja tādējādi pārlaboto spriedumu.

—    Tā viņam vajag, — noteica Robēns Puspēns, kuram bija zobs uz Kvazimodo, — tā viņam būs mācība par rupju apiešanos ar cilvēkiem!

## 2 Žurku ALA

Lai lasītājs mums atļauj sevi atkal aizvest uz Greves laukumu, lai kopā ar Grenguāru sekotu Esmeraldai.

Pulkstenis jau desmit no rīta. Viss apkārt pauž par vakardienas svētkiem. Ielu bruģis kā noklāts atkrituiniem, lenšu galiem, lupatām, cepuru pušķu spalvām, vaska pilieniem no svecēm, tautas dzīru mielasta drupatām. Šur tur klaiņā, kā mēs mēdzam sacīt, diezgan kuplā skaitā pilsētnieki, ar kāju urdīdami svētku ugunskuru apdzisušās malkas pagales, vai, apstājušies «Mājas ar pīlāriem» priekšā, ar sajūsmu atceras vakardienas skaistos drapējumus un šodien noraugās tikai naglās — kas ir viņu pēdējā izklaidēšanās. Cauri pūlim pārdevēji veļ savas sidra un miežu alus mučeles. Daži garāmgājēji nevaļīgā izskatā šaudās gan šurp, gan turp. Stāvēdami pie veikala durvīm, tirgotāji tērzē un sasaucas. Visiem tik vien runas kā par vakardienas svētkiem, flāmu sūtņiem, Kopenolu un ākstu pāvestu. Cits caur citu visi tenko un smejas.

Pa to laiku četri seržanti jāšus uz zirgiem, nostājušies kauna staba visos četros stūros, jau sapulcējuši ap sevi krietnu daudzumu dīkdieņu, kas, šur tur bariņos izklīduši uz laukuma, stāv un garlaikojas cerībā ieraudzīt vienalga kādu publisku tiesāšanu.

Ja tagad lasītājs, noskatījies pēc sirds patikas dzīvās un trokšņainās ainās, kas norisinās visos laukuma stūros, pievērstu savu skatienu senajai, pa pusei gotu, pa pusei romāņu stilā celtajai mājai, tā sauktajam Rolanda tornim, kas laukuma rietumu pusē izveido stūri ar krastmalu, tad fasādes galā tas pamanītu biezu un krāšņiem, spilgti izkrāsotiem zīmējumiem greznotu lūgšanu grāmatu, ko pasargā no lietus neliela nojumīte, bet pret zagļiem — režģis, kas tomēr netraucēja pāršķirt lappuses. Līdzās šai lūgšanu grāmatai tas ieraudzītu šauru, diviem krusteniski izveidotiem dzelzs stieņiem aizžogotu bultveida jumta lodziņu, kas iziet uz laukuma pusi, — vienīgo caurumu, pa kuru ieplūst nedaudz gaisa un gaismas nelielajā bezdurvju cellē, kas ierīkota vienā līmenī ar bruģi ēkas biezajā mūrī; šajā cellē valdošais klusums liekas sevišķi drūms, sevišķi dziļš vēl arī tāpēc, ka turpat blakus verd un dārd visdzīvākais un trokšņainākais Parīzes laukums.

Šī celle Parīzē kļuva slavena gandrīz pirms trīssimt gadiem, kopš tā laika, kad Rolanda kundze, Rolanda torņa īpašniece, sērās pēc sava tēva, kas bija gājis bojā Krusta kara gājiena laikā, bija likusi šo celli izcirst savas mājas mūrī, lai tur ieslēgtos uz visiem laikiem, nepaturēdama no savas pils neko citu kā vien šo ūķi ar aizmūrētajām durvīm, un vienmēr — kā vasaru, tā ziemu turēja atvērtu lodziņu, atdodama visu savu bagātību ubagiem un dievam. Divdesmit gadus apbēdinātā jaunava gaidīja pienākam savu nāves stundu šai priekšlaicīgajā kapā, lūgdama dienu un nakti par sava tēva dvēseles glābšanu, gulēdama pelnos, pat bez akmens pagalvja vietā, ģērbusies melnās maisa drēbēs, pāriikdama no ūdens un maizes, kuru garāmgājēji aiz līdzjūtības nolika uz lodziņa malas, baudīdama no tās žēlsirdības, kuru pati agrāk bija parādījusi. Savā nāves stundā pirms pāriešanas mūžīgajā kapā viņa novēlēja uz visiem laikiem savas pagaidu kapenes tām sērojošām sievietēm — mātēm, atraitnēm vai meitām, kas vēlēsies dziļās sāpēs vai lielā nožēlā dzīvas aprakt sevi šajā cellē, lai lūgtu dievu par sevi vai par citiem. Parīzes trūcīgie ļaudis sarīkoja Rolanda kundzei krāšņas bēres ar asaru un labu novēlējumu plūdiem, bet, par jo lielu nožēlu viņas apraudātājiem, dievbijīgo jaunavu neiecēla svēto kārtā, jo trūka nepieciešamās aizgādnības. Tie trūcīgo vidū, kuri nebija tik dievbijīgi, ticēja, ka paradīzē tas viss nokārtosies daudz vieglāk nekā Romā, un gluži vienkārši lūdza pāvesta vietā dievu par nelaiķi. Vairums apmierinājās ar to, ka turēja Rolanda kundzes piemiņu svētu un kā svētumu glabāja viņas skrandu paliekas. Pilsēta savukārt par piemiņu ievērojamai jaunavai piestiprināja blakus viņas celles lodziņam sabiedrībai pieejamu lūgšanu grāmatu, lai garāmgājēji varētu tur palaikam apstāties un palūgt dievu, lai lūgšana novirzītu viņu domas uz žēlsirdību un lai nabaga Rolanda kundzes kapu velves mantotājas, visu aizmirstas, nenomirtu badā.

Tamlīdzīgi kapi viduslaiku pilsētās nebija pārāk liels retums. Bieži vien visdzīvākajā ielā, vistrokšņainākajā un raibākajā tirgus ņūklī, turpat gandrīz zem zirgu pakaviem un ratu riteņiem varēja redzēt kaut ko līdzīgu pagrabam, akai vai aizmūrētai, aizrežģotai alai, kurā dienu un nakti lūdza dievu kāda cilvēciska būtne, labprātīgi veltījusi sevi mūžīgām vaimanām un smaga grēka izpirkšanai.

Un visas pārdomas, kādas mums izraisītu šī dīvainā aina, šī drausmīgā celle, kas bija it kā starpposms starp māju un kapu, starp kapsētu un pilsētu, — šī dzīvā būtne, kas atteikusies no cilvēku sabiedrības un ko uzskatīja jau par mirušu, šī eļļas lampiņa, kas tumsā uzsūca pēdējo eļļas lāsi, šī tik kvēlojošā dzīvības liesmiņa kapā, šī elpa, šī balss, šī mūžīgā lūgšana, kas atskanēja akmens šķirstā, šī seja, kas mūžīgi pievērsta viņsaulei, šī acs, kuru apmirdz jau cita saule, šī auss, kas pieplakusi kapa starpsienai, šī dvēsele — miesas gūstā, šī miesa — cietuma gūstā un zem šī divkāršā miesas un granīta apvalka šīs ciešanu māktās dvēseles apslāpētā dūkšana — neko no visa tā neaptvēra pūlis. Tā laika ne visai pamatotā un ne visai izsmalcinātā dievbijība uz reliģisku aktu raudzījās daudz vienkāršāk. Tā uztvēra faktu, neielaizdamās nekādos sīkumos, cienīja, godāja, vajadzības gadījumā pat locīja ceļus pašaizliedzības upura priekšā, tomēr sīki ciešanās neiedziļinājās un pārāk tām vis nejuta līdzi. Šad tad ļaudis atnesa nelaimīgajam grēku nožēlotājam mazumiņu iztikas vienai dienai, palūkojās pa lodziņu, vai tas vēl ir dzīvs, nezinādami viņa vārda un diez vai zinādami, kopš kura gada sākusies viņa miršana, un svešiniekam, kas kaimiņiem apjautājās par šo dzīvo, pagrabā trūdošo ģindeni, tie gluži vienkārši atbildēja: «Tas ir vientuļnieks,» — ja tas bija vīrietis, un — «Tā ir vientuļmece,» — ja tā bija sieviete.

Tajos laikos arī uz visām citām dzīves parādībām raudzījās tāpat bez metafizikas, bez pārspīlējuma, bez palielināmā stikla, ar neapbruņotu aci. Mikroskops tolaik vēl nebija izgudrots ne fiziskās, ne garīgās pasaules parādībām.

Lūk, kāpēc šāda veida labprātīgas ieslodzīšanās gadījumi pašā pilsētas sirdī neizraisīja nekādu izbrīnu un — kā mēs tikko minējām — bija diezgan bieži sastopami.

Parīzē šādu ceļļu dieva lūgšanai un grēku nožēlošanai bija diezgan daudz un gandrīz visas tās bija aizņemtas. Tiesa, arī pati garīdzniecība gādāja par to, lai tās nestāvētu tukšas — tā būtu ticības apsīkuma pazīme, un, ja nebija grēku nožēlotāju, cellēs novietoja spitālīgos. Bez šīs cellītes Greves laukumā tāda pati vēl bija Monfokonā, otra — Nevainīgo kapsētā, vēl viena — es lāgā vairs nezinu, kur, — liekas, Klišona mītnes mūros. Turklāt arī vēl daudzās citās pilsētas vietās bija liels vairums tādu patvērumu, kuru pēdas atrodamas vienīgi teiksmās, jo tie paši jau vairs neeksistē. Arī Universitātes kvartālā bija sava celle. Bet Sentženevjevas kalnā kāds viduslaiku Ijabam līdzīgs vīrs trīsdesmit gadus no vietas dziedāja septiņu grēku nožēlošanas psalmus, sēdēdams puvekļos ūdens tvertnes dibenā; beidzis dziedāt pēdējo psalmu, viņš sāka atkal no gala, naktī dziedādams tās skaļāk nekā dienā, magna voce per umbras [91], un vēl šobaltdien senuma mīļotājiem, kas iegriežas Runājošās akas ielā, šķiet, ka viņi dzird šo balsi.

Bet, kas attiecas uz Rolanda torņa celli, tad mums jāsaka, — tai nekad nav trūcis vientuļnieču. Pēc Rolanda kundzes nāves tā reti stāvēja tukša ilgāk par gadu vai diviem. Ne mazums sieviešu līdz pašai savai nāves stundai devās uz turieni apraudāt, cita — vecākus, cita — mīļākos, cita — savus grēkus. Dzēlīgie parīzieši, kas mīlēja visur bāzt savu degunu — pat lietās, kas uz tiem vismazāk attiecās, — apgalvoja, ka atraitnes tur redzot maz.

Pēc tā laika paraduma mūrī iecirstais latīņu uzraksts norādīja rakstīt un lasīt pratējam garāmgājējam par šīs celles dievbijīgo misiju. Paradums izskaidrot celtnes jēgu ar īsu, virs durvīm uzrakstītu devīzi saglabājies līdz pašam sešpadsmitā gadsimta vidum. Tā, piemēram, vēl joprojām Francijā virs cietuma vārtiņiem Turviles feodālajā pilī lasāms: Sileto et spēra [92] ; Īrijā zem ģerboņa, kas grezno Forteskī pils galvenos vārtus: Forte scutum, salus ducum [93] ; anglijā virs grāfu kuperu viesmīlīgā savrupnama galvenās ieejas: Tuum est [94] . jo tajos laikos ikviena celtne pauda kādu domu.

Tā kā aizmūrētajai Rolanda torņa cellei durvju nebija, tad virs tas loga bija izgriezti lieliem romāņu burtiem divi vārdi:

Tu, ora! [95]

Tauta, kuras veselais saprāts nesaskata tik daudz smalkuma lietās un kura labprāt pārveido Ludovico Magno [96] arku par sendeni vārtiem, bija iedēvējusi šo melno, drūmo un mitro bedri par «Žurku alu». Šis nosaukums gan nav tik cēls kā otrs, toties tas ir daudz tēlaināks.

## 3 stāsts par kukurūzas plāceni

Tajā laikā, kad norisinās aprakstāmie notikumi, Rolanda torņa celle bija aizņemta. Ja lasītājs vēlas uzzināt, kas īsti to aizņēma, viņam atliek tikai ieklausīties, ko tērgā trīs lāga sievas, kuras tai mirklī, kad mēs pievērsām lasītāja uzmanību Žurku alai, devās tieši uz to pašu pusi, iedamas gar upmalu no Šatlē uz Greves laukumu.

Divas no šīm sievietēm bija ģērbušās tā, kā pieklājas Parīzes iedzīvotājām. Smalkie, baltie kaklautiņi, rupjas vadmalas zili sarkani svītrotie brunči, baltās, cieši uzspīlētās, krāsainām bultām izšūtās diegu zeķes, stūrainās rudās ādas kurpes ar melnajām pazolēm un jo sevišķi viņu galvas segas — šis vizuļiem izšūtais rags, no kura nokarājās vesels daudzums lenšu un mežģiņu, kādu vēl šobaltdien nēsā Šampeni zemnieces, sacenzdamās šinī ziņā ar krievu imperatora leibgvardes grenadieriem, liecināja par to, ka viņas pieder pie tām pārtikušajām tirgotājām, kas ir kaut kas vidējs starp tām, kuras sulaiņi sauc par sievietēm, un tām, kuras tie dēvē par dāmām. Viņas nevalkāja ne gredzenus, ne zelta krustiņus, taču it viegli varēja saprast, ka tas tā nebija nabadzības dēļ, bet gluži vienkārši aiz bailēm no soda. Viņu biedrene bija tērpusies apmēram tāpat, tomēr viņas ģērbā un stājā bija kaut kas tāds, kas lika viņā nojaust provinces notāra sievu. Jau pēc tā vien, cik augstu viņa virs gurniem bija sasējusi jostu, varēja redzēt, ka viņa tikai nesen kā iebraukusi Parīzē. Pievienojiet tam visam vēl plisētu kaklautiņu, lenšu saišķus uz kurpēm, svārku svītras, kas iet šķērsām, nevis gareniski, un tūkstoš citu vainu, kas runāja pretī labai gaumei.

Pirmās divas sievietes gāja ar tādu gaitu, kāda raksturīga parīzietēm, kad tās rāda Parīzi provinces pilsētas iedzīvotājai. Provinciete turēja pie rokas resnu puišeli, kas savukārt turēja plaukstā lielu plāceni. Mums par jo lielu sašutumu jāpiebilst, ka saltais laiks lika viņam kabatas lakatiņa vietā lietot mēli.

Bērnu nācās vilkt sev līdz non pcissibus aequis [97] , kā saka vergīlijs, un puišelis ik mirkli dzīrās paklupt, par ko māte tam nikni uzkliedza. Tiesa, viņš vairāk gan raudzījās uz plāceni nekā sev zem kājām. Bez šaubām, tikai sevišķi svarīgs iemesls varēja būt par kavēkli nokost no tā (plāceņa) kādu kumosiņu, jo viņš apmierinājās ar to, ka maigi uz to noraudzījās. Tomēr mātei pašai nācās ņemt plāceni savā glabāšanā, — bija cietsirdīgi pakļaut Tantala mokām šo knēveli ar tuklajiem vaidziņiem.

Pa to laiku visas trīs kundzenes (jo par dāmām tajos laikos godināja vienīgi dižciltīga dzimuma sievietes) tērgāja cita caur citu.

—   Pasteigsimies, kundzen Maijeta! — sacīja provinces pilsētas iedzīvotājai pati jaunākā un arī pati tuklākā no visām trijām. — Man bail, ka mēs nonāksim par vēlu. Šatlē mums teica, ka viņu tūdaļ vedīšot pie kauna staba.

—   Phē! Ko jūs tur pļāpājat, kundzen Udarda Minjē? — iebilda otra parīziete. — Viņš taču pie kauna staba paliks divas stundas. Laika mums ir pietiekami. Vai jūs kādreiz esat redzējusi šāda veida sodu, dārgā Maijeta?

—   Kā nu ne, — atbildēja provinces pilsētas iedzīvotāja. — Reimsā.

a — Ak, ko nu! Kāds nu jums tur Reimsā var būt kauna stabs! Kaut kāds nožēlojams krātiņš, kurā groza vienīgi zemniekus. Ekur brīnums!

—    Zemniekus! — iesaucās Maijeta. — Un tas Vadmalu tirgū? Reimsā? Tur taču mēs redzējām visai ievērojamus noziedzniekus, pat tādus, kas noslepkavojuši savu tēvu vai māti. Zemniekus! Par ko jūs īsti mūs uzskatāt, Žervēza?

Acīm redzot provinciete bija gatava nikni aizstāvēt Reimsas kauna stabu. Par laimi, saprātīgā Udarda Minjē laikus paguva novirzīt sarunu uz citu pusi.

—     Starp citu, kundzen Maijeta, — ko jūs teiksiet par mūsu flāmu sūtņiem? Vai jūs Reimsā esat redzējusi tik lieliskus?

—    Jāatzīstas, — attrauca Maijeta, — ka tādus flāmus gan var redzēt vienīgi Parīzē.

—    Vai jūs sūtņu vidū ievērojāt to stalto sūtni, kas nosauca sevi par zeķu tirgotāju?

—    Jā, — Maijeta atteica. — Viņš izskatās pēc īsta Saturna.

—     Un resni, kura seja atgādināja pliku vēderu? — turpināja Zervēza. — Un to zemo ar mazām ačelēm un sarkaniem, bezskropstainiem plakstiņiem, kas ierobīti kā dadža lapas?

—    Visskaistākie ir viņu zirgi, — sacīja Udarda,

—  kas greznoti pēc viņu zemes paražām.

—     Ak mana dārgā, — viņu lielīgi pārtrauca provinces pilsētas iedzīvotāja Maijeta, savukārt juzdamās pārāka par viņām, — ko gan jūs būtu teikusi, ja būtu redzējusi sešdesmit pirmajā gadā, pirms astoņpadsmit gadiem, kronēšanas laikā Reimsā prinča un karaļa svītas zirgus! Bija visāda veida žirgu segas un seglu paklāji: vieni no Damaskas vadmalas, no smalka brokāta, ar caunādām izoderēti, otri — samta, ar sermuliņādām izoderēti, citi — visi vienos zelta un sudraba izstrādājumos ar smagiem zelta un sudraba pušķiem! Kādu naudu tas viss nemaksāja! Un kur tad skaistuļi pāži, kas jāja uz šiem zirgiem!

—    Tas jau viss var būt, — dzedri atbildēja Udarda,

—   tomēr flāmiem ir ārkārtīgi skaisti zirgi, un par godu sūtņiem tirgotāju vecākais sarīkoja lieliskas vakariņas pilsētas rātsnamā, kur tiem pasniedza cukurotus saldumus un kanēļvīnu, pikantus ēdienus un citas delikateses.

—    Ko jūs runājat, kaimiņieni — iesaucās Žervēza.

—    Flāmi taču ēda vakariņas pie kardināla kunga Mazajā Burbonu pilī!

—    Pilsētas rātsnamā!

—    Nebūt ne. Mazajā Burbonu pilī!

—    Nē, pilsētas rātsnamā, — Udarda ķildīgi attrauca,

—    vēl doktors Skurabls vērsies pie tiem ar runu latīņu valodā, par ko tie bijuši bezgala apmierināti. Man to stāstīja mans vīrs, kas ir pastāvīgais bibliotekārs.

—    Nebūt ne, Mazajā Burbonu pilī, — tikpat sparīgi pretojās Žervēza. — Vēl kardināla kunga pils pārzinis izsniedzis tiem divpadsmit dubultkvartas visai gardā, saldā, baltā, rožainā un sarkanā kanēļvīna, divdesmit četras kastes divkāršā, zeltītā Lionas marcipāna, tikpat daudz sveču, no kurām ikviena svērusi divas mārciņas, un pusduci mučeļu baltā un rožainā Bonas vīna — vislabākā, kāds vien atrodams. Domāju, tas taču ir nenoliedzami. Es visu to uzzināju no sava vīra, kas ir kopienas vecāko pilsētas padomes piecdesmitnieks, un viņš vēl šorīt pielīdzināja flāmu sūtņus svētā tēva Žana un Trapezundas imperatora sūtņiem, kuri bija ieradušies no Mezopotāmijas Parīzē nelaiķa karaļa laikā un nēsājuši ausīs riņķus.

—    Un tomēr flāmi vakariņoja pilsētas rātsnamā, — nemaz nesamulsdama no plašajiem argumentiem, palika pie sava Udarda, — un tas ir tikpat pareizi kā tas, ka nekad vēl nav redzēts tāds daudzums cepešu un saldumu, kādi tur pasniegti.

—   Bet es jums saku, — tie ēda vakariņas Mazajā Burbonu pilī un tos apkalpoja Leseks no pilsētas sardzes, tieši tādēļ jūs arī visu jaucat.

—    Rātsnamā, es jums saku!

—   Mazajā Burbonu pilī, mana dārgā! Es pat zinu, ka vārds Cerība virs galvenās ieejas bijis iluminēts krāsainiem lukturīšiem. ,

—   Pilsētas rātsnamā! Pilsētas rātsnamā! Un Isonlevuārs spēlējis tur flautu!

—   Bet es jums saku, ka ne!

—    Bet es jums saku — jā!

—    Bet es jums saku, ka ne!

Labsirdīgā resnīte Udarda ir nedomāja piekāpties, un strīds varbūt būtu apdraudējis viņu galvas segas, ja Maijeta pēkšņi nebūtu iesaukusies:

—    Skatieties, cik daudz ļaužu sadrūzmējušies tur, tilta galā! Tur kaut kas ir, uz ko tie visi skatās?

—    Tiešām, — sacīja Žervēza, — es dzirdu rībinām tamburīnu. Laikam mazā Esmeralda dzen jokus kopā ar mazo kaziņu. Ātrāk, Maijeta! Pielieciet soli un velciet līdz arī savu puišeli. Jūs taču esat atbraukuši šurp, lai redzētu Parīzes brīnumus. Vakar jūs redzējāt flāmus, šodien jums jāredz čigāniete!

—    Čigāniete! — iesaucās Maijeta, spēji mezdamās atpakaļ un cieši jo cieši saspiezdama sava dēla rociņu. — Dievs pasargi mani no viņas! Viņa vēl man nozags bērnu! Nāc, Estaš!

Skriešus viņa metās pa krastmalu Greves laukuma virzienā, kamēr tilts bija palicis tālu aizmugurē. Bērns, kuru viņa vilka sev līdz, pakrita uz ceļiem; aizelsusies viņa apstājās. Udarda un Žervēza to panāca.

—    Čigāniete jums nozags bērnu? — Žervēza iesaucās. — Kas tā par dīvainu iedomu!

Maijeta domīgi palocīja galvu.

—    Dīvaini, — piezīmēja Udarda, — skrandaine ir tādos pašos ieskatos par čigānietēm.

—    Kas tā ir par skrandaini? — Maijeta jautāja.

—    Nu, — atteica Udarda, — māsa Gudula.

—    Kas tā ir par māsu Gudulu? — ieprasījās Maijeta.

—     Tūlīt redzams, ka jūs esat atbraukusi no Reimšas, ja to nezināt, — attrauca Udarda. — Tā ir Žurku alas vientuļniece.

—    Kā, — Maijeta vaicāja, — vai tā ir tā pati nelaimīgā sieviete, kurai mēs nesam šo plāceni?

Udarda kā apstiprinādama palocīja galvu.

—     Tā pati. Jūs tūdaļ viņu redzēsiet pie lodziņa, kas iziet uz Greves laukumu. Viņa domā to pašu, ko jūs par šiem Ēģiptes klaidoņiem, kas rībina tamburīnus un pareģo ļaudīm nākotni. Neviens nezina, no kurienes tai radies tāds naids pret čigāniem un ēģiptiešiem. Bet kāpēc jūs, Maijeta, tā metāties bēgt, tikko tos ieraudzījāt?

—    Ai, — iesaucās Maijeta, satverdama abām rokām sava bērna apaļo galviņu, — es nevēlos, lai ar mani notiktu tas pats, kas notika ar Paketu Šantflerī.

—    Ak, šis notikums jums gan mums jāizstāsta, labā Maijeta! — sacīja Žervēza, saņemdama to aiz rokas.

—     Labprāt, — Maijeta piekrita, — bet uzreiz redzams, ka jūs esat parīziete, ja to nezināt! Tad nu tā … bet tādēļ, lai izstāstītu šo notikumu, taču nav nekādas vajadzības apstāties. Tad nu tā, Paketa Šantflerī bija skaista astoņpadsmit gadus veca meitene tieši tai laikā, kad arī man bija tāds pats vecums, tas ir, pirms astoņpadsmit gadiem, un, ja viņa šodien nav kļuvusi tāda pati kā es — veselīga, tukla, svaiga, trīsdesmit sešus gadus veca sieviete, kam ir vīrs un bērns, tad viņa pati vien pie tā ir vainīga… Starp citu, jau no četrpadsmit gadiem Paketai Šantflerī nebija vairs ko domāt par apprecēšanos. Viņa bija Gīberto meita — tā, kurš bija Reimsas trubadūrs uz upju kuģiem, tas pats, kas uzjautrināja karali Kārli VII kronēšanas laikā, kad tas vizinājās pa mūsu Veļas upi no Silerī līdz Mijīzonai kopā ar pašu Orleānas jaunavu. Vecais tēvs nomira, kad Paketa bija vēl pavisam maziņa; viņai vairs nebija neviena cita kā vien māte, kuras brālis bija Pradona kungs, Parīzes misiņkaļu un katlu kalēja meistars, kas dzīvoja Parengarlēna ielā un nomira pagājušajā gadā. Kā redzat, Paketa cēlusies no labas ģimenes. Māte bija, diemžēl, labsirdīga sieviete un neko citu nebija Paketai iemācījusi kā tikai izšūt ar zeltu un pērlītēm daždažādus nieciņus, kas gan netraucēja meitiņai augt, taču lika tai palikt visai nabadzīgai.

Abas divas dzīvoja Reimsā, pie pašas upes, Lielo Ciešanu ielā. Iegaumējiet nosaukumu, manuprāt, no tā arī cēlās visas Paketas nelaimes. Sešdesmit pirmajā gadā mūsu karaļa Luī XI — lai dievs viņu sargā — kronēšanas gadā Paketa bija tik jautra un skaista, ka neviens to citādi nesauca kā par Šantflerī [98] . — nabaga meitene! — zobi viņai bija kā pērles, un viņai patika smieties, lai citi tos redzētu. Bet meitene, kurai patīk smieties, atrodas uz takas, kas ved pie asarām; skaisti zobi ir skaistu acu bojā eja. Tāda, lūk, bija Šantflerī. Viņa kopā ar māti tikai ar grūtībām nopelnīja sev iztiku. Kopš trubadūra nāves viņas bija stipri panīkušas, ar zelta izšuvumu darbiem viņas nenopelnīja vairāk par desmit denjē nedēļā, kas kopumā nedeva pat ne divus liārus. Kur bija aizritējis tas laiks, kad tēvs Gīberto vienas pašas kronēšanas laikā bija nopelnījis divpadsmit Parīzes sū ar savu dziedāšanu vien? Reiz ziemā, tas bija tajā pašā sešdesmit pirmajā gadā, abām sievietēm nebija ne malkas pagaļu, ne žagaru, un sals bija tik ļoti nosārtinājis Šantflerī vaidziņus, ka vīrieši bez mitas to sauca — vieni par Paketu, citi par Pakeretu. Tad nu arī viņa sevi pazudināja. — Estaš, tu jau atkal cērt zobus plācenī! — Kādu svētdienu Paketa ieradās baznīcā ar zelta krustiņu ap kaklu; tad nu mēs sapratām, ka viņa sevi pazudinājusi. Četrpadsmit gadu vecumā! Padomājiet tikai! Iesākās tas ar jauno vikontu de Kormontreiju, kam piederēja muiža trīsceturtdaļjūdzes attālumā no Reimsas, tam sekoja mesirs Anrī de Triankūrs, karaļa priekšjājējs, tad — jau vienkāršāks Šiārs de Bolions, seržants, pēc tam, nolaizdamās aizvien zemāk un zemāk, viņa pārgāja Gerī Oberžona, karaļa galda pārziņa, tad Masē de Frepisa, troņmatnieka bārddziņa, pēc tam Tevenēna le Muāna, karaļa pavāra rokās; vēlāk, pārejot pie gados arvien vecākiem un stāvoklī mazāk ievērojamiem, viņa noslīdēja līdz Gijomam Rasinam — trubadūram, liras spēlētājam un Tjerī de Mēram — laternu uzraugam. Pēc tam nabaga Šantflerī gāja no rokas rokā. No visas viņas pārticības tai nebija palicis pāri ne graša. Ko lai jums saku, cienītās? Kronēšanas svinību laikā tai pašā sešdesmit pirmajā gadā viņa dalījās guļvietā ar prieka māju uzraugu. — Tai pašā gadā!

Maijeta nopūtās un noslaucīja acīs ierietējušo asaru.

—   Nu, tas ir visai parasts stāsts, — Žervēza sacīja, — bet es no jūsu stāstījuma netieku gudra, kāds sakars te ar čigānietēm un bērniem?

—    Pacietību! — turpināja Maijeta. — Ak ar bērnu? Jūs tūdaļ par to dzirdēsiet. — Sešdesmit sestajā gadā šajā mēnesī svētā Pāvila dienā apritēs tieši sešpadsmit gadu, kad Paketai piedzima meitenīte. Nabadzīte! Viņa tik ļoti priecājās! Šantflerī jau sen bija ilgojusies pēc bērniņa. Viņas māte, šī labsirdīgā sieviete, kas vienmēr labprāt uz visu ko pievēra acis, jau bija mirusi. Paketai nebija neviena pasaulē ko mīlēt un neviena arī, kas viņu mīlētu. Piecu gadu laikā kopš viņas krišanas Šantflerī bija pārvērtusies nožēlojamā būtnē. Viņa palika viena pati šajā pasaulē, uz viņu rādīja pirkstiem, par viņu ņirgājās, viņu dauzīja sardze un izsmēja skrandaini puišeļi. Turklāt Paketai bija divdesmit gadu, bet divdesmit gadi ielas sievietēm jau nozīmē vecumu. Paketas amats neienesa tai vairāk kā agrākie izšūšanas darbi; ik grumba sejā samazināja par ekiju viņas peļņu; ziema tai no jauna kļuva barga, malkas pagales pavardā un maize abrā kļuva tai retums. Strādāt viņa vairs nespēja, jo, kļūdama netikla, bija kļuvusi arī slinka, un viņa cieta jo vairāk tāpēc, ka, kļūdama slinka, bija kļuvusi arī netikla. Vismaz Senremī baznīcas kirē izskaidro, ka šādas sievietes vecuma dienās skaudrāk nekā citas jūtot aukstumu un izsalkumu.

—    Nu jā, bet kā tad ar čigānietēm? — Žervēza aizrādīja.

—    Uzgaidi taču mirklīti, Žervēza! — apsauca viņu pacietīgākā Udarda. — Kas tad paliktu ko stāstīt beigās, ja visu pateiktu sākumā? Turpiniet, Maijeta, es jūs lūdzu! Nabaga Šantflerī!

Maijeta turpināja:

—    Paketa bija bezgala noskumusi, bezgala nelaimīga, viņas vaigi iekrita no asaru plūdiem. Bet, par spīti savam negodam, par spīti savam neprātam un vientulībai, viņa domāja, ka nebūtu tik apkaunota, nesaprātīga un pamesta, ja būtu kaut kas vai kāda būtne pasaulē, ko viņa varētu iemīlēt un kas viņu pašu iemīlētu. Paketai bija vajadzīgs bērns, tāpēc ka vienīgi bērns varētu viņu iemīlēt. — Šantflerī par to bija pārliecinājusies pēc tam, kad bija mēģinājusi iemīlēt zagli — vienīgo vīrieti, kas būtu varējis tīkot pēc viņas, — taču pēc neilga laiciņa Paketa pamanīja, ka zaglis to nicina. — Bet, lai sirds nebūtu tukša, šādām sievietēm nepieciešams mīļākais vai bērns. Citādi tās ir pārāk nelaimīgas. — Ne-

atrazdama sev uzticīgu mīļāko, Šantflerī kaisli vēlējās bērnu, un, tā kā joprojām bija palikusi dievbijīga, viņa nenogurstoši lūdza par to žēlsirdīgo dievu. Un dievs iežēlojās par Paketu un dāvāja tai meitiņu. Trūkst vārdu, lai attēlotu, cik jaunā māte bija priecīga. Tā bija asaru, glāstu un skūpstu brāzma. Viņa pati baroja ar krūti bērniņu, pati šuva autiņus no savas vienīgās segas, ar ko bija apklāta viņas gulta, un nejuta vairs ne aukstumu, ne izsalkumu. Novecojusī meita kļuva jauna māte. No jauna Paketai sāka izrādīt uzmanību, vīrieši atkal sāka viņu apmeklēt, viņa atkal atrada savai precei noņēmējus. No visas šīs neģēlības Paketa guva naudu zīdaiņa pūriņam, mazbērnu cepurītēm, priekšautiņiem, mežģīņu jaciņām un zīda kapucītēm, pat neiedomādamās sev iegādāties kaut vai gultas segu. — Estaša kungs, es taču jums aizrādīju, ka jūs nedrīkstat ēst plāceni! — Noteikti, ka mazajai Agnesei — tā nosauca meitenīti, jo uzvārda Paketai jau labi sen kā vairs nebija, — noteikti mazajai meitenītei bija vairāk lentīšu un izšuvumu nekā princešu princesei. Starp daudzām citām lietām viņai bija mazu kurpīšu pāris, tik skaists, kāds pat karalim Luī XI nav bijis! Māte pati bija viņai tās darinājusi un izšuvusi, ielikdama šajā darbā visu zeltšuvējas mākas izsmalcinātību, izgreznodama to gluži kā dievmātes plīvuru. Tās bija vissīkākās rožainās kurpītes, kādas vien jebkad redzētas. Tās nebija garākas par manu īkšķi, un likās pavisam neticami, ka šīs kurpītes varētu derēt bērna kājiņām, pirms neredzēja, ka šīs kurpītes novelk. Tiesa gan, kājiņas mazajai bija tik sīciņas, tik jaukas, tik rožainas! Rožainākas pat nekā kurpīšu zīds! — Kad jums kādreiz būs bērni, Udarda, tad jūs sapratīsiet, ka nav nekā jaukāka par šīm mazajām kājelēm un rociņām!

—   Es neko labāku arī nevēlētos, — nopūzdamās atteica Udarda, — tikai man gribot negribot jāgaida, kamēr tā būs arī Andrī Minjē kunga vēlēšanās.

—    Bet Paketas meitiņai bija skaistas ne tikvien kājiņas, — turpināja Maijeta. — Es redzēju viņu, kad tai bija tikai četri mēneši. Tā bija īsts amoriņš! Acis tai šķita lielākas nekā mutīte. Mati brīnišķīgi, melni, zīdaini un vijās jau sprogās. Sešpadsmit gadu vecumā tā

būtu bijusi skaistule tumšmate! Māte ar katru dienu vairāk un vairāk pieķērās bērnam. Viņa to glāstīja, skūpstīja, kutināja, mazgāja, posa un aiz mīlestības vai aprija acīm. Paketa meitenītes dēļ vai galvu zaudēja, nezināja, kā pateikties par to dievam. Sevišķi viņa jūsmoja par mazās rožainajām kājiņām. Māte nevarēja par tām nobrīnīties vien, neatrāva no tām savas lūpas un nevarēja ne attapties, cik tās sīciņas! Viņa uzāva tajās kurpītes un atkal novilka, apbrīnoja kājiņas, jūsmoja par tām, augu dienu raudzījās uz tām gaismā, tīksminājās par tām, kad tās mēģināja spert pirmos solīšus pa gultu, un būtu labprāt tā pavadījusi visu savu mūžu, nometusies uz ceļgaliem, apaudama un noaudama meitenītes kājeles, it kā tās būtu Jēzus bērna kājiņas.

—    Stāsts ir skaists un jauks, — pusbalsī ierunājās Žervēza, — bet kāds tam visam sakars ar čigāniem?

—    Lūk, kāds, — Maijeta atbildēja. — Kādu dienu Reimsā ieradās tādi savādi jātnieki. Tie bija ubagi un klaidoņi, kas savu hercogu un grāfu vadībā klejoja apkārt pa visu valsti. Viņi visi bija melnīgsnēji, sprogainiem matiem, ar sudraba auskariem. Sievietes bija vēl neglītākas nekā vīrieši. To sejas bija vēl melnākas un allaž atsegtas, drānas sliktas, vecas seģenes no rupja maisauduma ar auklām sasietas uz pleca un mati kā zirgu astes. Bet bērni, kas vārtījās viņu klēpjos, varēja nobiedēt pat mērkaķus. Pagānu varza! Visi viņi, nākot no Lejas Ēģiptes tiešā ceļā caur Poliju, bija saplūduši Reimsā. Stāstīja, ka tos biktējis pats pāvests un uzlicis tiem par sodu septiņus gadus pēc kārtas klaiņāt pa pasauli un gulēt zem klajām debesīm. Tāpēc viņus saukāja arī par grēku nožēlotājiem, un no tiem plūda nelaba smaka. Kādreiz viņi, liekas, bija bijuši saraceņi un tāpēc ticēja Jupiteram un pieprasīja desmit Tūras livru no visiem arhibīskapiem, bīskapiem un abatiem, kuriem bija tiesības nēsāt mitru un zizli. Tas viss viņiem it kā pienākoties pēc pāvesta bullas. Reimsā viņi ieradušies, lai Alžīrijas karaļa un Vācijas ķeizara vārdā pareģotu nākotni. Jūs pašas saprotat, ka ieeja pilsētā viņiem bija liegta. Tad visa varza labprātīgi apmetās nometnē pie Brenas vārtiem, uz tā paša pakalna, kur atrodas dzirna

vas, līdzās senajām krīta bedrēm. Protams, visi Reimsas iedzīvotāji devās tos skatīties. Čigāni skatījās ļaudīm delnās un pareģoja visādus brīnumus. Viņi bija spējīgi pareģot Jūdasam, ka tas kļūs pāvests. Un tomēr par viņiem klīda baumas, ka tie laupot bērnus, nogriežot naudas makus un ēdot cilvēku gaļu. Saprātīgi ļaudis sacīja neapdomīgajiem: «Neejiet uz turieni!» — taču paši slepus devās turp. Visi bija gluži kā galvu zaudējuši. Fakts bija tas, ka viņi pravietoja ko tādu, kas būtu pārsteidzis pat pašu kardinālu. Mātes kļuva pavisam iedomīgas uz saviem bērniem, kopš čigānietes bija izlasījušas viņu plaukstiņās visvisādus brīnumus, ierakstītus tajās kaut kādā pagānu un turku valodā. Vienai mātei dēls bija nākamais ķeizars, otrai — pāvests, tiešajai — pulkvedis.

Nabaga Šantflerī gribēja zināt, kas īsti būs viņas meitiņa un vai viņas mazajai, skaistajai Agnesei nav lemts kādu dienu kļūt par Armēnijas vai arī kādas citas valsts ķeizarieni. Tā nu viņa aiznesa meitenīti pie čigānietēm, un čigānietes sāka apbrīnot bērnu, glāstīt, skūpstīt to savām melnajām mutēm un jūsmot par viņas mazo rociņu, un tas viss — ak vai! — par jo lielu prieku mātei. Sevišķi viņas priecājās par mazās skaistajām kājiņām un jaukajām kurpītēm. Bērnam nebija vēl ne gadiņš. Meitenīte jau šļupstēja, aizrautīgi smējās, ieraugot māti, bija tukla un apaļa, un ar savām apburošajām kustībām atgādināja paradīzes eņģelīti. Viņa ārkārtīgi pārbijās no čigānietēm un sāka raudāt. Bet māte meitenīti cieši noskūpstīja un devās projām sajūsmā par nākotni, kādu burves bija pareģojušas viņas Agnesei. Meitenei vajadzēja kļūt par skaistuma un tikuma iemiesojumu, turklāt vēl par karalieni. Šantflerī atgriezās savā būdiņā Lielo Ciešanu ielā gluži lepna, ka nes uz mājām nākamo karalieni.

Nākamajā dienā, izmantodama brītiņu, kad bērns bija aizmidzis viņas gultā, — jo Paketa to vienmēr guldīja sev blakām, — viņa, klusītēm pievērusi durvis, aizskrēja pie kaimiņienes Kaltētavas ielā, lai pastāstītu tai, ka pienāks diena, kad viņas Agnesi pie galda apkalpos pats Anglijas karalis un Etiopijas erchercogs, un simt citus pārsteigumus. Atgriezdamās mājup un,

kāpjot pa kāpnēm augšā, nedzirdēdama bērna kliedzienus, Šantflerī nodomāja: «Jauki, bērns joprojām vēl guļ.» Durvis viņa atrada daudz plašāk pavērtas, nekā tās bija atstājusi. Nabaga māte iegāji iekšā un pieskrēja pie gultas… — Bērns bija pazudis, gulta tukša. No bērna ne vēsts, ne miņas, ja neskaita vienu no tā jaukajām kurpītēm. Šantflerī izskrēja ārā no istabas, metās pa kāpnēm lejā un sāka dauzīt galvu pret mūri, kliegdama: — Mans bērns! Kam ir mans bērns? Kas paņēmis manu bērnu? — Iela bija tukša, māja vientuļa; neviens nevarēja tai neko pateikt. Šantflerī apskrēja visu pilsētu, izmeklēja visas ieliņas, visu dienu izskraidelējās gan šurp, gan turp, uztraukta, zaudējusi prātu aiz bailēm, ostīdama visus māju sliekšņus un logus gluži kā meža zvērs, kas pazaudējis savus mazuļus. Aizelsusies, izspūrusi, drausmīga pēc skata, ar liesmainām, no asarām sausām acīm viņa apturēja ikvienu garāmgājēju un kliedza: «Mana meitiņa! Mana meitiņa! Mana skaistā, mazā meitiņa! Es būšu par kalponi tam, kas atdos manu meitiņu, es būšu par kalponi viņa sunim, un lai tas saplosa ar ilkņiem manu sirdi, ja to vēlas.» Viņa sastapa ceļā Senremī baznīcas kirē un teica tam: «Kirē kungs, es uzrakšu zemi ar saviem nagiem, tikai atdodiet manu bērnu!» Ai, tas bija satricinošs skats, Udarda! Un es redzēju, ka pats mētrs Ponss Lakabrs, prokurors, cietsirdīgs cilvēks, nevarēja atturēties neraudājis. Ai, nabaga māte! Vakarā viņa atgriezās mājās. Kamēr Paketa nebija mājās, kaimiņiene bija redzējusi Paketas dzīvoklī slepus uzkāpjam ar saini rokās divas čigānietes, kuras, vēlāk nokāpušas lejā, aizcirtušas aiz sevis durvis. Pēc viņu aiziešanas no Paketas istabas atskanējis kaut kas līdzīgs bērna kliedzienam. Māte priecīgi iesmējās, uzskrēja kā spārnos pa kāpnēm augšā, pagrūda durvis līdz kāju galam vaļā un iegāja iekšā … Ak šausmas, Udarda! Mazās, piemīlīgās Agneses vietā, kura bija tik sārta un tik svaiga, šās dieva veltes vietā pa klonu brēkdams rāpoja kāds riebīgs, klibs, kroplīgs mazs ērms ar vienu aci. Šausmās Paketa aizsedza acis ar plaukstām. «Ai,» viņa iesaucās, «vai tiešām burves pārvērtušas manu meitiņu šai atbaidošajā dzīvniekā?» Mazo kropli viņa steidzīgi vien aiznesa. Viņš būtu licis

|( ii sajukt prātā. Tas bija drausmīgs izdzimums, kuru l.fidusi pasaulē kāda čigāniete, ļaudamās sātanam. Viņam varēja būt apmēram četri gadi, viņš šļupstēja kaut kādā valodā, kas tomēr nebija cilvēku valoda; tie bija sazin kādi pavisam neiespējami vārdi. Šantflerī nometās uz grīdas pēc mazās kurpītes — tas bija viss, kas palicis pāri no tā, ko viņa bija mīlējusi. Paketa palika tik ilgi guļam nekustīga, klusa, it kā elpot rimusi, ka visi nodomāja — tā mirusi. Te pēkšņi viņa notrīcēja pie visām miesām, apklāja neprātīgiem skūpstiem savu relikviju un izplūda tik skaļās elsās, ka likās — viņas sirds pārplīsīs. Ticiet — mēs visi raudājām līdz. Viņa vaimanāja: «Ai mana mazā meitiņa! Mana jaukā, mazā meitiņa! Kur tu esi?» Un tas saviļņoja līdz dvēseles dziļumiem. Es vēl tagad, par to iedomājoties, raudu. Padomājiet tikai — mūsu bērni taču ir miesa no mūsu miesas. — Manu nabaga Estaš! Tu esi tik jauks! Ja jūs zinātu, cik viņš ir piemīlīgs! Vakar viņš man saka: «Es gribu kļūt žandarms!» Ai manu Estaš! Un ja nu es tevi pēkšņi zaudētu! Šantflerī strauji pietrūkās kājās un metās skriešus projām pa Reimsas ielām. Uz čigānu nometni! Uz čigānu nometni! Sauciet sardzi, lai sadedzina šīs raganas! — Čigāni jau bija pazuduši. Bija melna nakts. Vajāt tos vairs nebija iespējams. Nākamajā dienā divu jūdžu attālumā no Reimsas ar viršiem apaugušajā klajumā, starp Gē un Tiluā, atrada liela ugunskura pēdas, dažas lentītes, kas bija piederējušas Paketas bērniņam, asins pilienus un āža spiras. Dienu iepriekš bija tieši sestdiena. Neviens vairs nešaubījās, ka čigāni šeit svinējuši savu sabatu un aprijuši kopā ar Belcebulu Paketas bērnu, kā to mēdz darīt muhamedāņi. Kad Šantflerī uzzināja visas šīs šausmas, viņa neieraudājās, tikai pakustināja lūpas, it kā gribēdama ko sacīt, taču nespēja. Nākamajā dienā Paketas mati bija nosirmojuši. Aiznākamajā dienā viņa bija pazudusi.

—   Tik tiešām tas ir drausmīgs stāsts, — sacīja Udarda — tas pat burgundietim var likt raudāt.

—   Es vairs nebrīnos, — Žervēza piebilda, — ka bailes no čigāniem jūs tā nomoka.

—    Un jūs darījāt ļoti prātīgi, — piemetināja

Žervēza, — ka aizbēgat ar savu Estašu, jo šie čigāni arī esot no Polijas.

—   Nav vis, — iebilda Žervēza, — stāsta, tie esot ieradušies no Spānijas un Katalonijas.

—   Katalonijas? Tas ir gan iespējams, — Udarda piekrita, — Polija, Katalonija, Valonija — es allaž jaucu šīs trīs provinces. Taču drošs ir tikai viens: tie ir čigāni.

—    Un nav šaubu, — piemetināja Žervēza, — ka zobi viņiem ir pietiekami gari, lai apēstu bērnu. Es nemaz nebūšu pārsteigta, ja uzzināšu, ka arī Esmeralda mielojas ar maziem bērniem, savilkdama turklāt jo mazu mutīti. Viņas mazajai kaziņai ir pārlieku viltīgas manieres, lai zem visa tā neslēptos kāda bezdievība.

Maijeta gāja klusēdama. Viņa bija iegrimusi tais skumjajās pārdomās, kas ir it kā turpinājums tikko izskanējušam bēdīgam stāstam un izgaist tikai tad, kad stāsta izraisītās satraukuma trīsas nokļuvušas līdz pašiem sirds dziļumiem. Žervēza vērsās pie viņas ar jautājumu:

—   Un neviens tā ir neuzzināja, kas noticis ar Šantflerī?

Maijeta neatbildēja. Žervēza atkārtoja savu jautājumu, sapurinādama viņu aiz rokas un nosaukdama vārdā. Maijeta, kā likās, atģidās no savām domām.

—   Kas noticis ar Šantflerī? — viņa teica, automātiski atkārtodama vārdus, kuru skaņa šķita pavisam neparasta viņas dzirdei, tad, sakopojusi spēkus, lai pievērstu savu uzmanību vārdu jēgai, žigli attrauca: — Ak, par to nekas nav zināms!

Un, brīdi klusējusi, piebilda:

—    Vieni stāstīja, it kā to redzējuši, krēslai metoties, izejam no Reimsas pa Flešambo vārtiem, citi, — ka tas bijis rītausmā un viņa izgājusi pa vecajiem Bazē vārtiem. Kāds ubags atradis Paketas zelta krustiņu pakārtu uz akmens krusta laukā tajā vietā, kurā parasti mēdza rīkot gada tirgu. Tā bijusi tā pati dārglieta, kas sešdesmit pirmajā gadā to pazudinājusi. Tā bijusi skaistā vikonta de Kormontreija, viņas pirmā mīļākā, dāvana. Paketa nekad nešķīrās no šīs dāvanas, lai arī kādā trūkumā tā atradās. Viņa turēja to tik dārgu kā pašas dzīvību. Un tāpēc, kad dabūjām zināt par šā krusliņa atrašanu, mēs visas nodomājām, — tā mirusi. Tomēr ļaudis no Kabarēlevontas apgalvo, ka redzējuši to basām kājām soļojam pa bruģa akmeņiem klāto lielceļu, kas ved uz Parīzi. Bet tādā gadījumā Paketai būtu vajadzējis iziet no pilsētas pa Veļas vārtiem, tā ka tas viss kopā nekādi nesaskan. Visticamākais, manuprāt, ka viņa tiešām izgājusi pa Veļas vārtiem, tikai gan uz viņsauli.

—    Es jūs nesaprotu, — sacīja Žervēza.

—    Veļa, — ar skumju smaidu atteica Maijeta, — taču ir upe.

—    Nabaga Šantflerī, — Udarda nodrebēdama iesaucās. — Tātad noslīcinājusies?

—    Noslīcinājusies, — apstiprināja Maijeta, — un kas gan būtu teicis labsirdīgajam Giberto tēvam, kad tas dziedādams brauca savā laivā lejup pa upes straumi zem Tenkē tilta, ka pienāks diena, kad viņa mīļotā, mazā Paketa arī aizpeldēs zem šī tilta, tikai bez dziesmām un laivas.

—    Un mazā kurpīte? — iejautājās Žervēza.

— Pazuda kopā ar māti, — Maijeta atbildēja.

—    Nabaga kurpīte! — iesaucās Udarda.

Udarda, resna un jūtīga sieviete, bija gatava samierināties ar to, ka varēja pabēdāties kopā ar Maijetu, bet Žervēza, būdama ziņkārīgāka, turpināja iztaujāšanu.

—    Un briesmonis? — viņa strauji jautāja Maijetai.

—    Kāds briesmonis? — tā atjautāja.

—    Mazais čigānu ērms, kuru raganas atstāja Šantflerī viņas meitenītes vietā! Ko jūs iesākāt ar viņu? Ceru, ka arī to jūs noslīcinā jāt?

—    Nē, — atbildēja Maijeta.

—    Kā? Tātad sadedzinājāt? Faktiski pareizāk tā arī ir. Raganas bērns!

—     Mēs neizdarījām ne vienu, ne otru, Žervēza. Pats arhibīskapa kungs ieinteresējās par čigānu bērnu, noskaitīja pār viņu lūgšanu, nosvētīja, galīgi padzina velnu no viņa sātana miesām un nosūtīja bērnu uz Parīzi, lai to novietotu koka silītē atradeņiem Parīzes Dievmātes katedrālē.

—     Ak šie bīskapi! — norūca Žervēza. — Aiz pārmērīgas gudrības viņi neko nedarīs tā kā citi cilvēki.

Nu, sakiet jel, Udarda, pēc kā tas izskatās — sātanu likt atradeņu silītē? Esmu pārliecināta, ka mazais ērms bija pats nelabais. Nu, ko tad ar viņu iesāka Parīzē, Maijeta? Domāju, neviens kristīgs cilvēks nebūs vēlējies viņu pieņemt audzināšanā?

—    To nu gan nezinu, — atbildēja Reimsas iemītniece. — Tieši tajā laikā mans vīrs bija atpircis ciema notāra vietu Berī apkaimē, divas jūdzes no Reimsas, un mēs par šo notikumu vairs neesam interesējušies, turklāt no Berī Reimsu nevar saredzēt, abi Sernē pakalni aizsedz skatienam pat Reimsas katedrāles zvanu torņus.

Tā runādamas, visas trīs cienījamās pilsētnieces bija nonākušas līdz Greves laukumam. Aizrāvušās no sarunas, viņas neapstādamās bija pagājušas garām Rolanda torņa lūgšanu grāmatai un gluži automātiski devās uz kauna stabu, ap kuru pūlis augtin auga ar katru mirkli. Domājams, ka aina, kas saistīja it visu skatienus, būtu likusi tām galīgi aizmirst Žurku alu, kā arī to, ka viņas nolēmušas tur brīdi pakavēties, ja sešus gadus vecais resnītis Estašs, kuru Maijeta vilkšus vilka sev līdzi aiz rociņas, nebūtu pēkšņi tām par to atgādinājis.

—    Māt, — viņš jautāja, it kā no jau tis, ka Žurku ala palikusi aizmugurē, — vai t.agad es drīkstu apēst plāceni?

Ja Estašs būtu bijis viltīgāks, tas ir, ja nebūtu bijis tik kārs, viņš būtu vēl nogaidījis un tikai tad, — kad tie būtu atgriezušies Universitātes kvartālā — mētra Andrī Minjē mājā Valansas kundzes ielā, kad starp Žurku alu un viņa plāceni atrastos abas Sēnas attekas un pieci Vecpilsētas tilti, — uzdrošinājies uzdot kautro jautājumu: — Māt, vai tagad es drīkstu apēst plāceni?

Taču tagad šis pārsteidzīgais jautājums tikai saasināja Maijetas uzmanību.

—    Starp citu, — viņa iesaucās, — mēs taču piemirsām vientuļnieci! Parādiet man savu Žurku alu, lai es varu viņai aiznest plāceni!

—   Tūlīt, tūlīt, — attrauca Udarda. — Jūs izdarīsiet labu darbu.

Bet tas nebūt neietilpa Estaša aprēķinos.

—    Ko vēl ne, tas ir mans plācenis, — viņš pretojās un pēc kārtas te ar labo, te kreiso ausi paberzēja abus plecus, kas līdzīgā gadījumā pauda augstāko neapmierinātību.

Visas trīs sievietes devās atpakaļ un, kad tās bija nonākušas pie Rolanda torņa, Udarda piekodināja abām biedrenēm:

— Nevajag visām trim vienlaikus raudzīties alā, tā varam izbiedēt skrandaini. Jūs abas izliecieties, ka lasāt dominus [99] lūgšanu grāmatā, es pa to laiku paskatīšos pa lodziņu. Vientuļniece mani mazliet pazīst. Es jums pasacīšu, kad varēsiet pienākt.

Udarda viena pati devās pie lodziņa. Tiklīdz viņa ieskatījās cellē, dziļa līdzjūtība atplaiksnījās viņas jautrajā un atklātajā sejiņā, tā tik krasi mainīja izteiksmi un krāsu, it kā no saules gaismas spēji būtu nokļuvusi mēness gaismā. Viņas acis kļuva valgas, mute raustījās, it kā viņa tūlīt, tūlīt varētu sākt raudāt. Pēc mirkļa Udarda pielika pirkstu pie lūpām un pamāja Maijetai, lai tā pienāk klāt.

Maijeta piegāja saviļņota, nesacīdama ne vārda, uz pirkstgaliem, it kā tuvodamās mirēja guļvietai.

Tā bija tiešām skumja aina, kas atklājās abu sieviešu skatieniem, kad tās, baidīdamās pakustēties, elpu aizturējušas, raudzījās aizrežģotajā lodziņā.

Celle bija šaura, neērta, ar zemu, spraišļotu velvi, kas no iekšpuses atgādināja lielu bīskapa mitru. Uz kailām akmens flīzēm, kas bija grīdas dēļu vietā, kaktā tupēja sakņupusi sieviete. Ar zodu viņa balstījās uz ceļgaliem, kurus bija ar savām sakrustotajām rokām jo cieši piespiedusi krūtīm. No pirmā acu uzmetiena šī čokurā sarāvusies būtne, ievīkstīta viscaur brūna maisauduma ģērba platajās krokās, ar sirmajiem matiem, kas pārkarājās pāri sejai un krita līdz pašām kāju pēdām, šķita kaut kāds dīvains priekšmets, kas melnēja uz krēslainā celles fona līdzīgi tumšam trīsstūrim, kuru saules stars, krizdams pa lodziņu, asi pārdalīja divās daļās — vienā tumšā, otrā gaišā. Tas bija viens no tiem rēgiem — pa pusei iegrimušiem tumsā, pa pusei gaismas aplietiem, kādus var redzēt vai nu sapņos, vai Goija īpatnējās gleznās, — bāliem, nekustīgiem, drūmiem, kas sakņupuši pār kāda kapa kopiņu vai atbalstījušies pret cietuma režģiem. Šis radījums neizskatījās ne pēc sievietes, ne vīrieša, ne vispār pēc kādas noteiktas formas būtnes, tas bija tēls, kaut kas līdzīgs parādībai, kurā īstenība mijas ar fantastiku, kā gaisma saplūst ar tumsu. Cauri matiem, kas krita līdz pašai zemei, ar grūtībām varēja saskatīt novārgušu, skarbu profilu, no ģērba apakšas tik tikko vīdēja basas kājas galiņš, kas bija krampjaini savilkts uz cietajām, ledainajām akmens flīzēm. Cilvēka ārējais apveids, neskaidri lauzdamies cauri šim sāpju pilnajam apvalkam, lika skatītājam nodrebēt.

Šim it kā akmens flīzēs ieaugušam tēlam, likās, bija sveša kustība, domas, elpošana. Ieģērbta janvāra mēneša salā tikai plānā maisaudekla kreklā, sēdēdama uz kailā granīta klona bez uguns krēslainajā cietumā, kura slīpais lodziņš no ārpuses ielaida vienīgi ziemeļa vēju un nekad sauli, šī būtne, likās, ne tikvien nejuta nekādas ciešanas, bet arī vispār nekā nejuta. Varētu teikt, ka viņa pārakmeņojusies kopā ar celli, sasalusi ledū reizē ar ziemu. Rokas viņai bija sakrustotas, acis stingi vērās vienā punktā. Pirmajā acumirklī šo būtni varēja noturēt par rēgu, otrajā — par tēlu.

Un tomēr lāgu lāgiem viņas zilganās lūpas no elpas pavērās un notrīsēja, bet to kustība bija tikpat nedzīva un tikpat automātiska kā lapu iedrebēšanās vējā.

Un tomēr no viņas drūmajām acīm šad tad izšķīlās skatiens — neizsakāms, dziļš, sāpju pilns skatiens, kas, likās, sasaistīja šās nomāktās dvēseles drūmās domas ar nez kādu tur noslēpumainu priekšmetu.

Tāda bija būtne, kas sava mitekļa dēļ bija iesaukta par vientuļnieci, bet sava ģērba dēļ — par skrandaini.

Visas trīs sievietes — jo Žervēza arī bija piebiedrojusies Maijetai un Udardai — raudzījās pa lodziņu.

Nelaimīgā nepievērsa tām ne mazāko uzmanību, lai gan to galvas, aizsegdamas logu, laupīja viņai jau tā vājo cietuma dienas gaismu.

— Netraucēsim viņu! — klusā balsī sacīja Udarda. — Viņa lūdz dievu.

Pa to laiku Maijeta ar aizvien pieaugošu nemieru aplūkoja šo neglīto, novārdzināto, izspūrušo galvu, un viņas acīs saskrēja asaras.

—   Tas nu gan ir dīvaini, — viņa nomurmināja.

Maijeta iebāza galvu starp lodziņa stieņiem un beidzot ieskatījās tajā kaktā, pie kura visu laiku bija piekalts nelaimīgās skatiens.

Kad Maijeta atvilka atpakaļ galvu no loga, viņas seja bija vienās asarās.

—    Kā sauc šo sievieti? — viņa jautāja Udardai.

Udarda atbildēja:

—    Mēs to saucam par māsu Gudulu.

—   Bet es, — sacīja Maijeta, — es to saucu par Paketu Šantflerī.

Tad, pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa deva zīmi pārsteigtajai Udardai iebāzt galvu logā un ielūkoties cellē.

Udarda paskatījās un ieraudzīja tajā kaktā, kuram it kā drūmā ekstāzē bija piekalts vientuļnieces skatiens, mazu rožaina zīda kurpīti, izšūtu ar zelta un sudraba mirgām.

Žervēza tūdaļ pēc Udardas arī pavērās cellē, un tad visas trīs sievietes, raudzīdamās nelaimīgajā mātē, sāka šņukstēt.

Tomēr ne viņu skatieni, ne asaras nebija novērsušas vientuļnieces uzmanību. Tās rokas joprojām palika sakrustotas, lūpas mēmas, acis stingi pievērstas kurpītei, un viņām, kurām tagad bija zināms ar šīm kurpītēm saistītais notikums, šī tik neatlaidīgi aplūkotā kurpīte plosīt plosīja sirdi.

Visas trīs sievietes nebija vēl pārmijušas nevienu vienīgu vārdu, viņas neuzdrošinājās pat čukstēt. Šis lielais klusums, šīs lielās sāpes, šī lielā aizmiršanās, kurā viss bija izgaisis, izņemot vienu vienīgu priekšmetu, radīja skatītājās tādu iespaidu, it kā viņas stāvētu altāra priekšā Lieldienās vai Ziemsvētkos. Viņas klusēja, bijības pārņemtas, un bija gatavas mesties uz ceļiem. Visām šķita, ka tās nule kā ienākušas baznīcā Lielajā piektdienā.

Beidzot Žervēza, visziņkārākā no visām un tāpēc arī ne tik jūtīga, mēģināja ievilkt vientuļnieci sarunā:

—    Māsa! Māsa Gudula!

Viņa uzsauca tai trīs reizes, ik reizes paaugstinādama balsi. Vientuļniece nepakustējās. Ne vārda, ne skatiena, ne nopūtas, ne mazākās dzīvības pazīmes.

Udarda savukārt ar maigu un glāstošu balsi iesaucās:

—    Māsa! Svētā Gudulas māsa!

Tas pats klusums, tas pats stingums.

—   Savāda sieviete! — Žervēza iesaucās. — Viņu pat ar lielgabala šāvienu neiztraucēsi!

—   Varbūt viņa kļuvusi kurla? — nopūzdamās ieminējās Udarda.

—    Varbūt akla? — piebilda Žervēza.

—    Bet varbūt mirusi, — nobeidza Maijeta.

Protams, ja dvēsele vēl nebija atstājusi šo nekustīgo,

iemigušo, it kā letarģijas pārņemto miesu, tad tā vismaz bija iegremdējusies un noslēpusies tādos dziļumos, kādos nekādas ārējās pasaules sajūtas nespēja iespiesties.

—   Vajadzēs atstāt plāceni uz palodzes, — ieminējās Udarda. — Tikai to te var paķert kāds puika. Ko darīt, lai viņu piespiestu atģisties?

Estašs, kura uzmanību līdz šim bija saistījis liels, mazos rateļos iejūgts suns, pēkšņi pamanīja, ka viņa trīs ceļa biedres raugās pa lodziņu. Arī puisēnu pārņēma ziņkārība, viņš uztrausās uz akmens stabiņa, pacēlās uz pirkstgaliem un piespieda savu tuklo, sārto sejiņu pie spraugas, iesaukdamies:

—    Māt, es arī gribu redzēt!

Izdzirdusi šo gaišo, svaigo, skanīgo bērna balstiņu, vientuļniece nodrebēja. Ar asu, spēju, tērauda atsperei līdzīgu kustību viņa pagrieza galvu un ar garajām, kaulainajām, izģindušajām rokām atmetusi no pieres matu šķipsnas, ieurbās ar pārsteigtu, rūgtuma un izmisuma pilnu skatienu, ātru kā zibens uzliesmojumu.

—    Ak dievs! — vientuļniece piepeši iekliedzās, paslēpdama seju klēpī, un viņas aizsmakusi balss likās plosām viņas krūtis. — Vismaz nerādiet man svešus bērnus!

—   Labdien, kundze! — svarīgi apsveica viņu puisēns.

Tomēr šis satricinājums bija it kā pamodinājis vientuļnieci. Ilgas trīsas pāršalca tās miesai no galvas līdz kājām, zobi sāka klabēt, viņa mazliet pacēla galvu un, piespiedusi elkoņus pie gurniem un saņēmusi abām rokām kāju pēdas, it kā gribēdama tās sasildīt, iesaucās:

—    Ai, kāds drausmīgs aukstums!

—    Nabadzīte! — ar kvēlu līdzjūtību sacīja Udarda.

—  Vai neatnest jums uguntiņu?

Vientuļniece atteikdamās pakratīja galvu.

—   Nu, — Udarda turpināja, pastiepdama tai pudeli, — te jums būs kanēļvīns, tas jūs iesildīs. Dzeriet!

Vientuļniece atkal pakratīja galvu un, cieši parau dzījusies Udardā, atteica:

—    Ūdeni!

Bet Udarda palika pie sava. — Nē, māsa, tas nu gan nav nekāds piemērots dzēriens janvāra mēnesī. Jums katrā ziņā jāiedzer mazliet kanēļvīna un, jāapēd šis kukurūzas plācenis, kuru mēs izcepām jums.

Vientuļniece atstūma atpakaļ plāceni un teica:

—    Rupjmaizi!

— Te būs jums mazliet siltāks apmetnis par jūsējo. Aplieciet to sev ap pleciem, — sacīja Žervēza, savukārt iežēlodamās par vientuļnieci un atāķēdama vaļā savu vilnas apmetni.

Vientuļniece atteicās no apmetņa, tāpat kā no pudeles un plāceņa, un sacīja:

—    Maisu!

—    Bet vajag taču, — turpināja labsirdīgā Udarda,

—     lai arī jūs mazliet justu, ka vakar bijuši svētki.

—   Es jau tā to sajutu. Nu jau apritējušas divas dienas, kopš man krūzē vairs nav ūdens.

Brītiņu klusējusi, viņa piebilda: — Svētkos mani allaž piemirst. Un dara pareizi. Kāpēc cilvēkiem jādomā par mani, ja es par tiem nemaz nedomāju? Izdzisušām oglēm pelni ir auksti.

It kā nogurusi no tik garas runas, viņa ļāva galvai noslīgt uz ceļgaliem.

Panaivā un žēlsirdīgā Udarda, no vientuļnieces pēdējiem vārdiem sapratusi, ka tā joprojām sūdzas par aukstumu, tai vientiesīgi pajautāja:

—    Varbūt jums tomēr atnest uguntiņu?

—   Uguntiņu? — skrandaine atjautāja ar savādu izteiksmi. — Bet vai jūs to atnesīsiet arī tai nabaga drostaliņai, kas atdusas zemes klēpī nu jau piecpadsmit gadu?

Vientuļniece drebēja kā drudzī, viņas balss trīsēja, acis liesmoja, viņa piecēlās uz ceļgaliem. Pēkšņi viņa izstiepa bālo un vājo roku pret bērnu, kas vērās viņā izbrīnā ieplestām acīm.

—   Nesiet projām bērnu! — viņa iekliedzās. — Tūdaļ te garām nāks čigāniete!

Tad viņa pakrita ar seju uz zemi, un viņas piere atsitās pret akmens flīzēm kā akmens pret akmeni. Visas trīs sievietes nodomāja, ka tā mirusi. Tomēr pēc brītiņa vientuļniece sakustējās un vilkās, gan uz ceļiem, gan elkoņiem balstīdamās, līdz pat kaktam, kur atradās kurpīte. Jaunās sievietes vairs neuzdrošinājās skatīties, neredzēja viņu, tikai dzirdēja neskaitāmus skūpstus un nopūtas, kas mijās ar dvēseli plosošiem kliedzieniem un dobjiem klaudzieniem, it kā vientuļniece dauzītu galvu pret mūri. Pēc viena šāda klaudziena — tik spēcīga, ka visas trīs sievietes sagrīļojās, — iestājās klusums.

—   Vai tiešām viņa nositusies? — iesaucās Žervēza, riskēdama iebāzt galvu caur loga režģiem. — Māsa! Māsa Gudula!

—    Māsa Gudula, — atkārtoja Udarda.

—   Ai mans dievs! Viņa vairs nekustas! — Žervēza iesaucās. — Vai tiešām viņa mirusi? Gudula! Gudula!

Maijeta, kurai no uztraukuma tā aizžņaudzās kakls, ka tā līdz šim brīdim nevarēja izrunāt ne vārdiņa, pārvarēja to un sacīja:

—   Pagaidiet! — Pēc tam, pieliekusies pie lodziņa, viņa pasauca vientuļnieci:

—    Paketa! Paketa Šantflerī!

Bērns, bezbēdīgi uzpūzdams elpu petardes gruzdošajai daktij un izraisīdams ar to sprādzienu, kas tam izdedzina acis, nebūtu tik ļoti pārbijies kā Maijeta, ieraudzījusi, kādu iespaidu atstājis šis vārds, izskanēdams māsas Gudulas cellē.

Vientuļniece nodrebēja pie visām miesām, pietrūkās kājās un basām kājām pielēca pie lodziņa ar tik dzalkstošām acīm, ka Maijeta, Udarda un otra sieviete ar bērnu atlēca atpakaļ līdz pašam krastmalas aizsargvalnim.

Pa to laiku vientuļnieces ļaunā seja pieplaka pie vēdlodziņa režģiem. — Ahā! — viņa, mežonīgi smiedamās, iesaucās. — Mani sauc čigāniete!

Šajā mirklī aina, kas risinājās pie kauna staba, piesaistīja nelaimīgās klejojošo skatienu. Viņas seja šausmās pārvērtās, viņa pastiepa ārā no sava mitekļa izģindušās rokas un iekliedzās balsī, kas atgādināja mirējas gārdzienus:

— Tātad tā atkal esi tu, čigānu izdzimums. Tātad tu mani sauc, bērnu zagle! Lai notiek! Esi nolādēta! Nolādēta! Nolādēta!

## 4 ASARA PAR LĀSI ŪDENS

Šie vārdi bija, tā sakot, savienojuma punkti starp divām ainām, kas noritēja vienlaikus un paralēli katra uz savas skatuves: viena, kuru mēs tikko kā attēlojām, — Žurku alā, bet otra, kuru mums vēl jāattēlo, — uz kauna staba pakāpiena. Pirmās ainas liecinieces bija tikai trīs sievietes, ar kurām lasītājs tikko kā iepazinās, otrās skatītāji bija visi tie ļaudis, kurus mēs redzējām iepriekš Greves laukumā pulcējamies ap kauna stabu un karātavām.

Četru seržantu novietošanās pulksten deviņos rītā četros kauna staba stūros solīja pūlim kādu soda izpildīšanas veidu — vienalga, kāds tas arī būtu; ja ne pakāršanu, tad sodīšanu ar pātagām vai ausu nociršanu, vārdu sakot, kādu saistošu skatu. Pūlis pieauga tik ātri, ka četriem seržantiem, kuriem tas mācās virsū, ne vienu vien reizi vajadzēja tos sablīvēt, kā toreiz mēdza teikt, sitot ļaudis ar smagām pletnēm un kāpinot atpakaļ zirgus.

Pūlis, jau pieradināts pie ilgas gaidīšanas uz publisku soda izpildīšanu, neizrādīja pārāk lielu nepacietību. Tas izklaidējās ar to, ka aplūkoja kauna stabu — vienkāršu desmit pēdu augstu ierīci, kas bija līdzīga akmens kubam ar tukšu vidu. Daži ļoti stāvi neaptēsta akmens pakāpieni, iedēvēti par kāpnēm, veda uz augšējo platformiņu, uz kuras bija redzams līmeniskā stāvoklī ritenis, darināts no viengabala ozolkoka. Notiesāto, nostādītu uz ceļgaliem, piesēja pie riteņa, sasaistot rokas aiz muguras. Koka stienis, kuru iedarbināja grieztuve, kas bija paslēpta lielās ierīces iekšpusē, pārnesa rotācijas kustību uz riteni, kurš, palikdams allaž līmeniskā stāvoklī, deva iespēju redzēt notiesātā seju no visiem laukuma stūriem. Šo soda veidu sauca par noziedznieka griešanu.

Kā no aprakstītā redzams, Greves laukuma kauna stabs nebūt nebija tik saistošs kā kauna stabs Tirgus laukumā. Te nebija nekādas sarežģītas arhitektūras. Te nebija nekā monumentāla. Nebija jumta ar dzelzs krustu, nebija astoņstūraino laternu, ne trauslo kolonu, kas pie paša jumta ar saviem kapiteļiem uzplauka akantu lapu un ziedu veidā, ne ūdens noteku himeru un ērmu veidā, nebija ne koka griezumu, ne smalku, izgrieztu skulptūru.

Skatītājiem vajadzēja apmierināties ar četrām skaldītu akmeņu mūra sienām, diviem smilšakmens aizklājiem un līdzās stāvošām nejaukām, nožēlojamām karātavām.

Tas būtu bijis trūcīgs cienasts gotiskās arhitektūras mīļotājiem. Tiesa, viduslaiku ziņkārīgie skatītāji vismazāk interesējās par senatnes pieminekļiem un maz raizējās par kauna staba skaistumu.

Beidzot ieiadās arī notiesātais, piesiets pie ratu pakaļdaļas, un, kad to uzvilka uz platformiņas un kad to varēja redzēt no visiem laukuma stūriem, piesietu ar virvēm un siksnām pie kauna staba riteņa, laukumā sacēlās neganta kņada pārmijus ar smiekliem un izsaucieniem. Visi notiesātajā pazina Kvazimodo.

Tiešām tas bija viņš. Dīvaina atgriešanās gan viņam bija lemta. Būt piekaltam pie kauna staba tai pašā laukumā, kur vēl vakar viņu, soļojot Ēģiptes hercoga, Grašu karaļa un Galilejas ķeizara pavadībā, apsveica, tam aplaudēja un pasludināja par ākstu pāvestu un princi! Bet, par ko var droši nešaubīties, bija tas, ka visā šajā pūlī, ieskaitot arī viņu pašu — neseno trium-

fatoru, tagad notiesāto, neatrastos neviens cilvēks, kas būtu spējīgs salīdzināt šos pretstatus. To varētu darīt tikai iztrūkstošais Grenguārs ar savu filozofiju.

Drīz vien Mišels Nuarē, viņa augstības karaļa herolds, pavēlēja apklust visiem salašņām un saskaņā ar prevo kunga rīkojumu un pavēli nolasīja spriedumu.; Tad viņš kopā ar saviem ļaudīm, kas bija ģērbušies stepētos formas kamzoļos, atkāpās aiz ratiņiem.

Kvazimodo, vienaldzīgs pret visu, nepamirkšķināja ne aci. Jebkuru pretošanos viņam darīja neiespējamu tas vien, ko toreizējā kriminālās tiesas kancelejas valodā sauca par saišu spēku un stiprumu, citiem vārdiem, siksnas un važas, kas iegriezās viņa miesā. Starp citu, šī cietumu un katorgas tradīcija nav izzudusi vēl šobaltdien, tā rūpīgi saglabājusies roku dzelžu veidā starp mums, civilizētiem, maigiem, humāniem ļaudīm (giljo-. tīnu un katorgu ieliekot iekavās).

Kvazimodo ļāva sevi vest un grūstīt, vilkt augšā, sasaistīt un sasiet. No viņa sejas nevarēja nolasīt neko citu kā vienīgi mežoņa vai idiota izbrīnu. Ka Kvazimodo ir kurls — to zināja visi; tagad šķita, ka viņš ir arī akls.

Kvazimodo nospieda ceļos uz apaļa dēļa — viņš pakļāvās. Viņam norāva kamzoli un kreklu un atsedza ķermeni līdz jostas vietai — viņš ļāvās. Viņu iesprandzēja vēl vienā siksnu un sprādžu tīklā — viņš ļāva sevi savilkt un sasiet. Tikai lāgu lāgiem nelaimīgais skaļi tusnīja kā telēns, kura galva, zemu pārkārusies pār miesnieka ratiem, šūpojas no vienas puses uz otru.

— Ekur stulbenis, — sacīja Žeans Frolo di Mulēns savam draugam Robēnam Puspēnam (jo, pats par sevi saprotams, abi skolēni bija sekojuši notiesātajam), — viņš neaptver vairāk par kastītē ietupinātu maijvaboli!

Ārprātīgu smieklu šalts pāršalca pūli, kad tas ieraudzīja atsegto Kvazimodo kupri, viņa kamieļa krūtis, stūrainos, matiem apaugušos plecus. Kamēr visi smējās, kāds zema auguma spēcīgs vīrs, kura apģērbu greznoja pilsētas ģerbonis, uzkāpa uz platformas un nostājās līdzās notiesātajam. Tas bija mētrs Pjerā Torterī, pastāvīgais Šatlē bende.

Viņš iesāka ar to, ka novietoja vienā no kauna staba

platformas kaktiem melnu smilšu pulksteni, kura virsējais trauciņš bija pilns ar sarkanām smiltīm, kas gausi bira apakšējā, tad noņēma divkrāsaino apmetni, un visi ieraudzīja pie labās rokas karājamies tievu pātagu no baltām, garām, spīdošām, mezglainām, pītām siksnām ar metala nadziņiem galos; ar kreiso roku bende nevērīgi atrotīja labās rokas krekla piedurkni līdz padusei. Tikmēr Zeans Frolo, pacēlis savu gaišmataino, cirtaino galvu virs pūļa (ar šādu nolūku viņš arī bija uzrāpies uz Robēna Puspēna pleciem), sauca:

— Kungi un dāmas! Sanāciet skatīties! Tūdaļ un bez kavēšanās sāks pērt ar pātagu mētru Kvazimodo, mana brāļa, Žozasas arhidiakona kunga zvaniķi, savādo austrumu arhitektūras paraugu, kuram mugura ir kā jumols un kājas kā vītas kolonas!

Pūlis skaļi smējās, sevišķi bērni un jaunas meitenes.

Beidzot bende piecirta kāju. Ritenis sāka griezties. Kvazimodo sašūpojās savās važās. Trula izbrīna, pēkšņi atspoguļodamās viņa ķēmīgajā sejā, vēl jo vairāk pastiprināja visapkārt smieklu šaltis.

Piepeši, kad ritenis apgriezdamies nostādīja Kvazimodo kupraino muguru tieši mētra Pjerā priekšā, bende pacēla roku; smalkās siksnas gluži kā zalkšu kamols, spalgi iesvilpdamās, pāršķēla gaisu un brāzmaini krita atpakaļ uz nelaimīgā muguras.

Kvazimodo, it kā pēkšņi pamodināts, salēcās uz vietas. Nu tikai viņš sāka aptvert. Kvazimodo locījās savos valgos, spēcīga pārsteiguma un sāpju trīsas izķēmoja viņa seju, bet neviena skaņa nenāca pār viņa lūpām. Viņš tikai atmeta galvu, pagrieza to pa labi, tad pa kreisi kā vērsis, ko dzeļ aklie dunduri.

Pēc pirmā sitiena sekoja otrs, trešais un vēl, un vēl, bez gala. Moku rats nemitējās griezties un sitieni birt kā krusa. Drīz vien izšļācās asinis un kļuva redzams, ka tās tūkstoš strūkliņās plūda pa kuprīša melnīgsnējiem pleciem; šaurās un garās siksnas, griezdamās un šķeldamas gaisu, aiztašķīja to lāses pūlī.

Šķita, ka Kvazimodo — tā vismaz likās pēc ārējā izskata — atguvis savu iepriekšējo vienaldzību. Sākumā viņš paslepus mēģināja, bez sevišķi spēcīgām kustībām, savus valgus pārraut. Bija redzams, ka viņa acs

uzliesmoja, muskuļi savilkās, ķermenis saspringa un siksnas un važas izstiepās. Tā bija varena, izmisuma pilna piepūle; tomēr Parīzes prevo pārbaudītās važas izturēja. Tās tikai nokrakšķēja, un tas bija viss. Kvazimodo paguris saguma. Neizpratnes vietā viņa sejā radās rūgtuma pilna, bezcerīga izteiksme. Viņš aizvēra vienīgo aci, ļāva galvai noslīgt uz krūtīm un pamira.

Pēc tam Kvazimodo vairs nepakustējās. Nekas to nespēja izraut no sastinguma — ne joprojām plūstošās asinis, ne sitieni, kas brāzās pār viņu ar divkāršu niknumu, ne spīdzinātāja dusmas, kuru satracināja un apskurbināja pati sodīšana, ne drausmīgo siksnu šņākoņa, asāka un spalgāka nekā indīgu kukaiņu lidojums.

Beidzot Šatlē tiesu izpildītājs, ģērbies melnā tērpā, jāšus uz melna zirga, kopš paša soda izpildīšanas sākuma uzturēdamies līdzās kāpnēm, pastiepa pret smilšu pulksteni savu melnkoka zizli. Bende pārtrauca spīdzināšanu. Ritenis apstājās. Lēni atvērās Kvazimodo acs.

Pēršana bija beigusies. Divi bendes palīgi nomazgāja notiesātā asiņojošos plecus, iezieda tos ar nez kādu ziedi, kas tūdaļ aizvilka visas brūces, un uzmeta tam uz muguras kaut ko līdzīgu dzeltenam gurnu apsegam, kas atgādināja garīdznieka tērpu. Pa to laiku Pjerā Torterī nopurināja uz bruģa asinis, ar kurām bija nokrāsojušās un piesūkušās pletnes siksnas.

Bet Kvazimodo mokas ne tālu nebija galā. Viņam vajadzēja vēl nostāvēt pie kauna staba to stundu, kuru tik taisnīgi bija pielicis klāt mētrs Floriāns Barbedjens pēc mesira Robēra d'Estutvila sprieduma; tas viss, lai . pfešķir'tu lielāku slavu senajai 2ana de Kimēna vārdu rotaļai, kas saistīja fizioloģiju ar psiholoģiju: Surdus absurdus. [100]

Un tā nu bendes palīgi apgrieza otrādi smilšu pulksteni un atstāja kupraini piesietu pie dēļa, lai pilnā mērā apmierinātu tiesas prasības.

Vienkāršā tauta, sevišķi tā, kas dzīvoja viduslaikos, ieņēma to pašu stāvokli, ko bērns ģimenē. Līdz tam laikam, kamēr tā atrodas pirmatnējā neziņas, morālās

un intelektuālās nepilngadības stāvoklī, par to var teikt to pašu, ko par bērnu: šajā vecumā nepazīst žēlastības.

Mēs jau minējām, ka Kvazimodo neieredzēja neviens; tiesa, ne jau nu bez iemesla. Visā šajā pūlī diez vai atrastos viens vienīgs skatītājs, kas nebūtu uzskatījis, ka tam ir tiesības sūdzēties par nejauko Dievmātes katedrāles kupraini. Kvazimodo parādīšanās pie kauna staba iepriecināja it visus, un nežēlīgā spīdzināšana, kāda tam bija jāizcieš, un nožēlojamais stāvoklis, kādā to pameta, ne tikvien neaizkustināja pūli, bet, gluži otrādi, padarīja vēl stiprāku tā naidu, apbruņojot to ar izsmiekla dzeloni.

Tiklīdz bija gandarīta sabiedriskās atriebības prasība, kā vēl šobaltdien runā tiesas cepuru īpašnieki, pienāca kārta tūkstoš personīgu rēķinu nokārtošanai ar Kvazimodo. Šeit, tāpat kā Tiesas pils lielajā zālē, visvairāk trakoja sievietes. Gandrīz visas viņas turēja ļaunu prātu uz Dievmātes katedrāles zvaniķi — vienas par viņa ļaunprātīgajiem izlēcieniem, citas par viņa ķēmīgumu. Pēdējās bija visnegantākās.

— Ak tu antikrista purns! — iesaucās viena.

—    Velna jātnieks uz slotas kāta! — kliedza otra.

—    Kas par varenu traģisku viepli! — rēca trešā. — Viņu droši vien būtu izvēlējuši par ākstu pāvestu, ja vien šodiena būtu vakardiena!

—    Tā nu gan, — nerimās kāda vecene. — Tādu seju viņš savelk pie kauna staba. Bet derētu gan redzēt, kādu šis saviebtu pie karātavām.

—   Kad īsti tavs lielais zvans ietrieks tevi simt pēdu apakš zemes, nolādēto zvaniķi?

—   Un tomēr šāds sātans iezvana vakara dievkalpojumu!

—    Ak tu kropli! Vienaci! Kupraini! Briesmoni!

—   Šāds mūlis liks nelaikā dzemdēt labāk nekā visi ārstniecības līdzekļi un zāles kopā!

Un abi skolēni, Žeans di Mulēns un Robēns Puspēns, pilnā kaklā rāva vaļā seno piedziedājumu:

Cilpu — karātavu putnam, 1 Sārtu — nejaucenim ērmam!

Tūkstošiem apvainojumu, sitienu, lāstu, smieklu un akmeņu birtin bira pār nelaimīgo zvaniķi.

Kvazimodo bija kurls, tomēr redzīgs, bet cilvēku niknums bija noprotams tikpat labi no sejām kā no vārdiem. Turklāt sviestie akmeņi izskaidroja ikvienas smieklu šalts nozīmi.

Sākumā Kvazimodo turējās braši, bet pamazām šī pacietība, kas bija norūdījusies zem spīdzinātāja pātagas cirtieniem, sāka gurt un piekāpties šo knišļu kodienu priekšā. Tā Asturijas vērsi, kas izturas gluži aukstasinīgi pret pikadora uzbrukumiem, sanikno suņu varza un banderiļas.

Vispirms viņš gausi pārlaida draudu pilnu skatienu pār pūli. Bet, tā kā zvaniķim bija stipri sasietas rokas un kājas, viņš nespēja ar skatienu vien aizdzīt šīs mušas, kas bija iezīdušās viņa brūcē. Pēc tam Kvazimodo sāka raustīties savos pinekļos. No notiesātā brāzmainajiem lēcieniem sāka uz savām sijām krakšķēt vecais kauna staba ritenis. Bet tas viss tikai pavairoja pūļa izsmieklu un zākāšanos.

Tad nelaimīgais, līdzīgi meža zvēram, kas piesiets ķēdē un nespēj pārraut kakla siksnu, atkal kļuva rāms. Tikai lāgu lāgiem neprātīgu dusmu nopūtas viļņoja viņa krūtis. Kvazimodo sejā nebija lasāms ne kauns, ne samulsums. Viņam bija pārāk sveša cilvēku sabiedrība, un pats viņš atradās pārāk tuvu pirmatnējam stāvoklim, lai saprastu, kas tas ir — kauns. Starp citu, vai tad vispār iespējams, ka tik neglīts radījums varētu sajust sava stāvokļa negodu? Bet pamazām dusmas, naids, bezcerība sāka lēnām ietīstīt viņa riebīgo seju arvien drūmākā un drūmākā padebesī, arvien vairāk un vairāk piesātinātā ar elektrību, kas tūkstoš zibens uzliesmojumos iedzalkstījās ciklopa acī.

Tomēr šis padebesis kļuva uz mirkli gaišāks, kad pūlim cauri jāšus uz mūļa sāka lauzties garīdznieks. Tiklīdz Kvazimodo jau notālēm ieraudzīja pūli un garīdznieku, nelaimīgā notiesātā seja pēkšņi atmaiga. Atkarībā no tā, kā garīdznieks tuvojās, viņa smaids kļuva redzamāks, gaišāks, starojošāks. Nelaimīgais it kā sveicināja savu glābēj u. Tomēr taja mirklī, kad mūlis bija pienācis tik tuvu kauna stabam, ka jātnieks varēja pazīt notiesāto, garīdznieks nodūra acis, spēji pagrieza mūli atpakaļ, iecirta abus piešus tam sānos, it kā gribēdams izvairīties no pazemojošiem lūgumiem, neizjuzdams ne mazāko vēlēšanos, lai to pazītu un sveicinātu nelaimīgais cilvēks šādā stāvoklī.

Šis garīdznieks bija arhidiakons Klods Frolo.

Drūmais padebesis no jauna apmāca Kvazimodo pieri. Smaids vēl mirkli plaiksnījās viņa sejā, taču pilns rūgtuma, bezcerības un bezgalīgu skumju.

Laiks ritēja uz priekšu. Jau bija pagājušas vismaz pusotras stundas, kopš Kvazimodo jau stāvēja šeit, ķengāts, mocīts, bez mitas zākāts un gandrīz vai akmeņiem nomētāts.

Pēkšņi notiesātais atkal sāka raustīt ar vēl jo lielāku bezcerības pilnu niknumu savus valgus, tā ka visa ierīce, uz kuras tas stāvēja, drebēja līdzi, un, pārtraukdams klusumu, kuru tas līdz šim bija tik ietiepīgi saglabājis, iesaucās aizsmakušā un niknā balsī, kas drīzāk atgādināja suņa riešanu nekā cilvēka kliedzienu, pārmācot vispārējo kņadu:

— Dzert!

Šis izmisuma pilnais vaids ne tikvien neizraisīja līd jūtību, bet tikai pavairoja jautrību, ko izjuta lāga parīzieši, kuri bija ielenkuši kāpnes un kuri — tas mums jāatzīst, — kopumā ņemot, nebūt nebija mazāk nc"ēlīgi un rupji kā to klaidoņu varza, ar kuriem mēs lasītāju jau esam iepazīstinājuši un kuri, gluži dabiski, bija vienkāršās tautas padibenes. Ja arī kāds no pūļa pacēla savu balsi, tad tikai tādēļ, lai paņirgātos par notiesātā slāpēm. Tiesa, Kvazimodo izskatījās drīzāk smieklīgs un pretīgs nekā nožēlojams: seja nelaimīgajam bija pietvīkusi, pa to straumītēm plūda sviedri, skatiens mulsi klīda apkārt, lūpas aiz niknuma un mokām klāja putas, mēle bija pa pusei izkārusies. Jāpiebilst, ja arī šajā ņūklī atrastos kāda labsirdīga dvēsele, kāds žc sirdīgs pilsētnieks vai pilsētniece, kas būtu vēlējies atnest šim cietējam glāzi ūdens, tad jau ar aizspriedumu vien, kāds vald'ja apkārtējo ļaužu prātos, iedomājoties tikai kādu pieskārāmies šīm neģēlīgajām kapnem, kas saistijas ar tadu kaunu un negodu, būtu pieticis, lai atbaidītu žēlsirdīgo samarieti.

Nogaidījis dažus mirkļus, Kvazimodo vēlreiz pārlaida pūlim izmisuma pilnu skatienu un atkārtoja balsī, kas plosīja sirdi vēl vairāk:

—    Dzert!

Visi rēca aiz smiekliem.

—    Nu, tad dzer šo! — iekliedzās Robēns Puspēns, mezdams nelaimīgajam sejā žurgā samērcētu sūkli.

—   Saņem, pretīgo kurlausi! Esmu tavs parādnieks!

Kāda sieviete iemeta tam pa galvu ar akmeni:

—   Tas tevi atradinās modināt mūs nakts melnumā ar savu nolādēto zvanīšanu!

—   Nu, dēliņ! — rēca kāds paralītiķis, cenzdamies aizsniegt to ar savu kruķi. — Vai tu mums vēl bursi klāt visādas indeves no Dievmātes katedrāles torņu augšas?

—    Še tev bļodiņa, ko padzerties! — iesaucās kāds vīrs, ietriekdams notiesātajam krūtīs sadauzītu krūzi.

—   Vajadzēja tev tikai paiet garām manai sievai, kad tā dzemdēja bērnu ar divām galvām!

—    Bet mana kaķene kaķēnu ar sešām ķepām! — iespiedzās kāda vecene, mezdama tam ar dakstiņa gabalu.

—   Dzert! — trešo reizi aizelsdamies atkārtoja Kvazimodo.

Šajā mirklī viņš ieraudzīja, ka ļaudis pašķīrās. No pūļa iznāca dīvaini ģērbusies meitene. Tai sekoja maza, balta kaziņa ar zeltītiem radziņiem. Rokās meitenei bija basku bungas.

Kvazimodo acs iezvērojās. Tā bija čigāniete, kuru tas iepriekšējā naktī bija mēģinājis nolaupīt; par šo izlēcienu, kā viņš tagad neskaidri nojauta, viņam šis sods arī bija jācieš, kas, starp citu, nebūt neatbilda patiesībai, tāpēc ka Kvazimodo tika sodīts vienīgi par to, ka, diemžēl, tas bija kurls un nokļuvis pie tāda paša tiesneša. Viņš nešaubījās par to, ka jaunā meitene ari ieradusies tikai tādēļ, lai tam atriebtos un iesistu tāpat kā visi citi.

Un tiešām, Kvazimodo ieraudzīja, ka tā žigli vien dodas augšā pa kāpnēm. Zvaniķi smacēja dusmas un īgnums. Viņam gribējās sagraut kauna stabu, un, ja viņa acu zibšņiem būtu bijusi vara kādu nospert, čigāniete būtu pārvērsta pīšļos, pirms tā sasniegtu platformiņu.

Ne vārdiņa nesacīdama, jaunā meitene pienāca klāt notiesātajam, kas velti locījās, lai no tās izvairītos, un, atraisījusi no jostas blašķi, pielika to pie nelaimīgā izkaltušajām lūpām.

Tad šajā līdz šim tik sausajā un liesmojošajā acī ieriesās liela asara, kas lēnām noritēja pa izmisumā pārvērsto ķēmīgo seju. Varbūt tā bija pirmā asara, kuru nelaimīgais jebkad lējis.

Viņš, kā liekas, bija aizmirsis dzert. Čigāniete nepacietīgi sarauca sejiņu un smaidīdama piespieda blašķi pie Kvazimodo aszobainās mutes. Notiesātais dzēra lieliem malkiem. Slāpes viņu dedzināja.

Beidzis dzert, nožēlojamais izstiepa nomelnējušās lūpas, bez šaubām, gribēdams noskūpstīt daiļo roku, kas tikko tam palīdzējusi. Bet jaunā meitene, kas, iespējams, viņam ne visai uzticējās un atcerējās varmācīgo nakts uzbrukumu, atrāva roku atpakaļ kā bērns, kas baiļojas, ka tam iekodīs dzīvnieks.

Nabaga kurlais pievērsa tai pārmetumu pilnu, bezgala skumju skatienu.

Kuru gan nebūtu aizkustinājis šis skats — redzēt skaisto, ziedošo, skaidro, apburošo un tomēr reizē tik trauslo meiteni steidzamies tādā žēlsirdības jūtu uzliesmojumā palīgā nelaimes, kropliguma un ļaunuma iemiesojumam. Bet pie kauna staba šāds skats bija tiešām cēls.

Pat pūli aizkustināja šī aina, un tas sāka kliegt, sizdams plaukstas:

—    Slava! Slava!

Tieši šajā mirklī vientuļniece pamanīja no savas celles lodziņa uz platformiņas pie kauna staba čigānieti un nokliedza tai savu drūmo lāstu:

—   Esi nolādēta tu, čigānu izdzimums! Esi nolādēta! Nolādēta!

5 beigas stāstam par kukurūzas plāceni

Esmeralda nobālēja un grīļodamās nokāpa no kauna staba platformiņas. Vientuļnieces balss to joprojām vajāja:

—    Kap lejā, kap leja, Ēģiptes zagle, tikpat tu kāpsi tur atkal augšā!

—    Skrandaine atkal māžojas, — murmināja ļaudis, taču neko vairāk nepiebilda, jo šādas Sievietes iedvesa bailes, un tas darīja viņas neaizskaramas. Tajos laikos ne labprāt uzbruka cilvēkiem, kas dienu un nakti lūdza dievu.

Bija pienācis laiks atbrīvot Kvazimodo. Viņu atraisīja, un pūlis izklīda.

Pie Lielā tilta Maijeta, atgriezdamās ar abām draudzenēm, pēkšņi apstājās:

—    Starp citu, Estaš, kur tu liki plāceni?

—    Māt, — atteica zēns, — kamēr jūs runājāt ar dāmu alā, pieskrēja kāds liels suns un nokoda gabaliņu no plāceņa. Nu un tad arī es no tā nokodu.

—    Kā, cienījamais kungs, — viņa iesaucās, — jūs esat visu apēdis?

—    Māt, nevis es, bet suns. Es tam teicu, ka nedrīkst, bet viņš mani neklausīja. Nu, tad arī es sāku ēst — un cauri!

—    Tas ir gan viens briesmīgs bērns! — sacīja māte, reizē smaidīdama un nosodīdama. — Ziniet, Udarda, viņš viens pats jau noēd visus ķiršus no mūsu kociņa Sarleranžas dārzā. Ne velti vectēvs saka — zēns būšot pulkvedis. — Nu, ja es jūs vēlreiz pieķeršu, Estaša kungs! Piesargies, rupuci!

## SEPTĪTĀ GRĀMATA

.

## 1 par briesmām, kādas draud, uzticot savu noslēpumu kazai

Pagāja vairākas nedēļas. Bija pirmās marta dienas. Saule, kuru Dibartā — šis klasiskais perifrāzes pamatlicējs — vēl nebija iedēvējis par «sveču lielhercogieni», tāpēc nestaroja mazāk jautri un spoži. Tā bija viena no tām pavasara dienām, kam ir tik daudz maiguma un skaistuma, ka visa Parīze, izklīdusi pa laukumiem un pastaigu vietām, svin to kā svētkus. Sajās mirdzuma, tveices un dzidruma pielietajās dienās ir kāds īpašs brīdis, kad gribot negribot jāapbrīno Dievmātes katedrāles portāls. Tas ir brīdis, kad saule, jau gatavodamās norietēt, stāv tieši iepretī katedrāles fasādei. Saules stari, kļūdami arvien līmeniskāki, lēnām atkāpjas no katedrāles laukuma bruģa un slīd augšup pa stāvo ēkas priekšpusi, likdami iznirt no ēnas tūkstošiem reljefo rotājumu, kamēr lielā, centrālā rozete liesmo kā ciklopa acs, kas atspulgo ēzes liesmas.

Bija tieši tāds brīdis.

Iepretī sārtās rieta saules apspīdētajai augstajai katedrālei uz akmens balkona, kas atradās virs lievenēm, kas greznoja kādu bagātu, gotiskā stilā celtu ēku, kura atradās laukuma un Katedrāles ielas stūrī, tērzēja un smējās klīrēdamās un aušodamās dažas jaunas daiļavas. Spriežot pēc garajiem plīvuriem, kas krita lejup no viņu smailajām, pērlēm nosētajām galvassegām līdz pašiem papēžiem, pēc izšūto blūzīšu smalkuma, kuras klāja plecus, atsedzot skatienam saskaņā ar toreizējās pievilcīgās modes prasībām viņu jaunavīgo, daiļo krūšu augšdaļu, spriežot pēc viņu apakšsvārku kupluma, kuri bija vēl dārgāki nekā virsējās drēbes (apburoša izsmalcinātība!), spriežot pēc gāzes auduma, pēc zīda, pēc samta apdares un jo sevišķi pēc daiļavu roku baltuma, kas liecināja par jauno meiteņu dīko un kūtro dzīves veidu, nebija grūti uzminēt, ka tās ir dižciltīgas un bagātas mantinieces. Tiešām tā bija Flērdelisa de Gondelorjē jaunkundze ar savām draudzenēm — Diānu de Kristelu, Amloti de Monmišeli, Kolombu de Gaijfontēnu un mazo Šanševrijē; visas dižciltīgas dzimtas meitenes, sapulcējušās šajā stundā pie atraitnes Gondelorjē kundzes, lai gaidītu de Božē kungu un tā laulāto draudzeni, kuriem vajadzēja aprīļa mēnesī ierasties Parīzē un te izvēlēties Margaritas kundzei, troņmantnieKa līgavai, goda dāmas, kuras to sagaidītu Pikardijā, uz kurieni to nogādās flāmi.

Un tā nu visi muižnieki trīsdesmit jūdžu apkaimē neatlaidīgi tiecās pēc šā goda savām meitām, un daudzi to starpā bija jau atveduši un atsūtījuši savas meitas uz Parīzi. Šīs meitenes tad nu vecāki bija uzticējuši godājamās Aloizes de Gondelorjē kundzes — karaļa bijušā strēlnieku priekšnieka atraitnes saprātīgajai gādībai, kura ar savu vienīgo meitu vientulīgi dzīvoja savā mājā — Dievmātes katedrāles laukumā Parīzē.

Durvis no balkona, kurā sēdēja jaunās meitenes, veda uz bagātīgu istabu, kas bija pārvilkta ar dzeltenu Flandrijas ādu zelta cilspiedumā. Sijas, kas stiepās paralēli griestiem, iepriecēja acis tūkstoš savādiem izkrāsotiem un apzeltītiem modelētiem rotājumiem. Šur tur uz kaldinātiem šķirstiem visās varavīksnes krāsās laistījās grezna emalja; fajansa meža cūkas galva rotāja lielisku trauku skapīti, kura divi pakāpieni norādīja uz to, ka mājas saimniece ir vai nu vietējā muižnieka sieva, vai tāda muižnieka atraitne, kuram ir savs karogs. Istabas dibenā līdzās no augšas līdz lejai ar ģerboņiem un emblēmām pārklātam kamīnam greznā, ar sarkanu samtu pārvilktā atzveltnī sēdēja Gondelorjē kundze, kuras piecdesmit piecus gadus varēja uzminēt gan pēc drēbēm, gan pēc sejas. Viņai blakus stāvēja jauns cilvēks diezgan cienīgu izskatu, lai gan mazliet iedomīgs un pašapmierināts — viens no tiem skaistajiem vīriešiem, kuru dēļ visas sievietes zaudē galvu, lai gan nopietni vīrieši un fizionomisti par to plecus vien rausta. Šis jaunais cilvēks bija ģērbies mirdzošā karaļa strēlnieku priekšnieka formas tērpā, kas tik ļoti atgādināja Jupitera kostīmu, kuru lasītājam jau bija iespēja apbrīnot šā stāsta pirmajā grāmatā, ka mēs neapgrūtināsim viņu ar tā otrreizēju aprakstu.

Dižciltīgās dāmas bija apsēdušās cita istabā, cita balkonā uz četrstūrainiem spilveniem, pārvilktiem ar Utrehtas samtu un zelta uzstūriem, cita uz ozolkoka ķeblīšiem, rotātiem ar izgrieztiem ziediem un figūrām. Ikvienai no dāmām klēpī atradās liels kanvas gabals, kuru viņas visas kopīgi izšuva un kura krietna puse vilkās pa mašas pinumu, kas klāja grīdu.

Viņas tērzēja savā starpā tik apslāpētā balsī un smējās tik klusinātiem smiekliem, kādi raksturīgi jaunām meitenēm, kad to vidū atrodas jauns vīrietis. Tomēr jaunais cilvēks, no kura klātbūtnes vien pietika, lai modinātu jaunajās meitenēs sieviešu patmīlību, kā likās, par to raizējās samērā maz un, kamēr daiļavas cita par citu vairāk centās piesaistīt sev viņa uzmanību, bija lielākoties aizņemts ar to, ka spodrināja ar zamšādas cimdu savas jostas sprādzi.

Šad tad vecā dāma jauno cilvēku klusām uzrunāja, un viņš tai atbildēja, lai gan pieklājīgi, tomēr ar zināmu piespiestu un neveiklu laipnību. Pēc Aloizes kundzes smaidiem, pēc tikko jaušamām norunātām zīmēm, pēc acu mirkļiem, kādus tā, klusiņām tērzējot ar strēlnieku priekšnieku, raidīja savai meitai Flērdelisai, bija viegli noprotams, ka runa ir par notikušu saderināšanos vai drīzumā gaidāmām laulībām starp jauno cilvēku un Flērdelisu. Taču pēc jaunā virsnieka mulsuma pilnā vēsuma jo viegli bija noprotams, ka vismaz no viņa puses par mīlestību nevarēja būt ne runas. Visa viņa sejas izteiksme pauda neveiklības sajūtu un garlaicību, kuru mūsu apakšleitnanti šobaltdien lieliski izskaidrotu ar teikumu: tavu velnišķīgu slogu!

Bet cienījamā kundze, dedzīgi pieķērusies savai meitai ar ikvienai mātei piemītošu aklumu, nemanīja virsnieka vienaldzību un visiem spēkiem pūlējās pievērst jaunā cilvēka uzmanību tam, ar kādu apbrīnojamu veiklību Flērdelisa dūra adatu vai risināja valodas.

—     Paklausieties, mans mīļais draugs, — viņa sacīja, paraustīdama kapteini aiz piedurknes, lai pateiktu tam ko ausī. — Palūkojieties uz savu līgavu! Viņa noliecas.

—    Tiešām, — atbildēja jaunais cilvēks un atkal ieslīga izklaidības pilnā, ledainā klusēšanā.

Pēc mirkļa tam atkal bija jānoliecas, un Aloizes kundze tam sacīja:

—     Vai jūs kādreiz esat redzējis pievilcīgāku un dzīvāku sejiņu kā jūsu līgavai? Vai ir kāda, kam būtu baltāka āda un gaišāki mati? Un rokas — vai tās nav pati pilnība? Un kakls — vai ar savu vijīgumu tas neatgādina gulbja kaklu? Kā es jūs brīžam apskaužu! Cik jūs gan jūtaties laimīgs, ka esat vīrietis, jūs, nejauko palaidni! Vai nav tiesa, — manas Flērdelisas skaistums ir dievināšanas cienīgs, un jūs esat viņā iemīlējies līdz neprātam?

—    Bez šaubām, — viņš atbildēja, domādams par ko citu.

—     Bet patērzējiet taču ar viņu, — pēkšņi sacīja Aloizes kundze, piebikstīdama tam ar plecu, —pasakiet taču savai līgavai kaut ko! Esat gan jūs kļuvis bikls!

Mēs varam droši apgalvot lasītājam, ka biklums nebūt nebija ne kapteiņa tikums, ne arī trūkums. Viņš tomēr mēģināja izdarīt to, ko no viņa lūdza.

—    Daiļo māsīc, — viņš uzrunāja Flērdelisu, tai tuvodamies, — ko īsti attēlo jūsu izšuvums, pie kā jūs strādājat?

—    Daiļo brālēn, — ar tikko jaušamu īgnumu atbildēja Flērdelisa, — es jau to jums esmu trīs reizes sacījusi. Tā ir Neptūna ala.

Acīm redzot Flērdelisa daudz labāk nekā viņas māte saprata, ko nozīmē kapteiņa saltā un izklaidīgā izturēšanās. Viņš juta, ka saruna katrā ziņā jāturpina.

—    Un kam tad īsti domāta visa šī neptunoloģija?

—    Sentantuāndešāna abatijai, — attrauca Flērdelisa, acis nepaceldama.

Kapteinis pacēla izšuvuma stūri.

—    Bet kas ir, manu daiļo māsīc, šis dūšīgais bruņinieks, kas, piepūtis vaigus, pūš tauri?

—    Tas ir Tritons, — viņa paskaidroja.

Flērdelisas aprautajās atbildēs bija jaušama viegla

nepatika. Jaunais cilvēks saprata, ka vajadzētu tai kaut ko pačukstēt ausī, kādas blēņas, kādu glaimu — vienalga ko. Viņš pieliecās tai klāt, tomēr nespēja neko maigāku un intīmāku izgudrot kā sekojošo:

—   Kāpēc jūsu māte joprojām valkā ģerboņiem rotātus svārkus, kādus vecvecmāmiņas nēsāja Kārļa VII valdīšanas laikā? Pasakiet taču viņai, daiļo māsīc, ka tagad tas vairs nav modē, un viņas viras un lauru koks [101] , izšūti ģerboņa veidā, piešķir viņai staigājošas kamīna dzegas izskatu. Tik tiešām, zvēru jums, nav tagad vairs pieņemts tupēt uz sava karoga.

Flērdelisa pacēla pret viņu savas skaistās, pārmetumu pilnās acis.

—   Vai tas ir viss, ko jūs man varat apzvērēt? — viņa apslāpētā balsī jautāja.

Pa to laiku cienījamā Aloizes kundze, sajūsmināta par to, ka abi jaunie tā pieliekušies viens pie otra un sačukstas, rotaļādamās ar savas baznīcas lūgšanu grāmatas slēdzenēm, sacīja:

—    Cik aizkustinoša mīlas aina!

Apjucis vēl vairāk, kapteinis strauji sāka runāt par izšuvumu.

—    Tas patiesi ir apburošs darbs! — viņš iesaucās.

Dzirdot šos vārdus, Kolomba de Gaijfontēna, otra

skaistule ar gaišiem matiem un baltu ādu, ārkārtīgi cieši pieguļošā, zilganā ornamentēta zīda auduma kleitā, vērsdamās pie Flērdelisas, uzdrošinājās iebilst sarunā savu vārdiņu, cerēdama, ka skaistais kapteinis atbildēs uz to:

—   Dārgā Gondelorjē, bet vai jūs esat redzējusi izšuvumus Larošgijona savrupnamā?

—    Vai tas ir tas pats savrupnams, aiz kura žoga atrodas veļas pārzines dārziņš? — smiedamās jautāja Diāna de Kristela; viņai zobi bija kā pērles, un tāpēc viņa smējās vietā un nevietā.

273

—    Un kur atrodas lielais, vecais senā Parīzes mūra tornis? — piebilda Amlote de Monmišela, skaista, ziedoša, cirtaina tumšmate, kurai bija paradums nopūsties, tāpat kā otrai smieties, pašai nezinot — kāpēc.

—    Mana dārgā Kolomba, — ieminējās Aloizes kundze, — jūs acīm redzot runājat par savrupnamu, kas piederēja de Bakvila kungam Kārļa VI valdīšanas laikā? Tur tiešām bija lieliski gobelēna izšuvumi.

—    Kārļa Sestā! Kārļa Sestā laikā! — norūca pie sevis jaunais kapteinis, virpinādams ūsas. — Ak mans dievs! Cik senas lietas atceras šī cienījamā dāma!

Gondelorjē kundze turpināja:

—   Skaisti izšuvumi, patiesi! Un tik meistarīgi izšūti, ka tos uzskata par retumu.

Šajā brīdī Beranžēra de Šanševrijē, smuidra septiņus gadus veca meitene, kas raudzījās uz laukumu pa balkona treliņiem trīslapaina āboliņa veidā, iesaucās:

—   Ai, paskatieties, krustmāt Flērdelisa, cik skaista meitene dejo uz laukuma bruģa un rībina bungas, rau, tur, starp rupjajiem pilsētniekiem!

Un tiešām, bija dzirdama basku bungu skanīgā rīboņa.

—   Droši vien kāda čigāniete no Bohēmijas, — sacīja Flērdelisa, nevērīgi pagriezdamās pret laukumu.

—    Paskatīsimies! Paskatīsimies! — iesaucās viņas draiskās draudzenes un skriešus metās pie balkona margām, kamēr Flērdelisa, nogrimusi pārdomās par sava līgavaiņa vēsumu, tām gausi sekoja, bet kapteinis, atbrīvots, pateicoties šim starpgadījumam, no apgrūtinošās sarunas, atgriezās atpakaļ savā vietā zāles dibenā, sēdēdams tik apmierinātu seju kā kareivis, kurš nomainīts sardzē. Un tomēr stāvēt sardzē pie Flērdelisas bija apburošs un patīkams pienākums, un tāds tas arī viņam bija licies vēl nesen; tomēr pamazām kapteinis ar to pārsātinājās; tuvo laulību izredzes diendienā arvien vairāk un vairāk atvēsināja viņa kvēli. Turklāt kapteinim bija nepastāvīgs raksturs un — vai lai to saka? — mazliet vulgāra gaume. Lai gan jaunais cilvēks bija ļoti dižciltīga dzimuma, viņš karadienestā bija piesavinājies ne vienu vien veca karavīra paradumu. Viņam patika krogs un viss, kas saistījās ar to. Viņš jutās labi tikai tur, kur skanēja rupji vārdi un kareivjiem īpatnējas laipnības, kur skaistules bija viegli iegūstamas un panākumi ātri sasniedzami.

Ģimene tam tomēr bija devusi cik necik izglītību un

smalkas manieres, bet jaunais cilvēks pārlieku agri bija izgājis ļaudīs, pārlieku jauns iestājies garnizona dienestā, un viņa muižnieka smalkums, diendienā asi rīvējoties ar zobena siksnu, pamazām bija nodeldējies. Joprojām lāgu lāgiem apmeklēdams Flērdelisu aiz cilvēciskas cieņas jūtu paliekām, viņš jutās divkārt neveikli pie jaunās sievietes, pirmkārt, tāpēc, ka, izšķiezdams savu mīlestības kvēli visāda veida zaņķos, nenieka nebija saglabājis savai līgavai, otrkārt, tāpēc, ka tik daudzu stingri iežņaugtu, eleganti tērpušos un pieklājīgu dāmu vidū jaunais cilvēks nemitīgi baiļojās, ka viņa mute, pieradusi pie lamu vārdiem, aizmirsusi iekost mēli zobos, pēkšņi varētu palaist kādu kroga vaļību. Tad var iedomāties, kādu iespaidu tas atstātu!

Starp citu, visam tam vēl nāca klāt kapteiņa pretenzijās uz eleganci, izmeklētu apģērbu un labu izskatu. Lai lasītājs apvieno šīs īpašības, kā tam pašam tīkas. Es esmu tikai vēsturnieks.

Tātad kādu laiku kapteinis stāvēja, vai nu kaut ko pārdomādams, vai vispār neko nedomādams, un klusēja, atbalstījies pret kamīna grieztiem rotājumiem greznoto apšuvumu, kad pēkšņi Flērdelisa, strauji pagriezdamās pret savu līgavaini, vērsās pie tā ar jautājumu. Galu galā jaunā meitene bozās uz viņu pati pret savas sirds tieksmēm:

—   Daiļo brālēn, vai jūs mums nestāstījāt par mazu čigānieti, ko jūs pirms diviem mēnešiem izglābāt no divpadsmit laupitāju rokām, izjājot nakts apgaitā?

—   Man šķiet, ka stāstīju gan, daiļo māsīc! — atteica kapteinis.

—    Vai tik tā nav tā pati. čigāniete, — viņa turpināja, — kas tur laukumā dejo. Panāciet šurp un paskatieties, vai jūs to nepazīstat, skaisto brālēn Feb!

Šai maigajā uzaicinājumā — pieiet pie viņa un arī uzrunā, nosaucot to vārdā, izskanēja slepenas ilgas salīgt mieru. Kapteinis Febs Šatopers (jo tieši viņu jau kopš pašas nodaļas sākuma lasītājs redz savā priekšā) gausiem soļiem devās uz balkonu.

—   Rau, — viņam sacīja Flērdelisa, liegi uzlikdama savu roku uz Feba pleca, — palūkojieties uz to mazo, kas dejo tur aplī! Vai tā nav jūsu čigāniete?

Febs paskatījās un atteica:

—    Kā tad, es viņu pazīstu pēc kaziņas.

—    Jā, patiesi, kāda skaista kaziņa! — iesaucās Amlote, sajūsmā sizdama plaukstas.

—   Vai tās radziņi tiešām ir zelta? — ievaicājās Beranžēra.

Nepakustēdamās savā krēslā, Aloizes kundze ieminējās:

—    Vai tā nav viena no tām čigānietēm, kas pagājušo gadu ieradās pilsētā pa Žibāra vārtiem?

—   Māmiņ, — Flērdelisa pačukstēja, — šos vārtus tagad sauc par Pekles vārtiem.

Gondelorjē jaunkundze zināja, cik ļoti kapteinim derdzās viņas mātes novecojušie izteicieni. Un tiešām, viņš jau sāka klusībā smieties, vilkdams caur zobiem:

—   Žibāra vārti! Žibāra vārti! Drīz jau atkal nonāks līdz Kārlim VI!

—   Krustmāt, — iesaucās Beranžēra, kuras spriganās acis pēkšņi pievērsās Dievmātes katedrāles torņa virsotnei. — Kas tas ir par melnu vīru, kas stāv tur augšā?

Visas jaunās meitenes pacēla acis. Kāds vīrs patiesi bija atbalstījies pret ziemeļu torņa augšējo balustrādi tajā pusē, kur atradās Greves laukums. Sis vīrs bija garīdznieks. Varēja gluži skaidri saredzēt viņa tērpu un seju, ko tas bija saņēmis abām rokām. Starp citu, viņš stāvēja nekustīgs kā tēls. Garīdznieka stingais skatiens bija kā piekalts laukumam.

Ar savu nekustīgumu viņš atgādināja vistu vanagu, kas tikko kā uzgājis zvirbuļu ligzdu un nu to aplūko.

—   Tas ir Žozasas arhidiakona kungs, — sacīja Flērdelisa.

—   Jums ir lieliskas acis, ja jūs to varat no šejienes pazīt, — piezīmēja Gaijfontēna.

—   Kā viņš raugās mazajā dejotājā! — iesaucās Diāna de Kristela.

—   Lai piesargās čigāniete, — ieminējās Flērdelisa, i— viņš nevar ciest čigānus.

—    Nudien žēl, ka šim vīram tādi ieskati, — piebilda Amlote de Monmišela, — viņa taču dejo apburoši!

—      Daiļo brālēn Feb, — pēkšņi ieminējās Flērdelisa, — tā kā jūs pazīstat mazo čigānieti, tad pamājiet viņai, lai uzkāpj pie mums augšā! Tas mums pakavēs laiku.

—   Ak jā! — iesaucās visas jaunās meitenes, sizdamas plaukstas.

—   Bet tas taču neprāts, — pretojās Febs. — Jaunā meitene mani, bez šaubām, ir aizmirsusi, un es pat nezinu, kā viņu sauc. Nu, bet, tā kā jūs to vēlaties, tad pamēģināšu. — Un, noliekdamies pār balkona margām, viņš uzsauca:

—    Paklau, mazā!

Šajā brīdī dejotāja bungas vairs nerībināja. Viņa pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja sauciens, jaunās meitenes dzirkstošais skatiens krita uz Febu, un viņa sastinga uz vietas.

—    Mazā! — atkārtoja kapteinis un pamāja tai ar pirkstu, dodams ar to zīmi, lai tā uzkāptu augšā.

Jaunā meitene vēl joprojām vērās viņā, bet tad tā pietvīka, it kā liesma viņai būtu iešāvusies sejā, un, paņēmusi tamburīnu padusē, devās caur pārsteigto skatītāju pūli tās mājas durvju virzienā, no kurienes Febs to sauca, — gausiem soliem, grīļodamās, satrauktu skatienu kā putns, kas pakļaujas čūskas hipnozei.

Pēc mirkļa paklājveida portjeras pacēlās, un uz istabas sliekšņa parādījās čigāniete, pietvīkusi, apmulsusi, aizelsusies, nodūrusi lielās acis, neuzdrošinādamās ne soli spert tālāk.

Beranžēra sāka plaukšķināt rokas.

Čigāniete joprojām sastingusi stāvēja uz durvju sliekšņa. Viņas parādīšanās bija atstājusi uz jauno meiteņu bariņu savādu iespaidu. Neapšaubāmi, ka neskaidras un nenoteiktas ilgas patikt skaistajam virsniekam šalkoja vienlaikus ikkatrā no viņām, un spožais formas tērps bija viņu koķetēšanas gala mērķis, un, kopš jaunais cilvēks atradās šeit, starp viņām pastāvēja zināma slepena, apslāpēta sacensība, kuru tās pašas tik tikko apzinājās, bet kura tomēr tādēļ ne mazāk ik brīdi izpaudās viņu žestos un vārdos. Bet, tā kā viņas visas bija apmēram vienlīdz skaistas, viņas cīnījās vienādiem ieročiem, un ikviena no tām varēja cerēt uz uzvaru. Čigānietes ierašanās piepeši izjauca šo līdzsvaru. Jaunās meitenes daiļums bija tik rets, ka mirklī, kad tā parādījās uz sliekšņa, istabā izplatījās viņai vien piemītoša gaisma. Šaurajā telpā, tumšo paneļu un tapešu ietvarā, čigāniete bija nesalīdzināmi skaistāka un starojošaka nekā laukumā. Viņa bija kā degoša lāpa, kas tikko no pilnas saules gaismas ienesta tumsā. Dižciltīgās jaunkundzes pret savu gribu bija apžilbinātas. Ikviena jutās savā ziņā aizvainota, tāpēc tās bez jebkādas iepriekšējas norunas savā starpā — lai mums tiek piedots šis izteiciens — tūdaļ mainīja kaujas taktiku. Tomēr saprasties viņas sapratās lieliski. Instinkts sievietes apvieno daudz ātrāk nekā prāts vīriešus. Tikko pie viņām ieradusies ienaidniece: visas to nojauta, visas saliedējās. Pietiek vienas lāses vīna, lai vesela glāze ūdens kļūtu sarkana; lai sagandētu omu veselam skaistu sieviešu bariņam, pietiek ar skaistākas sievietes parādīšanos, it sevišķi, ja to sabiedrībā ir viens vienīgs vīrietis.

Tāpēc arī čigānieti uzņēma apbrīnojami dzedri. Viņas to noskatīja no galvas līdz kājām, tad saskatījās — un ar to bija pasacīts viss. Viņas bija sapratušās. Pa to laiku jaunā meitene gaidīja, ka to kāds uzrunās, un bija tik bezgala satraukta, ka neuzdrošinājās pacelt plakstus.

Kapteinis pirmais pārtrauca klusumu.

—     Goda vārds, — viņš sacīja ar savu bezbailīgo pašapmierinātību, — ir gan apburošs radījums! Kā jums šķiet, daiļo māsīc?

Šī piezīme, kuru smalkjūtīgāks pielūdzējs būtu pateicis vismaz klusā balsī, nevarēja izkliedēt sievietes greizsirdību, kas bija kļuvusi modra, tiklīdz ieradās čigāniete.

Ar salkani klīrīgu nevērību Flērdelisa atbildēja kapteinim:

—    Nav slikta.

Pārējās savā starpā sačukstējās.

Beidzot Aloizes kundze, kas nebūt nebija mazāk greizsirdīga, tāpēc ka viņa tāda bija meitas dēļ, vērsās pie dejotājas ar vārdiem:

-— Panāc tuvāk, mazā!

—    Panāc tuvāk, mazā! — ar komisku cienību atkārtoja Beranžēra, kas jaunajai meitenei sniedzās līdz gurniem.

Čigāniete piegāja klāt dižciltīgajai dāmai.

—   Daiļais bērns, — uzrunāja to Febs ar pārspīlētu svinīgumu, savukārt pasperdams dažus soļus tai pretī, — es nezinu, vai man būs tā lielā laime tikt no jums pazītam …

Viņa to pārtrauca, apveltīdama kapteini ar skatienu un smaidu, pilnu bezgalīga maiguma.

—    Ak jā! — viņa sacīja.

—    Viņai ir laba atmina, — piezīmēja Flērdelisa.

—   Nu, bet jūs gan žigli aizbēgāt tovakar! — Febs turpināja. — Vai es jūs izbiedēju?

—    Ai nē! — attrauca čigāniete.

Balsī, ar kādu tika izteikts šis ai nē! tūdaļ aiz ak jā!, bija kaut kāda nenosakāma noskaņa, kas aizskāra Flērdelisu.

—    Un savā vietā, daiļā, jūs man atstājāt, — turpināja kapteinis, kura mēle atraisījās, runājot ar skuķēriu no ielas, — kaut kādu diezgan drūmu savādnieku ar vienu pašu aci un kupri, bīskapa zvaniķi, kā man liekas. Man stāstīja, — tas esot kāda arhidiakona ārlaulības dēls, sātans pēc dzimuma. Viņam ir jocīgs vārds, viņu sauc vai nu «Lielā piektdiena», «Pūpolu svētdiena», vai «Vastlāvis», es vairs lāgā neatceros. Vārdu sakot, kādas lielu svētku dienas vārds. Un tātad viņam pietika drosmes jūs nolaupīt, it kā jūs būtu radīta kādiem tur ķesteriem! Tas nu ir par daudz! Pie velna, ko īsti viņš no jums gribēja, šis naktsputns? Ko, sakiet!

—    Es nezinu, — viņa atbildēja.

—    Kas tā par nekaunību! Zvaniķis nolaupa meiteni gluži kā kāds vikonts! Rupjš malu mednieks dzenas pakaļ muižnieku cienīgam medījumam! Tas ir kas nedzirdēts! Starp citu, viņš par to dārgi samaksāja. Mētrs Pjerā Torterī ir bargākais zirgkopis, kāds vien kādreiz tīrījis ar skrāpi neliešu ādu, un es varu jums paziņot, — ja vien tas jums var sagādāt patiku, — viņš veikli apstrādāja jūsu zvaniķa ādu.

—    Nabaga cilvēks! — noteica čigāniete, kurai šie vārdi atsauca atmiņā ainu pie kauna staba.

Kapteinis izplūda skaļos smieklos.

—    Piķis un zēvele! Te nu gan nožēlošana tikpat maz iederas kā spalva cūkas dibenā! Lai man būtu tikpat liels vēders kā pasain pāvestam, ja …

Bet te pēkšņi viņš aprāvās pusvārdā. — Piedodiet, manas dāmas! Es laikam samuldēju kādu muļķību.

—    Tpī, mans kungs! — iesaucās Gaijfontēna.

—    Kapteinis runāja ar šo radījumu viņai saprotamā valodā, — pusbalsī piezīmēja Flērdelisa, kuras nepatika ik mirkli auga augumā. Šī nepatika nebūt nemazinājās, kad tā redzēja, ka kapteinis sajūsmā par čigānieti un jo sevišķi par sevi pašu pagriezās uz papēža, atkārtodams ar rupju, naivu, karavīram raksturīgu galantumu:

—    Skaista meitene, zvēru pie savas dvēseles!

—    Diezgan mežonīgi ģērbusies, — iebilda Diāna Kristela, smaidā atklādama skaistos zobus.

Šī piezīme bija kā gaismas stars pārējiem. Tā atklāja čigānietes vājo vietu. Nespēdamas atrast vainu jaunās meitenes skaistumā, viņas uzbruka tās apģērbam.

—   Tas nu gan ir tiesa, mazā, — ieminējās Monmišela, — kā tu iedomājies klaiņāt pa ielām bez jaciņas un kaklauta?

—   Bet bruncīši tik īsi, ka taisni šermuļi pārskrien! — nenocietās Gaijfontēna.

—    Jūsu zelta jostas dēļ, manu dārgumiņ, — diezgan dzēlīgi iestarpināja Flērdelisa, — jūs var arestēt pilsētas sardze.

—    Maziņā, maziņā, — ar nesamierināmu smaidu piemetināja Kristela, — ja tu būtu apsegusi pieklājīgi savas rokas ar piedurknēm, tās nebūtu vis tik ļoti apcepinājusi saule.

Šīs skaistās meitenes ar savām indīgajām un saniknotajām mēlītēm, izlocīdamās, slīdēdamas un grozīdamās ap ielas dejotāju, radīja skatu, kas būtu bijis inteliģentāka skatītāja cienīgs nekā Febs. Šīs graciozās būtnes bija cietsirdīgas. Tās ņirgādamās iztirzāja un izokšķerēja viņas nabadzīgo un dīvaino, vizuļiem un spīduļiem nobārstīto tērpu. Smiekliem, zobgalībām un pazemojumiem nebija gala. Dzēlīgas piezīmes, augstprātīga labvēlība un ļauni skatieni lītin lija pār čigānieti. Izskatījās tā, it kā jaunas romiešu patricietes durtu zelta adatas skaistas verdzenes krūtīs. Tās atgādināja elegantus medību kurtus, kas ieplestām nāsīm, kvēlojošām acīm riņķo ap nabaga briežu mātīti, kuru saplosīt tiem liedz mednieka skatiens.

Un kas tad galu galā bija nožēlojama ielas dejotāja līdzās šīm dižciltīgajām jaunavām! Viņas, kā likās, nemaz nerēķinājās ar jaunās čigānietes klātbūtni un, meitenei dzirdot, runāja par viņu kā par kādu netīru, neievērojamu, lai gan diezgan glītu priekšmetu.

Čigāniete nebija nejūtīga pret šiem adatu dūrieniem. Reižu reizēm kauna purpurs un sašutuma zibens iegailējās viņas acīs un vaigos; nicīgs vārds, likās, nupat, nupat nospurgs no lūpām; viņas sejā parādījās tā pati grimase, kuru lasītājs jau pazīst. Nekustīgi stāvēdama, viņa pievērsa Febam rezignētu, skumju un liegu skatienu. Jaunās meitenes acu uzmetienā vīdēja arī laime un maigums. Šķita, — viņa apvaldījās aiz bailēm, ka to nepadzen.

—    Lai nu viņas izrunājas, mazā! — viņš ieminējās, saskandinādams savus zelta piešus. Bez šaubām, jūsu tualete ir mazliet ekstravaganta un mežonīga, taču tik apburošai meitenei, kāda esat jūs, tas neko nekait.

—    Mans dievs! — ar rūgtuma pilnu smaidu iesaucās gaišmatainā Gaijfontēna, izstiepdama savu gulbja kaklu. — Es redzu, — karaļa strēlnieku kungu diezgan viegli iekveldējušas čigānietes skaisto acu liesmas.

—    Un kāpēc gan ne? — Febs atjautāja.

Šim nevērīgajam kapteiņa jautājumam atskanot, — ar kādu mēdz izmest akmeni, pat nepaskatoties, kur tas nokrīt, — Kolomba sāka skaļi smieties, tai piebiedrojās Diāna, Amiote, Flēderlisa, kurai tai pašā mirklī ieriesās acīs asaras.

Čigāniete, kas bija nodūrusi acis, dzirdot Kolombas de Gaijfontēnas vārdus, no jauna tās pacēla un pievērsa Febam lepnumā un laimē starojošu skatienu. Šajā mirklī viņa patiesi bija skaista.

Vecā dāma, kas vēroja šo skatu, jutās aizskarta un nenieka nesaprata.

—    Svētā jaunava! — viņa pēkšņi iesaucās. — Kas tad te man piņķējas pa kājām? Ak tu nejauko kustoni!

Tā bija kaziņa, kas ieradusies meklēt savu pavēlnieci un, pie tās steigdamās, ceļā sapinusies ar radziņiem auduma lēvenī, kādā bija samudžinājušās dižciltīgās dāmas drēbes, tai apsēžoties.

Tas novērsa vispārējo uzmanību uz citu pusi. Čigāniete, ne vārdiņa nesacīdama, atbrīvoja kaziņu.

—    Ai, skat, kur arī mazā kaziņa ar zelta nadziņiem! — iesaucās Beranžēra, aiz prieka lēkādama.

Čigāniete nometās uz ceļiem un piekļāva savam vaigam kaziņas galvu. Likās — viņa lūdz tai piedošanu, ka pametusi to vienu.

Pa to laiku Diāna bija noliekusies pie Kolombas auss.

—    Ak mans dievs! Kā es par to neiedomājos ātrāk? Tā taču ir čigāniete ar kaziņu! Stāsta, — tā esot ragana, un viņas kaziņa taisot brīnumainus trikus.

—    Nu, — sacīja Kolomba, — lai arī kaziņa savukārt mūs uzjautrina un parāda mums kādu brīnumu.

Diāna un Kolomba sprigani pievērsās čigānietei:

—    Mazā, liec, lai tava kaziņa izdara kādu brīnumu!

— Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt? — atbildēja dejotāja.

—    Nu, kādu brīnumu, kādu maģiju, vārdu sakot, kādu burvestību!

—   Nesaprotu. — Un viņa atkal sāka glāstīt skaisto dzīvnieku, atkārtodama:

—    Džali! Džali!

Šajā mirklī Flērdelisa pamanīja kaziņai ap kaklu pakārtu izšūtu maisiņu.

—    Kas tas tāds ir?

Čigāniete pacēla pret jauno meiteni savas lielās acis un nopietni atbildēja:

—    Tas ir mans noslēpums.

«Es labprāt vēlētos zināt, kas tev ir par noslēpumu,» nodomāja Flērdelisa.

Pa to laiku cienījamā dāma piecēlās it īgnā omā:

—    Nu, čigāniete, ja ne tu, ne tava kaziņa nevar mums neko nodejot, tad kas jums īsti šeit meklējams?

Čigāniete, ne vārda neteikusi, devās uz durvju pusi. Bet, jo vairāk jaunā meitene tām tuvojās, jo gausāki kļuva viņas soļi. Likās — to attur kāds nepārvarams magnēts. Pēkšņi viņa pievērsa savas asaru pilnās acis Febam un apstājās.

—     Patiesais dievs, — iesaucās kapteinis, — tā nu gan nevar aiziet! Nāciet atpakaļ un padejojiet mums kaut ko. Starp citu, skaistais bērns, kā jūs sauc?

—    Esmeralda, — atteica dejotāja, nenovērsdama no viņa acu.

Sim savādajam vārdam atskanot, jaunās meitenes izplūda skaļos smieklos.

—    Tas nu gan ir drausmīgs vārds meitenei! — iespurdzās Diāna.

—    Jūs taču gluži labi redzat, ka viņa ir burve.

—     Mana dārgā, — svinīgi iesaucās Aloizes kundze, — jūsu vecāki gan nebūs izmakšķerējuši šo vārdu kristību svētītajā ūdens traukā.

Pa to laiku Beranžēra, citiem nemanot, nu jau kopš vairākām minūtēm bija paguvusi ar marcipāna palīdzību ievilināt kaziņu kādā istabas kaktā. Pēc mirkļa abas divas bija kļuvušas labas draudzenes. Ziņkārīgais bērns bija atraisījis no kazas kakla maisiņu, to attaisījis un izbēris visu saturu uz mašas. Izrādījās, ka tas ir alfabēts, kura katrs burts bija uzrakstīts atsevišķi uz maziņas bukša koka plāksnītes. Tiklīdz šī rotaļa bija izplāta uz mašas, bērns ar izbrīnu ieraudzīja, ka kaziņa, — bez šaubām, tas bija viens no tās brīnumiem, — ar savu zelta nadziņu izvilka atsevišķus burtus un tos, viegli pagrūzdama, izvietoja īpatnējā kārtībā. Pēc kāda mirkļa izveidojās vārds, kuru, kā likās, kaziņa bija vingrinājusies salikt, jo, to veidojot, tikpat kā nevilcinājās, un Beranžēra piepeši, apbrīnā sasizdama plaukstas, iesaucās:

—    Krustmāt Flērdelisa, paskatieties taču, ko kaziņa nupat kā izdarīja!

Flērdelisa pieskrēja klāt un nodrebēja. Uz grīdas izvietotie burti veidoja vārdu:

febs

—    Vai to uzrakstīja kaziņa? — viņa jautāja pārvērstā balsī.

—    Jā, krustmāt, — atbildēja Beranžēra.

Par to nebija ko šaubīties, jo bērns neprata rakstīt.

«Ak tad tāds ir tas noslēpums!» nodomāja Flērdelisa.

Pa to laiku uz bērna kliedzienu saskrēja visi: ir māte, ir jaunās meitenes, ir čigāniete, ir virsnieks.

Čigāniete ieraudzīja, kādu muļķību izdarījusi viņas kaziņa. Jaunā meitene pietvīka, tad nobālēja un, kā noziegumā pieķerta, visa trīcēdama, stāvēja kapteiņa priekšā, kas raudzījās viņā ar apmierinātu un pārsteigtu skatienu.

—   Febs! — čukstēja apjukušās meitenes. — Tas taču ir kapteiņa vārds!

—    Jums ir apbrīnojama atmiņa, — sacīja Flērdelisa gluži kā akmenī pārvērstajai čigānietei. Tad, izplūzdama asarās, sāpīgi nošļupstēja, paslēpusi seju skaistajās rokās: — Ai, tā ir ragana! — Bet sirds dziļumos viņa izdzirdēja vēl skumjāku balsi sakām — tā ir sāncense!

Pēc tam Flērdelisa krita nemaņā.

—   Manu meitiņ! Manu meitiņ! — iekliedzās pārbiedētā māte. — Vācies prom, tu pekles čigāniete!

Esmeralda vienā acumirklī salasīja nelaimīgos burtus, pamāja Džali un izgāja pa vienām durvīm, bet pa otrām nesa ārā Flērdelisu.

Kapteinis Febs, palicis viens, kādu brīdi vilcinājās, pa kurām durvīm iet, tad sekoja čigānietei.

## 2 garīdznieks un filozofs nav viens un tas pats

Garīdznieks, kuru jaunās meitenes bija pamanījušas ziemeļu torņa virsotnē un kurš, pārliecies pār margām uz laukuma pusi, tik uzmanīgi vēroja čigānietes deju, tiešām bija arhidiakons Klods Frolo.

Mūsu lasītāji nebūs piemirsuši to noslēpumaino celli, kuru arhidiakons bija atstājis sev šajā tornī. (Starp citu, es gan neesmu pārliecināts, bet iespējams, ka tā ir tā pati celle, kuras iekšpusē vēl šobaltdien var ieskatīties pa četrstūraino jumta lodziņu, kas ieveidots cilvēka auguma augstumā platformiņas austrumu pusē, no kurienes slejas gaisā katedrāles torņi; tagad tas ir kails, tukšs, pussagruvis skabūzltis, kura slikti apmestās sienas šur tur izrotātas riebīgām, nodzeltējušām gravīrām, kas attēlo katedrāļu fasādes. Jādomā, ka šo ūķi apdzīvo sikspārņi un zirnekļi un tātad tur norit divkāršs iznīcināšanas karš, vērsts pret mušām.)

Ik dienas stundu pirms saules rieta arhidiakons mēdza kāpt augšā pa torņa kāpnēm un ieslēgties šajā cellē, kur tas dažreiz pavadīja augas naktis. Tajā dienā, kad viņš, nonācis līdz sava patvēruma zemajām durtiņām, lika atslēgas caurumā sarežģīto slēdzeni, kuru tas allaž nēsāja sev līdz pie jostas piekārtā naudas makā, līdz viņa dzirdei atlidoja tamburīna un kastaņetu skaņas. Šīs skaņas plūda šurp no Katedrāles laukuma. Cellei, kā mēs jau aizrādījām, bija viens vienīgs lodziņš, kas atradās katedrāles jumola pusē. Klods Frolo steidzīgi izrāva slēdzeni un pēc mirkļa jau stāvēja -torņa virsotnē tai drūmajā un koncentrētajā pozā, kādā viņu bija pamanījušas jaunās meitenes.

Tur nu viņš stāvēja — nopietns, nekustīgs, iegrimis vienas vienīgas ainas aplūkošanā, vienas vienīgas domas pārņemts. Visa Parīze gulēja tam pie kājām — Parīze ar savām spraišļotajām celtnēm un viegli iezīmēto pakalnu, lokveidīgo apvārsni, ar upi, kas līču loču aizvijās zem tiltiem, un iedzīvotājiem, kuri plūda pa ielām, ar dūmu mākoni, ar pauguraino jumtu ķēdi, kas saspieda Dievmātes katedrāli ar saviem biezajiem posmiem. Taču visā šajā pilsētā arhidiakons redzēja vienu vienīgu tās bruģa stūrīti — Katedrāles laukumu, visā šajā ļaužu drūzmā vienu vienīgu būtni — čigānieti.

Grūti pateikt, kāds īsteni bija šis skatiens un kas īsti iededza šo dzirkstošo liesmu viņa acīs. Arhidiakona skatiens bija stingrs un tomēr pilns mulsuma un satraukuma. Spriežot pēc visa viņa auguma dziļā nekustīguma, pār kuru tikai retumis kā pār vēja purinātu koku pāršalca neviļas trīsas, pēc elkoņu stinguma, kas bija nekustīgāki nekā margu marmors, uz kurām tie balstījās, pēc sasalušā smaida, kas bija sašķobījis viņa seju, ikviens būtu teicis, ka Klodā Frolo dzīvas ir vienīgi acis.

Čigāniete dejoja. Viņa lika griezties savam tamburīnam uz pirkstgala un mētāja to gaisā, dejodama provansāļu sarabandu; veikla, viegla, līksma jaunā meitene nejuta bīstamā skatiena smagumu, kas krita tieši uz viņas galvu.

Ap meiteni ņudzēja ļaužu pūlis; šad tad kāds vīrietis, ģērbies jocīgā dzelteni sarkanā apmetnī ar platām piedurknēm, pašķīra dejotājai platāku loku un tad atkal apsēdās uz krēsla dažu soļu attālumā no dejotājas, noguldīdams uz saviem ceļgaliem kaziņas galvu. Acīm redzot šis cilvēks bija čigānietes biedrs. Klods Frolo no tā augstuma, kurā tas atradās, nevarēja skaidri saskatīt viņa sejas pantus.

Tiklīdz arhidiakons bija pamanījis šo nepazīstamo, viņa uzmanība, likās, sadalījās starp dejotāju un šo cilvēku, un viņa seja kļuva aizvien drūmāka un drūmāka. Piepeši Klods Frolo izslējās, un trīsas pāršalca pār viņa miesu.

—    Kas ir šis vīrietis? — viņš novilka caur zobiem. — Es vienmēr esmu jauno meiteni redzējis vienu.

Tad, pazuzdams zem līkumotajām vītņu kāpņu velvēm, Klods Frolo kāpa lejā. Iedams garām zvanu torņa durvīm, arhidiakons ieraudzīja kaut ko, kas to pārsteidza; viņš ieraudzīja Kvazimodo, kurš, izliecies* pa kādu šīfera nojumes caurumu, kas atgādināja milzu loga aizlaidnes, arī raudzījās laukumā. Kvazimodo bija tik dziļi nogriiņis vērošanā, ka pat nemanīja, ka tam garām pagāja viņa audžutēvs. Kvazimodo parasti noslēgtajam skatienam bija kaut kāda savāda izteiksme. Tas bija sajūsmas un maiguma pilns.

—   Cik dīvaini! — nomurmināja Klods. — Vai tiešām viņš tā raudzītos uz čigānieti?

Viņš devās tālāk lejā pa kāpnēm. Pēc dažiem mirkļiem raižu pilnais arhidiakons izgāja uz laukumu pa durvīm, kas atradās torņa lejas daļā.

—    Bet kur tad palikusi čigāniete? — viņš jautāja, iejaukdamies tamburīna skaņas pievilinātajā skatītāju pūlī.

—    Es nezinu, — atbildēja viens no tuvāk stāvošajiem, — viņa tikko kā pazuda. Manuprāt, aizgāja dejot fandango tur, pretī stāvošajā mājā, no kurienes to pasauca.

Čigānietes vietā uz tā paša paklāja, kura arabeskas vēl pirms mirkļa zuda zem viņas dejas kaprīzā raksta, arhidiakons ieraudzīja tikai vīrieti ar sarkani dzeltenu apmetni, kurš, vēlēdamies savukārt nopelnīt dažas sudraba monētas, pastaigājās pa apli, piespiedis rokas pie sāniem, atgāzis galvu, sarkani pietvīkušu seju, izstieptu kaklu, iekodis krēslu zobos. Pie šī krēsla viņš bija piesējis no kādas kaimiņienes palienētu kaķi, kas aiz bailēm ņaudēja nelabā balsī.

—     Svētā dievmāte! — iesaucās arhidiakons, kad kumēdiņurādītājs lielām sviedru lāsēm uz pieres devās viņam garām ar savu piramīdu no krēsla un kaķa. — Ar ko tad šeit nodarbojas mētrs Pjers Grenguārs?

Arhidiakona bargā balss tik ļoti satrauca nelaimīgo cilvēku, ka tas ar visu savu ierīci zaudēja līdzsvaru un krēsls un kaķis viens pēc otra nogāzās uz klātesošo galvām, pūlim nevaldāmi kliedzot.

Iespējams, ka mētrām Pjeram Grenguāram (jo tas tiešām bija viņš) būtu bijis dārgi jāsamaksā kā par kaimiņienes kaķi, tā arī par apkārtējo sadauzītajām un saskrāpētajām sejām, ja tas nebūtu pasteidzies, izmantojot vispārējo apjukumu, patverties baznīcā, kur Klods Frolo ar rokas mājienu uzaicināja to viņam sekot.

Katedrāle bija jau tumša un tukša. Sānu altāri grima tumsā, un kapelu svētlampiņas sāka spīguļot kā zvaigznes — tik dziļa bija tumsa, kas izplatījās zem velvēm. Vienīgi fasādes lielā rozete, kuras daudzkrāsainās rūtis mirka rieta saules staros, dzirkstīja tumsā kā dimantu kaudze, atstarojot žilbinošo spektru joma otrajā galā.

Kad tie bija pagājuši dažus soļus, tevs Klods atbalstījās pret kādu pīlāru un cieši pavērās Grenguārā. Tomēr tas nebija tas skatiens, no kā Grenguārs būtu baidījies, juzdamies apkaunots, ka tik svarīga un mācīta persona viņu pārsteigusi āksta kostīmā. Garīdznieka acu skatienā nebija nekā izsmējīga, nedz ironiska; tas bija nopietns, rāms un spīvs. Arhidiakons pārtrauca klusumu pirmais.

—    Klausieties, mētr Pjer! Jums man daudz kas jāpaskaidro. Vispirms, kāpēc nu jau gandrīz divi mēneši jūs neesat nekur redzēts, bet tagad jūs atkal parādāties krustceļos skaistā tērpā, nudien, — pa pusei dzeltenā, pa pusei sarkanā kā Kodebekas ābols?

— Mesir, — žēlabainā balsī atbildēja Grenguārs, — tas tiešām ir dīvains tērps, un es tajā jūtos vēl vairāk samulsis nekā kaķis, kuram uzbāzts galvā ķirbis. Es apzinos, ka daru ļoti slikti, dodams iemeslu pilsētas seržantu kungiem dauzīt filozofu pitagorieti, kas patvēries šajos svārkos. Bet ko lai dara, ļoti godājamo mētr? Vainojams tur mans kamzolis, kas tik zemiskā kārtā mani pameta pašā ziemas sākumā ar ieganstu, ka tas jūkot ārā drisku driskās un tam neatliekot nekas cits kā doties pie miera lupatlašu grozā. Ko lai dara? Civilizācija vēl nav sasniegusi tādu pakāpi, ka visi varētu staigāt pliki kā zirņi, kā to vēlējies sirmgalvis Diogens. Turklāt ņemot vērā varen aukstā vēja pūsmas un janvāra mēnesi, kas ir pavisam nepiemērots sekmīgai cilvēces virzīšanai uz priekšu. Te man pagadījās šie svārki. Es tos paņēmu un pametu turpat savu melno apģērbu, kas nebija pietiekoši hermētiski noslēgts tādam hermētiķim, kāds esmu es. Un tā nu es, līdzīgi svētajam Genezijam, esmu tērpies komedianta ģērbā. Ko lai dara? Tas ir manas zvaigznes pagaidu satumsums. Arī Apolonam bija jāgana Admeta cūkas.

—    Neko teikt — labs amats! — teica arhidiakons.

—    Esmu pilnīgi ar jums vienis prātis, skolotāj, ka daudz labāk ir filozofēt un rakstīt dzejas, uzpūst liesmu ēzē vai iegūt to no debesīm nekā nēsāt uz vairoga kaķus. Tāpēc arī, kad jūs mani uzrunājāt, es jutos tikpat muļķīgi kā ēzelis iesma grozāmās ierīces priekšā. Bet ko lai dara, mesir? Kaut kā taču ir jāsitas, jo vislabākās aleksandriešu vārsmas nevar aizstāt zobiem sieru. Tātad es sacerēju par godu Flandrijas Margaritai jums zināmo izdaudzināto epitalamiju, tomēr pilsēta man par to nemaksā, aizbildinādamās, ka tā neesot pietiekami meistariska; it kā par četriem ekijiem varētu dot Sofokla traģēdiju! Es biju nolemts bada nāvei. Par laimi, izrādījās, ka man ir ļoti stipri žokļi, un tad nu es tiem teicu: — Rādiet citiem spēka un līdzsvara trikus, pārtieciet no pašu darba! Ale te ipsam. [102] diedelnieku bars, kas kļuvuši man labi draugi, iemācīja man veselu daudzumu visvisādu atlētisku triku, un tagad es ik vakaru

atdodu saviem zobiem to maizi, kuru tie ar sviedriem manā vaigā nopelna dienu. Nu, protams, concedo, es piekāpjos — tas ir visai nožēlojams manu garīgo spēju izlietojums, un cilvēks nav radīts tādēļ, lai pavadītu visu savu mūžu, sitot bungas un cērtot zobus krēslos. Bet, augsti godājamo skolotāj, nepietiek ar to vien, ka dzīvo, vajag arī šo dzīvību uzturēt.

Tēvs Klods klausījās, neteikdams ne vārda. Bet te piepeši viņa dziļi iekritušās acis ieguva tik skadru un vērīgu izteiksmi, ka Grenguāram likās, — šis skatiens iesniedzas dvēselē un izvanda to līdz pašām dzīlēm.

—   Tas viss jau ir ļoti labi, mētr Pjer, bet kā tas nākas, ka jūs atrodaties čigānu dejotājas sabiedrībā?

—   Pie velna! — atbildēja Grenguārs. — Tāpēc, ka viņa ir mana sieva un es viņas vīrs!

Garīdznieka drūmais skatiens iegailējās.

—   Un tu to uzdrošinājies izdarīt, nelaimīgais? —^ viņš iesaucās, nikni satverdams Grenguāra roku. — Vai tiešām dievs tevi pametis, ka tu spēji pieskaities šai meitenei?

—   Ja tas vien jūs dara nemierīgu, — pie visām miesām drebēdams, atbildēja Grenguārs, — tad zvēru pie savas dvēseles glābšanas, ka es nekad vēl tai neesmu pieskāries.

—   Ko tad tu muldi par vīru un sievu? — jautāja garīdznieks.

Grenguārs pasteidzās tam, cik vien iespējams, īsā veidā pastāstīt visu to, ko jau lasītājs zina, par savu piedzīvojumu Brīnumu galmā, par savām laulībām un sasisto krūzi. Starp citu, šķita, ka laulības vēl līdz šim nebija ne pie kā novedušas, tā kā čigāniete ik vakaru, tāpat kā pirmo reizi, pievīla viņa cerības uz kāzu nakti.

—    Tas ir sāpīgi, — viņš nobeidza, — bet visa vaina slēpjas tai apstāklī, ka esmu apprecējis jaunavu.

-— Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja arhidiakons, Grenguāra stāstījuma laikā pamazām nomierinājies.

—    Tas ir diezgan grūti paskaidrojams, — atbildēja dzejnieks. — Tā ir savā ziņā māņticība. Mana sieva — kā to man pastāstīja kāds vecs blēdis, kuru pie mums dēvē par Ēģiptes hercogu, — ir vai nu atrasts, vai pa-

zaudēts bērns, kas galu galā ir viens un tas pats. Viņa nēsā ap kaklu talismanu, kas, kā apgalvo, palīdzēšot tai kādreiz atrast vecākus, bet kas zaudēšot savas spējas, ja meitene zaudēšot nevainību. No tā izriet, ka mēs abi dzīvojam visai tikum7 gi.

—    Tātad, — vaicāja Klods, kura seja arvien vairāk un vairāk noskaidrojās, — jūs esat tajos ieskatos, mētr Pjer, ka šim radījumam vēl nav pieskāries neviens vīrietis?

—    Ko gan lai iesāk vīrietis pret māņticību, svēto tēv Klod? Viņa to ieņēmusi savā galvā. Domāju, ka šī mūķenei piemītošā tikumība, kas tik nikni sevi apsargā, ir liels retums starp šīm čigānu skuķēm, kas tik viegli iegūstamas. Bet viņai ir trīs aizstāvji: Ēģiptes hercogs, kas to ņēmis savā apsardzībā droši vien cerībā to ar laiku pārdot kādam nolādētam abatam, visa viņas cilts, kas to bezgala cienī gluži kā dievmāti, un, beidzot, kāds maT s duncītis, kuru pārdrošniece vienmēr nēsā pie sevis kaut kur noslēptu, par spīti prevo aizliegumam, un kurš tūdaļ parādās viņas rokās, tiklīdz to kāds apskauj ap vidukli. Tā ir īsta lapsene, goda vārds!

Arhidiakons apbēra Grenguāru ar jautājumiem.

Pēc Grenguāra domām, Esmeralda bija nekaitīgs un apburošs radījums, skaistule, ja vien nesavelk seju savā parastajā grimasē, naiva un kaisla meitene, kas nepazīst dzīvi un aizraujas no visa kā un kam nav pat nojausmas par starpību starp vīrieti un sievieti — pat ne sapņos. Būdama dabas bērns, viņa neprātīgi mīl dejas, kņadu, dzīvi zem klajām debesīm; tā ir kaut kas līdzīgs sievietei-bitei, kam pie kājām ir neredzami spārni, un viņa dzīvo kaut kādā nepārtrauktā virpulī. Par savu raksturu jaunā meitene var pateikties klejojošam dzīves veidam, kāds tai līdz šim pastāvīgi bijis. Grenguāram izdevies uzzināt, ka, vēl būdama bērns, tā krustām šķērsām pārstaigājusi Spāniju un Kataloniju līdz pašai Sicīlijai; viņš pat domāja, ka tā ar čigānu nometni,, pie kuras tā piederējusi, bijusi Alžīrijas karaļvalstī, zemē, kas atrodas Ahaijē, bet šī Ahaije robežojas no vienas puses ar mazo Albāniju un Grieķiju, bet no otras — ar Sicīlijas jūru — ceļu uz Konstantinopoli. Čigāni, pēc Grenguāra vārdiem, bija Alžīrijas karaļa vasaļi, kurš skaitījās visas balto mauru cilts vadonis. Taču neapšaubāms bija tikai tas, ka Esmeralda ieradusies pavisam jauniņa Francijā caur Ungāriju. No visām šīm valstīm jaunā meitene bija atnesusi sev līdz dīvainu žargonu vārdus, svešzemju dziesmas un idejas, kas padarīja viņas valodu tikpat raibu kā viņas pa daļai parīziešu, pa daļai afrikāņu tērps. Starp citu, to kvartālu iedzīvotāji, kurus Esmeralda apmeklēja, mīlēja viņu par tās dzīvesprieku, par laipnību, par možumu, par dejām un dziesmām. Visā pilsētā — tā viņa pati domāja — viņu ienīstot tikai divi cilvēki, par kuriem tā bieži vien mēdzot runāt ar šausmām, — Rolanda torņa vientuļniece, kas nez kāpēc turot ļaunu prātu uz čigānietēm un nolādot ik reizes nabaga dejotāju, kad tā paejot garām tās lodziņam, un kāds garīdznieks, kas vienmēr, ar to satiekoties, biedējot to ar savu skatienu un vārdiem. Pēdējais apstāklis ļoti uztrauca arhidiakonu, bet Grenguārs nepievērsa tam pārāk lielu uzmanību, tik ļoti divu mēnešu ilgais starplaiks bija paguvis izdzēst no bezrūpīgā dzejnieka atmiņas par dīvainajiem notikumiem tajā vakarā, kad viņš pirmo reizi saticis čigānieti, un to apstākli, ka arī arhidiakons tur atradās. Starp citu, mazā dejotāja nenieka nebaidoties: viņa nenodarbojoties ar zīlēšanu, kas pasargājot no apvainojumiem, ka tā nodarbojoties ar burvestībām, par ko tik bieži tiesājot čigāniete». Turklāt Grenguārs, ja arī neesot tās vīrs, tad katrā gadījumā aizstājot tai brāli. Starp citu, filozofs visai pacietīgi panesot šis platoniskās laulības. Kā nekā viņam esot pajumte un rieciens maizes. īk rītu viņš atstājot zagļu kvartālu, visbiežāk kopā ar čigānieti, un palīdzot tai savākt krustceļos ekijus un sudraba sīknaudu; ik vakaru viņš atgriežoties kopā ar to zem viena un tā paša jumta, nepretojoties, kad tā aizslēdzot ar bultu savu istabiņu, un aizmiegot taisnīga cilvēka miegā. Eksistence, visumā ņemot, — kā viņš sacīja, — esot visai tīkama un ļoti labvēlīga sapņošanai. Turklāt, vaļsirdīgi runājot, filozofs nebija pārāk pārliecināts par to, ka neprātīgi iemīlējies čigānietē. Viņš ne mazāk mīlēja arī kaziņu. Tas bija apbrīnojams dzīvnieks, maigs, gudrs, saprātīgs, vārdu sakot, mācīta kaziņa. Viduslaikos šādi mācīti dzīvnieki, par ko tā sajūsminājās skatītāji un kas bieži vien noveda savus skolotājus līdz uguns sārtam, bija visai parasta parādība. Tomēr burvestības, kādas izdarīja kaziņa ar zelta nadziņiem, bija visnevainīgākā viltība. Grenguārs tās izskaidroja arhidiakonam, kas, kā šķita, par to ļoti interesējās. Lielāko tiesu pietika ar to vien, te šā, te tā pagrozot tamburīnu, lai piespiestu kaziņu izdarīt vēlamo triku. To dzīvniekam bija iedresējusi jaunā čigāniete, kurai bija šai smalkajā amatā tik neparasts talants, ka tai bija pieticis divu mēnešu laika, lai iemācītu kaziņu salikt no atsevišķiem burtiem vārdu Febs.

—    Febs? — jautāja garīdznieks. — Kāpēc Febs?

—    Es nezinu, — atbildēja Grenguārs. — Varbūt viņa uzskata, ka šis vārds apveltīts ar kādu maģisku un slepenu īpašību. Viņa bieži vien klusā balsī izrunā šo vārdu, kad domājas esam viena.

—     Vai jūs esat pārliecināts, — Klods turpināja iztaujāt, ar caururbjošu skatienu dzeldamies Grenguārā, — ka tas ir tikai tāpat vārds, nevis cilvēka vārds?

—    Kāda cilvēka vārds? — atjautāja dzejnieks.

—    Kā lai es to zinu? — attrauca garīdznieks.

—     Lūk, ko es domāju, mesir. Čigāni pa daļai ir ugunspielūdzēji un dievina sauli. No tā arī radies vārds «Febs».

—    Man gan tas neliekas tik skaidrs kā jums, mētr Pjer!

—     Starp citu, tas mani neinteresē. Lai viņa murmina vien vesela savu Febu, cik viņai tikai tīkas. Bet es esmu pārliecināts par vienu — Džali mani mīl jau gandrīz tāpat kā viņu.

—    Kas tā ir — Džali?

—    Kaziņa.

Arhidiakons atbalstīja zodu rokās un mirkli iegrima pārdomās. Tad piepeši strauji pagriezās pret Grenguāru.

—    Un tu man vari zvērēt, ka neesi tai pieskāries?

—    Kam? — atjautāja Grenguārs. — Vai kaziņai?

—    Nē, tai sievietei.

—    Manai sievai? Zvēru, ka ne.

—    Un tu ik vakaru pavadi ar viņu kopā?

—    Ik vakaru, ne mazāk par stundu.

Tēvs Klods sarauca uzacis.

—    Ak vai! Ak vai! Solus cum sola non cogitabuntur orare «Pater noster». [103]

—     Zvēru pie savas dvēseles, es varētu skaitīt Pater noster un Ave Maria, un Credo in Deum patrem omnipotentem, un viņa man nepievērstu uzmanību vairāk kā vista baznīcai.

—    Zvēri man pie savas mātes klēpja, ka neesi pieskāries šim radījumam ne ar pirksta galu!

—     Esmu gatavs zvērēt pat pie sava tēva galvas, par cik starp vienu un otru pastāv zināma attiecība. Bet, cienījamo skolotāj, atļaujiet arī man savukārt uzdot jums vienu jautājumu.

—    Runājiet, kungs!

—    Kāpēc jūs tas interesē?

Arhidiakona bālā seja pietvīka kā jaunas meitenes vaigi. Kādu brīdi viņš klusēja, tad, redzami samulsis, atteica:

—     Paklausieties, mētr Pjer Grenguār. Jūs, cik man zināms, vēl neesat pazudinājis savu dvēseli. Es interesējos par jums un vēlu jums labu. Un tā nu mazākā saskare ar sātana čigānieti atdos jūs nelabā varā. Jūs taču zināt, ka miesa vienmēr pazudina dvēseli. Vai jums, ja jūs tuvosieties šai sievietei! Tas arī viss.

—    Vienreiz es gan mēģināju, — sacīja Grenguārs, pakasīdams sev aiz auss. — Tas bija pirmajā dienā, bet man iedzēla lapsenes dzelonis.

—    Un jums pietika tam nekaunības, mētr Pjer?

Un garīdznieka piere apmācās.

—    Citu reizi, — smaidīdams turpināja dzejnieks, — es pirms gulēt iešanas paraudzījos pa atslēgas caurumu un skaidri redzēju vienā pašā krekliņā visapburošāko sievieti, zem kuras kailajām kājiņām jebkad iečīkstējusies gulta.

—    Vācies pie velna! — ieurbies drausmīgām acīm dzejniekā, iekliedzās garīdznieks un, pagrūdis pārsteigto Grenguāru aiz pleca, lieliem soļiem aizmetās projām zem katedrāles tumšākajām arkādēm.

## 3 ZVANI

No tās dienas, kad tika izpildīts sods pie kauna staba, Parīzes Dievmātes katedrāles apkārtējie iedzīvotāji pamanīja, ka Kvazimodo zvanīšanas kvēle ievērojami atdzisusi. Agrāk zvanu dimas atskanēja visādu ieganstu dēļ: ilgstošas zvanu melodijas rīta un mazā vakara dievkalpojumā aicinot, lielā zvana duna — vēlā dievkalpojumā, bet laulību un kristīšanas stundās — pilnskanīgas gammas, kas ņirbēja pa mazajiem zvaniem un savijās gaisā gluži kā apburošu skaņu raksts. Senā baznīca, visa trīsoša un skanīga, bija pārpilna ar nerimtīgu zvanu līksmi. Tajā bez mitas bija jūtama trokšņaina patvaļīga gara klātiene, kurš dziedāja ar visām šīm zvana mēlēm. Tagad šis gars likās it kā pazudis. Katedrāle šķita drūma un labprāt glabāja klusumu. Svētku un apbedīšanas dienās parasti skanēja vienkāršā, sausā, ikdienišķā zvanoņa, kā to pras ja baznīcas rituāls, — un tas viss. No divkāršās dunoņas, kas nāca no baznīcas un ko radīja ērģeles iekšpusē, bet zvani ārpusē, bija palikušas vienīgi ērģeles. Šķita, — zvanu torņos vairs nav muzikantu. Tomēr Kvazimodo tur mita joprojām. Kas gan bija noticis ar viņu? Vai kauns un izmisums, ko tas bija pārcietis pie kauna staba, joprojām mājoja zvaniķa sirds dziļumos; vai vēl bez mitas viņa dvēselē atbalsojās bendes pletnes sitieni; vai arī pārdzīvotā soda sāpes bija viņā izdzēsušas it visu — pat kaislību uz zvaniem? Bet varbūt Marijai Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķa sirdī bija radusies jauna sāncense un lielais zvans ar četrpadsmit māsām aizmirsts kādas daudz skaistākas būtnes dēļ?

Gadījās tā, ka šai tīkamajā 1482. gadā Marijas pasludināšanas diena iekrita 25. martā, otrdienā. Un šajā dienā gaiss bija tik dzidrs un viegls, ka zvaniķī Kvazimodo atdzima kādreizējā mīlestība uz zvaniem. Viņš uzkāpa ziemeļu tornī, kamēr ķesteris apakšā atvēra līdz galam vaļā baznīcas durvis, kas toreiz bija milzīgas stipra koka viras, pārvilktas ar ādu, piesistas malās ar apzeltītām naglām un ietvertas ar visai mākslinieciski izstrādātiem skulpturāliem rotājumiem.

Iegājis zvanu torņa augšējā daļā, Kvazimodo kādu brīdi raudzījās uz sešiem zvaniem, skumji šūpodams galvu, it kā gauzdamies par to, ka sirdī starp viņu un viņa mīluļiem nostājies kaut kas svešs. Bet, kad Kvazimodo tos sašūpoja un sajuta zvanu ķekaru sakustamies savās rokās, kad viņš ieraudzīja, jo dzirdēt nespēja, kā pa skanīgajām kāpnēm it kā putniņš, spurdzot no zara zariņā, traucas augšup un lejup trīsoša oktāva, kad mūzikas sātans — šis dēmons, kas purina dzirkstošo stretto, trilleru un arpedžiju saišķi, sagrāba savā varā nabaga kurlo zvaniķi, tad viņš atkal kļuva priecīgs; Kvazimodo aizmirsa visu, un sirds, kas ietrīsējās laimē, lika atplaukt arī viņa sejai.

Zvaniķis nāca un gāja, sita plaukstas, skraidelēja no vienas auklas pie otras, uzmundrināja sešus dziedātājus gan ar balsi, gan mājieniem, tāpat kā orķestra diriģents iedvesmo meistarīgus muziķus.

— Nu, — viņš sacīja, — kusties, Gabriele! Pārplūdini ar savām skaņām visu laukumu! Šodien taču ir svētki! Tibo, neslinko! Tu kļūsti gausāks. Nu, kusties taču! Vai esi ierūsējis, dīkdieni? Nu, labi! Straujāk, straujāk! Tā, lai neredz tavu mēli! Padari tos kurlus tāpat kā mani! Tā, tā, Tibo, esi gan tu brašs! Gijom! Gijom! Tu taču esi tas lielākais un Paskjē pats mazākais, un Paskjē strādā labāk! Saderam, ka tie, kas dzird, dzird viņu labāk nekā tevi! Labi! Labi, mana Gabriele, spēcīgāk! Vēl spēcīgāk! Ei, jūs zvirbuļi! Ko tad jūs tur abi augšā dirnat? Es nemaz neredzu, ka jūs kaut vai mazdrusciņ skanētu. — Kas tad tie par vara knābjiem? Tie it kā žāvājas tieši tad, kad tiem būtu jādzied! Tā kā jūs man strādātu! Šodien taču ir Marijas pasludināšanas diena! Saule spīd tik jauki! Arī zvaniem jāskan skaisti! Nabaga Gijom! Tu esi pavisam aizelsies, manu resnīt!

Viņš bija pilnīgi nodevies zvanu skubināšanai, kuri visi seši lēkāja, cik ātri vien spēdami, kratoties zalgojošām mugurām, gluži kā trokšņains spāņu mūļu iejūgs, lāgu lāgiem dzinēja smailās kūjas dūrienu pamudināts.

Pēkšņi ļāvis noslīgt skatienam līdz spraugām starp platajām, vairogveidīgajām šīfera plāksnēm, kas līdz zināmam augstumam sedza zvanu torņa stāvo sienu ailes, viņš ieraudzīja laukumā dīvaini tērpušos meiteni, kas apstājusies klāja zemē paklāju, uz kura uzlēca kaziņa, un skatītāju bariņu, kas jau bija sastājies meitenei loka apkārt. Šis skats spēji mainīja zvaniķa domu gaitas virzienu un atdzesēja viņa muzikālo kvēli, tāpat kā gaisa strāva atdzesē izkausētus sveķus. Viņš beidza zvanīt, pagrieza zvaniem muguru un aptupās aiz šīfera nojumes, pievērsis dejotājai to sapņaino, maigo un liego skatienu, kas jau reiz tik ļoti bija pārsteidzis arhidiakonu. Aizmirstie zvani spēji visi uzreiz norima par jo lielu vilšanos baznīcas zvanu skaņu mīļotājiem, kuri tos uzmanīgi klausījās, stāvēdami uz Maiņas tilta, un aizgāja neizpratnē kā suņi, kam parāda kaulu, bet iedod akmeni.

## 4 'an 'arkh

Reiz kādā tā paša marta mēneša jaukā rītā, liekas, 29. datumā, Sv. Eistaķija dienā, mūsu jaunais draugs skolnieks Žeans Frolo di Mulēns apģērbdamies pamanīja, ka no viņa bikšu kabatas, kurā atradās naudas maks, vairs neatskan nekāda metāliska žvadzoņa.

— Nabaga maks! — viņš iesaucās, izvilkdams to no kabatas. — Kā? Neviena vienīga sū! Cik nežēlīgi gan tevi iztukšojusi kauliņu spēle, alus kausi un Venēra! Cik tu esi tukšs, krunkains un ļengans! Gluži kā raganas krūts! Es jums jautāju, cienījamie Cicerona un Senekas kungi, kuru sējumi sacietējušos vākos mētājas, rau, tur uz grīdas, kāds man no tā labums, ja es zinu labāk par jebkuru naudas kaltuves priekšnieku vai ebreju no Maiņas tilta, ka viens zelta ekijs ar kroni ir vērts trīsdesmit sešas unces pa divdesmit pieciem sū un astoņiem Parīzes denjē katrs, ka ekijs ar pusmēnesi ir vērts trīsdesmit sešas unces pa divdesmit sešiem sū un sešiem Tūras denjē katrs, kāds man no tā labums, ja man nav pat nožēlojama liāra, lai ar to riskētu uz dubulto sešnieku kauliņu spēlē? Ai konsul Ciceron! Tā nav nelaime, no kuras var atbrīvoties ar perifrazēm un visādiem quaemadmodum un verum enim vero [104]!

Noskumis viņš apģērbās. Tajā brīdī, kad Žeans sēja ar auklu zābakus, viņam iešāvās prātā kāda doma, taču sākumā viņš to atvairīja, tomēr tā atkal atgriezās, un skolnieks apģērba vesti uz kreiso pusi, kas bija acīm redzama iekšējās cīņas pazīme. Beidzot, ar dusmām nometis zemē cepuri, Žeans iesaucās:

—    Neko darīt! Lai notiek kas notikdams! Došos pie sava brāļa. Dabūšu gan noklausīties sprediķi, toties iegūšu vismaz kādu ekiju.

Steidzīgi uzmetis apmetni ar platām, ar ādu izoderētām piedurknēm, viņš pacēla cepuri un galīgi izmisis izgāja no mājas.

Žeans Frolo di Mulēns devās pa Arfas ielu Vecpilsētas virzienā. Kad viņš gāja pa Išetas ielu, viņa ožas orgānu sāka kutināt apbrīnojama smarža, kas plūda no gaļas, kas cepās uz iesmiem, kurus visu laiku grozīja, un viņš uzmeta mīlestības pilnu mirkli milzīgajai ēdnīcai, kas reiz franciskāņu mūkam Kalatažirone bija izvīlusi aizgrābjošo izsaucienu: Veramente, queste rotesserie sono cosa stupenda! [105] Bet Žeanam nebija naudas, un viņš, dziļi nopūzdamies, pagāja zem Ptīšatlē lievenēm, kura milzīgais masīvo torņu sešskaldnis apsargāja ieeju Vecpilsētā.

Viņš pat neapstājās, lai, kā tas bija pieņemts, garām ejot, iesviestu ar akmeni šī nicināmā Perinē Leklerka statujai, 1 kurš Kārļa VI valdīšanas laikā bija atdevis Parīzi angļiem — noziegums, kuru viņa attēls ar akmeņu izdauzītu un dubļiem aptašķītu seju izpirka nu jau veselus trīs gadsimtus, stāvēdams Arfas un Bisī ielu stūri kā pie mūžīga kauna staba.

Pārgājis pāri Mazajam tiltam un žigli pagājis garām Jaunajai Sentženevjevas ielai, Žeans de Molendino atradās Dievmātes katedrāles priekšā. Te viņu atkal pārņēma nenoteiktība, un kādu brīdi viņš pastaigājās gar Legrī kunga statuju, ar baiļu sajūtu atkārtodams:

—    Sprediķis ir drošs, bet ekiji — apšaubāmi.

Viņš aizturēja no klostera iznākušo sargu:

—    Kur atrodas Žozasas arhidiakona kungs?

—    Man liekas … savā torņa paslēptuvē, — atteica klostera sargs, — un es jums gan neieteiktu viņu tur traucēt, ja vismaz jūs nenākat paša pāvesta vai karaļa uzdevumā.

Žeans sasita plaukstas.

—   Pie joda! Tā ir gan lieliska izdevība redzēt šo izdaudzināto burvju celli.

Šis apsvēiums lika Žeanam izšķirties; viņš apņēmīgi pazuda melnajās, mazajās durtiņās un sāka kāpt augšā pa Sv. Zila vītņu kāpnēm, kas veda torņa augšējos stāvos.

—    Tagad es redzēšu! — viņš sacīja, kāpdams augšā. — Zvēru pie svētās dievmātes, šai cellei, ko mans augsti godājamais brālis slēpj gluži kā savu negodu, jābūt interesantai. Stāsta, — viņš tur kurot pekles virtuvi un vārot uz varenas uguns filozofisko akmeni. Tpī tu nelabais! Man šis filozofiskais akmens rūp tikpat daudz, cik lielceļa olis, un man patiktu daudz labāk, ja es brāļa pavardā atrastu Lieldienu olu kulteni ar speķi nekā pasaules lielāko filozofisko akmeni!

Nokļuvis līdz galerijai ar kolonādēm, Žeans mirkli atvilka elpu, lādēdams nebeidzamās kāpnes un novēlēdams tās nezin cik miljoniem velnu, tad, izgājis caur ziemeļu torņa šaurajām durtiņām, kas tagad publikai slēgtas, no jauna devās augšā pa kāpnēm. Pēc dažiem mirkļiem, pagājis garām zvanu sprostam, viņš ieraudzīja nelielu laukumiņu, iebūvētu sānu padziļinājumā, bet zem velves — zemas, spraišļotas durvis. Gaisma, kas krita no šaujamlūkas, kura bija izcirsta tai iepretī kāpņu sprosta apaļajā mūrī, ļāva saskatīt milzīgu atslēgu un masīvu dzelzs apkalumu. Tie, kuriem šodien uznāktu interese apskatīt durvis, pazītu tās pēc šā baltiem burtiem uz melnā mūra ieskrāpētā uzraksta: ES DIEVINU KORĀLIJU. 1829. PARAKSTĪJIS EŽĒNS. Parakstījis ir pašā tekstā.

—   Uf! — nopūtās skolnieks. — Tas, bez šaubām, ir šeit.

Slēdzene bija atslēgas caurumā. Durvis atradās tieši blakām. Viņš viegli tās pagrūda un iebāza pa spraugu galvu.

Lasītājs, bez šaubām, būs redzējis apbrīnojamos Rembranta, šā glezniecības Šekspīra darbus. Tik daudzo apbrīnojamo gravīru vidū sevišķi viens asējums ir ievērības cienīgs — tas, kurš attēlo, kā to domā, doktoru Faustu un kurā nevar lūkoties bez saviļņojuma. Asējumā attēlota drūma celle. Tās vidū galds, apkrauts dīvainiem priekšmetiem: miroņu galvaskausiem, globusiem, destilācijas katliem, cirkuļiem, ar hieroglifiem aprakstītiem pergamentiem. Pie šī galda sēž doktors, ģērbies rupjā, platā mantijā, dziļi līdz pašām uzacīm uzvilktu ādas cepuri galvā. Redzama tikai ķermeņa augšdaļa. Doktors mazliet piecēlies no sava milzīgā atzveltnes krēsla, dūrēs sažņaugtās rokas balstās uz galda, un viņš ar ziņkāri un šausmām aplūko plašu, spīdīgu, no maģiskiem burtiem izveidotu apli, kas mirdzinās pie dibenējās sienas kā saules spektrs tumšā istabā. Šī kabalistiskā saule it kā trīc un piepilda blāvo celli ar savu noslēpumaino spīgojumu. Tas reizē ir baigi un skaisti.

Kaut kas diezgan līdzīgs Fausta cellei pavērās Zeana acīm, kad tas uzdrošinājās pabāzt galvu pa pusatvērto durvju spraugu. Tā bija tikpat drūma un vāji apgaismota telpa. Tajā arī atradās liels atzveltnes krēsls un liels galds, cirkuļi, destilācijas katli, pie griestiem pakārti dzīvnieku skeleti, uz grīdas nomests globuss, uz burtiem un ģeometriskām figūrām izraibinātiem manuskriptiem cilvēku un zirgu galvaskausi juku jukām ar glāzēm, kurās trīsuļoja zelta plāksnītes, milzīgu atvērtu foliantu grēdas bez jebkādas žēlastības sasviestas cita citai virsū pie pergamenta lappušu viegli lūstošajiem stūriem; vārdu sakot, te bija redzami visi zinātnes atkritumi, un pār visu šo haosu klājās putekļi un zirnekļu tīmekļi; tikai te nebija ne spīdošā burtu loka, ne doktora, kas ekstāzē vēro mirdzošo parādību, kā ērglis aplūko sauli.

Tomēr celle nebūt nebija neapdzīvota. Noliecies par galdu, atzveltnes krēslā sēdēja kāds cilvēks. Žeans, pret kuru sēdošais vīrs atradās ar muguru, neredzēja neko citu kā viņa plecus un pakausi; bet Žeans bez grūtībām pazina šo plikpauraino galvu, kam daba bija izveidojusi mūžīgu tonzūru, it kā ar ārēju simbolu vēlēdamās iezīmēt arhidiakona neatvairāmo aicinājumu būt par garīdznieku. Žeans tātad pazina savu brāli. Bet durvis bija atvērušās tik klusu, ka nekas nebrīdināja Klodu par jaunākā brāļa klātbūtni. Ziņkārīgais skolnieks to izmantoja, lai dažus mirkļus pēc sirds patikas aplūkotu celli. Liels pavards, kuru tas pirmajā brīdī nebija pamanījis, atradās pa kreisi no atzveltnes krēsla zem jumta lodziņa. Gaismas stars, iekļūdams pa šo caurumu, lauzās caur apaļu zirnekļa tīmekli, kurš graciozi izzīmēja savu smalko rozeti jumta lodziņa bultveida spraislī un kura centrā kukainis-arhitekts bija nekustīgi sastindzis gluži kā šā mežģiņu riteņa rumba. Uz pavarda atradās stāvgrūdām nekārtīgi sakrauti visāda veida trauki, māla blašķītes, stikla retortes, kolbas ar oglēm. Žeans nopūzdamies pamanīja, ka pannas tur nebija.

«Tad nu gan ir virtuves trauciņi!» viņš nodomāja.

Staip citu, uguns pavardā nebija, un likās pat, ka tā ilgu laiku šeit nav arī iekurta. Stikla maska, ko Žeans pamanīja alķīmijas piederumu vidū un kas, bez šaubām, noderēja, lai pasargātu arhidiakona seju, kad tas gatavoja kādu sprāgstošu vielu, aizmirsta mētājās kādā putekļiem klātā kaktā. Līdzās vāļājās ne mazāk apputējušas plēšas, uz kuru virsējā dēlīša vara burtiem bija uzrakstīts spārnotais izteiciens: SPIRA, SPĒRA. [106]

Citi izteicieni, pēc hermētiķu paraduma, bija uzrakstīti lielā skaitā uz sienām: citi uzšņāpti ar tinti, citi ieskrāpēti ar metala smaili. Gotu, ebreju, grieķu, romiešu burti juku jukām, uzrakstīti, kā pagadījies, aizsedza cits citu, vēlākie aizklāja agrākos, un tas viss savijās krustām šķērsām kā krūmāja zari, kā pīķi sadursmē. Te šur, te tur kāds uzraksts iemirdzējās spožāk nekā karogs pīķu mežā. Visbiežāk tās bija īsas latīņu vai grieķu devīzes, kas tik labi prata viduslaikos formulēt: Unde? inde? — Homo homini monstrum. — Astra, castra, nomen, numen. [107] — meļfa piļfttov, jjiya kakov. [108] — sapere aude. — fiat ubi vult. [109] utt.; dažreiz gadījās arī vārds, kuram nebija acīm redzamas nozīmes: 'AvafkcHfiufia,, [110] kas varbūt sevī slēpa kaut kādu rūgtuma pilnu norādījumu uz klostera režīmu; dažreiz — kāds pavisam vienkāršs garīgās disciplīnas pamatprincips, formulēts heksametrā: Coelestum dominum, terrestrem dicito damnum. [111] vietām gadījās arī kaut kāds savārstījums senebreju valodā, no kuras Zeans, jau tā ne visai spēcīgs grieķu valodā, nesaprata nenieka, un tas viss, kur vien iespējams, mijās ar zvaigznēm, cilvēku vai dzīvnieku figūrām, kuras šķērsoja trīsstūri, kas šo sakricelēto sienu padarīja līdzīgu papīra lapai, uz kuras ar pārāk dziļi tintē iemērktu spalvu zīmējis mērkaķis.

Vispārējais celles izskats atstāja tādu iespaidu, ka viss te nolaists un izpostīts, un sliktais darba rīku stāvoklis lika domāt, ka tās īpašnieks jau diezgan sen kopš atrāvies no sava darba kādai citai nodarbībai par labu.

Tomēr celles īpašnieku, kas bija pārliecies pār plašu, ērmotiem zīmējumiem izgreznotu rokrakstu, kā likās, mocīja kāda ideja, kas nemitīgi iejaucās viņa pārdomās. Tā vismaz nosprieda 2eans, izdzirdis, ka viņa brālis domīgi, ar pārtraukumiem, gluži kā fantasts, kas sapņo nomodā, runā:

— Jā, Manu2 to saka, un arī Zaratustra māca to pašu: saule rodas no uguns, bet mēness no saules. Uguns ir visuma dvēsele. Tās pirmatnējie atomi, nemitīgi tecēdami nebeidzamām straumēm, izplūst pa visu pasauli. Tajās vietās, kur šīs straumes krustojas debesīs, tās rada gaismu, krustošanās punktos zemes virsū tās rada zeltu. Gaisma un zelts ir viens un tas pats. Tā ir uguns cietā veidā. Atšķirība starp redzamo un nojaušamo, starp vienas un tās pašas substances šķidro un cieto stāvokli tāda pati, kāda ir starp ūdens tvaikiem un ledu. Ne vairāk. Tie nebūt nav sapņi, tas ir dabas vispārējais likums. Bet kā lai liek lietā zinātnē šo noslēpumaino likumu? Kā? Šī gaisma, kas applūdina manu roku, ir zelts! Tie ir tie paši atomi, tikai izretināti pēc noteikta likuma; tie tikai jāsablīvē pēc kāda cita noteikta likuma. Bet kā lai to izdara? Daži iedomājušies aprakt saules staru. Averoess, — jā, tas bija Averoess, — Averoess apraka vienu staru zem pirmā pīlāra kreisajā pusē korāna svētnīcā lielajā Kordovas mošejā; bet atvērt šo pagrabu, lai redzētu, vai mēģinājums izdevies, var tikai pēc astoņiem tūkstošiem gadu.

—    Pie velna! — Zeans pats pie sevis nodomāja. — Ilgi gan viņam nāksies gaidīt uz savu ekiju!

—    …Citi domājuši, — turpināja fantasts arhidiakons, — ka labāk esot ņemt Sīriusa staru. Bet šo staru iegūt skaidrā veidā ir ļoti grūti, jo ceļā ar to sajaucas citu zvaigžņu stari. Flamels domā, ka visvienkāršākais esot ņemt zemes uguni. Flamma. [112] jā, uguni. Tas viss. Oglē ietveras dimants, ugunī — zelts. — Bet kā lai to no turienes iegūst? Maģistri apgalvo, ka esot daži sieviešu vārdi, kuriem piemītot tik maiga un noslēpumaina burvība, ka pietiekot mēģinājuma laikā tos izrunāt, lai mēģinājums izdotos… Izlasīsim, ko par to saka Manu: «Kur sievietes tur cieņā, tur dievi ir apmierināti; kur tās tiek nicinātas, tur velti lūgt dievu. — Sievietes mute vienmēr ir nevainīga, tā ir tekošs ūdens, tā ir saules stars. Sievietes vārdam jābūt patīkamam, maigam, nereālam; tam jābeidzas ar gariem patskaņiem un jābūt līdzīgam svētīšanas vārdiem.» Jā, gudrajam vīram ir taisnība, patiesi, vārdi Marī, Sofī, Esmeral… Lāsts! Atkal un atkal šī doma!

Un arhidiakons sparīgi aizcirta grāmatu. Viņš pārvilka ar roku pār pieri, it kā atvairīdams uzmācīgu domu. Tad paņēma no galda naglu un veserīti, kura kāts bija izgleznots dīvainiem kabalistiskiem burtiem.

—   Kopš kāda laika, — viņš sacīja, rūgti pasmaidīdams, — visi mani mēģinājumi beidzas ar neveiksmi. Uzmācīga doma mani apsēdusi un dedzina kā ar sakarsētu dzelzi. Es pat nespēju atrisināt Kasiodora noslēpumu, kuram lampa dega bez dakts un eļļas. Un tas taču ir pavisam vienkārši!

—    Sasodīts! — nomurmināja Žeans pie sevis!

—    … Tātad pietiek, — garīdznieks turpināja, — ar vienu vien nelaimīgu domu, lai padarītu cilvēku vārgu un neprātīgu! Ai, kā gan smietos par mani Kloda Pernela, kurai ne uz mirkli neizdevās atraut Nikotā Flamelu no dižā darba, pie kura tas strādāja! Lūk, es turu rokā Ecēķieļa maģisko veseri. Ik reizes, kad drausmīgais rabins ar šo veseri cirta savas celles dibenā pa šās naglas galvu, tas no viņa ienaidniekiem, kuru viņš bija nosodījis uz nāvi, lai arī tas būtu atradies divu tūkstošu jūdžu attālumā, iegrima par veselu olekti zemē. Pats Francijas karalis par to, ka reiz pārsteidzīgi bija pieklauvējis pie brīnumdara durvīm, iegrimis līdz ceļiem Parīzes bruģī. Tas noticis pirms nepilniem trīssimt gadiem. Nu un! Sis veseris un nagla pieder tagad man, bet manās rokās šie rīki nav drausmīgāki nekā kalēja rokās. Bet jāatrod tikai maģiskais vārds, ko izrunāja Ecēķielis, uzsizdams uz naglas.

—    Nieki! — Žeans nodomāja.

—    Nu, pamēģināsim, — sparīgi iesaucās arhidiakons. — Ja man izdosies, es ieraudzīšu, kā no naglas galviņas izšaujas zilgana dzirksts. — Emen-hetan! Emen-helan! Nē, tas nav tas! Sižeāni! Sižeāni! Lai šī nagla iegrūž kapā ikvienu, ko sauc par «Febu»!… Lāsts! Mūžīgi un pastāvīgi viena un tā pati doma!

Un arhidiakons nikni aizsvieda projām veseri. Tad, zemu noliecies pār galdu, viņš dziļi iegrima krēslā, tā ka, milzīgās atzveltnes aizsegts, pavisam pazuda Žeanam no redzes loka. Dažus mirkļus vērotājs neredzēja neko citu kā vien krampjaini sažņaugto dūri, kas gulēja uz grāmatas. Pēkšņi Klods pietrūkās kājās, paķēra cirkuli un, ne vārda neteicis, uzšņāpa uz mūra lieliem burtiem šo grieķu vārdu:

AN 'ArKII

«Mans brālis ir sajucis prātā,» Žeans nodomāja, «daudz vienkāršāk taču būtu bijis uzrakstīt Fatum. Visiem jau nav jāprot grieķu valoda.»

Arhidiakons atkal apsēdās atzveltnes krēslā un noguldīja galvu uz abām rokām, kā mēdz darīt slimnieks, kura piere ir smaga un kvēlojoša.

Skolnieks pārsteigts vēroja savu brāli. Viņš, kura dvēsele bija atvērta visiem vējiem, kurš sekoja tikai vienam vienīgam likumam pasaulē — dabas likumam, kurš ļāva kaislībām plūst pa savām tieksmju gultnēm, kuram spēcīgu jūtu avots bija allaž sauss, tik bagātīgi ik rītu viņam izveidojās arvien jaunas un jaunas notecēs, viņš nesaprata, ar kādu niknumu rūgst un vārās šī cilvēka kaislību jūra, ja tai nav kur rast izeju, kā tā sakrājas, kā tā uztūkst, kā pārplūst pāri krastiem, kā tā izgrauž sirdi, kā tā iekšēji izplūst elsās un apslāpētās konvulsijās, līdz pārrauj dambjus un izrauj sev gultni. Kloda Frolo bargā un ledainā ārējā čaula, šī viņa augstās, neaizsniedzamās tikumības saltā maska vienmēr bija maldinājusi Žeanu. Dzīvespriecīgais Zeans nekad nebija varējis iedomāties, ka dziļi zem sniega klātās Etnas slēpjas verdoša un neganta lava.

Mēs nezinām, vai Zeans tūdaļ aptvēra visas šīs domas, bet, lai cik arī gaisīgs tas bija, viņš saprata, ka bija redzējis to, ko viņam nepienācās redzēt, pārsteidzis vecākā brāļa dvēseli tā visapslēptākajā izpausmē un ka nevajadzētu, ka Klods viņu pamanītu. Redzēdams, ka arhidiakons atkal ieslīdzis savā iepriekšējā stingumā, viņš klusītēm atvilka galvu atpakaļ un pašvīkāja kājas kā tāds, kas tikko ieradies un brīdina par savu ierašanos.

—    Nāciet iekšā! — arhidiakons iesaucās cellē.

—     Es jūs gaidīju. Es tīšuprāt atstāju atslēgu durvīs. Nāciet vien iekšā, mētr Žak!

Skolnieks drosmīgi iegāja. Arhidiakons, kuram līdzīgs apmeklējums šajā vietā radīja lielas neērtības, nodrebēja, sēdēdams atzveltnes krēslā:

—    Kā? Tas esat jūs, Zean?

—    Kā nekā arī «Ž», — attrauca pārdrošais un līksmais sārtvaidzis.

Tēva Kloda seja atkal ieguva bargo izteiksmi.

—    Kas jums šeit darāms?

—    Mans brāli, — skolnieks atbildēja, ar nevainīgu izskatu grozīdams rokā cepuri, cenzdamies piešķirt savai sejai pieklājīgu, žēlabainu un pazemīgu izskatu,

—   es atnācu jums lūgt…

—    Ko tad?

305

—   Dažas pamācības, kas man visai vajadzīgas, Žeans neuzdrošinājās piebilst: — Un mazliet naudas, kura man vēl vairāk vajadzīga. — Pēdējā teikuma daļa tā ir palika neizteikta.

—    Mans kungs, — dzedrā balsī noteica arhidiakons,

—   es esmu ļoti neapmierināts ar jums.

—    Ak vai! — nopūtās skolnieks.

Tēvs Klods, mazliet pagriezies ar visu savu krēslu, cieši palūkojās Žeanā.

—    Es ļoti priecājos jūs redzēt.

Šis ievads neko labu nesolīja. Žeans sagatavojās saņemt kārtīgu brāzienu.

—    Žean, ik dienas man ienāk par jums sūdzības. Kas tas ir bijis par kautiņu, kurā jūs ar nūju sitieniem esat piekaustījis jauno vikontu Albēru de Ramonšānu?

—    Ak, — attrauca Žeans, — liela muiža! Šis nejēga puišelis uzjautrinājās ar to, ka apšļakstīja ar dubļiem skolniekus, triekdams pa lāmām aulekšos savu zirgu.

—    Bet kas tas ir par Maijē Farželu, kuram jūs esot saplēsis apģērbu? Tunicam dechiraverunt *, kā sacīts sūdzībā.

—   Ak ko! Gluži vienkārši nejauku apmetni kādam Montegī! Tas arī viss.

—   Sūdzībā teikts tunicam, nevis cappettam [113] . vai jūs protat latīņu valodu?

Žeans klusēja.

—    Jā, — turpināja garīdznieks, šūpodams galvu,

—    lūk, kā tagad mācās zinātni un literatūru! Latīņu valodu tik tikko jēdz, sīriešu neprot nemaz, bet pret grieķu valodu izturas ar tādu nevērību, ka pat visizglītotākos cilvēkus, kas lasot izlaiž grieķu vārdu, neuzskata par nejēgām un saka: Graecum est, non legitur. [114]-

Skolnieks apņēmīgi pacēla galvu.

—   Vai vēlaties, manu brāli, lai es jums vistīrākajā franču valodā pasaku, lūk, to uz mūra uzrakstīto vārdu?

—    Kādu vārdu?

—  'AN 'AFKIl

Viegls sārtums atplauka arhidiakona dzeltenajos vaigu galos kā dūmu mutulis, kas vēsti par vulkāna slepeno darbību. Bet skolnieks to nemaz nepamanīja.

—   Labi, Žean, — ar pūlēm nomurmināja vecākais brālis, — ko šis vārds nozīmē?

—    Liktenis.

Parastais bālums atkal atgriezās Kloda sejā, un skolnieks bezrūpīgi turpināja:

—    Un šis vārds, kas uzrakstīts zem tā ar to pašu roku, — 'A-b-av&eča nozīmē netikumība. Tagad jūs redzat, ka es kaut ko saprotu grieķu valodā.

Arhidiakons joprojām klusēja. Šī grieķu valodas stunda padarīja viņu domīgu.

Mazais Žeans, kuram piemita izlutināta bērna viltība, nosprieda, ka brīdis ir labvēlīgs, lai uzdrošinātos izteikt lūgumu. Viņš pārveidoja balsi, cik vien iespējams, maigu, un iesāka:

—    Labo brāli, vai jūs tiešām tik bezgala dusmojaties uz mani, ka esat tik nikns dažu nožēlojamu pļauku un duncku dēļ, kuras esmu izdalījis godīgā ceļā nez kādiem tur piena puikām un knēveļiem, quibusdam marmosetis? Jūs redzat, labo brāli Klod, ka es protu arī latīniski.

Bet visa šī pieglaudīgā liekulība neatstāja savu parasto iespaidu uz vecāko brāli. Līdaka neuzķērās uz makšķeres. Neviena vienīga grumbiņa neizzuda no arhidiakona pieres.

—   Ko jūs ar to gribat panākt? — viņš jautāja dzedrā balsī.

—    Lai notiek! Lūk, ko, — drosmīgi attrauca Žeans, — man nepieciešama nauda.

Dzirdot tik nekaunīgu paziņojumu, arhidiakona sejā radās tēvišķīgi pamācīga izteiksme:

—   Jums ir zināms, Žeana kungs, ka mūsu Tiršapas muiža mums ienes, ieskaitot nomas maksu un ienākumus no divdesmit vienas mājas, tikai trīsdesmit deviņus livrus vienpadsmit sū un sešus Parīzes denjē. Tas jau nu gan ir divtik, cik brāļu Paklē laikā, tomēr tas nav pārāk daudz.

—   Man nepieciešama nauda, — nelokāmi palika pie sava Žeans.

—   Jums zināms, ka garīgās tiesas lēmums par to, ka mūsu divdesmit viena māja kā lēņu īpašums pilnībā ir atkarīga no bīskapijas un ka atpirkt to mēs varam ne citādi, kā nomaksājot augsti godājamam bīskapam divas apzeltītas sudraba markas, katru sešu Parīzes livru vērtībā. Un nu šīs divas markas es vēl neesmu spējis sakrāt. Tas jums arī ir zināms.

—   Es zinu tikai to, ka man nepieciešama nauda, — atkārtoja trešo reizi Žeans.

—    Un ko jūs ar to iesāksiet?

Šis jautājums iededza Zeana acīs cerības stariņu. Viņa sejā atkal parādījās kaķim raksturīgā pieglaimība.

—    Paklau, dārgo brāli Klod, es pie jums nevēršos ar ļauniem nodomiem. Es nedomāju dižoties krodziņos par jūsu naudu un pastaigāties pa Parīzes ielām, tērpies zelta brokātā sava sulaiņa pavadībā, cum meo !aquasio [115] . nē, manu brāl, tā domāta labam pasākumam.

—   Kādam labam pasākumam? — mazliet izbrīnījies jautāja Klods.

—    Divi mani draugi vēlas nopirkt zīdaiņa pūriņu kādai nabaga atraitnei Odrī kopienā. Tas ir žēlsirdības darbs. Vajadzīgi tikai trīs florīni, un es gribētu iemaksāt arī savu daļu.

—    Kā sauc jūsu abus draugus?

—    Pjers Lopkāvējs un Batists Zoslēngrauzis.

—    Hm! — arhidiakons norūca. — Tie nu gan ir vārdi, kas tikpat labi piederas žēlsirdības darbam, cik vaļņu bise altārim.

Protams, Žeans bija pārlieku neizdevīgi izmeklējis savu draugu vārdus. Taču viņš apķērās pārāk vēlu.

—   Turklāt, — turpināja attapīgais Klods, — kas tas par zīdaiņa pūriņu, kas maksā trīs florīnus? Pie tam Odrī kopienas atraitnei? Kopš kura laika Odrī kopienas atraitnes apgādājušas sev zīdaiņus?

Žeans mēģināja vēlreiz lauzt ledu.

—   Nu, lai notiek! Man vajadzīga nauda, lai šovakar apmeklētu Izabo Tjerī un Valdamūru.

—    Nožēlojamo izvirtuli! — iesaucās garīdznieks.

—    'Avayvs:a, — iebilda Žeans.

Šis citāts, ko skolnieks, iespējams, aizguva ar zināmu viltību no celles sienas, atstāja uz garīdznieku dīvainu iespaidu. Viņš iekoda sev lūpā un aiz dusmām tikai pietvīka.

—   Ejiet projām, — viņš tad sacīja Žeanam. — Es gaidu kādu cilvēku.

Skolnieks izdarīja pēdējo mēģinājumu:

—    Brāli Klod, iedodiet man kaut kādu nieku uzturam.

—    Kuru no latīņu rakstniekiem jūs pašlaik studējat?

—    Man nozaga manu Horācija sējumu.

—    Ciktāl jūs esat apguvis Aristoteli?

—    Bet vai jūs, brāli, atceraties, kurš no baznīcas tēviem apgalvo, ka it visu laiku ķecerīgie maldi atraduši patvērumu Aristoteļa metafizikas džungļos? Pie velna Aristoteli! Es nevēlos, ka viņa metafizika satricinātu manu ticību.

—    Jauno cilvēk, — turpināja arhidiakons, — kad pēdējo reizi karalis ieradās pilsētā, tad kādam muižniekam, Filipam de Kominam, uz zirga segas bija izšūta devīze: Qui non laborat, non manducet. [116] Es ieteicu padomāt jums par šo izteicienu.

Nodūris acis un pielicis pirkstu pie auss, skolnieks niknu izskatu kādu brīdi klusēja. Tad pēkšņi ar cielaviņas izveicību pievērsās Klodam.

—   Tātad, labo brāli, jūs man atsakāties dot pat vienu vienīgu nožēlojamu sū, lai es varētu nopirkt maizes doniņu pie maiznieka?

—    Qui non laborat, non manducet.

Izdzirdis šo arhidiakona nepielūdzamo ātbiļdi, Žeans paslēpa seju rokās kā sieviete, kas elso, un izmisuma pilnā balsī iekliedzās:

—    'OtoTotototoi!

—   Ko tas nozīmē, mans kungs? — pārsteigts paīso izlēcienu, jautāja Klods.

—    Labi, es varu jums to pasacīt, — atteica skolnieks un pacēla pret Klodu savas nekaunīgās acis, kuras tas tikko kā bija ar dūrēm saberzis gluži sarkanas, lai tās liktos saraudātas. — Tas ir grieķiski. Tas ir Eshila anapests, kas lieliski izteic izmisumu.

Un viņš izplūda tik jokainos un skaļos smieklos, ka arhidiakons neviļus pasmaidīja. Tik tiešām, tā bija paša Kloda vaina: kāpēc gan viņš tā izlutinājis šo bērnu?

—    Ak labo brālīt Klod, — turpināja Žeans, šā smaida iedrošināts. — Paskatieties uz maniem caurajiem puszābakiem! Vai ir vēl pasaulē traģiskākā stāvoklī zābaki kā šie, kuri rāda zobus.

Arhidiakons ātri bija atguvis savu agrāko bardzību.

—   Es jums aizsūtīšu jaunus zābakus, bet naudu nedošu.

—   Tikai vienu vienīgu sīku monētiņu! — Žeans lūdzoši turpināja. — Es iekalšu Gracianu no galvas, es ticēšu dievam, kļūšu īsts Pitagors zinībās un tikumībā. Bet, dieva dēļ, vienu pašu sīknaudiņu! Vai tiešām jūs gribat, lai mani aprītu bads ar savu atvērto, vēl melnāko, vēl dziļāko rīkli, vēl pretīgāku nekā pati pekle vai mūka deguns?

Klods, savilcis pieri, pakratīja galvu:

—    Qui non laborat…

Žeans neļāva tam nobeigt.

—    Ak tā! — viņš iesaucās. — Pie velna tad visu! Lai dzīvo prieks! Es tupēšu krogā, kaušos, plēsīšu traukus, iešu pie meitām.

To pateicis, viņš aizmeta savu cepuri pret sienu un sita knipjus kā kastaņetes.

Arhidiakons viņu drūmi uzlūkoja:

—    Zean, jums nemaz nav dvēseles.

—   Tādā gadījumā, ja ticētu Epikūram, man trūkst kaut kas, kam nav nosaukuma.

—   Zean, jums nopietni jāpadomā par to, lai labotos.

—   Ak ko! — iesaucās skolnieks, pārlaizdams skatienu no brāļa uz retortēm pavardā. — Te viss ir tukšs — kā domas, tā blašķes!

—   Zean, jūs stāvat uz ļoti slidenas nogāzes. Vai jūs maz zināt, uz kurieni dodaties?

—    Uz krogu, — Žeans attrauca.

—    Krogs ved pie kauna staba.

—   Tas ir tāds pats laternas stabs kā jebkurš cits, un varbūt tieši ar tā palīdzību Diogens arī būtu atradis cilvēku, kuru tā meklēja.

—    Kauna stabs ved uz karātavām.

—   Karātavas ir svaru kārts, pie kuras viena gala piekārts cilvēks, bet pie otra — visums. Būt cilvēkam ir skaisti.

—    Karātavas ved uz elli.

—    Tā ir tikai krusta uguns.

—    Žean, Žean, tu neņemsi labu galu!

—    Toties sākums būs bijis labs.

Šajā brīdī kāpnēs atskanēja soļu švīkstoņa.

—     Klusu! — brīdināja arhidiakons, pielikdams pirkstu pie lūpām. — Tas ir mētrs Žaks. Klausieties, Žean, — viņš piebilda klusā balsī, — piesargieties kādam kaut vai ar vārdiņu ieminēties .par to, ko jūs šeit ieraudzīsiet un izdzirdēsiet! Paslēpieties žigli zem šī pavarda un — ne skaņas!

—   Starp citu, brāli Klod, vienu florīnu par klusēšanu.

—    Klusāk, es jums to apsolu.

—    Dodiet tūdaļ!

—   Nu, saņem arī! — sacīja arhidiakons, dusmīgi sviezdams viņam maku. Žeans palīda dziļāk zem pavarda, un durvis atvērās.

## 5 DIVI VĪRI MELNOS ĢĒRBOS

Ienācējam bija melns apmetnis un drūma seja. Pirmajā acumirklī māsu draugu Žeanu (kurš, kā tas skaidrs ikvienam, bija slepenajā kaktiņā iekārtojies tā, ka pēc sirds patikas varēja visu redzēt un dzirdēt) pārsteidza atnācēja patiešām drūmais apģērbs un seja. Tomēr visā viņa izskatā bija jaušama kaut kāda pieglaudība, taču tā bija kaķim vai tiesnesim raksturīga pieglaudība — salkana pieglaudība. Ienācējs bija gluži sirms, grumbains, gadu sešdesmit vecs; viņš mirkšķināja acis, uzacis tam bija pavisam baltas, apakšlūpa atkārusies un rokas lielas. Kad Žeans saprata, ka tas acīm redzot ir ārsts vai tiesnesis un ka šim cilvēkam deguns atrodas tālu no mutes, kas ir muļķības pazīme, viņš ielīda dziļāk kaktā, izmisis par to, ka būs jāpavada bezgala ilgi šai neērtajā pozā un tik nelāgā sabiedrībā.

Arhidiakons, nepazīstamajam cilvēkam ienākot, nebija pat piecēlies. Viņš pamāja tam, lai tas apsēžas uz soliņa pie durvīm, un, brīdi klusējis, it kā izdomādams līdz galam iepriekšējo domu, sacīja mazliet aizbildnieciskā balss noskaņā:

—    Labdien, mētr Žak!

—    Esiet sveicināts, mētr! — atbildēja vīrietis melnajā ģērbā.

Balss noskaņā, ar kādu tika izrunāts mētr Žak no vienas puses un mētr no otras, bija jaušama tā starpība, kāda dzirdama, kad uzrunā ar monsenjor un kungs vai dominē un domne. Bez šaubām, tā bija zinātnieka tikšanās ar skolnieku.

—     Nu kā? — jautāja arhidiakons pēc jauna klusēšanas brīža, kuru mētrs Žaks sargājās iztraucēt, — vai jūs cerat uz panākumiem?

—    Ak vai, skolotāj! — skumji pasmaidīdams, teica atnācējs. — Es joprojām turpinu pūst uguni. Pelnu atliku likām, bet zelta ne kripatiņas.

Tēvs Klods nepacietīgi sakustējās.

—    Es jums par to nejautāju, mētr Žak Šarmoli, bet par jūsu burvja prāvu. Pēc jūsu vārdiem, tas ir Marks Senēns — Augstākās skaitļošanas palātas mantzinis. Vai viņš atzīstas buršanā? Vai spīdzināšana devusi kādus rezultātus?

—    Ak vai, nē! — atbildēja mētrs Žaks, joprojām tikpat skumji pasmaidīdams. — Šā mierinājuma mums nav. Šis vīrs ir krams. Viņu vajag Cūku tirgū dzīvu sadedzināt, pirms viņš kaut ko pateiks. Tomēr mēs nenoniecinām nevienu līdzekli, lai izzinātu patiesību. Visi locekļi viņam jau izmežģīti. Mēs pielietojam visus līdzekļus, kā saka vecais jokdaris Pļauts:

Advorsum stimulos, Jaminas, crucesque, compedesque, Neros, catenas, carceres, numellas, pedicas, bolās. [117]

Nekas nelīdz. Šis cilvēks ir drausmīgs. Es velti nopūlos ap viņu.

—    Nekā jauna jūs neesat atraduši viņa mājā?

—     Kā nu ne, — attrauca mētrs Žaks, rakņādamies savā makā, — rau, šo pergamentu. Te ir vārdi, kurus mēs nesaprotam. Un tomēr kriminālās tiesas prokurora kungs mazliet prot senebreju valodu, kuru tas iemācījies, kad iztiesājis Briseles Kanterstenas ielas ebreju prāvu. — Tā runādams, mētrs Žaks attina pergamenta rulli.

—    Dodiet šurp! — sacīja arhidiakons. Un, uzmetis skatienu šim plakātam, iesaucās.

—    Skaidra maģija, mētr Žak! — viņš iesaucās.

Emen-hetan! Tas ir vilkaču kliedziens, kad tie atlido

uz sabatu. Per ipsum, et cu.m ipso et iri ipso [118] — tie ir burvju vārdi, kas grūž sātanu atpakaļ peklē. Hax, pax, max [119] — tas attiecas uz ārstniecību, tie ir riebjamie vārdi pret traku suņu kodieniem. Mētr Žak! Jūs esat baznīcas tiesas karaliskais prokurors — šis pergaments ir atbaidošs.

—     Mēs atkal paspīdzināsim šo cilvēku. Lūk, ko mēs vēl atradām pie Marka Senēna, — piebilda mētrs Žaks, no jauna rakņādamies savā naudas somā.

Tas bija trauks, līdzīgs tiem, kādi pārslogoja tēva Kloda pavardu.

—    A, — iesaucās arhidiakons, — tas ir alķīmijas tīģelis!

—     Atzīstos, — turpināja mētrs Žaks ar kautru un neveiklu smaidu, — es to izmēģināju pavardā, bet man nebija labāku panākumu kā ar manējo.

Arhidiakons ņēmās trauku aplūkot.

—     Ko tad viņš te iegrebis uz sava tīģeļa? Oh! Oh! — buramos vārdus, kas padzen blusas! Šis Marks Senēns ir nejēga. Pats par sevi saprotams, šajā tīģelī jūs zeltu iegūt gan nevarēsiet. Tas var noderēt vienīgi vasaras laikā jūsu guļamistabā — un cauri.

—     Tā kā reiz mēs esam sākuši runāt par kļūdām, — sacīja karaliskais prokurors, — tad, pirms es uzkāpu pie jums, es aplūkoju lejā portālu; vai esat, jūsu svētība, pilnīgi pārliecināts par tor ka no Oteldjē puses attēloti fizikas darbu pamati un to septiņu kailo tēlu vidū, kas atrodas pie dievmātes kājām, tēls ar spārniņiem pie papēžiem ir tiešām Merkurs?

—   Jā, — garīdznieks atbildēja. — Tā raksta Augustīns Nifo, itāliešu zinātnieks, kuram kalpojis bārdains dēmons, kas to apmācījis visās gudrībās. Starp citu, mēs tūdaļ nokāpsim lejā, un es jums izskaidrošu to pēc oriģināla.

—    Paldies, skolotāj, — sacīja Šarmoli, noliekdamies līdz zemei. — Starp citu, gandrīz būtu piemirsis! Kad jums labpatiks, lai es lieku arestēt mazo burvi?

—    Kādu burvi?

—    Nu, to jums labi pazīstamo čigānieti, kas, par spīti garīgās tiesas aizliegumam, ik dienas ierodas dejot Katedrāles laukumā. Viņai ir kāda nelabā apsēsta kaziņa ar velna ragiem, kaziņa, kura lasa, raksta, prot rēķināt kā Pikatriks un kuras dēļ vien derētu pakārt visu čigānu cilti. Apsūdzība jau gatava. Tiesa neieilgs, nudien! Bet jauks radījums gan ir šī dejotāja, zvēru pie savas dvēseles! Cik bezgala skaistas, melnas acis! Gluži kā divi Ēģiptes karbunkuli. Nu, kad mēs sāksim?

Arhidiakons bija bāls kā drēbe.

—   Es jums pateikšu, — viņš sacīja tikko dzirdamā balsī. Tad ar mokām piebilda: — Pagaidām nodarbojieties ar Marku Senēnu.

—   Esiet mierīgs, — smaidīdams sacīja Šarmoli. — Atgriezies mājās, es viņu likšu no jauna piesiet pie ādas sola. Bet tas nav cilvēks, tas ir pats nelabais! Viņš nokausē pašu Pjerā Torterī, kuram rokas stiprākas par manējām. Kā saka krietnais Pļauts:

Nudus vinctus, centum pondo es, quando pendes per pedes. [120] Paspīdzināsim pie moku rata. Tas ir labākais, kas ir mūsu rīcībā! Viņš dabūs arī to nobaudīt.

Tēvs Klods, kā likās, bija nogrimis drūmās domās. Viņš pievērsās Šarmoli:

—   Mētr Pjerā … tas ir, es gribēju teikt mētr Žak, nodarbojieties ar Marku Senēnu!

—    Kā tad, kā tad, svēto tēv Klod! Nabaga cilvēks! Viņam nāksies ciest tāpat kā Mimolam Kas tās par iedomām — doties uz sabatu! Viņam, Augstākās skaitļošanas palātas mantzinim, taču vajadzēja zināt Kārļa Lielā likumu: Stryga vel masca. [121] Kas attiecas uz to mazo Esmeraldu — kā viņi to dēvē, — tad es gaidīšu jūsu rīkojumus. Ak jā! Kad mēs iesim garām portālam, jūs man varbūt vēl paskaidrosiet, ko nozīmē dārznieks uz freskas pie pašas ieejas baznīcā. Tas droši vien ir Sējējs. — Ei, skolotāj, par ko jūs īsti domājat?

Tēvs Klods, nogrimis pats sevī, viņā neklausījās. Šarmoli, paraudzīdamies uz to pašu pusi, kur skatījās arhidiakons, ieraudzīja, ka garīdznieka acis automātiski pievērsušās lielam zirnekļa tīmeklim, kas bija aizausts priekšā jumta lodziņam. Šajā mirklī kāda apskurbusi muša, meklēdama marta sauli, metās cauri šim tīklam un sapinās tajā. Sajutis tīmekļa sašūpošanos, milzīgs zirneklis ar strauju kustību izmetās no tīkla centra, tad ar vienu pašu lēcienu pielēca pie mušas, saliekdams to ar priekšējām kājām uz pusēm, kamēr viņa pretīgais snuķis aptaustīja tās galviņu.

—    Nabaga mušiņa! — sacīja baznīcas tiesas karaliskais prokurors un pastiepa roku, lai to izglābtu. Arhidiakons, it kā pēkšņi pamodies, ar krampjainu kustību satvēra viņa roku.

—   Mētr 2ak! — viņš uzkliedza. — Ļaujiet liktenim vaļu!

Prokurors izbijies atgriezās. Viņam šķita, ka tā roku sagrābušas dzelzs knaibles. Nekustīgais, niknais, liesmojošais skatiens bija piekalts mazajai, drausmīgajai grupiņai — mušai un zirneklim.

—    Ak jā, — turpināja garīdznieks tādā balsī, kas, likās, nāca no viņa būtnes dziļumiem, — rau, visa simbols. Tā lido, ir jautra, tā ir tikko kā piedzimusi, tā alkst pēc pavasara, āra gaisa, brīvības! Ak jā! Bet pietiek tai tikai saskarties ar liktenīgo rozeti, un no tās izlien zirneklis, pretīgs zirneklis! Nabaga dejotāja! Nabaga iznīcībai nolemtā mušiņa! Ak vai, Klod, tu esi zirneklis! Bet tu, Klod, esi arī muša! Tu lidoji pretī zinībām, gaismai, saulei, tu tiecies pretī tikai plašumam, pretī mūžīgās taisnības spilgtajai gaismai, bet, traukdamies pretī žilbinošajam lodziņam, kas veda uz citu pasauli, tu, aklo knisli, tu, apmāto zinātniek, nepamanīji smalko zirnekļa tīmekli, kuru liktenis bija izstiepis starp gaismu un tevi, tu meties tajā krizdams klupdams, nožēlojamo neprāti, un nu tu sities ar pārsistu galvu un atrautiem spārniem, sities likteņa dzelzs ķetnās! Mētr Žak! Mētr Žak! Ļaujiet zirneklim vaļu!

—    Es jums galvoju, — sacīja Šarmoli, kas vērās viņā, nenieka nesaprazdams, — ka es to neaizskaršu. Bet, dieva dēļ, laidiet, skolotāj, vaļā manu roku! Jums nav roka, bet dzelzs knaibles.

Arhidiakons tajā neklausījās.

—     Ai neprāti! — viņš turpināja, nenovērsdams skatienu no jumta lodziņa. — Ja arī tev izdotos saplosīt šo bīstamo tīklu ar saviem knišļa spārniem, vai gan tu iedomājies, ka izkļūsi gaismā? Ak vai! Šī rūts, kas atrodas tālāk, šis caurspīdīgais šķērslis, šis kristālā mūris, kas ir daudz cietāks nekā rūda, kas šķir it visus filozofus no patiesības, kā tu tam būtu ticis pāri? Ak, zinātnes niecīgums! Cik daudz gudro, tiecoties pēc tās no tālienes, sadragā pret to savu pieri! Cik daudz zinātnisku sistēmu saduras un dūc ap šo mūžīgo rūti!

Klods Frolo apklusa. Likās, šīs pēdējās pārdomas, pašam nemanot, bija pievērsušas arhidiakona domas zinātnei un viņu nomierinājušas. Žaks Šarmoli lika atgriezties arhidlakonam īstenībā, uzdodams viņam šādu jautājumu:

—    Tātad, manu skolotāj, kad jūs ieradīsieties man palīgā iegūt zeltu? Es degu nepacietībā gūt reiz panākumus.

Rūgti pasmiedamies, arhidiakons pašūpoja galvu.

—     Mētr Žak, izlasiet Mišela Psella Dialogus de energia et operatione daemonum [122] . tas, ar ko mēs nodarbojamies, nebūt nav tik nevainīgi.

—     Klusāk, skolotāj, es to nojaušu! — sacīja Šarmoli. — Bet mazlietiņ taču ir jānodarbojas ar hermētiku, ja esi

tikai baznīcas tiesas karaliskais prokurors un pelni trīsdesmit Tūras ekijus gadā. Tomēr labāk runāsim klusāk.

Šajā mirklī Šarmoli modro dzirdi pārsteidza gremojošu žokļu klaboņa, ķas atskanēja no pavarda apakšas.

—    Kas tas? — viņš jautāja.

Tas bija skolnieks, kas, vai beigdamies nost aiz garlaicības un noguruma savā slēptuvē, pēkšņi bija pamanījis tur sakaltušu garoziņu un appelējuša siera doniņu un nekautrēdamies sāka tos notiesāt, atrodot šajā nodarbībā mierinājumu un vakariņas. Tā kā viņš bija visai izsalcis, tad jo skaļi grauza cieto maizi un sulīgi šmakstināja, ik kumosu ēdot, tā ka radīja prokurorā nemieru.

—   Tas ir mans runcis, — arhidiakons moži attrauca, — viņš laikam mielojas ap kādu peli.

Šis paskaidrojums Šarmoli apmierināja.

—    Patiesi, skolotāj, — viņš sacīja, godbijīgi smaidīdams, — visiem lieliem filozofiem bijuši savi mājas dzīvnieki. Jūs zināt, ko sacījis Serviuss: Nullus enim ločus sine genio est. *

Tomēr tēvs Klods, kas baiļojās no kāda jauna Žeana izlēciena, atgādināja savam godājamam skolniekam, ka tiem vēl kopā jāizpētījot dažas portāla figūras, un viņi abi izgāja no celles par jo lielu atvieglojumu skolniekam, kas sāka jau nopietni bažīties, ka uz viņa ceļgaliem nepaliek mūžu mūžos zoda nospiedums.

## 6 SEKAS, KĀDAS VAR RADĪT SEPTIŅI BRĪVA DABĀ IZSKANĒJUŠI LAMU VĀRDI

—    Te deum laudamus! [123] — iesaucās mētrs Žeans, izlīzdams no sava cauruma. — Nu reiz abi ūpji aizvācās! Ai! Ai! Haks! Paksi Maks! Blusas! Traki suņi! Sātans! Man jau bija līdz kaklam šī tērgāšana! Galva dūc kā zvanu tornis. Piedevām vēl šis sapelējušais siers! Pag, nu tik ātrāk lejā, paķersim lielā brāļa naudas zutni un pārvērtīsim visu šo naudiņu blašķītēsļ

Viņš uzmeta maiguma un sajūsmas pilnu skatienu vērtīgā naudas zutņa saturam, sakārtoja apģērbu, notīrīja zābakus, nopurināja putekļus no piedurkņu galiem, kas bija gluži pelēki no pelniem, sāka svilpot kādu dziesmiņu, palēcās, apgriezdamies uz vienas kājas, pārlūkoja, vai cellē nav nekā tāda, ko varētu paķert līdz, nočiepa šur tur uz pavarda izmētātos stikla amuletus, pietiekami labus, lai tos iedāvātu rotu vietā Izabo Tjerī, beidzot pagrūda durvis, kuras viņa brālis bija atstājis vaļā — tā pēdējā labvēlība — un kuras Žeans arī pameta vaļā — viņa pēdējais nedarbs, — un, lēkādams kā putnēns, devās pa vītņu kāpnēm lejā.

Vītņu kāpņu tumsā viņš kādam uzgrūdās virsū, kas rūkdams pavirzījās sānis; Žeans nolēma, ka tas ir bijis Kvazimodo, un tas viņam likās tik jancīgi, ka visu pārējo ceļa gabalu pa kāpnēm nebēdnis skrēja un smējās, vēderu turēdams. Izskrējis uz laukuma, viņš vēl joprojām smējās.

Ticis lejā, Žeans piecirta kāju pie zemes.

—   Ak, — viņš iesaucās, — šis labais un godājamais Parīzes bruģis! Nolādētās kāpnes, tās būtu nokausējušas pat eņģeļus, kas kāpuši augšā pa Jēkaba kāpnēm. Kāda velna pēc man bija jārāpjas šai akmens svārpstā, kas urbjas debesīs? Vai tikai tādēļ, lai ēstu appelējušu sieru un noraudzītos pa jumta lodziņu Parīzes zvanu torņos?

Žeans paspēra dažus soļus un ieraudzīja abus ūpjus, tas ir, tēvu Klodu un mētru Žaku Šarmoli, kas bija nogrimuši kāda portāla aplūkošanā. Viņš uz pirkstgaliem piegāja tiem klāt un dzirdēja, kā arhidiakons klusā balsī saka Šarmoli:

—    Šis ījabs uz lazurīta krāsas akmens ar zelta malām ticis izcirsts pēc Parīzes Gijoma pavēles. ījabs attēlo filozofisko akmeni. Lai kļūtu pilnīgs, viņam tāpat jāpakļaujas pārbaudījumiem un mokām, kā saka Raimonds Lulijs: Sub conservatione formae specificae saiva anima. [124]

—   Man tas ir vienalga, — nopurpināja Žeans, — maks ir pie manis.

Šajā mirklī viņš pēkšņi izdzirdēja, ka skaļa un skanīga balss tam aizmugurē nobēra veselu rindu drausmīgu lamu vārdu:

—    Velna milti! Pie joda! Velns parāvis! Kad tevi nelabais! Pie Belcebula nabas! Zvēru pie pāvesta! Piķis un zēvele!

—    Zvēru pie savas dvēseles, — iesaucās Žeans,

—    tā lamāties spēj tikai mans draugs kapteinis Febs!

Feba vārds aizsniedza arī arhidiakona dzirdi tieši

tajā mirklī, kad tas paskaidroja karaliskajam prokuroram pūķa nozīmi, kurš paslēpis savu asti kublā, no kura dūmu mutulī saskatāma karaļa galva. Tēvs Klods nodrebēja, pārtrauca pusvārdā paskaidrojumu par jo lielu pārsteigumu Šarmoli, atgriezās un ieraudzīja savu brāli Žeanu tuvojamies stalta auguma virsniekam, kas stāvēja pie Gondelorjē mājas durvīm.

Tiešām tas bija kapteinis Febs de Šatopers. Viņš stāvēja, atbalstījies pret savas līgavas nama stūri, un neganti lamājās.

—   Nudien, kapteini Feb, — sacīja Žeans, satverdams viņa roku, — jūs lamājaties ar apbrīnojamu dedzību.

—    Piķis un zēvele!

—    Piķis un zēvele jūs pats! — attrauca skolnieks.

—     Tomēr pasakiet, laipno kapteini, no kurienes gan jums rodas šie daiļrunības plūdi?

—    Piedodiet, labais draugs Žean, — iesaucās Febs, kratīdams viņa roku, — aulekšos skrejošu zirgu uzreiz nevar apturēt. Bet es taču lamājos ar pilnu jaudu. Es tikko kā izmuku no šīm klīrīgajām sievietēm, un ik reizes, kad es no tām tieku vaļā, mana mute ir pilna ar lamu vārdiem; man tie katrā ziņā jāizspļauj, citādi es varu nosmakt, piķis un zēvele!

—    Vai negribat mazliet iemest? — jautāja skolnieks.

Šis priekšlikums kapteini nomierināja.

—    Gribēt jau nu gribētos gan, bet man nav naudas.

—    Toties man ir.

—    N-ū-ū-ū? Tiešām?

Žeans ar valdonīgu un reizē vienkāršu kustību atvēra kapteiņa acu priekšā maku. Pa to laiku arhidiakons, pametis Šarmoli galīgi pārsteigtu, bija pienācis tiem klāt un apstājies dažu soļu attālumā, abus divus vērodams,taču viņi bija tā nogrimuši maka aplūkošanā, ka nepievērsa tam ne mazāko uzmanību.

—    Zean, — iesaucās Febs, — maks jūsu kabatā ir tas pats, kas mēness ūdens spainī. Tas tur gan ir redzams, tomēr tā tur nav. Tur nav nekā cita kā vienīgi tā atspīdums. Velna milti! Varu saderēt, ka tur ir oļi.

—    Redziet, ar kādiem oļiem es pieblīvēju savu naudas zutni! — Žeans dzedri atteica.

Un, nepiebildis ne vārda, viņš ar tādu žestu kā romietis, kas glābj savu tēviju, izbēra maka saturu uz tuvākā ietves stabiņa.

—    Patiesais dievs! — Febs norūca. — Vairodziņi, lielie sudraba, mazie sudraba, divas vara Tūras monētas, Parīzes denjē, īstie liāri ar ērgļiem! Neticami!

Žeans palika joprbjām cienīgā un nepielūdzamā pozā. Daži liāri bija noripojuši dubļos; kapteinis sajūsmināts pieliecās, lai tos paceltu, bet Žeans viņu atturēja:

—    Fui, kapteini Feb de Šatoper!

Febs saskaitīja naudu un, svinīgi pagriezies pret Žeanu, paziņoja:

—    Vai jūs, Žean, zināt, ka te ir pavisam divdesmit trīs Parīzes sū! Kuru tad jūs esat aplaupījis šonakt Pārgriezto rīkļu ielā?

Žeans-atmeta savu gaišmataino, cirtaino galvu un, augstprātīgi piemiedzis acis, paziņoja:

—    Man taču ir brālis — arhidiakons un muļķis.

—    Deviņi pērkoni! — iesaucās Febs. — Tas nu gan ir viens cienījams virs!

—    Iesim iemest!

—    Uzi kurieni tad dosimies? — jautāja Febs. — Vai uz Ievas ābolu?

—    Nē, kapteini. Iesim uz Veco zinātni. Vecā zina nītīt. Tas ir rēbuss. Man patīk šādi nosaukumi.

—    Pie velna Veco zinātni! Ievas ābolā ir labāks vīns. Turklāt tur pie durvīm vijas vīnstīgas, kas mani iepriecē, kad iedzeru.

—    Lai notiek! Dosimies pie Ievas un tās ābola! — piekrita skolnieks un, paņēmis Febu zem rokas, turpināja: — Starp citu, manu dārgo kapteini, jūs tikko ieminējāties par Pārgriezto rīkļu ielu. Tā nemēdz sacīt. Mēs vairs neesam barbari. Jāsaka — Pārgriezto kaklu iela.

Abi draugi devās uz Ievas ābolu. Būtu lieki piemetināt, ka viņi vispirms pacēla naudu un ka arhidiakons tiem sekoja.

Arhidiakons tiem sekoja drūms un apmulsis. Vai šis Febs bija tas pats Febs, kura nolādētais vārds pēc tikšanās ar Grenguāru jaucās visās viņa domās? To viņš nezināja, bet galu galā tas tomēr bija Febs, un šā maģiskā vārda pietika, lai arhidiakons, slēpdamies kā vilks, sekotu šiem bezrūpīgajiem draugiem, ieklausīdamies to vārdos un vērodams ikvienu žestu ar saspringtu nemieru. Starp citu, nekas nebija vieglāk kā noklausīties to, ko abi runāja: viņi runāja pilnā rīklē, nejuzdamies nemaz neērti, ka iesaista pa daļai savās sarunās arī garāmgājējus. Viņi tērzēja par divkaujām, meičām, iemešanu un trakulībām.

Kādā ielas stūrī no krustcelēm atskanēja basku bungu rīboņa. Tēvs Klods izdzirdēja, ka virsnieks teica skolniekam:

—    Pērkons un deviņi zibeņi! Pieliksim soli!

—    Kāpēc tā, Feb?

—    Man bail, ka mani neierauga čigāniete.

—    Kāda čigāniete?

—    Nu tā mazā, ar kaziņu.

—    Esmeralda?

—   Tieši tā. Es aizvien piemirstu to velna vārdu. Pasteigsimies, citādi viņa pazīs! Man netīk, ka šī skuķe uzrunātu mani uz ielas.

—    Vai jūs viņu pazīstat, Feb?

Te arhidiakons ieraudzīja, ka Febs pasmējās, pieliecās pie Žeana auss un kaut ko tam pačukstēja. Pēc tam izplūda skaļos smieklos un ar triumfējošu izskatu palocīja galvu.

—    Vai tiešām? — vaicāja Zeans.

—    Zvēru pie savas dvēseles! — Febs apliecināja.

—    Šovakar?

—    Šovakar.

—   Un jūs esat pārliecināts, ka tā ieradīsies?

—   Jūs laikam neesat pie pilna prāta, 2ean? Vai tad par to var šaubīties?

—    Kapteini Feb, jūs esat laimes luteklis!

Arhidiakons dzirdēja visu šo sarunu. Zobi viņam

klabēja, acīm redzamas trīsas šalca pār viņa miesu. Uz mirkli viņš apstājās, atbalstījās kā piedzēris pret ietves stabu, tad atkal sekoja abiem jautrajiem nebēdņiem. Taču tajā brīdī, kad viņš tos panāca, tie bija sarunas tematu mainījuši. Viņš izdzirda tos pilnā rīklē dziedam seno piedziedājumu:

Mazā Karo ciematiņa zēni Cilpā iekļuva kā teļi lēni.

## 7 MŪKS-SPOKS

Slavenais krodziņš Ievas ābols atradās Universitātes kvartālā Rondelas un Batonjē ielu stūrī. Tā bija visai plaša un visai zema apakšstāva zāle, kuras velvju centrālā nokare balstījās uz resnu, dzeltenā krāsā izkrāsotu koka pīlāru; it visur galdiņi, pie sienām spoži nospodrinātas alvas krūkas, vienmēr bezgala daudz uzdzīvotāju, pārpilnām ielas meitu, logs ielas pusē, vīnogulājs pie durvīm un virs tām spilgti krāsots skārda gabals ar sievietes un ābola attēlu, kas lietū bija aprūsējis un griezās vējā uz dzelzs stienīša. Šis vēja rādītājam līdzīgais skārda gabals, pievērsts ietvei, bija izkārtne.

Metās nakts. Ielu krustojums grima tumsā. Svecēm apgaismotais krodziņš lāktīja notālēm kā kalve ēnā. Pa izsistajām rūtīm bija dzirdama glāžu šķindoņa, dzīru kņada, lamu vārdi un strīdi. No karstuma aizsvīdušajā logā vīdēja savi simt neskaidri stāvi, un šad tad no zāles atskanēja skanīgu smieklu šalts. Ielā gājēji, steigdamies katrs savās darīšanās, devās garām, cenzdamies neielūkoties pa lodziņu trokšņainajā krodziņā. Tikai reižu reizēm kāds noskrandis puišelis, izstiepies uz pirkstgaliem un pieķēries pie palodzes, iekliedza krodziņā seno izsmējīgo dziesmiņu, ar kuru tolaik nerroja dzērājus:

Tos, kas pilni, tos, kas pilni, lai nes projām jūras viļņi!

321

Tomēr kāds cilvēks nenogurstoši pastaigājās gar trokšņaino krodziņu, bez mitas tajā palūkodamies,

21 456

neatiedams no tā tālāk kā šķēpnesis no savas sargbūdas. Ap pleciem viņam bija apmetnis, kura paceltā apkakle ļāva saskatīt vienīgi degunu. Šo apmetni viņš bija tikko nopircis pie vecu lietu tirgotāja, kura veikals atradās līdzās Ievas ābolam, droši vien tādēļ, lai aizsargātu sevi no marta mēneša vakara dzestruma, varbūt arī, lai paslēptu savu apģērbu. Lāgu lāgiem viņš apstājās blāvā, ar svina režģi aizrestotā loga priekšā, ieklausījās, ielūkojās un cirta kāju pie zemes.

Beidzot krodziņa durvis atvērās. Likās, vīrs tikai to vien bija gaidījis. Iznāca divi dzērāji. Gaismas stars, kas izlauzās caur durvīm, uz mirkli apspīdēja jautrās sejas ar sārtu gaismu. Vīrs ar apmetni bija pārgājis otrpus ielas un paslēpies zem lievenēm, turpinādams vērošanu.

—    Piķis un zēvele! — iesaucās viens no krogus brāļiem. — Tūdaļ pulkstenis sitīs septiņi! Tā ir mana satikšanās stunda.

—    Bet es jums saku, — attrauca viņa biedrs ar stīvu mēli, — ka nedzīvoju Nelabu vārdu ielā, indignus qu.i inter mala verba habitat, [125] bet Žana mīkstmaizes ielā, in vico Johannis-Pain-Mollet. Jūs esat ragaināks par vienradzi, ja jūs apgalvojat pretējo. Ikvienam zināms, kas reiz jāteniski uzsēdies uz lāča, tas nenieka nebaidās. Bet jūs, kā redzu, esat kārumnieks tāpat kā Senžaks de Lopitals.

—    Žean, manu draudziņ, jūs esat pilnā.

Taču tas streipuļodams nerimās:

—   Sakiet, ko vien gribat, Feb, tomēr jau sen pierādīts, ka Platonam bija medību suņa profils.

Bez šaubām, lasītājs būs jau pazinis mūsu abus draugus — kapteini un skolnieku. Šķiet, ka cilvēks, kas tos sargāja, slēpdamies ēnā, arī tos pazina, jo gausiem soļiem sekoja tiem, atkārtodams tos pašus līkumus, kādus skolnieks lika taisīt kapteinim, kas, vairāk pieradis pie iemešanas, turējās uz kājām daudz stingrāk. Uzmanīgi ieklausīdamies, cilvēks ar apmetni nepalaida garām ne vārdiņa no viņu saistošās sarunas.

—   Kad tevi nelabais! Papūlieties iet taisni, bakalaura kungs! Jums taču zināms, ka man jūs jāpamet.

Pulkstenis ir jau septiņi. Man norunāta tikšanās ar kādu sievišķi.

—    Lieciet mani mierā! Es redzu zvaigznes un uguns šķēpus. Jūs esat tā kā Dampmartena pils, kas grasās plīst aiz smiekliem.

—    Zvēru pie savas vecmāmiņas kārpām, nevar taču melst tādus niekus. — Starp citu, Zean, vai jums vēl nepalika pāri nauda?

—    Rektora kungs, šeit nav nekādas kļūdas; parva boucheria nozīmē «maza gaļas tirgotava».

—     Zean, mans draugs Zean! Jūs taču zināt, ka esmu norunājis tikties ar to mazo Senmišela tilta galā un ka nekur citur nevaru meiču aizvest kā tikai pie Farudelas, pie staigules no Senmišela tilta, un ka man būs jāmaksā par istabu. Vecā netikle ar sirmajām ūsām to uz krīta man nedos. Zean! Apžēlojieties! Vai tad mēs esam nodzēruši it visu kirē doto naudu? Vai jums nav palicis pāri neviens vienīgs Parīzes sū?

—    Apziņa par lietderīgi pavadītu laiku ir īsta un garda garšviela mielastam.

—     Sasodīts! Niekus pie malas! Sakiet man, velna Zean, — vai jums vēl nav kāda monēta? Dodiet to šurp, vai arī es jūs, nudien, izkratīšu, kaut arī jūs būtu tikpat, spitālīgs kā ījabs un kraupains kā Cēzars!

—     Mans kungs, Galiasa ielas viens gals iziet uz Stikla rūpnīcas ielu un otrs — uz Tikseranderī ielu.

—     Kā tad, kā tad, manu labo draudziņ Zean, manu nabaga biedri, gluži pareizi, pavisam pareizi! Bet, debesu vārdā, atjēdzieties taču! Man vajadzīgs viens vienīgs sū un tieši pulksten septiņos.

—    Klusumu visapkārt un uzmanību piedziedājumam:

Kad žurkas kaķu kuņģi nokļūs, Tad karal's Arasu sev iegūs, Kad plašā jūra saules rietā Ap Jāņiem sastings ledū cietā, Tad redzēs, kā pa ledu tieši No dzimtās puses izies arasieši.

21»

323

—    Ak tu, antikrista mācekli, kaut tu nožņaugtos pats savas mātes zarnās! — iesaucās Febs un rupji pagrūda piedzērušo skolnieku, kas, noslīdējis gar sienu,

mīksti nokrita uz Filipa Augusta bruģa. Brālīgas līdzjūtības palieku mudināts, — kādas nekad nepamet dzērāju sirdis, — Febs ar kāju pastūma 2eanu pie kāda no tiem ubagu spilveniem, kādus providence vienmēr tur gatavībā līdzās visiem Parīzes ielu stabiņiem un kurus bagātnieki nicīgi apkauno ar nosaukumu atkrituma kaudze. Kapteinis novietoja Zeana galvu uz kāpostu kacēnu grēdas, un piedzērušais tai pašā mirklī sāka krākt lieliskā basā. Tomēr dusmas kapteiņa sirdī nebija izgaisušas.

— Neko darīt, ja sātana ķerra garāmbraucot tevi paķeis līdz! — viņš pateica nabaga skolniekam un devās tālāk.

Cilvēks ar apmetni, kurš visu laiku bija tiem sekojis it kā neziņā mirkli apstājās pie guļošā skolnieka, tdd, dziji nopūzdamies, arī devās pakaļ kapteinim.

Tāpat kā šie, atstāsim arī mēs Zeanu guļam zem zvaigžņu labvēlīgajiem skatieniem un, ja lasītājam tīk, sekosim abiem.

Nogriezies Sentandrēdezarkas ielā, kapteinis Febs pamanīja, ka tam kāds seko. Neviļus atskatīdamies, viņš ieraudzīja ēnu, kas zagās aiz viņa gar sienu. Febs apstājās, arī ēna apstājās. Viņš sāka iet, arī ēna sāka iet. Bet kapteini tas pārāk neuztrauca. «Ak ko tur!» viņš nodomāja. «Man nav ne sū pie dvēseles!»

Otēnas koledžas fasādes priekšā Febs apstājās. Tieši šajā koledžā viņš bija ieguvis tā pamatus, ko pats sauca par izglītību, un pēc paraduma viņš nekad nevarēja paiet garām šās ēkas fasādei, nelicis kardināla Pjera Bertrāna tēlam, pa labi no ieejas, pārciest to apvainojuma veidu, par kādu tik rūgti žēlojas Priaps kādā Hoi aci ja satīrā: Olim truncus eram ficulnus. [126] Pateicoties kapteiņa cītībai, ar kādu tas veica šo darbu, uzraksts Eduerisis episcopus[127] bija gandrīz nomazgāts. Viņš pa paradumam apstājās pie statujas. Iela bija pavisam tukša. Raudzīdamies apkārt un nevērīgi siedams ciet savas saitītes, kapteinis pamanīja, ka ēna viņam tuvojas gausiem soļiem, tik gausiem, ka Febs varēja saskatīt, ka tai ir apmetnis un cepure. Pienākusi pie kapteiņa, ēna pamira un palika nekustīgi stāvam, gluži kā kardināla Bertrāna statuja. Febam pievērstās acis dega ar to nenoteikto uguni, kādu naktīs izstaro kaķa redzokļi.

Kapteinis nebija no bailīgajiem, un viņu pārāk maz būtu izbiedējis arī laupītājs ar zobenu rokā. Tomēr šī staigājošā statuja, šis pārakmeņojies vīrs viņam stindzināja asinis dzīslās. Tolaik klīda apkārt baumas par kādu mūku-spoku, Parīzes ielu nakts klaidoni; tas viņam tagad neskaidri iešāvās prātā. Kādu brītiņu kapteinis palika apjucis stāvam un beidzot, ar pūlēm mēģinādams iesmieties, pārtrauca klusumu:

—    Cienītais kungs, ja jūs esat zaglis, kā tas man liekas, tad jūs man atgādināt gārni, kas uzbrūk rieksta čaumalai. Es esmu izputējušas ģimenes dēls, mans dārgais. Dodieties tepat kaut kur tuvumā. Šās koledžas kapelā starp baznīcas sudrablietām glabājas īstā krusta koka gabals.

Ēnas roka izlīda no apmetņa apakšas un sažņaudza Feba roku ar ērgļa nagu ciešo tvērienu. Tai pašā laikā ēna to uzrunāja:

—    Kapteini Feb de Šatoper!

—   Pie velna! — iesaucās Febs. — Jūs zināt manu vārdu?

—   Es ne tikvien zinu jūsu vārdu, — atbildēja apmetnī ievīkstījies vīrs savā aizkapa balsī, — es zinu, ka šovakar jūs esat norunājis satikšanos.

—    Tā gan, — Febs pārsteigts piekrita.

—    Pulksten septiņos.

—    Jā, pēc ceturtdaļstundas.

—    Pie Falurdelas.

—    Tieši tā.

—    Pie staigules no Senmišela tilta.

—   Pie svētā ercenģeļa Miķeļa, kā tas minēts lūgšanā.

—    Bezdievi! — norūca spoks. — Ar sievieti?

—    Coniiteoi. [128]

—    Kuru sauc …

— Smeralda, — moži piebilda Febs. Visa viņa parastā bezbēdība pamazām bija atgriezusies.

Šim vārdam atskanot, ēna nikni sapurināja Feba roku.

— Kapteini Feb de Šatoper, tu melo!

Ja kāds šajā mirklī būtu redzējis, kā pietvīka kapteiņa seja, kā tas atlēca atpakaļ, cik spēcīgi izrāva roku no žņaugiem, kādos tā bija nokļuvusi, būtu redzējis to augstprātīgo sejas izteiksmi, ar kādu tas satvēra zobena rokturi, un, ja kāds būtu redzējis, ar kādu drūmu nekustīgumu šo niknumu uzņēma cilvēks apmetnī, viņš aiz bailēm nodrebētu. Tas atgādināja Donžuāna divkauja ar komandora statuju.

—     Zvēru pie Kristus un sātana! — iesaucās kapteinis. — Tādus vārdus gan reti būs nācies dzirdēt Šatoperu ausīm. Tos atkārtot tu gan neuzdrošināsies!

—    Tu melo! — dzedri atteica ēna.

Kapteinis zobus vien nošņirkstināja. Visu — mūkuspoku, māņticīgās bailes viņš bija aizmirsis šajā mirklī. Viņš redzēja tikai cilvēku, dzirdēja tikai apvainojumu.

—    Ak tā! Lieliski! — aiz niknuma aizelsdamies, Febs nomurmināja. Izrāvis zobenu no maksts, viņš stostīdamies, jo dusmas, līdzīgi bailēm, liek cilvēkam drebēt, iesaucās:

—    Tepat! Uz vietas! Uz priekšu! Ar zobeniem! Šis bruģis jāslaka asin m!

Bet ēna nekustējās. Kad cilvēks apmetnī ievēroja, ka pretinieks nostājies izejas stāvoklī un sagatavojies uzbrukt, viņš, balsij sarūgtinājumā ietrīsoties, sacīja:

—    Kapteini Feb, jūs aizmirstat savu satikšanos.

Febam līdzīgu cilvēku dusmas ir kā piena zupa: vienas aukstas ūdens lāses pietiek, lai pārtrauktu vārīšanos. Šie vienkāršie vārdi lika noslīgt zobenam, kas zaigoja kapteiņa rokās.

—     Kapteini, — turpināja vīrietis, — rīt, parīt, pēc mēneša, pēc desmit gadiem jūs vienmēr atradīsiet mani gatavu jums pārgriezt rīkli, bet vispirms dodieties uz savu satikšanos.

—    Tiešām, — piekrita Febs, it kā gribēdams pats sevi pārliecināt, — ir taču tik jauki sastapt tikšanās mirklī ir zobenu, ir meiteni; bet es neredzu iemesla, kāpēc palaist garām izdevību vienu no šām baudām, ja varu iegūt abas?

Viņš iebāza zobenu atpakaļ makstī.

—   Steidzieties uz savu satikšanos! — skubināja nepazīstamais.

—    Cienītais kungs, — atbildēja Febs, mazliet apmulsis, — liels paldies par jūsu laipnību. Tiešām, arī rītdien mēs pagūsim izdurt caurumus un pogcaurumus mūsu senča Ādama kamzolī. Esmu jums ļoti pateicīgs, ka jūs man atļaujat vēl patīkami pavadīt kādu stundas ceturksni. Tiesa, es gan cerēju, ka pagūšu jūs noguldīt renstelē un vēl laikus nokļūt pie daiļavas, jo vairāk tāpēc, ka tas piederas pie labā toņa, ja tamlīdzīgos gadījumos sievietēm liek nedaudz pagaidīt. Bet jūs man šķietat brašs puisis, un ir daudz drošāk, ja mēs visu to atliksim uz rītdienu. Tātad es došos uz savu satikšanos. Tā norunāta pulksten septiņos, kā jums jau zināms. —1 Te pēkšņi Febs pakasīja sev aiz auss. — Ak tu nolāpīts! Es piemirsu! Man taču nav neviena vienīga sū, lai samaksātu par nabadzīgo jumtistabiņu, un vecā savedēja prasīs maksu uz priekšu. Viņa man neuzticas.

—    Te jums būs ko samaksāt.

Febs sajuta, ka nepazīstamā vīra aukstā roka ieliek viņam plaukstā lielu naudas gabalu. Viņš nespēja atturēties, nepaņēmis naudu un nepaspiedis devēja roku.

—   Patiesais dievs, — viņš iesaucās, — jūs tiešām esat lāga zēns!

—    Ar vienu noteikumu gan, — noteica nepazīstamais. — Pierādiet man, ka esmu kļūdījies un jūs esat teicis taisnību. Paslēpiet mani kādā kaktā, lai es varu redzēt, vai šī sieviete patiešām ir tā, kuras vārdu jūs minējāt.

—   Ak, — atbildēja Febs, — tas man ir gluži vienalga. Mēs noīrēsim svētās Martas istabiņu. No līdzās stāvošās suņu būdas jūs varēsiet ļoti labi visu redzēt.

—    Nu, tad iesim! — ēna uzaicināja.

—    Esmu jūsu rīcībā, — atteica kapteinis. — Varbūt jūs esat pats nelabais. Tomēr šovakar būsim draugi. Rīt es jums samaksāšu visu: kā savu naudas parādu, tā arī zobena parādu.

Abi žirgtiem soļiem devās uz priekšu. Pēc dažiem mirkļiem upes šalkoņa pavēstīja tiem, ka viņa atrodas uz Senmišela tilta, kas tolaik bija apbūvēts ar mājām.

—    Vispirms es pavadīšu jūs, — sacīja Febs savam ceļabiedram, — un tad došos pie savas daiļavas, kurai mani jāgaida pie Ptīšatlē.

Ceļabiedrs neko neatbildēja. Visu laiku, kopš tie gāja viens otram līdzās, viņš nebija bildis ne vārda. Febs apstājās pie kādām zemām durvīm un spēcīgi pieklauvēja. Caur durvju plaisām paspīdēja gaisma.

—    Kas tur ir? — iesaucās čamstinoša balss.

—    Zvēru pie tā kunga rumpja! Pie tā kunga galvas! Pie tā kunga miesas! — atbildēja kapteinis.

Durvis tūdaļ atvērās, un atnācēju acu priekšā parādījās veca sieviete un veca lampa — abas vienlīdz drebošas. Vecā bija sagumusi, ģērbusies vienos kankaros, šaurām acīm, trīcošu galvu, apsietu ar kādu lupatu; viņas rokas, seja un kakls bija vienās grumbās, mute iekritusi, un to ietvēra sirmu matu kušķīši, piešķirot sejai līdzību ar kaķa purnu.

Uķa iekšpuse bija tikpat nepievilcīga kā pati vecā: ar krītu balsinātas sienas, apkvēpušas griestu sijas, pussa gruvis pavards, visos kaktos zirnekļu tīmekļi, istabas vidū izļodzītu galdu un greizu krēslu grupa, nosmulējies bērns pavarda pelnos; dibenplānā kāpnes vai, pareizāk sakot, pie griestu lūkas pieslietas koka trepītes.

Ieejot šajā midzenī, Feba noslēpumainais ceļabiedrs ievīkstījās apmetnī līdz pašām acīm. Pa to laiku kapteinis, lamādamies kā saracenis, ar skubu lika ekijam iemirdzēties saulē, kā saka mūsu apbrīnojamais Renjē.

—    Svētās Martas istabiņu! — viņš pieprasīja.

Vecā Febu dēvēja par monsenjoru un ielika ekiju atvilktnē. Tas bija tas pats naudas gabals, kuru viņam bija iedevis cilvēks melnajā apmetnī. Kad vecā sieviete aizgriezās, pinkainais un noskrandušais puišelis, kas rotaļājās pelnos, veikli piemānījās pie atvilktnes, paņēma no turienes ekiju un tā vietā nolika sausu, no slotas norautu lapu.

Vecā pamāja abiem muižniekiem, kā viņa tos dēvēja, lai tie viņai seko un pirmā devās pa trepītēm uz augšu. Nonākusi augšstāvā, vecā nolika lampu uz kādas lādes, un Febs, kā jau pastāvīgs apmeklētājs, atvēra durvis, kas veda tumšā skabūzī.

— Ieejiet šeit, dārgais draugs! — viņš sacīja savam biedram.

Apmetnī ievīkstījies vīrs paklausīja, ne vārda nesacīdams. Durvis aiz viņa aizcirtās. Viņš izdzirdēja, kā Febs aizšāva bultu un pēc mirkļa kopā ar veco nogāja lejā. Gaisma nozuda.

## 8 cik izdevīgi, ja logs ir upes pusē

Klods Frolo (mēs pieļaujam, ka lasītājs ir attapīgāks nekā Febs un būs jau pazinis šajā mūkā-spokā arhidiakonu), Klods Frolo dažus mirkļus taustījās tumšajā skabūzī, kur to bija ieslēdzis kapteinis. Tā bija viena no tām pažobelēm, kādu arhitekti mēdz atstāt starp jumtu un kapitālo sienu. Vertikālā šķērsgriezumā šī suņu būda — kā to visai pareizi bija nosaucis Febs — izveidoja trīsstūri. Tur nebija ne loga, ne lūkas un jumta slīpums neļāva izslieties visā augumā. Klods aptupās putekļu un apmetumu gružu vidū, kas sadrupa zem viņa smaguma. Galva tam dega kā ugunīs. Pagramstījis ar rokām visapkārt, viņš sataustīja kādu stikla lausku, kas mētājās zemē, piespieda pie pieres, un stikla vēsums to mazliet atviegloja.

Kas gan šajā mirklī risinājās arhidiakona tumšajā dvēselē? To zināja vienīgi dievs un viņš pats.

Kādā liktenīgā secībā izvietojās šā vīra iztēlē Esmeralda, Febs, Žaks Šarmoli, viņa jaunākais, tik dedzīgi mīļotais brālis, ko viņš pats bija pametis vienu dubļos, viņa paša arhidiakona stāvoklis, varbūt pat viņa labais vārds, kuru tas atstāja novārtā, iedams pie sazin kādas tur Falurdelas, un vispār visas šāsdienas ainas, visas dēkas? Es to nevarētu pateikt. Bet, bez šaubām, visas šīs domas veidoja viņa smadzenēs drausmīgu haosu.

Klods Frolo nogaidīja ceturtdaļstundu; viņam šķita, ka tas novecojis par simt gadiem. Te pēkšņi Klods izdzirdēja, ka iečīkstējās koka trepīšu pakāpieni; kāds kāpa augšā. Lūkas vāks pacēlās, atkal parādījās gaisma. Skabūža ķirmju izgrauztajās durvīs bija diezgan liela plaisa; viņš piespieda pie tās savu seju. Tā viņš varēja redzēt visu, kas notika blakusistabā. Vecā ar kaķa purnu, nesdama lampu rokā, ienāca pirmā, tad Febs, virpinādams ūsas, kā trešais parādījās skaistais un graciozais Esmeraldas augumiņš. Gluži kā žilbinošs tēls viņa parādījās garīdznieka acu priekšā. Klods nodrebēja, migla aizplīvuroja acis, asinis dzīslās sāka vārīties, viss ap viņu pēkšņi sāka dunēt un griezties. Viņš nekā vairs ne redzēja, ne dzirdēja.

Kad arhidiakons atģidās, Febs un Esmeralda sēdēja vieni paši uz koka lādes blakus lampai, kas apspidēja abas jaunās sejas un nepievilcīgo gultu istabas dibenā.

Netālu no gultas atradās logs, caur kura sasisto rūti kā caur lietus pārrautu zirnekļa tīmekli bija redzams debess stūrītis un tālumā mēness, kas dusēja gubu mākoņu mīkstajā pēlī.

Jaunā meitene bija pietvīkusi, samulsusi un drebēja. Viņas nolaistās skropstas apēnoja purpursārtos vaigus. Virsnieks, pret kuru viņa neuzdrošinājās pacelt acis, tā vien staroja. Neapzinīgi ar apburošu neveiklu kustību jaunā meitene ar pirksta galu vilka uz lādes juceklīgas līnijas un pati raudzījās uz savu pirkstiņu. Kājas tai nebija redzamas: uz tām bija uzgūlusies kaziņa.

Kapteinis bija varen uzcirties. Krekla apkakle un piedurkņu atloki bija bagātīgi apšūti kupli sakrokotām, zeltā izšūtām mežģinēm, ko tolaik uzskatīja par elegances kalngalu.

Tēvs Klods ar grūtībām varēja saprast to, ko tie runāja, tik ļoti viņam deniņos dunēja asinis.

(Iemīlējušos tērzēšana ir ļoti banāla. Tas ir viens vienīgs es jūs mīlu atkārtojums. Visai sāja muzikāla frāze neieinteresētam klausītājam, ja tā nav izrotāta ar kādām fioritūrām. Bet Klods nebūt nebija vienaldzīgs klausītājs.)

—    Ak, — iesaucās jaunā meitene, nepaceldama acu, — neniciniet mani, monsenjor Feb! Es jūtu — tas, ko daru, ir slikti.

—      Jūs nicināt, burvīgais bērns? — atteica kapteinis ar izsmalcinātu laipnību. — Jūs nicināt — kāda velna pēc, par ko tad?

—   Par to, ka nācu jums līdz.

—   Šajā ziņā, mana skaistule, mēs nevarēsim saprasties. Man nevajadzētu jūs nicināt, bet gan ienīst.

Jaunā meitene pavērās viņā ar šausmām:

—    Mani ienīst? Ko tad es esmu nodarījusi?

—    To, ka jūs tik ilgi likāt sevi lūgt.

—    Ak vai! — viņa attrauca. — Tas tāpēc, ka es baidījos lauzt solījumu. Es vairs neatradīšu savus vecākus, talismans zaudēs savu spēku. Bet vai nav vienalga? Kam man tagad vairs tēvs vai māte!

Tā runādama, jaunā meitene raudzījās kapteinī savām lielajām, melnajām, aiz prieka un maiguma valgajām acīm.

—   Pie velna, ja es jūs saprotu! — iesaucās kapteinis.

Kādu mirkli Esmeralda klusēja, tad asara noritēja no viņas skropstām, no lūpām izlauzās nopūta, un viņa teica:

—    Ak monsenjor, es jūs mīlu!

Jauno meiteni ieskāva tāda nevainības dvesma, tāda tikumības burvestība, ka Febs jutās mazliet neērti viņas tuvumā. Taču šie vārdi iedrošināja Febu.

—   Jūs mani mīlat, — kapteinis aizrautīgi iesaucās un strauji apskāva čigānietes vidukli. Tikai šo mirkli viņš arī bija gaidījis.

Garīdznieks to redzēja un ar pirkstgalu sataustīja pie krūtT m noslēptā zobena smaili.

—    Feb, — čigāniete turpināja, liegi atvairīdama kapteiņa stingrās rokas. — Jūs esat labs, jūs esat augstsirdīgs, jūs esat daiļš. Jūs mani izglābāt — mani, nabaga, neievērojamu čigānu bērnu. Jau sen es sapņoju par virsnieku, kas izglābj man dzīvību. Tas bijāt jūs, par ko es sapņoju, pirms vēl jūs pazinu, manu Feb. Manu sapņu varonim, tāpat kā jums, bija skaists formas tērps, tāds pats cēls izskats un zobens. Jūsu vārds ir Febs, tas ir skaists vārds. Es mīlu jūsu vārdu, es mīlu jūsu zobenu, Feb, es gribu to redzēt.

—   Bērns! — iesaucās kapteinis un izvilka savu zobenu.

Čigāniete apskatīja rokturi, asmeni, ar valdzinošu ziņkāri aplūkoja uz zobena spala izgriezto monogramu un noskūpstīja zobenu, tam sacīdama:

—    Tu esi drosminieka zobens. Es mīlu tavu īpašnieku.

Febs izmantoja gadījumu, lai uzspiestu uz noliektā brīnum daiļā kakla skūpstu, kas lika jaunajai meitenei, sārtai kā ķiršu ogai, strauji izslieties. Garīdznieks tumsā zobus vien grieza.

—    Feb, — turpināja viņa, — ļaujiet taču man runāt! Pastaigājieties mazliet, lai es jūs redzu visā augumā un lai dzirdu šķindam jūsu piešus. Cik jūs esat skaists!

Kapteinis piecēlās, lai izpatiktu tai, un, pašapmierināti smaidīdams, sacīja:

—     Kāds jūs vēl esat bērns! Starp citu, daiļumiņ, vai jums ir gadījies kādreiz redzēt mani parādes formas tērpā?

—    Ak vai, nē! — viņa atbildēja.

—    Tas nu gan ir skaisti!

Febs no jauna apsēdās, bet jau daudz tuvāk nekā pirms tam.

—    Paklausieties, mana dārgā .,.

Čigāniete ar bērnišķīgu kustību, kas bija pilna rotaļīguma, grācijas un jautrības, vairākas reizes viegli iesita ar daiļo rociņu viņam pa lūpām.

—     Nē, nē, es neklausīšos, ko jūs teiksiet. Vai jūs mani mīlat? Es gribu, lai jūs man pateiktu, vai mani mīlat.

—     Vai es tevi mīlu, manas dzīves eņģeli! — kapteinis iesaucās, nomezdamies ceļos. — Mana miesa, manas asinis, mana dvēsele — viss pieder tev, viss ir tavs. Es tevi mīlu un nekad, izņemot tevi, nevienu citu neesmu mīlējis.

Kapteinim tik daudz reižu bija nācies atkārtot šo teikumu līdzīgos apstākļos, ka viņš to izgrūda vienā pašā elpas vilcienā, neaizmirsdams neviena paša vārdiņa. Izdzirdējusi tik kvēlu atzīšanos, čigāniete pacēla pret griestiem — kas bija debesu vietā — dievišķīgas svētlaimes pilnas acis. — Ak, — viņa nočukstēja, — tas ir mirklis, kad es vēlētos mirt!

Febs uzskatīja «mirkli» piemērotu tam, lai nolaupītu tai vēl vienu skūpstu, kas nelaimīgajam arhibīskapam sagādāja elles mokas.

—     Mirt! — iesaucās iemīlējies kapteinis. — Ko jūs tur runājat, manu daiļo eņģeli? Tieši tagad jāsāk dzīvot, vai arī Jupiters nav nekas cits kā piena puika! Mirt pašā saldmes sākumā! Zvēru pie vērša ragiem, tas viss ir nieki! Bet runa nav par to. — Paklausieties, mana dārgā Similar … Esmenarda … Piedodiet, bet jums ir tāds pagānu vārds, ka es nekādi nevaru pie tā pierast. Tas ir kā biezs krūms, kurā es ik reizes iestrēgstu.

—     Mans dievs, — atteica nabaga meitene, — un es uzskatīju, ka šis vārds ir skaists, tāpēc ka tas tik neparasts! Bet, ja tas jums nepatīk, sauciet mani gluži vienkārši par Gotonu [129] .

—    Ak, neskumsim tādu nieku dēļ, manu daiļaviņ! Pie šī vārda gluži vienkārši jāpierod — un cauri. Kad es to iemācīšos no galvas, tad tas būs pats par sevi saprotams. Tātad paklausieties, dārgo Similar; es jūs dievinu līdz neprātam! Tas tiešām ir brīnumaini, kā es jūs mīlu. Es zinu kādu, kas plīsīs aiz skaudības . ..

—    Kuru īsti? — greizsirdīgā meitene viņu pārtrauca.

—    Kāda gan mums gar to daļa! — attrauca Febs. — Vai jūs mani mīlat?

—    Ak! — viņa izdvesa.

— Nu, tad jau jauki! Tas ir galvenais. Jūs redzēsiet, kā es jūs mīlu. Lai garkājainais Neptuns uzdur mani uz sava trejžubura, ja es jūs nepadaru par laimīgāko radījumu pasaulē. Mēs iekārtosim kaut kur sev jauku, mazu dzīvoklīti. Es likšu saviem strēlniekiem drasēt gar jūsu logiem. Viņi visi ir jātnieki un iebāzīs maisā kapteiņa Minjona strēlniekus. Starp viņiem ir pīķa metēji, loka un musketes šāvēji. Es jūs aizvedīšu uz lielo skali Fillī tuvumā. Tā būs lieliska aina! Ierindā astoņdesmit tūkstoši cilvēku; trīsdesmit tūkstoši balto bruņu, bruņu tērpu un bruņu kreklu; sešdesmit kaltuves karogi; vārdu sakot, visa velna svīta! Es jums parādīšu karaļa pils lauvas — tie ir plēsīgi zvēri. Visām sievietēm patīk šādi skati.

Jau labu brītiņu jaunā meitene, nogrimusi brīnišķīgos sapņos, klausījās Feba balss skaņās, neievērodama vārdu nozimi.

—    Ak, jūs būsiet laimīga! — turpināja kapteinis, piesardzīgi atpogādams čigānietes jostu.

—    Ko jūs darāt? — viņa strauji iesaucās. Šī pāreja no vārdiem pie darbiem iztraucēja čigānieti no sapņiem.

—    Neko, — atbildēja Febs. — Es tikai sacīju, ka jums būs jāšķiras no šī nejēdzīgā ielas tērpa, kad jūs būsiet kopā ar mani.

—   Kad es būšu kopā ar tevi, manu Feb! — maigi sacīja jaunā meitene.

Viņa atkal iegrima sapņos un klusēja.

Jaunās meitenes lēnīguma iedrošināts, kapteinis apskāva tās vidukli, — viņa nepretojās; tad kapteinis, viegli ņieburam čaukstot, atraisīja tā saitītes un sagrūda meitenes kaklautiņu tā, ka alkstošā garīdznieka skatienam atklājās no gāzes auduma iznirstošais brīnumskaistais čigānietes plecs, apaļš un melnīgsnējs kā apvāršņa malā no miglas izlīdis mēness.

Jaunā meitene ļāva Febam vaļu. Likās — viņa nekā nemana. Nekautrīgā kapteiņa acis zibēja.

Bet te pēkšņi Esmeralda pagriezās pret kapteini.

—   Feb, — viņa sacīja ar bezgalīgas mīlestības pilnu izteiksmi, — iemāci man savu ticību!

—     Manu ticību! — skaļi iesmiedamies, iesaucās kapteinis. — Lai es tev iemācu savu ticību? Piķis un zēvele! Ko tu iesāksi ar manu ticību?

—    Lai mes varētu salaulāties, — viņa atbildēja.

Kapteiņa sejā atspoguļojās pārsteiguma, nicīguma,

bezrūpības un saldkaisles izteiksme^

—   Ak ko, — viņš iesaucās, — vai tad mēs gatavojamies laulāties?

Čigāniete nobālēja un skumji atkal nolieca galvu uz krūtīm.

—   Manu jaukumiņ, — maigi turpināja Febs, — tas viss ir muļķības! Liela muiža — laulības! Vai tad cilvēki viens otru vairāk mīlēs, ja tie garīdznieku bodītē noskaitīs latīņu pātarus?

Tā, liegā balsī runādams, kapteinis pievirzījās čigānietei pavisam tuvu, viņa glāstošās rokas atkal apskāva jaunās meitenes smuidro, lokano stāvu; viņa skatiens iekvēlojās arvien vairāk un vairāk, un viss pauda to, ka Feba kungam nepārprotami pienācis mirklis, kad pat Jupiters izdara ne mazumu muļķību un lāga Homērs spiests saukt sev palīgā mākoni.

Tēvs Klods redzēja visu. Durvis bija darinātas no satrunējušiem mucas dēļiem, un arhidiakona skatiens, līdzīgs plēsīga putna skatienam, urbās cauri platajām plaisām. Melnīgsnējais garīdznieks ar platajiem pleciem, līdz šim notiesāts bargai klostera atturībai, drebēja un kvēloja šīs m^las, nakts un saldkaires ainas priekšā. Jaunā, brīnumdaiļā puskailā meitene, atdota dedzīgā jaunā cilvēka varā, lēja garīdznieka dzīslās izkausētu svinu. Viņu pārņēma līdz šim nepazītas izjūtas. Kloda skatiens saldkaislā greizsirdībā iezīdās it visā, ko atklāja ikviena attaisītā adata. Kas šajā mirklī būtu redzējis nelaimīgā seju, pieplakušu pie ķirmju izēstajām durvīm, tas būtu nodomājis, ka redz tīģeri noraugāmies šakālī, kas plosa gazeli. Viņa redzokļi caur durvju plaisām dega kā kvēlojošas ogles.

Te pēkšņi Febs ar spēju kustību norāva čigānietei kaklautiņu. Nabaga bērns, kas joprojām nobālušu sejiņu sēdēja, sapņos nogrimis, piepeši it kā pamodās no miega. Jaunā meitene strauji atvirzījās no uzņēmīgā kapteiņa un, uzmetusi skatienu saviem kailajiem pleciem un krūtīm, pietvīkusi, samulsusi un aiz kauna zaudējusi valodu, sakrustoja brīnišķīgās rokas pār krūtīm, lai apslēptu kailumu. Ja čigānietes vaigos nekaistu sārtums, tad šajā mirklī, to redzot tik klusu un nekustīgu, viņu varētu noturēt par Nevainības statuju. Acis viņai bija nodurtas.

Noraudams kaklautiņu, kapteinis bija atsedzis noslēpumaino talismanu, kuru jaunā meitene nēsāja ap kaklu.

—    Kas tas tāds? — viņš vaicāja, izmantodams ieganstu, lai atkal tuvotos brīnumskaistajam radījumam, kuru tikko kā bija izbiedējis.

—    Neai7skariet. to! — viņa žigli iesaucās. — Tas ir mans sargātājs. Tas palīdzēs atrast manus tuviniekus, ja vien palikšu tā cienīga. Ak, atstājiet mani, kapteiņa kungs! Manu māmiņ! Kur tu esi? Glāb mani! Apžēlojieties par mani, Feba kungs! Atdodiet manu kaklautiņu!

Febs atkāpās un dzedrā balsī teica:

—   Ai jaunkundz, es tagad gluži labi redzu, ka jūs mani nemīlat!

—    Es viņu nemīlot! — iesaucās nabaga bērns, piekļāvies kapteinim, piespiezdams to apsēsties sev līdzās. — Es tevi nemīlot, manu Feb! Ko tu runā, ļaunais? Tu gribi man saplosīt sirdi! Labi! Ņem mani, ņem visu! Dari ar mani, ko vien vēlies. Es esmu tava. Kam man talismans, kam man māte! Tu esi mana māte, tāpēc ka es tevi mīlu. Feb, manu vismīļo.Feb, vai tu redzi mani? Tā esmu es, paraugies manī! Es esmu tā mazā, kuru tu negribēsi atstumt, kura pati — pati pēc tevis tiecas. Mana dvēsele, mana dzīvība, mana miesa, es pati — viss pieder tev! Lai notiek, nelaulāsimies, ja tev tas netīk. Turklāt kas tad es tāda esmu? Nožēlojama ielas dejotāja, kamēr tu, manu Feb, tu esi muižnieks. Nudien smieklīgi! Dejotāja laulājas ar muižnieku! Es biju traka. Nē, Feb, nē, es būšu tava mīļākā, tavs prieks, tava izprieca, kad vien tu to vēlēsies; es būšu tava, es taču tam vien esmu radīta. Lai arī būšu likta kaunā, apsmieta, pazemota, kas par to? Toties es būšu mīlēta. Es būšu lepnākā un laimīgākā no visām sievietēm. Bet, kad kļūšu veca un neglīta, kad vairs nederēšu jums par mīļāko, Feb, tad jūs man atļausiet jums kalpot. Lai citas izšuj jums jostas, es, jūsu verdzene, rūpēšos par tām. Jūs ļausiet man spodrināt savus piešus, ar suku tīrīt jūsu svārkus, notraust putekļus no zābakiem. Vai nav tiesa, manu Feb, jūs man parādīsiet šo žēlastību? Bet tagad — ņem mani! Paklau, Feb, es visa piederu tev, tikai mīli mani! Mums, čigānietēm, nevajag daudz — tikai brīvu gaisu un mīlu!

To teikdama, jaunā meitene apvija savas rokas ap virsnieka kaklu, lūdzoši raudzīdamās viņā no apakšas uz augšu un apburoši smaidīdama caur asarām; viņas maigās krūtis piespiedās viņa formas ģērba vadmalai, ko rotāja raupji izšuvumi. Puskailais, valdzinošais augums izliecās uz kapteiņa ceļiem, Apskurbis viņš kvēlām lūpām pieplaka čigānietes skaistajiem, melnīgsnējiem pleciem. Jaunā meitenē, atmetusi galvu, skatienam maldoties griestos, visa trīsēja, pamirdama no šiem skūpstiem.

Te pēkšņi virs Feba galvas viņa ieraudzīja otru galvu — bālu, zaļganu, pārvērstu seju, ar pekles mokām skatienā, bet līdzās šai sejai — roku ar paceltu dunci. Tā bija garīdznieka seja un roka. Viņš bija uzlauzis durvis un nu atradās šeit. Febs to nevarēja redzēt. Jaunā meitene sastinga, it kā sasalusi ledū, palika mēma, redzot šo drausmīgo parādību, kā dūja, kas pacēlusi galvu tajā mirklī, kad ar savām apaļajām acīm tajā raugās jūras ērglis.

Čigāniete nespēja pat iekliegties. Viņa tikai redzēja, kā duncis ietriecās Febā un kūpošs atkal pacēlās.

—    Nolādēts! — iekliedzās kapteinis un pakrita.

Viņa zaudēja samaņu.

Tajā mirklī, kad jaunās meitenes acis vērās ciet, kad ik sajūta viņā gaisa, viņa neskaidri sajuta uz savām lūpām kā uguns degošu pieskārienu — skūpstu, kvēlāku nekā bendes nokaitēta dzelzs.

Kad jaunā meitene alģidās, viņu ielenca naktssardzes kareivji; kapteini, viscaur peldošu asinīs, nesa projām; garīdznieks bija pazudis; logs istabas dibenā uz upes pusi bija jo plaši atvērts vaļā; tā tuvumā pacēla apmetni, kā domāja — kapteiņa. Viņa dzirdēja visapkārt runājam:

—    Šī ragana nodūrusi kapteini!

22 455

## ASTOTĀ GRĀMATA

.

## 1 sausa lapā pārvērties ekijs

Grenguārs un viss Brīnumu galms bija ārkārtīgi uztraukti. Nu jau vairāk nekā mēnesi neviens nezināja, kas noticis ar Esmeraldu, un tas ļoti apbēdināja Ēģiptes hercogu un viņa draugus klaidoņus; neviens nekā nezināja arī, kas noticis ar kaziņu, tā divkāršojot Grenguāra sāpes. Čigāniete kādu vakaru bija pazudusi un no tā laika iekritusi kā akā. Visa meklēšana likās veltīga. Daži draiski epileptiķi ķircināja Grenguāru, apgalvodami, ka satikuši meiteni tovakar kopā ar kādu virsnieku Senmišela tilta tuvumā; bet šis — pēc čigānu paražas apprecinātais vīrs bija skeptiskās filozofijas piekritējs, turklāt labāk nekā jebkurš zināja, cik nevainīga un atturīga bija viņa sieva. Viņš pats pēc saviem piedzīvojumiem varēja spriest par to nepārvaramo kautrību, kāda izrietēja no talismana spēju un čigānietes tikumības kombinē juma, un ar matemātisku precizitāti bija aprēķinājis šās otrajā pakāpē paceltās nevainības pretestību. Šajā ziņā viņš tātad bija gluži mierīgs.

Esmeraldas pazušanu viņš nekādi nevarēja sev izskaidrot. Tas Grenguāram sagādāja dziļas bēdas. Viņš būtu pat novājējis, ja vien tas būtu bijis iespējams. Viņš aizmirsa visu, arī savu interesi par literatūru, pat savu plašo apcerējumu De figuris regulaiibus et irregularibus *, kuru viņš bija nodomājis likt iespiest par pirmo naudu, ko tas saņemtu (jo viņš, kopš bija ieraudzījis īga de Senviktora darbu Didascalon, iespiestu ar

Par regulārām un neregulārām figūrām (latīn.) Tulk.

Vindelēna de Spira slavenajiem burtiem, par to vien sapņoja kā par grāmatu iespiešanu).

Kādu dienu, kad Grenguārs, skumju mākts, devās garām tornim, kurā atradās kriminālo noziegumu tiesu palāta, viņš pie vienas no Tiesas pils ieejām pamanīja ļaužu pūli.

—   Kas tur notiek? — viņš jautāja jaunam cilvēkam, kas tikko kā nāca ārā no turienes.

—   Es nezinu, kungs, — atbildēja jaunais cilvēks. — Stāsta, tur tiesājot kādu sievieti, kas nogalinājusi karavīru. Kā liekas, te notikusi arī burvestība; šajā lietā iejaucies bīskaps un garīgā tiesa, un mans brālis, kas ir Zozasas arhidiakons, nemaz vairs neiznāk no turienes. Es gribēju parunāt ar brāli, bet nekādi nevaru piekļūt pie viņa, tur ir tāds pūlis, un tas man ir bezgala nepatīkami, jo man vajadzīga nauda.

—    Ak vai mans kungs! — Grenguārs attrauca. — Es jums labprāt to aizdotu, bet, ja arī manas kabatas ir cauras, tad nebūt ne no ekiju smaguma.

Grenguārs neuzdrošinājās sacīt jaunajam cilvēkam, ka pazīst viņa brāli arhidiakonu, kuru kopš tikšanās katedrālē tā ir nebija vairs apmeklējis; šī nolaidība lika viņam tagad apmulst.

Skolnieks gāja savu ceļu, bet Grenguārs sekoja pūlim, kas devās augšā pa kāpnēm uz tiesas zāli. Viņš bija tais ieskatos, ka nekas tā neizklīdina grūtsirdību kā krimināla nozieguma tiesas process — tik bezgala smieklīga ir parastā tiesas vīru muļķība. Pūlis, kuram piebiedrojās Grenguārs, grūstīdamies un klusēdams lauzās uz priekšu. Pēc ilgas un apnicīgas iešanas pa garu, tumšu gaiteni, kas it kā šās vecās ēkas gremojamo orgānu kanāls vijās pa Tiesas pili, viņš nonāca pie zemām durvīm, kas veda uz zāli, kuru tas, pateicoties savam slaidajam augumam, varēja pārredzēt virs viļņojošā pūļa. Plašajā zālē valdīja krēsla, kas darīja telpu vēl ' plašāku. Metās vakars; augstie, spraišļotie logi laida iekšā tikai bālu gaismas staru, kas izdzisa, nepaguvis aizsniegt velvi — milzīgu izgrieztu siju režģi, kura tūkstoš izgreznojumi šķita tumsā neskaidri kustamies. Šur tur uz galdiem jau bija aizdegtas sveces, kas apspīdēja zemu pār papīriem noliektās protokolistu galvas. Zāles

\

priekšējo daļu ieņēma ļaužu pūlis; pa labi un pa kreisi pie galdiem sēdēja tiesas viri, bet dziļāk, uz paaugstinājuma, ar nekustīgām un ļaunām sejām daudz tiesnešu, kuru pēdējās rindas gaisa tumsā. Sienas bija kā nosētas ar neskaitāmām lilijām. Pār tiesnešu galvām neskaidri vīdēja liels krucifikss, un visā zālē — pīķi un āvas, uz kuru smailēm sveču liesmas iededzināja uguns punktiņus.

—    Cienītais kungs, — jautāja Grenguārs kādam savam kaimiņam, — kas tie ir par kungiem, kas tur sasēdušies kā prelāti koncilā?

—    Cienītais kungs, — atbildēja kaimiņš, — pa labi ir tiesas palātas padomnieki, bet pa kreisi — izmeklēšanas kameras padomnieki, amatā zemākie — melnā, augstākie — sarkanā tērpā.

—   Bet kas ir tas sarkanais resnis, kas sēž augstāk par visiem un svīst vienā svīšanā?

—    Tas ir priekšsēdētāja kungs.

—   Un tie auni, kas atrodas tam aizmugurē? — turpināja iztaujāt Grenguārs, kas — kā jau to esam minējuši — necieta tiesnešus. Varbūt tas bija izskaidrojams ar to niknumu, kādu tas juta pret Tiesas pili kopš savas neveiksmes dramaturģijas laukā.

—    Tie visi ir karaliskās palātas ziņojumu sniedzēji.

—    Un tas meža kuilis viņiem priekšā?

—    Tas ir karaliskās tiesas protokolists.

—    Un tas krokodils pa labi?

—    Mētrs Filips Leljē, karaļa ārkārtējais prokurors.

—    Bet tas taukais, melnais runcis pa kreisi?

^— Mētrs Zaks Šarmoli, garīgās tiesas karaliskais prokurors ar konsistorijas locekļiem.

—   Nu un, — nerimās Grenguārs, — ko visi šie godājamie kungi šeit dara?

—    Viņi tiesā.

>— Tiesā? Bet ko tad? Es neredzu apsūdzēto.

<— Tā ir kāda sieviete, cienītais kungs. Jūs to nevarat redzēt. Viņa sēž, mums pagriezusi muguru, un pūlis to aizsedz. Redziet, viņa ir tur, kur stāv sardze ar āvām.

—    Kas tā ir par sievieti? — jautāja Grenguārs. — Vai jūs nezināt, kā viņu sauc?

—    Nē, kungs. Es pats tikko kā atnācu. Domāju, te runa ir par burvestībām, jo piedalās arī garīgā tiesa.

—   Tātad, — ieminējās mūsu filozofs, — mēs tūdaļ redzēsim, kā visi šie tiesas vīri ris cilvēka gaļu. Nu ko, šāds skats nav peļamāks par jebkuru citu.

—    Cienītais kungs, — piezīmēja kaimiņš, — vai jums neliekas, ka mētrām Zakam Šarmoli ir visai lēnīgs izskats?

—   Hm! — noņurdēja Grenguārs. — Es neticu lēnīgumam, kuram saspiestas nāsis un plānas lūpas.

Te blakus stāvošie piespieda abus runātājus apklust. Vajadzēja noklausīties svarīgā liecībā.

—    Cienījamie kungi, — sacīja zāles vidū stāvošā sieviete, kuras seja tik ļoti pazuda zem apģērba gabaliem, ka tā likās staigājoša lupatu kaudze, — cienījamie kungi, tas, ko es jums stāstīšu, ir tikpat patiesi, cik patiesi ir tas, ka es esmu Falurdela, ka jau četrdesmit gadus dzīvoju mājā uz Senmišela tilta, iepretī TasenKaijāram, krāsotājam, kura māja pievērsta upes straumei, un ka kārtīgi maksāju renti, nodevas un nodokļus. Tagad es esmu nožēlojama vecene, bet kādreiz biju skaista meiča, cienījamie kungi! Nu jau aizritējušas vairākas dienas, kopš man sacīja: «Falurdel, negriez vērpjamo ratiņu pārāk vēlu vakaros, sātanam tīk ar saviem ragiem sukāt vecu sievu kodeļu! Droši zināms, ka mūksspoks, kas pagājušo gadu mēdza parādīties Tampļa pusē, tagad klaiņojot pa Vecpilsētu. Sargies, Falurdel, ka tikai viņš nepieklauvē pie tavām durvīm!» Un tā kādu vakaru es vērpju, un pēkšņi kāds klauvē pie manām durvīm. Es jautāju, kas tur ir. Sāk lamāties. Es atslēdzu. Ienāk divi vīri. Viens, ģērbies viss melnā, otrs — virsnieks. Melnajam tik vien redzamas kā acis — kvēlo kā ogles, bet visu pārējo aizsedz apmetnis un cepure. Un tad viņi saka: «Svētās Martas istabu!» Tā ir mana augšstāva istaba, cienījamie kungi, pati tīrākā no visām. Viņi man iedod ekiju. Es noslēpu ekiju atvilktnē un nodomāju: «Par to es rītdien Glorietas lopkautuvē sev nopirkšu lopu iekšas.» Mēs uzkāpjam augšā. Kad mēs bijām ienākuši augšstāva istabā, es uz mirkli aizgriežos; atgriežos — melnais vīrs pazudis. Tas mani mazliet pārsteidza. Bet virsnieks, kas bija skaists kā dižs augstmanis, nokāpa kopā ar mani lejā un izgāja ārā. Nepaguvu es vēl novērpt ne ceturtdaļu šķeteres, kad viņš atgriežas ar jaunu, daiļu meiteni, nu īstu lellīti, kas būtu bijusi košāka par pašu sauli, ja vien to labāk apģērbtu. Viņai līdzi bija āzis, liels āzis, melns vai balts, to vairs neatceros. Tas tad nu manī arī pamodināja aizdomas. Nu, meitene, gar to man nebūtu nekādas daļas, bet āzis! Es šos dzīvniekus ciest nevaru viņu bārdas un ragu dēļ. Uz mata tāds pats kā vīrietis. Turklāt smird pēc sabata. Tomēr es nesaku ne vārda. Esmu taču saņēmusi savu ekiju. Vai nav tiesa, tiesnešu kungi? Es uzkāpju līdzi meitenei un kapteinim augšstāva istabā un pametu tos vienus, tas ir, ar āzi. Pati nokāpju lejā un sāku atkal vērpt. — Jāpiebilst, ka mana māja ir divstāvu un tās otra puse iziet uz upi, tāpat kā visas pārējās mājas uz tilta, un pirmā un otrā stāva logi ir upes pusē. — Tātad es vērpju. Nezinu, kāpēc, bet visu laiku man prātā tas mūks-spoks, — domājams, āzis man viņu atgādināja, — un tā mazliet mežonīgi ģērbusies skaistule meitene. Te pēkšņi es dzirdu: augšā kāds kliedz, tad kaut kas smagi nobūkš uz grīdas, pēc tam atveras logs. Es pieskrienu pie sava loga apakšstāvā un redzu — man garām nozib kaut kas melns un — blauks! — iekrīt ūdenī. It kā garīdznieka tērpā ģērbies vīrs. Mēness spīdēja gaiši. Es ļoti labi to saredzēju. Tas aizpeldēja uz Vecpilsētas pusi. Tad, viscaur drebēdama, es pasaucu naktssardzi. Patruļnieki ienāca un pirmajā mirklī, nezinādami, kas notiek, jo bija mazliet jautrā prātā, mani piekāva. Es viņiem paskaidroju, kas noticis. Mēs uzkāpām augšā, un ko mēs tur atradām? Manu nabaga istabu visu vienās asinīs, kapteini ar dunci rīklē guļam izstiepušos uz grīdas, jauno meiteni tēlojam mirušo un āzi bailēs skraidelējam šurpu turpu. «Vareni,» es nodomāju, «te man pietiks darba divām nedēļām, lai uzmazgātu grīdu. Vajadzēs to kasīt, tavu nedienu!» Virsnieku aiznesa — nabaga jaunais cilvēks! Arī meiteni pavisam nekārtīgā ģērbā. Bet pagaidiet! Tas ļaunākais vēl ir priekšā. Otrā dienā es gribēju paņemt savu ekiju, lai nopirktu lopu iekšas, un — ekija vietā atradu sausu lapu.

Vecā apklusa. Pār klausītāju pūli pāršalca šausmu pilna murdoņa.

—   Spoks, āzis — tas viss ož pēc burvestības, — piezīmēja kāds Grenguāra kaimiņš.

—    Un sausā lapa! — piebilda otrs.

—    Nav šaubu, — turpināja trešais, — ka ragana vienojusies ar mūku-spoku, lai aplaupītu virsniekus.

Pat Grenguārs bija gatavs šo drausmīgo notikumu atzīt par ticamu.

—    Falurdela, — valdonīgi iesāka tiesas priekšsēdētājs, — vai jums vēl kas ziņojams tiesai?

—    Nē, cienītais kungs, — atbildēja vecā, — vienīgi tas, ka protokolā mana māja nosaukta nar sašķiebušos, smirdīgu graustu, kas ir visai aizskaroši. Neviena māja uz tilta nav diez cik izskatīga, tāpēc ka tās ir stāvgrūdām pilnas ļaužu, tomēr tajās dzīvo miesnieki, un tie ir pārtikuši ļaudis, apprecējuši skaistas sievas, kas mīl tīrību.

Tiesnesis, kas Grenguāram atgādināja krokodilu, piecēlās. — Klusējiet! — viņš sacīja. — Lūdzu tiesnešu kungus neaizmirst, ka pie apsūdzētās tika atrasts duncis. Falurdela, vai jūs atnesāt sauso lapu, kurā pārvērties dēmona iedotais ekijs?

—   Jā, cienītais kungs, — viņa sacīja, — es to atnesu. Te tā būs.

Tiesu izpildītājs pasniedza sauso lapu krokodilam, kas, drūmi pašūpojis galvu, nodeva to priekšsēdētājam, kas savukārt to nosūtīja baznīcas tiesas karaliskajai tiesai, tā ka sausā lapa no rokas rokā apstaigāja visu zāli.

—    Tā ir bērza lapa, — sacīja mētrs Zaks Šarmoli. — Tas ir jauns burvestības pierādījums.

Kāds no padomniekiem lūdza vārdu.

—    Lieciniece, ar jums reizē uzkāpa divi vīri augšā: cilvēks melnajā ģērbā, kas jūsu acu priekšā vispirms izzuda, bet vēlāk garīdznieka tērpā pārpeldēja upi, un virsnieks. Kurš no abiem jums iedeva ekiju?

Vecā padomāja un tad atteica:

—    Virsnieks.

Pār pūli pāršalca murdoņa.

«Ak,» nodomāja Grenguārs, «šī liecība sašķobīja visu manu pārliecību.»

Bet te mētrs Filips Leljē, ārkārtējais karaliskais prokurors, iejaucās no jauna:

—    Es atgādinu tiesnešu kungiem, ka savā rakstiskajā liecībā, kuru deva smagi ievainotais virsnieks slimības gultā, tas paziņoja, ka tad, kad pie viņa pienācis klāt cilvēks melnajā apmetnī, viņam uzreiz pavīdējusi doma, vai tikai tas neesot tas pats mūks-spoks, jo vairāk tāpēc, ka rēgs neatlaidīgi mēģinājis viņu pierunāt, lai tas stātos sakaros ar apvainoto, un, tā kā kapteinis aizrādījis, ka viņam neesot naudas, iedevis tam ekiju, ar kuru iepriekš minētais virsnieks norēķinājies ar Falurdelu. Šis ekijs tātad ir pekles monēta.

Šāds pārliecinošs arguments, likās, izklīdināja visas Grenguāra un pārējo klausītāju skeptiķu šaubas.

—    Kungi, jūsu rokās ir visi dokumenti, — piebilda ārkārtējais karaliskais prokurors apsēzdamies, — jūs varat apspriest Feba de Šatopera liecību.

Atskanot šim vārdam, apsūdzētā pietrūkās kājās. Viņas galva sniedzās pāri pūlim. Izbijies Grenguārs pazina viņā Esmeraldu.

Esmeralda bija bāla, viņas mati, citkārt tik graciozi sapīti pīnēs un nobārstīti cehiniem, nekārtībā palaisti klaidā sedza tās muguru, lūpas bija zilas, iekritušās acis iedvesa šausmas. Ak vai!

—    Febs? — viņa apmulsusi sacīja. — Kur viņš ir? Ak cienījamie kungi, pirms jūs mani nobendējat, parādiet man žēlastību un pasakiet, vai viņš vēl ir dzīvs?

—   Apklustiet, sieviete! — noteica tiesas priekšsēdētājs. — Par to jums nav nekādas da]as.

—   Ak, apžēlojieties, sakiet man, — vai viņš vēl ir dzīvs? — jaunā meitene atkārtoja, kā lūgšanā salikdama savas skaistās novājējušās rokas, un varēja dzirdēt, kā važas šķindēdamas noslīd gar tās ģērbu.

—   Nu, labi, — dzedri atteica karaliskais prokurors, — viņš ir pie miršanas. Vai nu jūs esat apmierināta?

Nelaimīgā atkrita atpakaļ uz zemā sola, ne vārda neteikusi, bez asarām, bāla kā vaska lelle.

Tiesas priekšsēdētājs noliecās pie cilvēka, kam bija galvā ar zeltu izšūta cepure, mugurā melna mantija, ap kaklu važiņa, zizlis rokā un kas sēdēja tam pie kājām.

—    Tiesas izpildītāj, ievediet otru apsūdzēto!

Visu acis pievērsās durtiņām, kas atvērās un ielaida, Grenguāra sirdij neganti dauzoties, mazu, jauku kaziņu ar apzeltītiem radziņiem un nadziņiem. Graciozais dzīvnieks mirkli palika uz sliekšņa, izstiepis kaklu, it kā, stāvēdams klints malā, vērotu viņa priekšā izpletušos nepārredzamo apvārsni. Bet te pēkšņi tas ieraudzīja čigānieti un, pārlēkdams pāri galdam un protokolista galvai, pāris lēcienos atradās pie Esmeraldas ceļiem. Tad tas graciozi saritinājās pie savas pavēlnieces kājām, it kā izlūgdamies kādu vārdu vai glāstu, taču apsūdzētā palika nekustīgi sēžam, pat nepaskatījusies uz nabaga Džali.

—    Te tev nu bija .. . Tas taču ir tas pats nejaukais dzīvnieks! — iesaucās vecā Falurdela. — Es tās gluži labi pazīstu — kā vienu, tā otru!

Te iejaucās 2aks Šarmoli.

—   Ja tiesneša kungiem labpatīk, tad stāsimies pie kazas nopratināšanas.

Tā tad nu arī bija otra apsūdzētā. Toreiz tiesas lietas par burvestībām, kuras ierosināja pret dzīvniekiem, nebija nekāds retums. Tūkstoš četri simti sešdesmit sestajā gadā starp citiem sīkumiem atrodams interesants izdevumu uzskaitījums sakarā ar prāvu pret Žilu Sulāru un viņa cūku, kurus sodīja par pārkāpumiem Korbeilā. Tajā lietā atrodami izdevumi par bedres rakšanu, kurā iemesta cūka, un maksa par piecsimt Morsanas ostā paņemtām malkas nastiņām, par sodītā pēdējo maltīti — trim pintēm vīna un maizi, ko tas it brālīgi apēdis kopā ar bendi, — pat izmaksa par cūkas uzraudzīšanu un izmitināšanu divpadsmit dienas, rēķinot astoņus Parīzes sū dienā. Dažreiz tiesu orgānu darbība sniedzās vēl tālāk. Tā pēc Kārļa Lielā un Luī Lēnprātīgā kapitulārijām smags sods draudēja pat liesmainiem rēgiem, kas uzdrošinājās pacelties gaisā.

Bet garīgās tiesas prokurors iesaucās:

—    Ja ļaunais gars, kas iemitinājies šajā kazā un līdz šim turējies pretī visādiem vārdojumiem, arī uz priekšu domā sīksti turēties pie savas ļaunprātīgās rīcības un biedēt ar to tiesu, tad mēs brīdinām, ka būsim spiesti pieprasīt tam karātavas vai sārtu.

Grenguārs mirka aukstos sviedros. Šarmoli paņēma no galda čigānietes tamburīnu un ar zināmu kustību turēdams to kazai priekšā, jautāja.

—    Cik ir pulkstenis?

Pavērusies viņā ar saprātīgu skatienu, kaziņa pacēla zeltīto nadziņu un noklaudzināja ar to septiņas reizes. Pulkstenis tiešām bija septiņi. Šausmas pāršalca pār pūli.

Grenguārs neizturēja.

—   Viņa sevi pazudina! — Grenguārs skaļi iekliedzās. — Vai jūs tiešām neredzat, ka tā pati nesaprot, ko dara.

—   Klusāk jūs tur, lauķi, zāles viņā galā! — spalgi uzkliedza tam tiesu izpildītājs.

Zaks Šarmoli, visvisādi izgrozīdams tamburīnu, lika kaziņai izdarīt daudzas citas dīvainas lietas — noteikt datumu, gada mēnesi utt., kam visam lasītājs jau ir bijis liecinieks. Un tiesas lietu iztiesāšanai piemītošo optisko maldu dēļ tie paši skatītāji, kas varbūt ne vienu vien reizi krustcelēs bija applaudējuši Džali nevainīgajām viltībiņām, zem Tiesas pils velvēm tagad jutās izbiedēti no tām. Nebija šaubu — kazā iemiesots pats sātans.

Notikumi ievirzījās vēl ļaunāk, kad karaliskais prokurors izbēra uz grīdas no jau zināmā ādas maisiņa, kas karājās saitītē ap Džali kaklu, dēlīšus ar burtiem un kaza ar kāju sabīdīja no izmētātajiem burtiem liktenīgo vārdu Febs. Burvestība, kurai par upuri bija kritis kapteinis, likās neapgāžami pierādīta, un čigāniete, šī apburošā dejotāja, kas tik daudz reižu bija žilbinājusi garāmgājējus ar savu grāciju, visu acīs pārvērtās šausminošā raganā.

Starp citu, jaunā meitene neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Ne Džali graciozās kustības, ne tiesnešu draudi, ne apslāpētie klausītāju lāsti — nekas neskāra viņas apziņu.

Lai viņa atgūtu samaņu, seržantam tā bija bez žēlastības jāpurina, bet priekšsēdētājam svinīgi jāpaaugstina balss:

—    Meita, jūs piederat pie čigānu cilts, kas aizrāvusies ar burvestībām. Kopā ar apburto kazu-līdzdalībnieci šajā tiesas lietā jūs naktī uz divdesmit devīto martu sadarbībā ar elles spēkiem, ar valdzinājuma un slepenu līdzekļu palīdzību nogalinājāt, nodurot ar dunci, karaļa strēlnieku kapteini Febu de Šatoperu. Vai jūs joprojām to noliedzat?

—   Ak šausmas! — iesaucās jaunā meitene, paslēpdama seju plaukstās. — Manu Feb! Tā ir pekle!

—   Vai jūs joprojām to noliedzat? — salti tincināja tiesas priekšsēdētājs.

—    Un kā vēl noliedzu! —viņa, stingri uzsvērdama, teica un, acīm zibot, piecēlās.

Tiesas priekšsēdētājs bez aplinkiem noprasīja:

—   Tātad kā jūs izskaidrosiet faktus, kas liecina pret jums?

Viņa atbildēja lūstošā balsī:

—    Es jau teicu. Es nezinu. Tas bija garīdznieks. Garīdznieks, kuru es nepazīstu. Tas velnišķīgais garīdznieks, kas mani vajā.

—    Tā gan, — apstiprināja tiesnesis. — Mūks-spoks.

—   Ak tiesneša kungi, esiet žēlsirdīgi! Esmu tikai nabaga meitene …

—    Čigāniete, — piebilda tiesnesis.

Bet te glaimīgā balsī iejaucās Žaks Šarmoli:

—   Ņemot vērā apsūdzētās nožēlojamo liegšanos, es ierosinu pielietot spīdzināšanu.

—   Ierosinājums pieņemts, — atteica tiesas priekšsēdētājs.

Nelaimīgā nodrebēja pie visas miesas. Tomēr pēc āvām apbruņoto sargu pavēles viņa piecēlās un diezgan noteiktiem soļiem, Žakam Šarmoli un garīgās tiesas locekļiem soļojot pa priekšu, devās starp divām ar āvām apbruņotu sargu rindām uz nelieliem vārtiņiem, kas tūdaļ atvērās un tikpat žigli aizcirtās aiz viņas un apbēdinātajam Grenguāram šķita kā rīkle, kas aprijusi čigānieti.

Kad meitene pazuda skatienam, zālē atskanēja žēls ,blējiens. Tā bija mazā kaziņa, kas apraudāja savu pavēlnieci.

Sēde tika pārtraukta. Kāds no padomniekiem ieminējās, ka tiesnešu kungi esot noguruši un ka būtu pārāk ilgi gaidīt spīdzināšanas beigas, taču tiesas priekšsēdētājs viņam iebilda, ka tiesnesim jāprotot uzupurēties pienākuma labā.

— Spītīgā, riebīgā skuķe, — norūca kāds vecs tiesnesis. — Piespiež, lai to spīdzina, kad mēs vēl neesam ēduši vakariņas.

## 2 nodaļas turpinājums par sausā lapā pārvērtušos ekiju

Uzkāpusi un atkal nokāpusi lejā pa vairākām kāpnēm, kas veda gaiteņos — tik tumšos, ka pat dienas laikā tur dega lampas, Esmeralda, joprojām savas baigās pavadonības ielenkta, nonāca kādā drūmā istabā, kurā to grūšus iegrūda sardze. Šī apaļā telpa atradās kādā no masīvo torņu apakšstāviem, kuri vēl šobaltdien laužas cauri jaunās Parīzes mūsdienu ēku slānim, kas stājies vecās Parīzes ēku vietā. Šai kapu pagrabā nebija ne logu, ne arī citu kādu caurumu, izņemot pašu ieeju — zemas, milzīgas dzelzs durvis. Gaismas tomēr te netrūka: mūra masīvā bija ierīkota krāsns, tajā kurējās gaiša uguns, piepildīdama pagraba velvi ar sarkaniem atspīdumiem, noslāpējot nožēlojamo sveces liesmiņu, kura dega kaktā. Dzelzs režģi, kas noderēja, lai aizvērtu krāsns muti, šobrīd pacelti, ļāva saskatīt tikai stienīšu lejasdaļu — gluži kā melnu, asu un retu zobu rindu, kas piešķīra krāsnij līdzību ar pasaku pūķa — liesmas vēmēja rīkli. Šās uguns gaismā cietumniece ieraudzīja visapkārt drausmīgus rīkus, kuru lietošana tai nebija zināma. Istabas vidū gandrīz uz pašas grīdas atradās ādas matracis, bet virs tā karājās siksna ar sprādzi, kas bija piestiprināta pie vara gredzena, kuru savukārt turēja zobos velves vidū izveidots strupdegunis ķēms. Knaibles, lūkšas, plati, trīsstūraini naži, juku jukām samesti, pieblīvēja krāsns muti un kaita uz kvēlojošām oglēm. Kur vien krita krāsns asiņainā blāzma, visur tā apspīdēja tikai baigu rīku haotiskās grēdas.

Šo pekli sauca vienkārši par spīdzināšanas istabu.

Uz matrača nevērīgā pozā sēdēja Pjerā Torterī, profesionālais bende. Viņa palīgi, divi punduri četrstūrainām sejām, apsējušies ādas priekšautus un ģērbušies audekla biksēs, grozīja uz oglēm dzelzs rīkus.

Nabaga meitene veltīgi centās sakopot savu drosmi. Tiklīdz tā bija ienākusi šajā telpā, viņu sagrāba šausmas.

Tiesas pils tiesnešu sardze nostājās vienā pusē, baznīcas tiesas garīdznieki — otrā. Protokolists, tintnīca un galds atradās kaktā.

Mētrs Zaks Šarmoli ar salkanu smaidu pienāca pie čigānietes.

—   Dārgais bērns, — viņš to uzrunāja, — tātad jūs joprojām visu noliedzat?

—    Jā, — izdzisušā balsī viņa atteica.

—   Tādā gadījumā, — turpināja Šarmoli, — mēs būsim spiesti, lai cik tas arī būtu sāpīgi, nopratināt jūs ar lielāku neatlaidību, nekā paši būtu to vēlējušies. Esiet tik laipna un papūlieties apsēsties uz šās gultas. Mētr Pjerā, dodiet jaunkundzei vietu un aizveriet durvis!

Pjerā īgni piecēlās.

—   Ja es aizvēršu durvis, — viņš noburkšķēja, — tad mana uguns izdzisīs.

—   Labi, mans mīļais, atstājiet tās vaļā, — Šarmoli piekrita.

Esmeralda tomēr palika stāvam. Šī ādas gulta, kur sāpēs bija locījušies tik daudz nožēlojamu cilvēku, iedvesa tai bailes. Šausmas stindzināja viņai asinis dzīslās. Jaunā meitene stāvēja nobijusies un trula. Pēc Šarmoli dotā mājiena divi kalpi viņu saņēma un nosēdināja uz gultas. Tie viņai nenodarīja ne mazākās sāpes, bet, tikko tie jaunajai meitenei pielika klāt rokas, tikko tā sajuta ādas guļvietas pieskaršanos, visas asinis viņai saplūda sirdī. Ar klīstošu skatienu Esmeralda aplūkoja istabu. Jaunajai meitenei šķita, ka no visām pusēm pēkšņi sakustas un virzās pret viņu visi šie bezveidīgie moku rīki, kas starp visvisādiem instrumentiem, kādus tā līdz šim bija redzējusi, likās tas pats, kas mēdz būt sikspārņi, tūkstoškāji un zirnekļi kukaiņu un putnu vidū. Jaunajai meitenei šķita, — tie tūdaļ sāks rāpot pa visu viņas miesu, sāks to kost un knaibīt.

—   Kur ir ārsts? — vaicāja Šarmoli.

—    Šeit, — atsaucās kāds cilvēks melnā ģērbā, kuru Esmeralda līdz šim nebija pamanījusi.

Viņa nodrebēja.

—    Jaunkundz, — atskanēja tā pati salkanā garīgās tiesas prokurora balss, — es jums trešo reizi jautāju, vai jūs joprojām noliedzat rīcību, kādā jūs apvaino?

Šoreiz viņai pietika tikai spēka palocīt galvu. Balss viņai neklausīja.

—    Jūs paliekat pie sava? — vaicāja Žaks Šarmoli. — Tādā gadījumā, lai gan esmu par to izmisis, man jāpilda dienesta pienākums.

—    Karaliskais prokurora kungs, — pēkšņi ierunājās Pjerā, — ar ko mēs sāksim?

Šarmoli kādu mirkli vilcinājās kā dzejnieks, kas meklē atskaņu savai dzejai.

—    Ar spāniešu zābaku.

Nelaimīgā uzreiz jutās tik ļoti dieva un visu cilvēku atstāta, ka viņas galva noslīga uz krūtīm kā kaut kas bez dzīvības un spēka.

Bende un ārsts reizē pienāca tai klāt. Tai pašā laikā abi bendes palīgi sāka rakņāties savā pretīgajā arsenālā.

Izdzirdīs drausmīgo rīku žvadžoņu, nelaimīgais bērns nodrebēja kā beigta varde, kurai pieskārusies galvaniskā strāva.

—     Ai, — viņa nočukstēja tik klusu, ka neviens to nesadzirdēja, — ai manu Feb! — Tad viņa atkal iegrima savā stingumā un klusumā kā marmora tēls.

Šis skats būtu saviļņojis ikviena sirdi, tas neaizkustināja tikai tiesnešu sirdis. Likās — pats sātans pratina nelaimīgu, grēcīgu dvēseli pie pekles asinssārtā lodziņa. Šis maigais, tīrais, trauslais radījums arī bija tā nelaimīgā miesa, kurā dzīrās iecirst nagus viss šis drausmīgais zāģu, riteņu un steķu skudru pūznis, tā būtne, kurai vajadzēja kļūt par laupījumu knaiblēm un bendes rupjajām ķetnām. Nabaga sāres graudiņš, ko tiesa atdeva drausmīgajiem spīdzināšanas dzirnakmeņiem!

353

Pa to laiku Pjerā Torterī palīgu tulznainās rokas bija rupji izģērbušas čigānietes brīnišķīgo kājiņu, tās jauko pēdu, kura tik bieži Parīzes krustcelēs bija apbūrusi garāmgājējus ar savu veiklību un skaistumu.

23 456

—   Žēl gan, — norūca pie sevis bende, aplūkodams graciozās un smalkās kājas aprises.

Ja šeit būtu bijis klāt arhidiakons, viņam noteikti šajā brīdī ienāktu prātā viņa simbols par zirnekli un mušu.

Drīz vien nelaimīgā cauri miglai, kas aizklāja tās acis, ieraudzīja, ka tai tika pienests klāt spāniešu zābaks un ka tās kāja, ielikta starp diviem ar dzelzi apkaltiem dēļiem, pazuda šai drausmīgajā moku rīkā. Tad šausmas viņai atkal atdeva spēkus.

—    Ņemiet to nost! — iekaisusi dusmās, viņa uzsauca. Un izslējusies, izspūrušiem matiem piebilda: -— Apžēlojieties!

Jaunā meitene strauji pietrūkās no gultas, lai mestos pie karaliskā prokurora kājām, bet viņas pēda bija iespiesta smagajā ozola un dzelzs bluķī, un viņa saļima uz tā, nespēcīgāka par biti, kuras spārniem piesiets svins.

Pēc Šarmoli dotā mājiena notiesāto atkal uzlika uz gultas, un divas rokas piesēja viņu pie siksnas, kas nokarājās no griestiem.

—   Pēdējo reizi, vai jūs atzīstaties savos noziedzīgajos darījumos? — jautāja Šarmoli ar nesatricināmu labsirdību.

—    Es esmu nevainīga.

—   Tādā gadījumā, jaunkundz, kā jūs izskaidrosiet apstākļus, kas liecina pret jums?

—    Ak vai, monsenjor, es nezinu.

—    Tātad jūs noliedzat?

—    Noliedzu visu.

—   Dariet savu darbu! — pavēlēja Šarmoli bendem Pjerā.

Pjerā pagrieza ceļamskrūves rokturi, spāniešu zābaks sažņaudzās, un nelaimīgā iekliedzās tik drausmīgi, ka to nav iespējams aprakstīt nevienā cilvēka valodā.

—    Stājiet! — sacīja Šarmoli, pievērsdamies bendem. — Vai atzīstaties? — viņš noprasīja čigānietei.

—   Visā atzīstos! — iekliedzās nelaimīgā meitene. — Atzīstos! Atzīstos! Žēlastību!

Viņa bija pārvērtējusi savus spēkus, ejot uz spīdzināšanu. Nabaga bērnu, kura dzīve līdz šim bija bijusi

tik bezrūpīga, tik līksma, tik jauka, tik salda, pirmās sāpes pieveica.

—    Cilvēcīgums liek mani jūs brīdināt, — piezīmēja karaliskais prokurors, — ka pēc atzīšanās jūs sagaida nāve.

—    Es to ceru, — viņa sacīja un atkrita uz gultas pa pusei mirusi, saliekusies divos līkumos, pakārusies siksnās, kas aptvēra viņu un bija sasprādzētas uz krūtīm.

—    Nu, manu skaistulīt, saņemieties taču! — noteica mētrs Pjerā, viņu pieceldams. — Jūs esat uz mata kā tā zelta aitiņa uz ordeņa, kuru nēsā ap kaklu Burgundijas hercogs.

Žaks Šarmoli pacēla balsi:

—   Protokolist, rakstiet! Čigānu meitene, jūs tātad atzīstaties, ka esat piedalījusies pekles dzīrēs, sabatos un burvestībās kopā ar ļauniem gariem, kropļiem un vampīriem? Atbildiet!

—   Jā, — atteica Esmeralda tik klusu, ka tās vārdi saplūda kopā ar viņas elpu.

—   Jūs atzīstaties arī, ka esat redzējusi to aunu, kuram Belcebuls liek parādīties mākoņos, lai sapulcinātu sabatu, un kurš redzams vienīgi raganām?

—    TOC \o "1-3" \h \z Jā.

—   Vai jūs atzīstaties, ka esat pielūgusi Botometa galvas, šos nešķīstos templiešu elkus?

—    Jā.

—    Ka pastāvīgi esat bijusi saskarē ar velnu, kas pieradinātas kazas veidā saukta tagad pie atbildības?

—    Jā.

—    Beidzot, vai jūs atzīstaties, ka ar sātana un ar rēga palīdzību, kurš tautā iedēvēts par mūku-spoku, naktī uz divdesmit devīto martu jūs esat nogalinājusi kapteini Febu de Šatoperu?

Čigānietes lielo acu izdzisušais skatiens apstājās pie tiesneša un nenodrebot, nestostīdamās viņa automātiski atbildēja:

—    Jā.

Acīm redzot viņas dvēselē viss jau bija salūzis.

— Pierakstiet, protokolist! — sacīja Šarmoli un, pagriezies pret spīdzinātājiem, piebilda: — Atraisiet apsūdzēto un aizvediet atpakaļ uz tiesas sēžu zāli!

Kad apsūdzētajai noāva spāniešu zābaku, baznīcas tiesas prokurors apskatīja viņas no sāpēm pamirušo kāju. — Nu, — viņš teica, — nekādas lielas vainas nav. Jūs esat iekliegušies laikā. Jūs varētu vēl dejot, skaistulīti

Tad viņš vērsās pie garīgās tiesas kolēģiem: — Beidzot tiesai viss kļuvis skaidrs! Tas ir iepriecinoši, kungi! Jaunkundzei jāatzīst, ka mēs ar viņu esam apgājušies, cik vien iespējams, maigi.

## 3 beigas nodaļai par sausa lapa pārvērtušos ekiju

Kad Esmeralda bāla un klibodama atgriezās tiesas zālē, to saņēma vispārējas apmierinātības čuksti. Kas attiecas uz klausītājiem, tad viņi ar to izteica gandarītas nepacietības jūtas, kādas cilvēks izbauda teātrī pēc pēdējā starpbrīža, redzot, ka priekškars paceļas un luga tuvojas atrisinājumam. Kas attiecas uz tiesnešiem, tad viņos uzdzirkstīja cerība, ka drīz vien varēs ēst vakariņas. Arī mazā kaziņa aiz prieka ieblējās. Tā gribēja skriešus mesties pretī savai pavēlniecei, bet to piesēja pie sola.

Bija jau gandrīz iestājusies nakts. Sveces, kuru skaits nebija palielināts, apgaismoja zāli tik skopi, ka nevarēja atšķirt pat tās sienas. Tumsa ietina visus priekšmetus gluži kā miglā. Šur tur no tumsas tikko jaušami iznira tiesnešu vienaldzīgās sejas. Tiem iepretī, garās zāles galā, tumšajā fonā izcēlās neskaidrs, balts plankums. Tā bija apsūdzētā.

Viņa ar grūtībām bija aizvilkusies līdz savai vietai. Kad Šarmoli valdonīgi bija aizgājis līdz savai vietai, viņš apsēdās, pēc tam tūliņ piecēlās un, apvaldīdams pašapmierinātības jūtas par sasniegtajiem panākumiem, paziņoja:

— Apsūdzētā it visā atzinās.

-— Čigānu meita, — jautāja tiesas priekšsēdētājs, — vai jūs atzināties, ka esat nodarbojusies ar maģiju un prostitūciju un nogalinājusi Febu de Šatoperu?

Jaunās meitenes sirds sažņaudzās. Tumsā bija dzirdama viņas elsošana. — Visu, ko vien vēlaties, — viņa dziestošā balsī atbildēja, — tikai nobeidziet mani ātrāk!

—   Baznīcas tiesas karaliskais prokurora kungs, —* sacīja priekšsēdētājs, — tiesa ir gatava uzklausīt jūsu secinājumu.

Mētrs Šarmoli izvilka šausminoša biezuma burtnīcu un, neganti žestikulēdams, ar pārspīlētu izteiksmīgumu, kāds raksturīgs tiesnešiem, sāka lasīt runu latīņu valodā, kurā visi apsūdzētās vainīguma pierādījumi dibinājās uz Cicerona perifrazēm un bija pamatoti ar citātiem no viņa mīļākā rakstnieka Pļauta komēdijām. Mēs nožēlojam, ka nevaram sniegt lasītājiem šo ievērojamo sacerējumu. Orators runāja ar apbrīnojamu centību. Viņš nebija paguvis izlasīt ne ievadu, kad sviedri tam jau klāja deniņus, bet acis, likās, izsprāgs no pieres.

Piepeši — tieši kāda perioda vidū mētrs Šarmoli apklusa, un viņa skatiens, parasti diezgan labsirdīgs un pat mazliet muļķīgs, sāka šķilt zibeņus.

—   Kungi, — viņš iesaucās (šoreiz franču valodā, jo tas burtnīcā nebija rakstīts), — sātans tik lielā mērā iejaukts šajā prāvā, ka viņš pats atrodas šeit un ņirgājas par tiesas varenību. Skatieties!

Tā runādams, viņš ar roku norādīja uz mazo kaziņu, kas, redzēdama, ka Šarmoli žestikulē, domāja, ka tai jādara tāpat, un, aptupusies un tricinādama bārdeli, sāka, cik nu vien labi spēdama, atdarināt ar priekškājiņām baznīcas tiesas karaliskā prokurora patētisko pantomīmu, kas bija — ja vien lasītājs to atceras — viena no tās vispievilcīgākajām spējām. Šis notikums, šis pēdējais pierādījums atstāja lielu iespaidu. Kaziņai sasēja kājas, un karaliskais prokurors turpināja savas daiļrunības plūdus.

Runa bija ļoti gara, toties tās nobeigums bija lielisks. Te būs tās pēdējais teikums; pievienojiet visam tam klāt Šarmoli aizsmakušo balsi un žestus:

—    Ideo, Domni, coram stryga demonstrata, crimine patente, intentione criminis existente, in nomine sanctae ecclesiae Nostrae-Dominae Pctrisiensis, quae est in saisina habendi omnimodam altam et bassam justitiam in illa hac intemerata Civitatis insula, tenore praesentium declaramus nos requirere, primo, aliquandam pecuniariam indemnitatem; secundo, amendationem honorabilem ante portalium maximum Nostrcie Dominae, ecclesiae cathedralis; tertio, sententiam in virtule cujus ista stryga cum sua capella, seu in trivio vulgariter dieto la Greve, seu in insula exeunte in fluvio Sequanae, juxta pointam jaidini regalis, executae sint. [130][1] Šī sieviete, godājamie kungi, apsūdzēta burvestībā, un viņas noziedzīgā rīcība ir pierādīta; es, rīkodamies Parīzes Dievmātes katedrāles vārdā., kurai piešķirtas Vecpilsētas salas robežās augstākas * jurisdikcijas tiesības, paziņoju klātesošajiem, ka pieprasu, pirmkārt, piespriest viņai naudas sodu, otrkārt, piespriest viņai publiskas grēku nožēlas sodu Parīzes Dievmātes katedrāles portāla priekšā; treškārt, spriedumu, saskaņā ar kuru šī burve tiktu sodīta ar nāvi kopā ar savu kazu laukumā, ko vienkāršā tautas valodā sauc par Grevi, vai uz Sēnas upes salas, netālu no karaliskajiem dārziem

Viņš uzlika savu cepurīti un apsēdās.

—    Eheu! Bassa latinitas! [131] [1] — Ak vai! Barbaru latīņu valoda (latīn.). Tulk. — nopūtās satriektais Grenguārs.

Tad blakus apsūdzētajai piecēlās otrs vīrs melnā mantijā. Tas bija viņas aizstāvis. Izsalkušie tiesneši sāka kurnēt.

—    Aizstāvi, izsakieties īsi! — priekšsēdētājs brīdināja.

—    Priekšsēdētāja kungs, — atbildēja aizstāvis, — tā kā mana atbildētāja atzinusies savā noziegumā, man godājamiem tiesneša kungiem atliek pateikt tikai vienu. Saliešu likuma teksts skan: «Gadījumā, ja rēgs aprijis cilvēku un pieķerts šajā noziegumā, tad viņam jāmaksā naudas sods astoņi tūkstoši denjē vai divsimt zelta sū apmērā.» Vai tiesas palāta nebūtu tik laipna nepiespriestu manai aizstāvamai naudas sodu?

—    Teksts novecojies, — piezīmēja ārkārtējais karaliskais prokurors.

—    Nego [132] [1] Noliedzu (latīn.). Tulk., — iebilda aizstāvis.

—    Balsosim! — ierosināja kāds padomnieks. — Noziegums ir pierādīts, un ir jau vēls.

Tiesa stājās pie balsošanas, neizejot no zāles. Tiesneši pievienojās vairākuma domām, jo viņi steidzās. Zāles tumsā bija redzams, kā cits pēc cita ikviens noņēma savu cepurīti par atbildi drūmajam jautājumam, kādu tiem čukstēdams uzdeva priekšsēdētājs. Nabaga apsūdzētā likās tos vērojam, tomēr viņas aizmiglojušās acis nekā neredzēja.

Pēc tam protokolists sāka kaut ko rakstīt; vēlāk viņš pasniedza priekšsēdētājam garu pergamenta tīstokli.

Nelaimīgā izdzirdēja, ka pūlis sakustējās, ka iešķindējās sagrūzdamies pīķi un ledaina balss sacīja:

—    Čigānu meitene, tās dienas dienvidū, kuru labpatiks noteikt mūsu visžēlsirdīgajam karalim, jūs nogādās ratos vienā kreklā, basām kājām, ar virvi ap kaklu pie Parīzes Dievmātes katedrāles galvenā portāla, un te, visiem dzirdot, jūs nožēlosiet grēkus ar divas mārciņas smagu sveci rokā; no turienes jūs aizvedīs uz Greves laukumu, kur jūs pakārs un nosmacēs pie pilsētas karātavām, tāpat arī jūsu kazu; turklāt jūs nomaksāsiet garīgajai tiesai trīs luidorus soda naudas par saviem veiktajiem un atzītajiem noziegumiem: par burvestībām, maģiju, miesas kārību un Feba de Satopera kunga nogalināšanu. Lai dievs pieņem jūsu dvēseli!

—   Ak, tie ir murgi! — nočukstēja čigāniete, un juta, ka kādas rupjas rokas to aiznes.

## 4 «LASCIATE OGNI SPERANZA» [133]

Viduslaikos ikviena galīgi pabeigta celtne aizņēma tikpat daudz vietas apakš zemes, cik virs zemes. Ikvienai pilij, ikvienam cietoksnim, ikvienai baznīcai — ja vien tā nebija celta uz pāļiem kā Parīzes Dievmātes katedrāle — bija apakšzemes stāvi. Katedrālēs bija it kā vēl otras, paslēptas katedrāles — zemas, drūmas, noslēpumainas, tumšas un mēmas, kas atradās zem dienu un nakti gaismas aplietā ērģeļu un zvanu skaņu pilnā virsējā joma; dažreiz tās noderēja par kapličām. Pilīs, cietokšņos tās bija cietumi, dažreiz arī kapu pagrabi, dažreiz abi divi kopā. Šīm varenajām celtnēm, kuru izveidošanos un kuru augšanas likumību mēs jau esam paskaidrojuši citur, bija ne tikvien pamati, bet arī, tā sakot, saknes, kas iesniedzās dziļi zemē, sazarodamās tādu pašu istabu, galeriju, kāpņu veidā, kādi bija virszemes celtnē. Tādējādi katedrāles, pilis, cietokšņi līdz pusei bija iegrimuši zemē. Celtnes pagrabi bija otra celtne, kurā vajadzēja nokāpt, nevis uzkāpt un kuras pazemes stāvi saskārās ar virszemes stāvu blāķi, tāpat kā saskaras ezerā atspulgotie apkārtējie meži un kalni ar patieso mežu un kalnu pakāji.

Sentantuāna cietoksnī, Parīzes Tiesas pilī, Luvrā šīs pazemes celtnes izmanto par cietumiem. Šo cietumu stāvi, jo dziļāk tie ietiecās zemē, jo arvien neērtāki un tumšāki tie kļuva. Tie bija tikpat kā pieaugošu šausmu zonas. Dante nebūtu atradis neko piemērotāku savai ellei. Parasti šie cietumi-piltuves nobeidzās ar akmens maisiem, kur Dante bija novietojis savu sātanu, bet kur sabiedrība tolaik mēdza ieslēgt uz nāvi notiesātos. Ja kāda nelaimīga būtne reiz tur nokļuva — ardievu gaisma, gaiss, dzīve, ogni speranza [134] ! no turienes tā iznāca tikai, lai dotos uz karātavām vai sārtu. Dažreiz notiesātie tur satrūdēja arī dzīvi. Cilvēku tiesa to dēvēja par aizmirstību. Starp sevi un cilvēkiem notiesātais juta uz galvas gulstamies akmeņu un cietumu blāķi, un viss cietums, viss šis masīvais cietoksnis likās tam kā milzīga, sarežģīta mehānisma atslēga, kas šķir to no dzīvo pasaules.

Un tādā bedrē, tādā pēc Luī Svētā pavēles izraktā akmens maisā Turnelas pazemes cietumā, acīm redzot baidīdamies no tā, ka apsūdzētā neizbēgtu, ieslēdza arī Esmeraldu, kas bija notiesāta uz nāvi pakarot. Visa milzīgā Tiesas pils ar savu smagumu gūlās uz viņas galvas. Nabaga mušiņa, kas nespēja pakustināt ne pašu mazāko no tās akmeņiem.

Tiesa, providence un sabiedrība bija vienlīdz netaisna pret viņu: nevajadzēja nemaz tik daudz nelaimju un spīdzināšanas, lai salauztu tik trauslu radījumu.

Un tā nu viņa ir te, pamesta tumsā, apglabāta, aprakta, iemūrēta. Ikviens, kam gadītos to redzēt šajā stāvokli un kas agrāk redzējis to smejošu dejojam saulē, būtu nodrebējis: auksta kā nakts, salta kā nāve; vēja pūsma vairs neplivināja viņas matus, cilvēka balss neaizsniedza tās dzirdi, dienas gaisma neatstarojās viņas acīs. Sagumusi divos līkumos, važu nospiesta, notiesātā sēdēja blakus ūdens krūzei un maizes gabalam uz salmu klēpja ūdens peļķē, kas tecēja no mitrajām karcera sienām; nekustīga, gandrīz rimusi elpot, viņa vairs nejuta mokas. Febs, saule, dienvidus brīvais gaiss, Parīzes ielas, deja un aplausi, saldtīksmie mīlas čuksti divatā ar virsnieku, bet tad garīdznieks, savedēja, duncis, asinis, spīdzināšana, karātavas, tas viss viņai dažbrīd atausa atmiņā — te kā dziedoša, zeltaina parādība, te kā riebīgi murgi; bet tā bija tikai drausmīga, neskaidra cīņa, kas gaisa tumsā, vai arī tikai tāla muziķa, kas skanēja tur augšā, zemes virsū, un kas nesniedzās līdz tam dziļumam, kādā viņa bija nokritusi.

Kopš jaunā meitene atradās šeit, viņa nebija ne nomodā, ne arī gulēja. Šajā cietumā, zem šā nelaimes sloga viņa vairs nespēja atšķirt nomodu no sapņa, sapni no īstenības, tāpat kā dienu no nakts. Viss sajaucās, sadrupa, plandījās un neskaidri izplūda domās. Viņa vairs nejuta, nesaprata, nedomāja, brīžiem tikai sapņoja. Nekad vēl dzīva būtne nebija atradusies tik tuvu nebūtībai.

Tā sastingusi, it kā ledū sasalusi, pārakmeņojusies Esmeralda tik tikko dzirdēja, kā divas trīs reizes dienā kaut kur virs viņas galvas klaudzēdama atvērās lūka, neielaizdama ne gaismas stariņa; pa šo lūku kāda roka iemeta viņai rupjas maizes garozu. Bet faktiski šie regulārie apmeklējumi bija vienīgā saite, kas cietumniecei bija palikusi ar cilvēkiem.

Tikai viens troksnis joprojām neapzinīgi lika saspringt nelaimīgās dzirdei. Virs viņas galvas caur velves apsūnojošiem akmeņiem sūcās cauri mitrums, un pēc vienmērīgiem starplaikiem krita zemē ūdens lāse. Cietumniece truli ieklausījās šai troksnī, kuru radīja piliens, krītot peļķē tai līdzās.

Šīs krītošās ūdens lāses peļķē arī bija vienīgā dzīvības zīme, kas bija ap viņu, vienīgais pulkstenis, kurš atzīmēja laiku, vienīgā skaņa, kas atlidoja no visiem zemes trokšņiem.

Lai visu pateiktu, jāsaka — laiku pa laikam jaunā meitene šai dubļu un tumsas kloākā juta, ka te šur, te tur pār tās kāju vai roku pārskrēja kaut kas auksts, un viņa nodrebēja.

Cik ilgi cietumniece te bija pavadījusi, to viņa nezināja. Viņa tikai atcerējās, ka kaut kur par kādu bija nolasīts nāves spriedums, atcerējās, ka pēc tam viņu aiznesa un viņa atmodās tumsā un klusumā, sastingusi aiz aukstuma. Jaunā meitene sāka rāpties četrrāpus, bet važas iešķindējās, un dzelzs gredzens iegriezās viņai potītēs. Cietumniece pārliecinājās, ka visapkārt tai bija sienas un zem viņas — ūdens pārklātas akmens plātnes un salmu klēpis. Nebija ne lampas, ne vēdlodziņa. Tad viņa bija apsēdusies uz salmiem un dažreiz, lai mainītu stāvokli, apmetās uz akmens kāpņu pēdējā pakāpiena, kas atradās viņas kamerā.

Reiz Esmeraldai ienāca prātā skaitīt drūmās minūtes, kuras tai mērīja krītošās ūdens lāses, bet drīz vien viņas galvas nogurušo smadzeņu nožēlojamā piepūle pārtrūka pati no sevis un jaunā meitene iegrima stingumā. Beidzot kādu dienu vai nakti (jo pusnakts vai dienvidus bija vienlīdz tumši šajās kāpnēs) viņa virs savas galvas izdzirdēja stiprāku troksni nekā parasti, kad cietuma sargs nesa tai maizi un ūdens krūzi. Viņa pacēla galvu un ieraudzīja iesarkanu gaismu, kas lauzās cauri plaisām durvīs vai vākā virs lūkas, kas bija ierīkota šā akmens maisa velvē.

Tai pašā laikā nožvadzēja smagais aizšaujamais, lūkas vāks, iečīkstējies savās sarūsējušajās virās, pacēlās, un Esmeralda ieraudzīja laternu, roku un divu vīriešu kājas. Durvis bija pārāk zemas, lai redzētu ari viņu galvas. Gaisma sagādāja cietumniecei tik skaudras sāpes, ka viņa aizvēra acis.

Kad jaunā meitene tās atkal atvēra, durvis bija aizvērtas, pārnesamā laterna atradās uz kāpņu pakāpiena, bet viņas priekšā stāvēja tikai viens pats vīrietis. Melns muka ģērbs ievīkstīja viņu no galvas līdz pašām kāju pedam, tadas pašas krāsas kapuce slēpa viņa seju. Nebija redzams nekas — ne viņa seja, ne rokas. Tas bija it kā garš, melns līķauts, zem kura jautās kaut kas dzīvs. Nenovērsdama acu, meitene dažus mirkļus vērās šajā spokā. Tomēr ne viens, ne otrs nebilda ne vārda. Varēja nodomāt, ka te ir sastapušies divi akmens tēli. Šajā kapu pagrabā likās dzīvas tikai divas lietas: laternas dakts, kas mitrumā sprēgāja, un ūdens lāses, kuras, krizdamas no velves, pārtrauca šo nevienmērīgo sprakšķēšanu ar saviem vienmuļajiem šļakstiem un lika drebēt laternas atspulgam koncentriskos apļos, kas aizslīdēja pa eļļainās lāmas virsmu.

Beidzot cietumniece pārtrauca klusumu:

—    Kas jūs esat?

—    Garīdznieks.

Šis vārds, izruna, balss noskaņa lika viņai nodrebēt.

Garīdznieks turpināja dobjā balsī, uzsvērdams vārdus:'

—    Vai jūs esat gatava?

—    Kam tad?

—    Nāvei.

—    Akr — viņa iesaucās, — vai tā būs drīz?

—    Rīt.

Esmeraldas galva, kas pacēlās prieka, atkal smagi noslīga uz krūtīm.

—    Tas vēl ir bezgala ilgi! — viņa nomurmināja. — Vai viņiem grūti to izdarīt šodien?

—   Tātad jūs esat ļoti nelaimīga? — brīdi klusējis, jautāja garīdznieks.

—    Man ir tik auksti, — atteica cietumniece.

Viņa aptvēra rokām kāju pēdas — ierasta kustība

nelaimīgajiem, kas cieš aiz aukstuma, ko mēs jau ievērojām pie Rolanda torņa vientuļnieces, — zobi tai klabēja.

Garīdznieks, likās, pārlaida skatienu kameras velvēm.

—   Bez uguns! Bez gaismas! Ūdenī! Tas ir drausmīgi!

—    Jā, — jaunā meitene atteica ar to pārsteigto sejas izteiksmi, kādu viņai bija piešķīrusi ņelaime. — It visiem zvīļo diena. Kāpēc man dota vienīgi nakts?

—    Vai jūs zināt, — pēc krietna klusēšanas brīža jautāja garīdznieks, — kāpēc jūs atrodaties šeit?

—    Liekas — es to zināju, — viņa atbildēja, pārvilkdama ar izdēdējušo pirkstiņu pār uzacīm, it kā vēlēdamās palīdzēt savai atmiņai, — bet tagad vairs nezinu.

Pēkšņi Esmeralda sāka raudāt kā bērns:

—   Es gribētu tikt ārā no šejienes, kungs. Man ir auksti, man bail. Kaut kādi dzīvnieki rāpo pa manu miesu.

—    Labi, sekojiet man!

To sacīdams, viņš satvēra cietumnieci aiz rokas. Nelaimīgā bija pārsalusi, tomēr garīdznieka roka šķita viņai salta.

—   Ak! — viņa nočukstēja. — Tā ir nāves ledainā roka. Kas jūs īsti esat?

Garīdznieks atmeta kapuci.

Jaunā meitene skatījās. Tās priekšā atradās drūmā seja, kas tik ilgi bija viņu vajājusi, dēmona galva, kas bija piepeši parādījusies pie Falurdelas virs viņas dievinātā Feba galvas, tās acis, kuras viņa bija redzējusi kvēlojam blakus duncim.

Šā cilvēka parādīšanās, kas Esmeraldai vienmēr bija tik liktenīga, kas bija viņu grūdusi no nelaimes nelaimē līdz pašai spīdzināšanai, izrāva viņu no truluma. Jaunai meitenei šķita, ka blīvais šķidrauts, kas it kā bija pārvilcies pār viņas atmiņu, pārplīstu. Ikkatrs viņas drūmā piedzīvojuma sīkums, sākot ar nakts ainu pie Falurdelas līdz pašam tiesas spriedumam, kuru nolasīja Turnelas tornī, vienā rāvienā atausa viņas atmiņā, nevis juceklīgi un miglaini kā līdz šim, bet skaidri, spilgti, asi, dreboši, šausminoši. Šīs pa daļai izgaisušās, pārmērīgu ciešanu gandrīz izdeldētās atmiņas no jauna atdzīvināja drūmais stāvs, kas atradās viņas tuvumā, līdzīgi tam, kā uguns tuvums uz balta papīra liek izcelties neredzamiem, ar simpātisko tinti uzrakstītiem burtiem. Cietumniecei likās — visas viņas sirds brūces atveras_un sāk atkal asiņot.

—   A! —. viņa iekliedzās, krampjaini nodrebēdama un aizklādama ar plaukstām acis. — Tas ir tas pats garīdznieks!

Un, bezspēcīgi nolaidusi rokas, viņa palika sēžam, nodurtu galvu, acis pievērsusi zemei, mēma, drebēdama vienā drebēšanā.

Garīdznieks raudzījās viņā tādām acīm, kādām raugās vistu vanags, kas ilgi riņķojis gaisā virs nabaga cīrulīša, kurš paslēpies rudzu druvā, un kas tad, pamazām sašaurinot sava lidojuma milzīgos lokus, pēkšņi kā zibens metas virsū savam laupījumam un notver to drebošu savos nagos.

—    Dariet galu! Dariet galu! Dodiet pēdējo triecienu! — Un Esmeralda ar šausmām ierāva galvu plecos kā aitiņa, kas gaida miesnieka cirtienu.

—    Tātad es jums iedvešu šausmas? — garīdznieks beidzot vaicāja.

Notiesātā neatbildēja.

—    Vai es jums iedvešu šausmas? — viņš atkārtoja jautājumu.

Čigānietes lūpas savilkās, it kā gribēdamas smaidīt.

—     Jā, — sacīja jaunā meitene, — bende vienmēr smejas par notiesāto. Cik mēnešu viņš mani vajā, draud man, biedē mani! Ak dievs, cik es gan būtu bijusi laimīga bez viņa! Viņš ir tas, kas mani iegrūda bezdibenī! Ak debesis! Viņš ir tas, kas nogalināja… viņš ir tas, kas nogalināja viņu, manu Febu!

Raudādama rūgtas asaras un paceldama acis pret garīdznieku, meitene sacīja:

—    Ai nožēlojamais! Kas jūs esat? Ko es jums esmu nodarījusi? Jūs taču mani ienīstat! Par ko īsti?

—    Es tevi mīlu! — iekliedzās garīdznieks.

Cietumnieces asaras pēkšņi apsīka. Trulu skatienu

viņa pavērās garīdzniekā. Vajātājs bija nokritis pie viņas kājām un dedzināja viņu ar savām liesmainajām acīm.

—    Vai dzirdi? Es tevi mīlu, — viņš sauca vēlreiz.

—    Ak, kas tā par mīlestību! — nodrebēdama nočukstēja nelaimīgā.

—    Tā ir atstumtā mīlestība.

Abi kādu brīdi klusēja, savu pārdzīvojumu smaguma nospiesti: viņš — neprātīgs, viņa — trula.

—    Klausies, — beidzot sacīja garīdznieks, un neparasts miers pārņēma viņu. — Tu visu uzzināsi. Es teikšu tev to, ko līdz šim pat sevī neesmu lāgā uzdrošinājies atzīties, kad es zagšus iztaujāju savu sirdsapziņu tais klusajās nakts stundās, kad tumsa ir tik dziļa, ka, liekas, pats dievs jau mūs vairs neredz. Klausies! Pirms es sastapu tevi, jaunā meitene, es biju laimīgs…

—    Arī es! — viņa tikko dzirdami izdvesa.

—     Nepārtrauc mani! Jā, es biju laimīgs, vismaz es domāju, ka tāds esmu. Es biju šķīsts, mana dvēsele bija kristālskaidri dzidra. Lepnāka, starojošāka nekā visiem bija mana vienmēr paceltā galva. Garīdznieki mācījās no manis tikumību, zinātnieki — gudrību. Jā, zinātne man bija viss. Tā bija man māsa, un ar to man pietika. Tikai, gadiem ritot, mani pārņēma citas domas. Ne vienu vien reizi, kad man garām gāja kāda sieviete, mana miesa nodrebēja. Šis dzimuma spēks, šī asiņu balss, kuru es, neprātīgs jauneklis, uzskatīju uz visiem laikiem nomāktu, ne vienu vien reizi drudžaini sāka raustīt svinīgo solījumu važas, kas mani, nelaimīgo, sien pie altāra saltajiem akmeņiem. Bet gavēnis, lūgšanas, mācības, miesas kaislību nomērdēšana atkal atdeva dvēselei varu pār miesu. Turklāt es vairījos sieviešu. Starp citu, man vajadzēja tikai atvērt grāmatu, un visa manu netiklo tieksmju dvinga izkliedējās zinātnes spožuma priekšā. Pēc nedaudziem mirkļiem es jutu, ka no manis aizbēg tālu projām visas pasaulīgās rupjās un jutekliskās tieksmes, un es atkal atguvu mieru, apskaidrotību un skaidrumu mūžīgās taisnības rāmās gaismas mirdzumā. Kamēr sātans mani kārdināja ar miglainām parādībām, kas pagāja man garām te dievnamā, te uz ielas, te pļavās, tās tikai īsu brīdi pavīdēja manos sapņos, un es tās viegli pārvarēju. Ak vai, ja arī tagad esmu uzvarēts, tad vainojams tur ir dievs, kas, radot cilvēku un sātanu, nav apveltījis tos ar vienādu spēku. — Klausies … Reiz …

Te garīdznieks apklusa, un cietumniece dzirdēja, kā no viņa krūtīm izlauzās gārdzošas un vaidpilnas nopūtas.

Viņš turpināja:

—     … Reiz es stāvēju, atbalstījies pret savas celles palodzi. — Kādu grāmatu gan es tobrīd lasīju? Ak, tas viss griežas kā viesulis man galvā! Es lasīju. Manas celles logi bija laukuma pusē. Te pēkšņi dzirdu bungu rīboņu un mūzikas skaņas. Sašutis par to, ka mani iztraucējuši manās pārdomās, es paskatījos uz laukumu.

To, ko redzēju es, redzēja arī citi bez manis, un tomēr šī aina nebija radīta cilvēka acīm. Tur, laukuma vidū, — bija pusdienlaiks, saule stāvēja augstu, — dejoja jauna meitene. Tā bija tik brīnum daiļa, ka dievs to būtu atzinis skaistāku nekā pašu dievmāti un būtu izredzējis par savu māti, būtu vēlējies dzimt no viņas, ja tā vien būtu dzīvojusi toreiz, kad viņš iemiesojās cilvēkā! Viņai bija melnas un mirdzošas acis, viņas tumšajās sprogās, kad uz tām krita saules stari, daži mati iedzirkstījās kā zelta pavedieni. Straujajā dejā kājas nevarēja saskatīt, tāpat kā spieķus nevar saskatīt, ritenim strauji griežoties. Ap jaunās meitenes galvu, viņas melnajās matpīnēs saulē viznēja metala plāksnītes, ietverdamas viņas pieri kā zvaigžņu vainagā. Meitenes zilganais tērps, kā nosēts vizuļiem, dzirkstīja kā tūkstoš zelta mirgām nobārstīta vasaras nakts. Viņas lokanās, brūnās rokas savijās un atkal atraisījās ap viņas vidukli kā divas lentas. Jaunās meitenes auguma formas bija pārsteidzoši skaistas. Ak starojošais tēls, kura mirdzums nenobālēja pat saules staru gaismā! Ak vai, jaunā meitene, tā biji tu. Pārsteigts, apskurbis, apburts es ļāvu sev vaļu lūkoties viņā. Es raudzījos tevī tik ilgi, līdz pēkšņi nodrebēju aiz šausmām: es jutu — burvība mani sagrābj savā varā.

Aizelsies garīdznieks uz brīdi atkal apklusa. Tad turpināja:

— Jau pa pusei apburts, es pūlējos rast kādu atbalstu, lai noturētos savā krišanā. Es atcerējos tos slazdus, kādus sātans man bija jau izlicis. Būtne, kas atradās manu acu priekšā, bija tik pārdabiski skaista, ka to varēja uzsūtīt vienīgi debesis vai pekle. Tā nebija parasta, no zemes pīšļiem radīta meitene un skopi no iekšienes apgaismota ar sievietes dvēseles svārstīgo staru. Tas bija eņģelis! Tomēr tumsas, nevis gaismas, bet liesmu caurausts eņģelis. Tajā brīdī, kad to domāju, es ieraudzīju tavā tuvumā kazu, sātana dzīvnieku, kas izsmiedams raudzījās manī. Pusdienas saulē tās radziņi šķita no uguns. Tad es sapratu, ka tās ir sātana lamatas, un vairs nešaubījos, ka tu nāc no pašas pekles un tu nāc, lai pazudinātu mani.

Te garīdznieks pavērās cietumnieces sejā un dzedri piebilda:

—    Tā es domāju vēl tagad. Bet tikmēr tavs valdzinājums pamazām sāka iedarboties uz mani, tava deja man sagrozīja galvu, es jutu, ka noslēpumainā indeve sāk manī iedarboties, viss, kam vajadzēja būt nomodā, aizmiga manā dvēselē, un, līdzīgi ļaudīm, kas iemieg sniegā nāves miegā, es radu baudījumu, ļaujoties šai snaudai. Bet te pēkšņi tu sāki dziedāt. Ko, nožēlojamais, es vairs varēju darīt! Tava dziedāšana bija vēl valdzinošāka nekā tava deja. Es gribēju bēgt. Neiespējami. Es biju kā pienaglots, es biju kā ieaudzis zemē. Man likās — plātņu marmors man sniedzas līdz ceļgaliem. Bija jāpaliek līdz beigām. Kājas man šķita saltas kā ledus, galva dega. Beidzot, varbūt iežēlojusies par mani, tu mitējies dziedāt, tu pazudi. Žilbinošās parādības atblāzma pamazām izdzisa man acīs, valdzinošās mūzikas atbalss izgaisa man ausīs. Tad es atkritu loga kaktā, nekustīgāks un vārgāks nekā no pjedestāla nogrūsts tēls. Vakara zvanu skaņas mani atmodināja. Es piecēlos, es bēgu, bet — ak vai! — kaut kas manī bija sabrucis, kas nespēja vairs piecelties, kaut kas negaidot ieradies, no kā vairs nespēju izbēgt.

Viņš brīdi atkal apklusa, tad turpināja:

—   Jā, kopš šīs dienas manī radās cilvēks, kuru es sevī nepazinu. Es mēģināju ķerties pie saviem parastajiem līdzekļiem — klostera, altāra, darba, grāmatām. Neprāts! Ai, cik tukša skaņa ir zinātnei, kad tu izmisumā, pilns kaislības mēģini rast tajā patvērumu! Vai tu zini, jaunā meitene, kas allaž nostājās manu acu priekšā starp grāmatu un mani? Tu, tava ēna, tavs žilbinošais tēls, kas reiz bija šķērsojis telpu manu acu priekšā. Bet šis tēls bija jau citāds; tas bija tumšs, drūms, ļaunprātīgs kā melns aplis, kas ilgi ņirb acu priekšā tam neuzmanīgajam, kas cieši pavēries saulē.

Nespēdams no tā nekādi atbrīvoties, vienmēr dzirdēdams tavu dziesmu dūcam ausīs, vienmēr redzēdams tavas kājas dejojam uz lūgšanu grāmatas, miegā aizvien juzdams, kā tava miesa pieskaras manējai, es vēlējos tevi atkal redzēt, pieskarties tev, zināt, kas tu esi, pārliecināties, vai tu atbilsti tam ideālajam tēlam,

kāds man par tevi iespiedies atmiņā, bet varbūt arī tādēļ, lai, redzot īstenību, drupu drupās sabirztu mans sapnis. Lai nu būtu kā būdams, es cerēju, ka jaunais iespaids izkliedēs pirmo, tā ka šis pirmais man bija kļuvis nepanesams. Es tevi meklēju. Es ieraudzīju tevi., Ak posts! Kad biju tevi redzējis pāris reižu, man gribējās tevi redzēt tūkstošiem reižu, es gribēju tevi redzēt vienmēr. Tad — vai gan var noturēties uz šās velna nogāzes? — es vairs nepiederēju sev. Otru pavediena galu, kuru sātans bija piesējis pie maniem spārniem, viņš bija piestiprinājis pie tavas kājiņas. Es sāku klīst un klaiņāt tāpat kā tu. Es tevi gaidīju zem lievenēm, es uzglūnēju tev no sava torņa augstuma. Ik vakaru atgriezos atpakaļ arvien vairāk un vairāk savaldzināts, arvien vairāk izmisis, arvien vairāk apburts, kļuvis arvien neprātīgāks!

Es zināju, kas tu esi — ēģiptiete, čigāniete, gitana, zingāra, — vai gan varēja šaubīties par apburšanu? Paklausies! Es cerēju, ka tiesas prāva atbrīvos mani no burvestībām. Kādreiz ragana bija apbūrusi Bruno d'Astu; viņš pavēlēja to sadedzināt un atveseļojās. Es to zināju. Gribēju izmēģināt šo līdzekli. Vispirms es mēģināju aizliegt tev parādīties Dievmātes katedrāles laukumā, cerēdams, ka tevi aizmirsīšu, ja tu vairs nerādīsies. Tu nepievērsi uzmanību aizliegumam. Tu atgriezies. Tad man iešāvās prātā doma tevi nolaupīt. Kādu nakti es mēģināju to izdarīt. Mēs bijām divi. Mēs jau bijām tevi saķēruši, kad pēkšņi uzradās tas nelietis virsnieks. Viņš tevi atbrīvoja. Ar to viņš lika pamatu tavai, manai un savai nelaimei. Beidzot, nezinādams, ko darīt, es denuncēju tevi garīgajai tiesai.

Es domāju, ka tikšu izdziedēts tāpat kā Bruno d'Asts. Es nenoteikti' cerēju, ka tiesas prāva nodos tevi manās rokās, ka cietumā es tevi panākšu, es tevi iegūšu, tur tu man vairs nevarēsi izbēgt, man likās — tu jau pietiekami ilgi esi turējusi mani savā varā un tagad savukārt es iegūšu tevi savā varā. Kad dara ļaunumu, tad jādara tas līdz galam. Ir neprāts apstāties pusceļā! Grēka galējībā slēpjas neprātīga laime. Garīdznieks un ragana var savienoties baudā ari uz salmu klēpja cietumā! Tātad es denuncēju tevi. Tieši tajā laikā sasto-

poties es arī biedēju tevi. Sazvērestība, ko es gatavoju pret tevi, negaiss, kuru es krāju pār tavu galvu, izpaudās draudos un uzliesmojumos. Tomēr es joprojām vilcinājos. Mans plāns bija drausmīgs, un tas lika man to atvairīt.

Varbūt es būtu no tā atteicies pavisam, varbūt mana drausmīgā doma būtu gājusi bojā manās smadzenēs, nedodot augli. Man šķita, ka tikai no manis vien ir atkarīgs tas, vai turpināt vai pārtraukt šo prāvu. Bet katra ļauna doma ir nežēlīga un grib tikt iedzīvināta. Bet tur, kur es uzskatīju sevi visvarenu, liktenis izrādījās varenāks par mani. Vai manu! Vai manu! Sis liktenis sagrāba tevi un pameta tevi zem tās mašīnas šausmīgajiem riteņiem, kuru es tik nodevīgi izgatavoju! Klausies! Es tuvojos nobeigumam.

Kādu dienu — bija tāda pati saulaina diena — redzu, man garām paiet cilvēks, min tavu vārdu un smejas, un acīs viņam kvēl baudkāre. Nolādēts! Es viņam sekoju. Pārējo tu pati zini.

Viņš apklusa.

Jaunā meitene nespēja rast citu vārdu kā vien:

—    Ai manu Feb!

—    Nepiemini šo vārdu! — iesaucās garīdznieks, spēcīgi saspiezdams viņas roku. — Ai nožēlojamie, kas mēs esam, šis vārds ir pazudinājis mūs visus! Vai arī drīzāk mēs paši esam pazudinājuši cits citu neizskaidrojamās likteņa rotaļas dēļ! Tu ciet, vai ne? Tev ir auksti, tumsa padara tevi aklu, cietuma sienas tevi ieslēdz, bet varbūt tavas dvēseles dziļumā vēl mājo gaisma, lai arī tā būtu tava bērnišķīgā mīlestība pret šo vieglprātīgo cilvēku, kas rotaļājas ar tavu mīlestību. Bet es, manī pašā ir cietums, manī pašā ir ziema, ledus, izmisums; nakts ir manā dvēselē.

Vai tu maz zini, ko esmu izcietis? Es biju klāt tavā tiesas sēdē. Es sēdēju uz sola kopā ar garīgajiem tiesnešiem. Jā, zem vienas no šīm mūku kapucēm locījās pazudinātais. Kad tevi atveda, es biju tur; kad tevi pratināja, es biju tur. Vilku midzenis! Tas bija mans noziegums, tās bija man domātas karātavas, kuru aprises lēnām pacēlās pār tavu pieri. Ik liecinieku, ik pierādījumu, ik aizstāvju runu es dzirdēju; es varētu

saskaitīt ik soli tavā sāpju ceļā; es biju klāt, kad tas mežonīgais nezvērs… Ai! Es neparedzēju, ka tevi spīdzinās. Klausies! Es sekoju tev līdzi moku istabā. Urdzēju, kā tevi izģērba, kā tevi puskailu tvarstīja bendes nekrietnās rokas. Es redzēju tavu kājiņu, — es būtu aldevis valsti par to, lai uzspiestu uz tās skūpstu un mirtu, es redzēju, kā šo kājiņu, kas, ja tā uzkāptu man uz. galvas un to sašķaidītu, dotu man neizsakāmu baudījumu, — es redzēju, kā šo kājiņu saspiež drausmīgais spāniešu zābaks, kas dzīvas būtnes locekļus pārvērš asiņu javā. Ai nožēlojamais! Kamēr es to skatīju, man zem svēttērpa bija duncis, ar kuru es urdīju sev krūtis. Tavam pirmajam vaidam atskanot, es to iedūru sev miesā, atskanot otram, — tas būtu caurdūris manu sirdi! Skaties! Manuprāt, tās vēl tagad asiņo.

Viņš atrāva vaļā svēttērpu. Tiešām, krūtis bija kā tīģera nagu saplosītas, un sānos bija redzama diezgan plata un slikti aizdzijusi brūce.

Cietumniece šausmās atkāpās atpakaļ.

— Ai jaunā meitene, — teica garīdznieks, — apžēlojies par mani! Tu uzskati, ka esi nelaimīga, ak vai! Tu vēl nezini, kas ir nelaime! Ak, mīlēt sievieti! Būt garīdzniekam, būt nīstam! Mīlēt šo sievieti ar visu savu dvēseles nevaldāmo niknumu, just, ka par niecīgāko viņas smaidu tu atdotu visas savas asinis, savu dvēseli, savu labo vārdu, savu dvēseles glābšanu, nemirstību un mūžību, zemes un aizkapa dzīvi; nožēlot, ka tu neesi ne karalis, ne ģēnijs, ne imperators, ne ercenģelis, ne dievs, lai noliektu pie tās kājām vispazemīgāko no vergiem, lai dienu un nakti lolotu to savos sapņos un domās, un redzēt, ka tā iemīlējusies karavīra formas ģērbā, un spēt viņai piedāvāt tikai netīru garīdznieka svēttērpu, kas izraisa viņā tikai bailes un riebumu. Un, beidzoties vai nost aiz greizsirdības un sašutuma, būt par liecinieku tam, ka viņa izšķērdīgi atdod nožēlojamam, plānprātīgam balamutem savas mīlas un skaistuma pērles. Redzēt, kā šī miesa, kuras formas degtin dedzina, — šīs tik maigās krūtis, šī āda trīs un sarkst zem cita skūpstiem. Ai debesis! Mīlēt viņas kāju, viņas roku; viņas plecus, augu nakti mocoties uz savas celles akmens klona, sapņot par viņas zilganajām dzīs

liņām, par brūno ādu un redzēt, ka visi glāsti, ar kādiem tu esi sapņojis viņu apveltīt, noveduši vienīgi pie ciešanām! Redzēt, ka esi panācis vienīgi to, ka noguldīji viņu uz ādas gultas! Ai, tās ir īstas knaibles, pekles ugunī nokaitētas knaibles! Ai, laimīgs tas, kuru pārzāģē uz pusēm vai četros gabalos sarausta zirgi! Vai tu zini ilgu nakšu mokas, kādas pārcieš cilvēks, kad asinis verd, galva plīst pušu, zobi iecērtas rokās, kad nežēlīgie bendes gluži kā uz sarkani nokaitētiem režģiem bez atelpas spīdzina viņu ar mīlas sapņiem, greizsirdību, izmisumu! Jaunā meitene, apžēlojies! Ļauj man mirkli atvilkt elpu! Noslauki, es tevi lūgtin lūdzu, sviedrus, kas lielās lāsēs rit pār manu pieri. Bērns, plosi mani ar vienu roku, bet glāsti ar otru! Apžēlojies, jaunā meitene, apžēlojies!

Garīdznieks valstījās pa ūdens pārplūdināto akmens klonu un dauzīja galvu pret akmens pakāpienu stūriem. Jaunā meitene klausījās viņā, raudzījās viņā.

Kad garīdznieks novārdzis un aizelsies apklusa, viņa pusbalsī atkārtoja:

—    Ai manu Feb!

Garīdznieks vilkās uz ceļiem pie viņas.

—    Es tevi lūgtin lūdzu, — viņš iesaucās, — ja tev ir sirds krūtīs, neatstum mani! Ak, es tevi mīlu! Es esmu nožēlojams! Kad tu izrunā šo vārdu, nelaimīgā, tad man liekas, — tu zobiem plosi manas sirds šķiedras! Apžēlojies! Ja tu nāc no pašas pekles, es došos tev līdz. Esmu darījis visu, lai tur nokļūtu. Pekle, kurā būsi tu, būs mana paradīze. Tava seja ir skaistāka par paša dieva seju! Ak, saki! Tu nevēlies manis. Tajā dienā, kad sieviete atstumj tādu mīlestību kā manējā, kalniem vajadzētu sagrūt, Ak, ja tu vēlētos! Ak, cik mēs varētu būt laimīgi! Mēs bēgtu, — es tevi piespiestu bēgt, — mēs aizbrauktu, kaut kur, mēs atrastu zemes virsū vietu, kur saule spīd spožāk, koki ir zaļāki un debess zilāka nekā citur! Mēs mīlētu viens otru, mēs saliedētu savas dvēseles, un mēs viens pēc otra kvēlotu mūžīgās slāpēs, kuras kopā un bez atelpas remdētu no neizsīkstošā mīlas kausa!

Viņa pārtrauca to ar šausminošiem, spalgiem smiekliem.

—    Parau gieties, svēto tēv, jums zem nagiem ir dsinis!

Garīdznieks kādu brīdi palika stāvam kā pārakmeņojies, acis pievērsis savai rokai.

—     Nu lai ir, jā! — viņš atbildēja ar savādu maigumu. — Apvaino mani, izsmej mani, moci mani, tikai nāc, iesim! Pasteigsimies! Tas notiks rītdien, es tev saku. Greves karātavas, tu zini! Tās vienmēr ir gatavas. Tas ir drausmīgi! Redzēt tevi braucam šajos ratos! Ai, apžēlojies! Es nekad līdz šim nebiju jutis, cik ļoti tevi mīlu. — Ai, nāc man līdz! Tu pagūsi mani iemīlēt pēc tam, kad būšu tevi izglābis. Tu varēsi mani nīst tik ilgi, cik vien tu vēlēsies. Tikai nāc! Rītdien! Rītdien! Karātavas! Tava nāves soda izpildīšana! Ai, glābies! Pasaudzē mani!

Viņš saķēra to aiz rokas, viņš bija apjucis, gribēja aizvest to ar varu.

Cietumniece pievērsa tam savu stingo skatienu.

—    Kas noticis ar manu Febu?

—    Ak, — sacīja garīdznieks, atlaizdams viņas roku, — jūs esat nežēlīga!

—    Kas noticis ar manu Febu? — viņa dzedri atkārtoja.

—    Viņš ir miris, — iesaucās garīdznieks.

—    Miris! — viņa joprojām ledaina un nekustīga sacīja. — Ko tad jūs man te stāstāt par dzīvi?

Viņš neklausījās cietumniecē.

—    Ak jā, — viņš čukstēja, it kā runādams pats ar sevi, — viņš droši vien ir miris. Asmens dziļi ietriecās viņa miesā. Man liekas, — dunča smaile skāra viņa sirdi. Ai, es pats mitu šā dunča smailes galā!

Jaunā meitene metās uz viņu kā satrakota tīģera māte un ar necilvēcīgu spēku atgrūda viņu līdz kāpņu pakāpieniem.

—     Ej projām, briesmoni! Ej projām, slepkava! Lai mūsu abu asinis atstāj tev uz pieres mūžam neizdzēšamu kauna zīmi! Piederēt tev, garīdzniek? Nekad! Nemūžam! Nekas mūs nesavienos, pat pekle ne! Ej projām, nolādētais! Nemūžam!

Garīdznieks paklupa pret pakāpienu. Klusēdams viņš atbrīvoja kājas no sava ģērba krokām, paņēma laternu un gausi devās augšā pa kāpnēm, kas veda uz durvīm; tad viņš atvēra durvis un izgāja ārā.

Te pēkšņi jaunā meitene ieraudzīja, ka viņa galva no jauna parādījās; seja tam bija drausmīga; no niknuma un izmisuma aizsmakušā balsī garīdznieks nogārdza:

— Es tev saku — viņš ir miris!

Viņa nokrita ar seju uz zemi, un nekas vairs nebija dzirdams, izņemot ūdens lāšu nopūtas, kas tumsā lika virmot peļķei.

## 5 MĀTE

Nedomāju, ka visā pasaulē būtu kas iepriecinošāks par tām domām, kādas mostas mātes sirdī, redzot sava bērna mazo kurpīti. Sevišķi, ja tā ir svētku, svētdienas, krustāmā kurpīte; kurpīte, izšūta līdz pašai zolītei, kurpīte, ar kuru bērns nav spēris vēl nevienu pašu solīti. Šī kurpīte ir tik gracioza un tik sīciņa, tā tik acīm redzami nav derīga iešanai, ka mātei liekas — viņa redz savu bērnu. Viņa tai uzsmaida, skūpsta to, sarunājas ar to. Viņa jautā pati sev, vai iespējams, ka kājiņa varētu būt tik maza, un, ja pat bērns ir kaut kur projām, pietiek ar sīko kurpīti, lai mātes acu priekšā rastos maigā un trauslā radījuma tēls. Viņai šķiet, ka viņa to redz, redz it visu, dzīvu, līksmu, redz bērna maigās rociņas, apaļo galviņu, šķīstās lūpas, skaidrās acis ar zilganajiem baltumiem. Ja ārā ir ziema, — viņš ir šeit, viņš rāpo pa paklāju, čakli kāpj uz soliņa, un māte dreb, baiļodamās, ka tikai viņš nepieiet pārāk tuvu ugunij. Ja ir vasara, viņš rāpo pa pagalmu, pa dārzu, rauj zālīti, kas aug starp bruģa akmeņiem, vientiesīgi, bez bailēm aplūko lielos suņus, lielos zirgus, rotaļājas ar gliemežvāciņiem, ar puķēm un liek dārzniekam, kas atrod smiltis puķu dobēs un zemi gatvēs, pukoties. Viss smejas, viss mirdz, viss rotaļājas ap bērnu tāpat kā viņš pats — pat vēsmiņa un saules stars draiskuļojas cits par citu viņa smalkajās matu sprodziņās. Visu to mātes acu priekšā uzbur kurpīte, tiklīdz viņa uz to paskatās, un liek mātes sirdij izkust kā vaskam ugunī.

liet, kad bērns ir zaudēts, tad šie tūkstoši priecīgo, apburošo maigo tēlu, kas drūzmējas ap sīko kurpīti, kļūst par drausmīgu ciešanu avotu. Skaistā, izšūtā kurpīte nav vairs nekas cits kā spīdzināšanas rīks, kas bez atelpas plosa mātes sirdi. Šajā sirdī trīs tā pati stīga — pati apslēptākā, pati jūtīgākā stīga, tikai eņģeļa vietā, kas tai glāstoši pieskaras, šoreiz to rausta dēmons.

Kādu rītu, kad maija saule parādījās pie tumši zilajām debesīm, — kādu fonu parasti Garofalo mīl izvēlēties, gleznojot Noņemšanu no krusta, — Rolanda torņa vientuļniece izdzirdēja riteņu čarkstoņu, zirgu pakavu klaudzoņu un dzelžu žvadzoņu, kas atskanēja no Greves laukuma. Viņa tam nepievērsa lielu uzmanību un, aizsegusi ar matiem ausis, lai tik stipri nedzirdētu troksni, no jauna, stāvēdama uz ceļiem, atdevās tā nedzīvā priekšmeta aplūkošanai, kuru tā dievināja nu jau piecpadsmit gadu. Šī mazā kurpīte, kā mēs jau minējām, bija viņai visa pasaule. Tajā bija ieslodzīta viņas doma, un atbrīvot no turienes viņu varēja vienīgi nāve. Cik daudz rūgtu pārmetumu, aizkustinošu žēlabu, lūgšanu un elsu vientuļniece bija raidījusi pret debesīm šā apburošā, rožainā zīda nieciņa dēļ, to zināja vienīgi Rolanda torņa drūmā celle. Nekad vairāk izmisuma nebija izlējies pār tik jauku un graciozu lietiņu.

— Ak manu meitiņ! — viņa gaudās. — Manu nabaga, dārgo, mazo meitiņ! Es tevi vairs neredzēšu. Tātad visam beigas! Man joprojām liekas — it kā tas būtu tikai vakar noticis, Mans dievs, mans dievs, labāk jau nemaz nebūtu man viņu dāvājis, ja gribēji tik ātri viņu atņemt. Vai tad tev nav zināms: mūsu bērni ieaug mūsu miesā, un māte, kas zaudējusi bērnu, zaudē arī ticību dievam? Ai, es nelaimīgā, kāpēc es todien izgāju no mājas? Dievs kungs! Dievs kungs! Ja tu man tā atņēmi meitu, tad tu laikam nekad neesi redzējis mani kopā ar viņu, kad es to sildīju pavisam jautru pie sava ugunskura, kad tā, man uzsmaidīdama, zīda manu krūti, kad es tai liku pārskraidīt kājelēm pār savām krūtīm līdz pašām lūpām? Ak, ja tu būtu tanī mirklī palūkojies uz mums, tu būtu par mums iežēlojies, būtu iežēlojies par mūsu laimi, nebūtu atņēmis manu vienīgo mīlestību, kas man vēl palikusi sirdī. Vai tiešām es biju tik nicināms radījums, dievs kungs, ka tu nevarēji uz mums paskatīties, pirms mūs nosodīji? Vai manu! Vai manu! Rau, kurpīte, bet kur palikusi kājiņa? Kur viss pārējais? Kur ir bērns? Mana meitiņa, mana meitiņa! Ko viņi ar tevi izdarījuši? Dievs kungs, atdod man viņu! Mani ceļi ir noberzti jēli, piecpadsmit gadus tevi lūdzot, mans dievs, vai ar to nepietiek? Atdod man viņu uz dienu, uz stundu, uz minūti, vienu pašu mirklīti, dievs kungs! Un tad nogrūd mani uz mūžu mūžiem peklē sātanam! Ak, ja es zinātu, kur velkas pa zemi tava tērpa vīle, es ieķertos tajā ar abām rokām un izlūgtos no tevis, lai tu atdod manu bērnu! Rau, kur ir viņas mazā kurpīte! Vai tev nav tās žēl, dievs kungs! Kā tu varēji nosodīt nabaga māti uz tādām mokām piecpadsmit gadu? Svētā jaunava, svētā debesu jaunava, atdod man manu Jēzus bērniņu, man viņu atņēma, man viņu nolaupīja, aprija uz viršiem apaugušas pļaviņas, izdzēra viņas asinis, apkrimta viņas kauliņus! Labā dievmāte, apžēlojies par mani! Manu meitiņ! Es gribu redzēt savu meitu! Kas man no tā, ja viņa atrodas paradīzē? Man nav vajadzīgi tavi eņģeļi, man vajadzīgs mans bērns! Es esmu lauvas mātīte, man vajadzīgs mans lauvēns! Ai, es valstīšos pa zemi, skaldīšu akmeņus ar savu galvu, es pazudināšu savu dvēseli, nolādēšu, dievs kungs, tevi, ja tu paturēsi sev manu bērnu! Tu taču redzi gluži labi, kā es esmu sev sakodusi rokas, dievs kungs! Vai gan žēlsirdīgais dievs vairs nepazīst žēlastību? Ak, nedodiet man neko citu kā vien sāli un rupju maizi, lai tikai ar mani ir mana meitiņa, lai tikai viņa kā saulīte mani sasildītu! Ak vai, dievs mans kungs, es esmu tikai nicināma grēciniece, bet mana meitiņa mani atkal padarītu dievticīgu. Aiz mīlestības pret viņu mana sirds bija pilna ticības; tās smaidā es saskatīju tevi, it kā manā priekšā būtu atvērušās pašas debesis. Ak, kaut es varētu tikai vienu reizi, vienu pašu reizīti uzaut šo kurpīti viņas rožainajā kājiņā, es mirtu, tevi svētīdama, labā, svētā jaunava! — Ai, piecpadsmit gadu! Viņa tagad būtu jau pieaugusi! Nelaimīgais bērns! Kā, vai tiešām es viņu vairs nekad neredzēšu, pat ne debesīs! Jo tur taču es nenokļūšu. Ai mokas! Redziet — te ir viņas kurpīte, un tas ir viss, kas palicis pāri.

Nelaimīgā metās pie kurpītes, kas viņai ilgus gaclus In ja mierinājuma un izmisuma avots, un krūtis plosīja elsas kā zaudējuma pirmajā dienā, jo mātei, kas savu bērnu zaudējusi, pirmā diena velkas mūžīgi. Šādas sāpes nekad nenoveco. Lai arī sēru drēbes novalkājas un i/balo, — sirds joprojām tinas sērās.

Šajā mirklī atskanēja līksmas un skanīgas balsis, cellei gāja garām bērni. Ik reizi, kad tā ieraudzīja vai izdzirdēja bērnus, nabaga māte steidzīgi vien paslēpās sava kapa pagraba tumšākajā kaktā un, kā likās, gribēja dziļi jo dziļi iespiest galvu akmenī, lai tikai nedzirdētu viņus. Šoreiz, gluži otrādi, tā strauji pietrūkās kājās un sāka kāri klausīties. Kāds no puišeļiem bija ieminējies:

— Tas tāpēc, ka šodien kārs čigānieti.

Ar pēkšņu lēcienu, kāds īpatnējs zirneklim, kad tas metas uz mušu, tīmeklim sašūpojoties, viņa pieskrēja pie lodziņa, kas, kā jau tas zināms, atradās Greves laukumi) pusē. Un tiešām, pie pastāvīgajām karātavām bija pieslietas trepes, un bende kārtoja važas, kas bija no lietus sarūsējušas. Apkārt stāvēja daži cilvēki.

Smejošo bērnu bariņš jau bija aizskrējis tālu projām. Vientuļniece meklēja ar acīm kādu garāmgājēju, kuru tā varētu iztaujāt. Viņa pamanīja līdzās savai mītnei garīdznieku, kas izlikās lasām kopējo lūgšanu grāmatu, bet kuru patiesībā daudz mazāk interesēja aizrežģotie Svētie raksti nekā karātavas, kurām tas palaikam uzmeta drūmu un niknu skatienu. Vientuļniece pazina viņā Zozasas arhidiakonu, svētu cilvēku.

—   Svētais tēvs, — viņa vērsās pie garīdznieka, — ko tur šodien kārs?

Garīdznieks palūkojās viņā un neko neatbildēja; vientuļniece atkārtoja jautājumu. Tad viņš atteica:

—    Es nezinu.

—   Te skrēja garām bērni un sacīja, ka čigānieti, — turpināja vientuļniece.

—    Iespējams, — atbildēja garīdznieks.

Tad Paketa Šantflerī izplūda skaļos smieklos.

—   Mana māsa, — sacīja arhidiakons, — jūs laikam ārkārtīgi nīstat čigānietes?

—      Un kā vēl nīstu! — iesaucās vientuļniece, — tās ir raganas, bērnu zaglesI Viņas aprija manu mazo meitiņu, manu bērnu, vienīgo bērnu! Man nav vairs sirds. Viņas man to ir aprijušas.

Vientuļniece izskatījās briesmīga. Garīdznieks salti to uzlūkoja.

—    Viņu vidū ir viena, kuru es sevišķi nīstu un kuru esmu nolādējusi, — vientuļniece turpināja. — Viņa ir jauna, viņai ir tikpat daudz gadu, cik būtu bijis manai meitai, ja tās māte nebūtu apēdusi manu meitiņu. Ik reizes, kad šī jaunā čūska iet garām manai cellei, asinis dzīslās man vārās.

—   Nu, tad priecājieties, mana māsa, — sacīja garīdznieks, salts kā kapa akmens tēls, — tieši viņu jūs arī redzēsiet mirstam.

Garīdznieka galva noliecās uz krūtīm, un viņš devās projām.

Vientuļniece priecīgi sasita plaukstas.

—   Es viņai pareģoju, ka viņa tur nonāks! Paldies, svēto tēv! — viņa nosauca tam pakaļ.

Un viņa lieliem soļiem sāka staigāt gar savas celles dzelzs stieņiem, izspūrusi, zvērojošām acīm, uzgrūzdamās ar plecu mūrim, ar tādu izsalkušu izskatu kā vilku mātei, kas ilgu laiku bijusi badā un nu sajūt, ka maltītes laiks tuvu.

## 6 trĪs DAŽĀDI VEIDOTAS VĪRIEŠU SIRDIS

Febs tomēr nebija miris. Tādiem cilvēkiem kā viņš dzīvība ir sīksta. Kad mētrs Filips Leljē, karaliskais ārkārtējais prokurors, pateica nabaga Esmeraldai: «Viņš ir pie miršanas,» — tad to pasacīja vai nu aiz pārskatīšanās, vai arī jokodams. Kad arhidiakons bija atkārtojis notiesātajai: «Viņš ir miris,» — tad faktiski viņš par Febu nezināja neko, tomēr tā domāja, pieļāva šādu domu, rēķinājās ar to, nešaubījās par to, cerēja uz to. Viņam būtu bijis ļoti grūti dot sievietei, kuru viņš mīlēja, labas ziņas par savu sāncensi. Ikviens vīrietis viņa vietā būtu rīkojies tāpat.

Ar to nav teikts, ka Feba ievainojums nebūtu bijis smags, tomēr ne tik nopietns, kā arhidiakons to bija cerējis. Godājamais dziednieks, pie kura naktssardzes kareivji Febu tūlīt aiznesa, veselu nedēļu bija baiļojies par viņa dzīvību un pat pateicis to viņam latīņu valodā. Tomēr jaunība bija ņēmusi virsroku, un, kā tas bieži atgadās, par spīti visām prognozēm un diagnozēm, daba sadomāja pajokoties, un slimnieks izveseļojās ārstam deguna priekšā. Vēl tad, kad Febs gulēja slimības gultā pie godājamā dziednieka, viņu nopratināja Filips Leljē un garīgās tiesas izmeklētāji, kas slimajam bezgala apnika. Tāpēc kādā jaukā rītā, juzdamies labāk, viņš atstāja aptiekāram kā samaksu par zālēm savus zelta piešus un aizbēga. Tā laika tiesa daudz nerūpējās par kriminālās prāvas faktu skaidrību un precizitāti. Ka tikai apsūdzētais tika pakārts — tas bija viss, ko tā prasīja. Turklāt tiesnešiem jau tā bija pietiekami daudz pierādījumu pret Esmeraldu. Viņi domāja, ka Febs ir miris, un ar to viņiem pietika.

Febs savukārt nez cik tālu nebija aizbēdzis. Viņš gluži vienkārši piebiedrojās savai rotai, kas stāvēja garnizonā Kēanbrī ciemā, Ildefransā, dažu pasta staciju attālumā no Parīzes.

Galu galā Febu nebūt nevaldzināja doma stāties pašam tiesas_ priekšā. Viņš neskaidri nojauta, ka būs smieklīgs. īstenībā viņš pats nezināja, ko lai domā par visu šo notikumu. Būdams neticīgs un tomēr māņticīgs kā visi kareivji, kas vispirms ir tikai kareivji, viņš netika skaidrībā, prātodams par šo dēku, ne par kazu, ne par dīvainajiem apstākļiem, kādos bija noritējusi viņa sastapšanās ar Esmeraldu, ne arī par mazāk dīvaino veidu, ar kādu tā viņam bija ļāvusi uzminēt savu mīlestību, ne par to apstākli, ka tā ir čigāniete, un visbeidzot par mūku-spoku. Visā šajā dēkā kapteinis nojauta vairāk maģiju nekā mīlestību; iespējams, ka čigāniete patiesi bija ragana, varbūt pats sātans, varbūt tā bija vienkārši komēdija vai, runājot tā laika valodā, bezgala nepatīkama mistērija, kurā viņš pats tēloja visai neveiklu lomu — piekautā un apsmietā lomu. Kapteinis jutās apkaunots. Viņš izbaudīja to pašu kaunu, kuru mūsu Lafontēns tik apbrīnojami raksturojis vārsmā:

Apkaunots kā lapsa, kuru noķērusi vista.

Starp citu, Febs cerēja, ka viss šis notikums nekļūs zināms plašai sabiedrībai, ka viņa vārds, viņam klāt neesot tiesā, tiks pieminēts tur vienīgi garām ejot, katrā gadījumā tas neatskanēs ārpus Turnelas tiesas zāles. Šajā ziņā viņš nekļūdījās, jo tolaik vēl nepublicēja Tiesas ziņas, un, tā kā nepagāja ne nedēļa, ka netiktu dzīvs verdošā katlā iemests kāds naudas viltotājs vai sadedzināts ķeceris vienā no neskaitāmajām Parīzes tiesas spriedumu izpildīšanas vietām, tad ļaudis bija tik ļoti pieraduši redzēt visās krustcelēs veco, feodālo Temidu kailām rokām un uzrotītām piedurknēm veicam savu darbu pie karātavām, bendes bluķiem un kauna stabiem, ka neviens tam gandrīz nepievērsa uzmanību. Augstākās sabiedrības cilvēki diez vai maz zināja notiesāto vārdus, kurus veda garām līdz ielu stūrim, un vienkāršā tauta tikai ar patiku baudīja šo rupjo maltīti. Nāves soda izpildīšana bija ielas dzīves ikdienišķa parādība, tāda pati pīrādznieka panna vai dīrātāja asinspirts. Bende bija tāds pats miesnieks, tikai mazliet drūmāks nekā otrais.

Tātad Febs diezgan ātri mitējās domāt par burvi Esmeraldu vai Similaru, kā viņš to dēvēja, par dunča cirtienu, kuru tam devusi čigāniete vai mūks-spoks (viņu tas maz interesēja — kurš īsti), un par prāvas iznākumu. Tiklīdz viņa sirds kļuva brīva, tajā atgriezās Flērdelisas tēls. Kapteiņa Feba sirds, tāpat kā tolaiku fizika, necieta tukšumu.

Turklāt uzturēšanās Kēanbrī [135] ciemā bija visai garlaicīga. Šis ciems, kuru apdzīvoja kalēji un govju ganes ar sasprēgājušām rokām, bija tikai gara būdiņu un mājeļu rinda, kas stiepās krietnu pusjūdzi abpus lielceļa, vārdu sakot, īsta aste.

Flērdelisa, viņa priekšpēdējā aizraušanās, bija skaista meitene ar apburošu pūru. Tātad kādā jaukā rītā, pavisam atveseļojies un domādams, ka pēc diviem mēnešiem čigānietes lieta jau izbeigta un aizmirsta, iemīlējies kavalieris, dīžādamies uz zirga, piejāja pie Gondelorjē namdurvīm.

Febs nepievērsa nekādu uzmanību diezgan lielajam ļaužu pūlim, kas bija sapulcējies laukumā Dievmātes katedrāles priekšā; viņš iedomājās, ka tagad ir maija mēnesis un tas droši vien ir kāds gājiens; viņš piesēja zirgu pie piebrauktuves gredzena un līksmi uzskrēja pa kāpnēm augšā pie savas skaistās līgavas.

Viņa bija viena pati ar māti.

Flērdelisai visu laiku kā akmens gūlās uz sirds atmiņas par burvi, viņas kazu un nolādēto ābeci; nemieru radīja arī Feba ilgstošā prombūtne. Bet, kad Flērdelisa ieraudzīja kapteini ienākam, viņa seja izskatījās tik pievilcīga, svārki tik jauni, zobena siksna tik spīdoša un skatiens tik kaisls, ka viņa pietvīka aiz patikas. Dižciltīgā jaunava arī pati bija valdzinošāka nekā jebkad. Viņas krāšņie, gaišie mati bija sapīti brīnišķīgās matpīnēs, pati viņa bija ģērbusies zilā kā debesis tērpā, kas tik ļoti piestāv gaišmatainām sievietēm, — tā bija koķetība, kuru tai bija iemācījusi Kolomba, — bet acis tik maigas mīlas tvīksmes pilnas, kas dara tās vēl daiļākas.

Febs, kas sen jau nebija redzējis skaistules, izņemot Kēanbrī ciema vieglprātīgās sievietes, bija apskurbis no Flērdelisas, un tas piešķīra mūsu virsniekam tik laipnas un smalkas manieres, ka tika tūdaļ noslēgts miers. Pat Gondelorjē kundzei, kas joprojām noraudzījās uz tiem no sava dziļā atzveltnes krēsla, pietrūka spēka Febu sabārt. Kas attiecas uz Flērdelisu, tad viņas pārmetumi izgaisa maigā dūdošanā.

Jaunā meitene sēdēja pie loga, joprojām izšūdama savu Neptūna grotu. Kapteinis atbalstījās pret savas līgavas krēsla atzveltni, un viņa pusbalsī laipni to rāja:

—     Kas tad jums īsti bija noticis šais divos garajos mēnešos, ļaunais?

—      Zvēru jums, — atbildēja Febs, mazliet samulsis no jautājuma, — jūs esat tik daiļa, ka varat sagrozīt galvu pat arhibīskapam.

Viņa nevarēja atturēties nepasmaidījusi.

—     Labi, labi, mans kungs, bet atstājiet mierā manu skaistumu un atbildiet uz manu jautājumu.

—     Lai notiek, dārgo māsīc, mani izsauca uz garnizonu.

—     Uz kurieni tas ir, esiet tik laipns un to pasakiet. Un kāpēc jūs neatnācāt atvadīties?

—     Kēanbrī ciemā.

Febs bija sajūsmā, ka pirmais jautājums deva tam iespēju izvairīties no otrā.

—     Bet tas taču ir tepat tuvumā! Kā tad jūs ne reizi neieradāties mani apciemot?

Te nu Febs diezgan nopietni apjuka.

—    Tāpēc ka … dienests … turklāt, burvīgo māsīc, es biju slims.

—     Slims! — viņa nobijusies atkārtoja.

—     Jā . .. ievainots.

—     Ievainots!

Nabaga bērns ļoti uzbudinājās.

-— Ai, neuztraucieties par to, — Febs nevērīgi atteica, — tie ir nieki. Strīds, zobena trieciens. Vai tas jūs maz var interesēt!

—     Nevar mani interesēt? — iesaucās Flērdelisa, paceldama pret viņu savas asaru pilnās, skaistās acis. — Ak, to teikdams, jūs nesakāt to, ko domājat. Kas tas ir par zobena triecienu? Es gribu zināt visu.

—     Nu redziet, dārgo, skaisto māsīc, mēs saķildojāmies ar Maē Fedī, jūs zināt? Virsnieks no Senžermēnanlē, un mēs mazlietiņ viens otram saskrāpējām ādu. Tas arī viss.

Melis kapteinis zināja gluži labi, ka goda lietas vienmēr paceļ vīrieti sievietes acīs. Un tiešām — Flērdelisa raudzījās uz Febu, drebēdama aiz bailēm, patikas un apbrīnas. Tomēr viņa nebija pavisam nomierinājusies.

—     Kaut tikai jūs būtu pavisam vesels, manu Feb! — viņa sacīja. — Es nepazīstu jūsu Maē Fedī, tomēr viņš ir nejauks cilvēks. Un par ko tad jūs saķildojāties?

Te Febs, kura iztēlei nepiemita sevišķas izgudrošanas spējas, nezināja vairs, kā tikt vaļā no sava varoņdarba.

—     Ak, vai es zinu! … Nieka dēļ… zirgs … neuzmanīgs vārds! … Skaisto māsīc, — viņš iesaucās, vēlēdamies mainīt sarunas tematu, — kas tas īsti ir par troksni laukumā?

Viņš piegāja pie loga.

-— Ak, mans dievs, skaisto māsīc, cik gan daudz ļaužu uz laukuma!

—    Es nezinu, — atteica Flērdelisa, — liekas, kādai burvei šodien publiski katedrāles priekšā jānožēlo grēki, pēc tam viņu pakārs.

Kapteinis tik ļoti bija pārliecināts, ka Esmeraldas lieta ir izbeigta, ka viņu nemaz neuztrauca Flērdelisas vārdi. Tomēr viņš tai uzdeva pāris jautājumu:

—     Kā sauc šo burvi?

—     Nezinu, — viņa attrauca.

—     Un par ko tad viņu apvaino?

Arī šoreiz Flērdelisa paraustīja savus baltos plecus.

—     Nezinu.

—     Ak kungs Jēzus! — iesaucās jaunās dāmas māte. — Tagad ir tik daudz raganu, ka, manuprāt, tās dedzina, pat nezinot to vārdus. Tas būtu tas pats, kas mēģināt uzzināt ikviena debesu mākoņa vārdu. Bet galu galā variet būt mierīgi. Labais dievs zina viņu skaitu. — Te godājamā dāma piecēlās un piegāja pie loga. — Dievs kungs! — viņa iesaucās. — Jums taisnība, Feb, tiešām ir gan milzīga ļaužu drūzma! Dievs kungs svētī, pat uz jumtiem ir cilvēki. Ziniet ko, Feb? Tas man atgādina manu jaunību — karaļa Kārļa VII ierašanos Parīzē; toreiz arī bija ļoti daudz ļaužu. Vairs gan neatceros, kurā gadā tas īsti notika. Kad es jums par to stāstu, jums liekas, — tie ir senseni notikumi, vai ne, bet mani tie aiznes atpakaļ jaunībā. Ak, toreiz ļaudis bija daudz skaistāki nekā tagad! Cilvēki stāvēja pat uz Sentantuāna vārtu torņa robiem. Karaliene sēdēja aiz karaļa uz viņa paša zirga, un pēc viņu augstību parauga visas galma dāmas jāja aiz viņiem, tāpat sēdēdamas uz zirga aiz galma kavalieru mugurām. Es atceros, kā visi smējās, kad līdzās Amanjonam de Garlandam, kas bija ļoti sīka auguma, jāja sirs Matfelons, milzīga auguma bruņinieks, kurš bija nogalinājis bezgala daudz angļu. Tas bija ārkārtīgi skaisti! Visu Francijas muižnieku svinīgā parāde ar visiem viņu liesmojošajiem kara karogiem! Citiem bija nozīmītes pie pīķiem, citiem karogi. Sirs de Kalans — ar nozīmīti, Žans de Šatomorāns — ar karogu; sirs de Kusī — ar karogu, turklāt tik krāšņu, kāda nebija nevienam citam, izņemot Burbonu hercogu … Ak vai! Cik skumji kļūst, ja iedomājos, ka tas viss kādreiz bijis un nekas no tā nav palicis pāri!

Abi iemīlējušies neklausījās godājamās atraitnes vārdos. Febs atkal bija atbalstījies uz līgavas krēsla atzveltnes — apburoša vieta, no kurienes viņa izlaidīgais skatiens iespraucās it visās Flērdelisas kaklautiņa atsegtajās spraudziņās. Kaklauts pavērās īstajā vietā, atsedzot acīm tik valdzinošu skatu un ļaujot iztēlei uzminēt tik daudzus citus, ka Febs, zīdainās ādas vizmas apžilbināts, sevī nodomāja: «Kā gan iespējams mīlēt kādas citas, izņemot gaišādainās?» Abi klusēja. Šad tad jaunā meitene uzmeta Febam sajūsminātu un maiguma pilnu skatienu, un viņu mati jaucās kopā pavasara saules staros.

—     Feb, — pēkšņi klusā balsī sacīja Flērdelisa, — pēc trim mēnešiem mēs salaulāsimies. Zvēriet man, ka jūs nekad neesat mīlējis nevienu citu.

—      Es jums to zvēru, daiļo eņģeli! — attrauca Febs, un viņa kaislais skatiens papildināja sirsnīgā balsī izteikto vārdu iespaidu. Varbūt arī viņš pats šajā mirklī ticēja tam, ko teica.

Pa to laiku labā māte, sajūsmināta par tik pilnīgo saskaņu, kāda valda starp abiem saderinātajiem, izgāja ārā no istabas, lai parūpētos par kaut kādiem saimniecības sīkumiem. Febs to pamanīja, un šī divvientulība tik ļoti sadūšoja uzņēmīgo kapteini, ka viņa prātu pārņēma visai dīvainas domas. Flērdelisa viņu mīlēja, viņš bija tās līgavainis, tā bija viena pati ar viņu, un kapteiņa senā patika pret līgavu pamodās no jauna, ja arī ne visā savā svaigumā, tad visā savā dedzībā; galu galā tas taču nebūtu pārāk liels noziegums — nogaršot mazliet labības no sava paša lauka, pirms tā nogatavojusies; es lāgā gan nezinu, vai tieši šādas domas izšāvās cauri kapteiņa smadzenēm, bet viens ir drošs, ka Flērdelisa pēkšņi izbijās no Feba acu izteiksmes. Viņa pavērās visapkārt un pamanīja, ka mātes nav vairs istabā.

—     Mans dievs, — viņa sacīja pietvīkusi un nemiera pilna, — cik man ir karsti!

—     Tiešām, — atbildēja Febs, — nav jau tālu pusdienas laiks. Saule spiež. Būtu jānolaiž aizkari.

—     Nē, nē, — iesaucās nabadzīte, — gluži otrādi — man vajadzīgs gaiss.

Un, līdzīgi briežu mātītei, kas jūt tuvojamies medību suņu varzu, Flērdelisa pietrūkās kājās, pieskrēja pie loga, atvēra to un izsteidzās uz balkona.

Febs, diezgan sapīcis, viņai sekoja.

Dievmātes katedrāles laukumam, kura pusē, kā jau zināms, atradās balkons, bija šai brīdī drūms un neparasts skats, kas pēkšņi jau pavisam citādi izbiedēja Flērdelisu.

Milzīgs ļaužu pūlis, pārplūdinādams visas apkārtējās ielas, vārda tiešajā nozīmē stāvgrūdām piepildīja laukumu. Baznīcas lieveņu zemais mūris, kas spiedzes cilvēkiem tikai līdz krūtīm, nebūtu spējis izturēt pūļa spiedienu, ja to neaizsargātu divkāršs pilsētas sardzes seržantu žogs un strēlnieki ar musketēm rokā. Pateicoties šim pīķu un arkebūzu žogam, baznīcu lievenes palika tukšas. Ieeju uz turieni apsargāja vesels daudzums āvinieku ar bīskapa ģerboņiem. Platās baznīcas durvis bija aizvērtas, kas asi kontrastēja ar neskaitāmajiem plaši atvērtajiem logiem un pat bēniņu lūkām, kur bija redzams tūkstošiem cieši sablīvējušos galvu, kas atgādināja lielgabalu bumbu grēdas artilērijas noliktavas laukumā.

Šī ļaužu drūzmas virsma bija pelēkā, netīrā zemes krāsā. Skats, uz kuru šī drūzma gaidīja, bija acīm redzot no tiem, kādi parasti piesaista tikai ļaužu padibeņu interesi. Nevarēja iedomāties neko riebīgāku par šīm skaņām, kādas valdīja virs dzelteno galvassegu un pretīgi netīro matu jūkļa. Šajā pūlī atskanēja vairāk smiekli nekā kliedzieni, tajā bija vairāk sieviešu nekā vīriešu.

Lāgu lāgiem kāda spalga un dreboša balss pāršķēla vispārējo murdoņu.

— Ei, Maiē Balifri Vai tad viņu kārs šeit?

—     Stulbā! Te taču viņa nožēlos grēkus, ģērbusies vienā kreklā! Žēlsirdīgais dievs iešķaudīs tai latīņu valodas teicienus ģīmī! Šeit dara tikai to vien — tieši pusdienas laikā. Ja tu vēlies redzēt karātavas, dodies uz Greves laukumu!

—     Es došos uz turieni pēc tam.

—    Sakiet, Bukanbrī krustmāt, — vai tā ir taisnība, ka viņa atteikusies no biktstēva?

—     Liekas — jā, Bukanbrī krustmāt.

—     Paskat, pagāniete!

—     Tāda nu reiz ir tā paraža, cienītais kungs. Tiesas pils tiesnesim noziedznieks jānodod soda izpildīšanai; ja tas ir laicīgas kārtas, — Parīzes prevo, ja turpretī tas ir garīdznieku kārtas, — garīgās tiesas priekšsēdētājam.

—     Pateicos jums, cienītais kungs!

—    Ak mans dievs! — iesaucās Flērdelisa. — Nabaga radījums!

Viņas skatiens, slīdēdams pāri pūlim, bija pilns sāpju. Kapteinis, kura uzmanību daudz vairāk saistīja līgava nekā šo vienkāršo ļaužu bars, pagalam iemīlējies burzīja viņas jostu kleitas mugurpusē. Viņa atgriezās un pievērsās kapteinim ar lūdzošu un smaidošu skatienu.

—    Feb, lūdzu, lieciet mani mierā! Ja ienāks māte, viņa ieraudzīs jūsu roku.

Šajā mirklī Dievmātes katedrāles pulkstenis gausi nosita divpadsmit. Pūli pāršalca apmierinājuma pilna rūkoņa. Tikko izskanēja divpadsmitais sitiens, visu galvas sakustējās kā no vētras brāzmas, un no laukuma, logiem un jumtiem atšalca neiedomājamas vaimanas:

—     Lūk, viņa!

Flērdelisa aizsedza ar rokām seju, lai nekā neredzētu.

—    Jaukumiņ manu, — Febs to uzrunāja, — vai nevēlaties atgriezties istabā?

—     Nē, — viņa atbildēja, un jaunās sievietes acis, kuras tā bija aizvērusi aiz bailēm, atvērās aiz ziņkāres.

Spēcīga normandiešu sugas zirga vilkti rati, kurus ielenca violetās livrejās tērpušies jātnieki ar baltiem uzšūtiem krustiem uz krūtīm, iebrauca laukumā no Senpjērobefas ielas puses. Naktssardze izlauza tiem ceļu pūlī ar spēcīgiem nūju sitieniem. Blakus ratiem jāja daži tiesas un policijas virsnieki, kurus varēja pazīt pēc to melnajiem ģērbiem un neveiklās jāšanas. Mētrs Zaks Šarmoli jāja tiem pa priekšu.

Liktenīgajos ratos sēdēja jauna meitene, kurai rokas

bija sasietas aiz muguras; viņa sēdēja viena pati bez garīdznieka. Meitene bija ģērbusies vienā kreklā, viņas garie, melnie mati (pēc tā laika paraduma tos mēdza nogriezt vienīgi pie karātavu piekājes) krita klaidā pār puskailajām krūtīm un pieciem.

Viļņainajiem matiem pašķiroties, kuri bija spīdošāki nekā kraukļa spārns, vīdēja resna, pelēka, raupja virve, kas rīvēja trauslos atslēgas kaulus un vijās ap nabaga meitenes brīnum daiļo kaklu gluži kā slieka ap ziedu. Zem šīs virves brīžiem pamirdzēja mazs, zaļām krellītēm izšūts amulets, kas tai bija atstāts droši vien tāpēc, ka uz nāvi notiesātajam jau vairs neko neatsaka. Skatītāji, kas raudzījās pa logiem, ratu dibenā varēja saskatīt viņas kailās kājas, kuras tā it kā aiz sievišķīgas kautrības pūlējās paslēpt zem sevis. Pie notiesātās kājām gulēja sasaistīta kaziņa. Meitene ar zobiem centās saturēt no pleciem slīdošo kreklu. Šķita, ka viņa savā nelaimē cieta arī tāpēc, ka bija tā puskaila izstādīta pūļa acu priekšā. Ak vai, ne jau nu tamlīdzīgām izjūtām radīta tiklība!

—    Jēzus! — pēkšņi teica Flērdelisa kapteinim. — Paraugieties, daiļo brālēn, tā taču ir tā nekrietnā čigāniete ar savu kaziņu!

To sacīdama, viņa pagriezās pret Febu. Tas bija bāls kā audekls.

—    Kas par čigānieti ar kaziņu? — kapteinis stomīdamies atjautāja.

—    Kā? — jautāja Flērdelisa. — Vai tad jūs neatceraties?

—    Es nezinu, ko jūs ar to gribat teikt, — Febs viņu pārtrauca.

Viņš paspēra soli, lai atgrieztos istabā. Bet Flērdelisa, kurā no jauna pamodās greizsirdība, kas vēl tik nesen bija tās pašas čigānietes jo liesmaini uzkurta, uzmeta līgavainim ciešu un neuzticības pilnu skatienu. Šajā mirklī viņa neskaidri atcerējās, ka bija dzirdējusi runājam par kādu kapteini, kas iejaukts šās burves prāvā.

—     Kas jums notika? — viņa vaicāja Febam. — Tā vien izskatās, it kā šīs sievietes izskats būtu jūs satraucis.

_Mani! Ne mazākā mērā! Kāda velna pēc? —Febs mēģināja atjokoties.

— Nu tad palieciet, — viņa valdonīgi noteica, — un noskatīsimies līdz beigām!

Neveiksmīgais kapteinis bija spiests palikt. Viņa mazliet nomierināja tas, ka notiesātā neatrāva savu skatienu no ratu dibena. Tā tiešām nebija neviena cita kā Esmeralda. Pat uz šā pēdējā kauna un nelaimes pakāpiena viņa joprojām bija skaista; jaunās meitenes lielās, melnās acis likās vēl lielākas iekritušo vaigu dēļ, viņas mironīgi bālais profils bija skaidrs un gaišs. Notiesātā tikpat daudz atgādināja agrāko Esmeraldu, cik Masačo dievmāte atgādina Rafaela madonu, — tā bija vārgāka, trauslāka, vājāka.

Starp citu, viss jaunajā meitenē zināmā mērā bija it kā zaudējis līdzsvaru, viss