# Nožēlojamie Otrais sējums

Viktors Igo

Viktors Igo

Nožēlojamie Otrais sējums

2. izdevums.

No franču valodas tulkojusi un atdzejojusi Milda Grīnfelde

Noskannejis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Māra Ozoliņa mākslinieciskais noformējums

Otvilhauzā, 1862. gada 1. janvāri.

Zvaigzne 1982

Viktors Igo

Nožēlojamie

OTRAIS SĒJUMS

.

.

.

.

## III daļa MARIUSS

(turpinājums

## ASTOTĀ GRĀMATA ĻAUNAIS UBAGS

.

## 1 Mariuss, meklēdams meiteni ar platmali atrod vīrieti ar naģeni galvā

Pagāja vasara, pēc tam rudens; iestājās ziema. Ne Baltais kungs, ne jaunā meitene netika vairs redzēti Luksemburgas dārzā. Mariusam bija tikai viena doma — atkal ieraudzīt maigo un burvīgo sejiņu. Viņš bez mitas meklēja, meklēja visur; viņš nekā neatrada. Tas vairs nebija Mariuss, jūsmīgais sapņotājs, apņēmīgais, dedzīgais un noteiktais jauneklis, drosmīgais likteņa izaicinātājs, smadzenes, kas būvēja vienu nākotni aiz otras, jaunais gars, pilns dažādu plānu projektu, lepnu domu, ideju un nodomu; viņš bija kā noklīdis suns. Viņš ieslīga melnā skumībā. Viss bija galā. Darbs viņam derdzās, pastaiga nogurdināja, vientulība garlaikoja; plašā daba, kas citkārt bija šķitusi pilna dažādāko formu, gaismas, balsu, padomu, perspektīvu, apvāršņu un pamācību, tagad viņa priekšā pletās tukša. Likās, viss bija zudis.

Viņš joprojām kaut ko domāja, jo citādi nevarēja, bet domas vairs nesagādāja prieku. Uz visu, ko tās viņam nemitīgi čukstēja, viņš drūmi atbildēja: «Kam tas viss?»

Viņš sevi mocīja ar simtiem pārmetumu. Kādēļ es viņai sekoju? Es biju tik laimīgs, jau viņu redzēdams vien! Viņa mani uzlūkoja, vai tā nebija milzīga laime? Likās, viņa mani mīl. Vai tad ar to nepietika? Ko es vēl gribēju? Nekā lielāka taču vairs nav. Es izdarīju aplamību. Tā ir mana vaina utt., utt. Kurfeiraks, kuram viņš neuzticējās, jo tas bija viņam raksturīgi, bet kurš šo to uzminēja, jo tas bija Kurfeirakam raksturīgi, sākumā viņu uzslavēja, ka viņš iemīlējies, kaut gan arī brīnījās par to; vēlāk, redzēdams, ka Mariuss ieslīgst grūtsirdībā, beigu beigās teicas «Es redzu, tu esi bijis tīrais nejēga. Klausies, aiziesim uz šomjēru!»

Reiz, paļaudamies uz skaistu, saulainu dienu, Mariuss piekrita Kurfeirakam, Bosjē un Grantēram aiziet līdzi uz balli So, cerēdams, — ak, kas par iedomu! — ka varbūt sastaps tur viņu. Pats par sevi saprotams, ka meklēto tur nesastapa. «Tieši te ir tā vieta, kur atrod visas pazudušās sievietes,» rūca savā nodabā Grantērs. Mariuss atstāja draugus ballē un devās mājup viens, noguris, satraukts; viņa acis nemierīgi un skumji raudzījās tumsā, viņš bija apdullis no trokšņa un putekļiem, ko šķieda jautrās karietes, kurās dziedādami garām brauca cilvēki, kas atgriezās no svētkiem; viņš gāja izmisis un, lai atsvaidzinātu galvu, ieelpoja aso ceļmalas riekstkoku smaržu.

Viņš atkal sāka dzīvot vientuļu dzīvi, aizvien vairāk noslēgdamies sevī, nomākts, pilnīgi nododamies dvēseles ciešanām, svaidīdamies savās sāpēs kā vilks, kas ieskrējis slazdā, kļuvis truls aiz mīlestības, it visur meklēdams nozudušo.

Kādu citu reizi Mariusam gadījās sastapšanās, kas viņū dīvaini ietekmēja. Vienā no mazajām ieliņām Invalīdu bulvāra tuvumā viņš uzdūrās kādam vīram strādnieka drēbēs, kuram galvā bija cepure ar platu nagu, kam no apakšas spraucās ārā pavisam sirmas matu šķipsnas. Mariusu pārsteidza sirmo matu skaistums, un viņš vērīgi noskatīja šo vīru, kas gāja lēniem soļiem un bija it kā nogrimis sāpju pilnās pārdomās. Savādi, bet viņam likās, ka tas ir Baltais kungs. Tie bija tie paši mati, tas pats profils, cik nu to varēja saskatīt zem naģenes, tā pgti gaita, tikai vēl gurdāka. Bet kāpēc šīs strādnieka drēbes? Kā to lai saprot? Ko nozīmēja šī pārģērbšanās? Mariuss bija ļoti izbrīnījies. Kad viņš attapās, pirmā doma bija sekot šim vīram: kas zina, vai viņš beidzot nav uzgājis meklētās pēdas? Lai kā, vajadzēja apskatīt šo vīru tuvumā un noskaidrot mīklu. Bet šī doma viņam iešāvās prātā pārāk vēlu — vīra vairs nebija. Tas bija iegriezies kādā sānieliņā, un Mariuss vairs nevarēja to atrast. Šī sastapšanās nodarbināja viņa prātus dažas dienas, pēc tam izdzisa no atmiņas. «Galu galā,» viņš nodomāja, «tā būs bijusi tikai līdzība.»

## 2 atradums

Mariuss joprojām dzīvoja Gorbo būdā. Viņš tur nepievērsa nevienam uzmanību.

Īstenībā tai laikā būdā nebija citu iemītnieku kā viņš un tie paši Zondreti, par kuriem viņš reiz bija samaksājis īri, kaut gan nekad netika parunājies ne ar tēvu, ne māti, ne meitām. Pārējie iedzīvotāji bija izvākušies vai miruši, vai arī izlikti laukā īres nemaksāšanas dēļ.

Reiz tās pašas ziemas pēcpusdienā mazliet parādījās saule, bet tas notika 2. februārī, senajā Sveču dienā, kuras nodevīgā saule, sešu nedēļu sala priekšvēstnese, iedvesmoja Matjē Lensbergu uzrakstīt šādas divas rindas, kas kļuvušas gluži vai klasiskas:

Kaut saule spulgo ziemas salā — Lien lācis tomēr savā alā.

Mariuss nupat bija izlīdis no tās. Metās krēsla. Bija laiks doties pusdienās, jo — ak, ideālās mīlestības nepilnība! — vajadzēja atkal ēst pusdienas.

Pārkāpis pār istabas slieksni, viņš ieraudzīja, ka Pentermāte patlaban slaucīja grīdu, runādama šo ievērojamo monologu:

—  Kas gan tagad ir lēts? Viss ir dārgs. Vienīgi bēdas ir lētas; bēdas, jā, tās var dabūt par veltil

Mariuss gausiem soļiem gāja uz augšu pa bulvāri barjeras virzienā, dodamies uz Senžaka ielu. Viņš gāja domīgs, nokārtu galvu.

Pēkšņi viņš sajuta, ka viņu tumsā kāds pagrūž ar elkoni; pagriezies viņš ieraudzīja divas jaunas, skrandās ģērbušās meitenes — vienu garu un vāju, otru ne tik slaidu, — kas aizelsušās, nobijušās, it kā no kāda bēgdamas, aizsteidzās viņam garām; pretī drāzdamās, tās nebija viņu redzējušas un, garām skrejot, bija viņu aizķērušas. Mariuss pustumsā ievēroja viņu zilgani bālās sejas, izspūrušās galvas, atrisušos matus, viņu nejēdzīgās mices, skrandainos svārkus un kailās kājas. Skriedamas viņas savā starpā sarunājās. Garākā pavisam klusu teica:-

—   Kruķi atnāca. Mani gandrīz nogrāba.

Otra atbildēja:

—   Es viņus redzēju. Es tā jozu, tā iozu!

Mariuss no šā drūmā žargona saprata, ka žandarmi vai policisti gandrīz saķēruši abas meitenes un ka šīm meitenēm izdevies izbēgt.

Viņas pazuda zem bulvāra kokiem aizmugurē, un vēl brīdi tumsā bija redzami bāli tēli, kas drīz vien pagaisa.

Mariuss uz mirkli bija apstajies.

Viņš jau dzīrās doties tālāk, kad ieraudzīja zemē pie kājām pelecīgu sainīti. Viņš noliecās un to pacēla. Tas bija kaut kas līdzīgs aploksnei, kurā, kā likās, atradās papīri.

«Tas laikam būs izkritis nelaimīgajām meitenēm,» viņš nosprieda.

Viņš griezās atpakaļ, sauca, bet neviens neatsaucās; nodomājis, ka tās jau ir tālu, viņš iebāza sainīti kabatā un devās pusdienās.

Pa ceļam viņš ieraudzīja kādā Muftāra ielas ejā bērna zārciņu, pārsegtu ar melnu drānu; zārciņš bija uzlikts uz trim krēsliem, un to apgaismoja svece. Mariusam ienāca prātā abas mijkrēslī redzētās meitenes.

«Nabaga mātes!» viņš nodomāja. «Ir kaut kas vēl skumjāks nekā redzēt savus bērnus mirušus — redzēt tos dzīvus uz neceļiem.»

Vēlāk šīs ēnas, kas radīja dažādību viņa drūmajā noskaņā, izzuda no prāta, un viņš ieslīga parastajā skumībā. Viņš atkal nodevās sapņiem par sešiem mīlestības un laimes pilnajiem mēnešiem brīvā dabā gaišā dienas laikā zem skaistajiem Luksemburgas dārza kokiem.

«Cik drūma kļuvusi mana dzīve!» viņš zūdījās. «Jaunas meitenes es sastopu joprojām. Bet toreiz tās bija eņģeļi, turpretī tagad — vampīri.»

## 3 Četrģīmis

Vakarā, kad Mariuss izģērbās pirms gulētiešanas, roka sataustīja svārku kabatģ sainīti, ko viņš bija pacēlis uz bulvāra. Viņš to bija aizmirsis. Viņš nolēma, ka to vajadzētu atvērt un ka tajā varbūt atradīs jauno meiteņu adresi, ja sainītis tiešām tām piederēja, un katrā ziņā tajā būs nepieciešamie norādījumi, lai sainīti atdotu personai, kas to pazaudējusi.

Mariuss atvēra aploksni.

Tā nebija aizlīmēta, un tajā atradās četras vēstules, kas arī nebija aizlīmētas.

Vēstulēm bija uzrakstītas adreses.

No visam četrām plūda derdzīga tabakas smaka.

Pirmā vēstule bija adresēta: «Augstajai Kundzei markizei de Grišerē kundzei, laukumā pretī deputātu palātai, N …»

Mariuss nodomāja, ka viņš te varbūt atradīs meklētos norādījumus un, tā kā vēstule nebija aizlīmēta, nebūtu nepieklājīgi to arī izlasīt.

Tās saturs bija šāds:

«Markizes kundze,

Žēlsirdības un līdzcietības tikums pieder pie tiem, kas visciešāk saliedē sabiedrību. Ļaujaties savām kristīgajām jūtām un uzmetat līdzjūtīgu skatu nelaimīgajam spānietim, kurš kļuvis par mīlestības un uzticības upuri svētā legitimizma lietas labā, par ko viņš ir samaksājis ar savām asinīm, ziedojis visu savu mantu, lai aizstāvētu šo lietu, un tagad atrodas vislielākā nabadzībā. Viņš nešaubās, ka jūsu aukstā persona neatteiksies sniekt palīdzību, lai atvieglotu ārkārtīgi smago eksistenci izglītotam, godājamam un daudzkārt ievainotam karavīram. Iepriekš paļaujos uz jūsos mājojošo cilvēku mīlestību un uz jūsu līdzjūtību, kādu markizes kundze jūt pret tik nelaimīgu tautu. Mūsu lūgums nebūs veltīgs un rnūsu pateicība saglabās vislabākās atmiņas.

Pieņemat manu visdziļākās cieņas apliecinājumu, ar kuru zīmējos,

Godātā Kundze,

Dons Alvaress, spāņu kavalerijas kapteinis, rojalists, kas atradis patvērumu Francijā un atrodās ceļā uz savu dzimteni, bet kuram trūkst līdzekļu turpināt ceļu.»

Nekāda adrese parakstam nebija pievienota. Mariuss cerēja atrast adresi otrā vēstulē, uz kuras aploksnes bija rakstīts: «Augstajai Kundzei grāfienei de Monvernē kundzei, Kasēta ielā, 9.»

Mariuss tajā izlasīja šādas rindas:

«Grāfienes kundze.

Pie jums griezās kāda nelaimīga famīlijas māte, kurai ir seši bērni, no kuriem jaunākam tikai astoņi mēnesi. Es vēl vienmēr slimoju pēc pēdējām radībām, vīrs mani pametis jau kopš pieciem mēnešiem. Man nav nekādu līdzekļu, atrodos visšausmīgākā nabadzībā.

Cerēdama uz grāfienes kundzi palieku dziļā cieņā

Balizāru māte.»

Mariuss ķērās pie trešās vēstules, kas, tapat kā iepriekšējas, lūdza pēc palīdzības; viņš tajā lasīja:

«Paburžo kungam, vēlētājam, adītu preču vairumtirgotājam, Sendenī un Ofer ielas stūrī.

Atjaujos nosūtīt jums šo vēstuli ar lūgumu veltīt man jūsu dārgo uzmanību un ieinteresēt jūs ar kāda literātā likteni, kurš nesen iesūtījis kādu drāmu franču teātrim. Sižets vēsturisks un darbība norit Overņā Impērijas laikā. Stils manuprāt ir vienkārš, lakonisks un varētu izpelnīties atzinību. Četrās vietās tajā ir panti dziedāšanai. Komiskais, nopietnais un neparedzētais saplūst tajā kopā ar raksturu dažādību un ar romantisma pieskaņu, kas viegli pārklājas pār visu intrigu un noslēpumaini izlocīdamās pēc satricinošiem notikumiem un spožiem negaidītiem skatiem beidzot nonāk pie sava atrisinājuma.

Mans galvenais mērķis ir apmierināt mūsdienu cilvēka arvien vairāk pieaugošās prasības, citiem vārdiem apmierināt Modi, šo untumaino un dīvaino vēja rādītāju, kas grozās no katra vēja pūtiena.

Neraugoties uz visām labajām īpašībām man ir pamats baidīties, ka priviliģēto .autoru skaudība un patmīlība mani nobīdīs nost no teātra, jo man ir zināms, cik daudz sarūktinājurnu jāpiedzīvo jauniesācējiein.

Paburžo kungs, jūsu pelnītā reputācija kāda jums piemīt kā apgaismotam literātu protektoram iedrošina mani nosūtīt pie jums savu meitu, kas jums izklāstīs mūsu bēdīgo stāvokli bez maizes un siltuma šai ziemas laikā. Griežos pie jums ar pazemīgu lūgumu atļaut man veltīt jums šo drāmu un visas nākošās, kuras es vēl rakstīšu, lai jums pierādītu, cik aukstu es vērtēju godu atrasties jūsu protekcijā un greznot savus darbus ar jūsu vārdu. Ja jūs pagodinātu mani ar visniecīgāko dāvinājumu, es tūdaļ ķeršos pie dzejas sacerēšanas, lai jums atlīdzinātu savu pateicības parādu. Šī dzeja, ko es mēģināšu uzrakstīt cik vien iespējams meistarīgi, tiks jums nosūtīta pirms nodrukāšanas dramas sākumā un nodeklamēšanas no skatuves.

Apliecinādams savu visdziļāko cieņu Paburžo kungam un kundzei,

Žanflo, literāts.

P. S. Kaut vai tie būtu četrdesmit sū.

Piedodat, ka nosūtu savu meitu un neierodos pats personīgi, bet diemžēl mana bēdīgā tualete neatļauj man iziet no mājas …»

Beidzot Mariuss attaisīja ceturto vēstuli. Tā bija adresēta: «Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas.» Tajā bija šīs nedaudzās rindiņas:

«Labdari,

Ja jums lappatiktu pavadīt manu meitu, jūs ieraudzītu šausmīgu postu un es jums uzrādīšu savus dokumentus.

Apskatot šos papīrus jūsu cēlā dvēsele jutīsies kustināta no sirsnīgas labvēlības jūtām, jo īsteni filozofi vienmēr izjūt spēcīgus jūtu saviļņojumus.

Saprotat, līdzjūtīgais cilvēk, ka ir jāpārdzīvo vislielākā vajadzība saņemt kaut kādu palīdzību un ka ir ļoti sāpīgi likt to apliecināt valsts iestādēm, it kā kad nebūtu brīv mocīties un nomirt aiz vājuma gaidot, kamēr mums palīdzēs mūsu postā. Liktenis ir tikpat nežēlīgs pret vieniem cik pārāk devīgs un pārāk labvēlīgs pret otriem,

Gaidīdams jūsu ierašanos vai jūsu ziedojumu, ja jurns lappatiktu to darīt, padevīgi lūdzu pieņemt manas visdziļākās cieņas apliecinājumu, ar ko zīmējos,

patiesi aukstsirdīgais cilvēk,

jūsu pazemīgais un padevīgais kalps,

P. Fabantū, dramatiskais aktieris.»

Izlasījis šīs četras vēstules, Mariuss nebija ticis nekur tālāk kā pirrns tam.

Pirmkārt — neviens no parakstītājiem nebija uzrādījis savu adresi.

Tālāk — tās šķita nākam no četrām dažādām personām: dona Alvaresa, Balizāru mātes, dzejnieka Žanflo un aktiera Fabantū, bet dīvaini bija tas, ka visas četras bija rakstītas vienā un tajā pašā rokrakstā.

Ko gan citu varēja secināt, ja ne to, ka tās nākušas no vienas un tās pašas personas.

Turklāt — un tas darīja minējumu jo ticamāku — visām četrām vēstulēm bija vienāds rupjš un sadzeltējis papīrs, visām bija vienāda tabakas smaka un, kaut gan skaidri varēja redzēt, ka vēstulēs meklēta stila dažādība, visās ar nesatricināmu mieru atkārtojās vienas un tās pašas pareizrakstības kļūdas, literāts Žanflo bija no tām ne vairāk pasargāts kā spāņu kapteinis.

Pūles uzminēt šo noslēpumu bija veltīgas. Ja šīs vēstules nebūtu bijis nejaušs atradums, tās varētu noturēt par

mistifikāciju. Mariuss bija pārāk noskumis, lai uztvertu pat šo nejaušo joku un piedalītos spēlē, kurā, kā šķiet, gribēja viņu iesaistīt ielas bruģis. Viņam likās, ka viņš spēlē aklās vistiņas ar šīm vēstulēm un tās viņu ķircina.

Nekas arī nenorādīja, ka šīs vēstules piederētu jaunajām meitenēm, kuras Mariuss bija saticis uz bulvāra. Visdrīzāk tie bija nenozīmīgi papīri bez kādas vērtības.

Mariuss iebāza tos atpakaļ aploksnē, iemeta kaktā un gāja gulēt.

Ap pulksten septiņiem no rīta, kad viņš tikko bija piecēlies, paēdis brokastis un dzirās sēsties pie darba, pie viņa durvīm kāds klusi pieklauvēja.

Tā kā viņam nebija nekādas mantības, viņš durvis aizelēdza tikai ļoti retos gadījumos, kad bija steidzams darbs. Vēl vairāk: pat iziedams no mājām, viņš allaž atstāja slēdzeni atslēgas caurumā. «Jūs kādreiz apzags,» mēdza teikt Pentermāte. «Ko tad te zags?» atbildēja Mariuss. Taču kādā jaukā dienā, par lielu prieku Pentermātei, viņam nozaga vecu zābaku pāri.

Pie durvīm pieklauvēja otrreiz — tikpat klusi kā pirmo reizi.

—   Lūdzu, — sauca Mariuss.

Durvis atvērās.

—        Ko jūs vēlaties, Pentermāt? — Mariuss ievaicājās, neatraudams acu no grāmatām un manuskriptiem, kas atradās viņa priekšā uz galda.

Kāda balss — tā nebija Pentermātes balss — atbildēja

—   Piedodiet, kungs …

Tā bija dobja, ieplaisājusi, aizžņaugta, piesmakusi, veca dzērāja balss, aizkritusi no alkoholisku dzērienu lietošanas.

Mariuss spēji pagriezās atpakaļ un ieraudzīja kādu jaunu meiteni.

## 4 Roze trūkumā

Pusatvērtajās durvīs stāvēja pavisam jauna meitene. Istabeles logs, pa kuru iespīdēja gaisma, atradās tieši pret durvīm un blāvi apgaismoja viņas augumu. Tas bija vārgs, slimīgs, novājējis radījums; viņai mugurā bija tikai krekls un svārciņi, uzvilkti uz kailām miesām, kas bija nosalušas un trīcēja aiz aukstuma. Jostu aizstāja aukla, matus saturēja aukla, asie pleci spraucās laukā no krekla, seju klāja dzeltenīgs limfātisks bālums, atslēgas kauli bija pelēki kā zeme, rokas sarkanas, bālgana un puspavērla mute, kurā jau trūka zobu, acis nespodras, drošas un bezkaunīgas, nenobriedušas meitenes miesas formas un izvirtušas vecenes skatiens — piecdesmit un piecpadsmit gadu sajaukums; tas bija viens no tiem radījumiem, kuri reizē ir vāji un drausmīgi un kurus uzskatot, ja nav jānodreb šausmās, tad vismaz jānoslauka asara.

Mariuss bija piecēlies un kā apstulbis raudzījās šai būtnē, kas atgādināja miglainus tēlus, kādi mēdz rādīties sapnī.

Visvairāk skumdināja tas, ka šī meitene nebija neglīta no dzimšanas. Agrā bērnībā viņa droši vien bijusi skaista. Jaunības daiļums vēl cīnījās ar riebīgo, priekšlaicīgo vecumu, ko uzspiedusi netiklība un nabadzība. Skaistuma atblāzma dzisa šai sešpadsmitgadīgajā sejā, tāpat kā ziemas rītausmā izdziest bālā saule zem tumšu mākoņu biāķa.

Sī seja Mariusam nebija gluži sveša. Viņam likās, ka to jau būtu kaut kur redzējis.

—   Ko jūs vēlaties, jaunkundz? — viņš jautāja.

Meitene atbildēja piedzēruša katordznieka balsī:

—   Man jums jānodod vēstule, Mariusa kungs.

Tā nosauca Mariusu vārdā; nevarēja būt šaubu, ka tā meklē tieši viņu. Bet kas bija šī meitene? Kā tā zināja viņa vārdu?

Negaidīdama uzaicinājumu, meitene ienāca istabā. Ienāca apņēmības pilna un sāka apskatīt visu istabu un nesaklāto gultu ar tik drošu skatienu, no kura sažņaudzās sirds. Viņas kājas bija kailas. Lielie caurumi svārkos ļāva saskatīt slaidos stilbus un vājos ceļus. Viņa trīcēja aiz aukstuma.

Rokā viņa tiešām turēja vēstuli, ko sniedza Mariusam.

Šo vēstuli atverot, Mariuss ievēroja, ka līmējuma vieta uz aploksnes vēl bija mitra. Sūtījums nevarēja būt talu nācis. Viņš lasīja:

«Mans laipnais jaunais kaimiņ!

Esmu dabūjis zināt par jūsu laipnību pret mani, ka jūs pirms sešiem mēnešiem samaksājāt manu īres parādu. Lai jums mana svētība, jaunais cilvēk. Mana vecākā meita jums pastāstīs, ka mēs četri cilvēki jau divas dienas nesam redzējuši maizi un ka mana sieva ir slima. Ja es savās domās nemaldos, man šķiet, ka drīkstu cerēt ka jūsu ceļā sirds iežēlosies no šā stāsta un modinās jūsos vēlēšanos būt pret mani labvēlīgam un pagodināt mani ar mazas labdarības piešķiršanu.

Palieku dziļā cieņā, kāda piedienās cilvēces labdarim.

Zondrets.

P. S. Mana meita gaidīs jūsu rīkojumus, dārgais Mariusa kungs.»

Neizprotamajā notikumā, kas nodarbināja Mariusa do« mas kopš vakarvakara, šī vēstule bija kā gaiša svece tumšā pagrabā. Pēkšņi viss kļuva skaidrs.

Sī vēstule nāca no tā paša avota, no kura bija nākušas četras pārējās. Tas bija tas pats rokraksts, tas pats stils, tā pati rakstība, tas pats papīrs, tā pati tabakas smaka.

Te bija pieci sūtījumi, pieci dzīves stāsti, pieci adresāti, pieci paraksti un viens pats nosūtītājs. Spāņu kapteini donu Alvaresu, nelaimīgo Balizāru māti, drāmu rakstnieku dzejnieku Žanflo, izbijušo aktieri Fabantū — visus četrus tos sauca par Zondretu, ja vien pašu Zondretu tā sauca.

Mariuss jau diegan ilgi dzīvoja šai būdā, bet, kā jau iepriekš sacīts, viņam reti bija gadījies redzēt kaut vai iztālēm savus nožēlojamos kaimiņus. Viņa domas atradās citur, bet, kur ir mūsu domas, tur ir arī acis. Droši vien viņš vairākkārt bija saticis Zondretus koridorā vai uz kāpnēm, bet tie viņam bija bijuši tikai ēnas; viņš tik maz tos bija ievērojis, ka, sadūries vakar vakarā uz bulvāra ar Zondreta meitām — jo tās katrā ziņā bija Zondreta meitas, — viņš tās nebija pazinis, un šī meitene, kas nupat bija ienākusi istabā, tikai ar pūlēm bija atmodinājusi viņā kopā ar pretīgumu un žēlumu arī neskaidras atmiņas par to, ka viņš šo meiteni jau kaut kur sastapis.

Tagad viņš visu skaidri pārredzēja. Viņš saprata, ka savā lielajā nabadzībā kaimiņš Zondrets bija izraudzījis par nodarbošanos izmantot labdarīgu cilvēku žēlsirdību, sagādāja sev adreses un rakstīja ar izdomātiem vārdiem vēstules cilvēkiem, kurus uzskatīja par bagātiem un līdzcietīgiem, bet Zondreta meitas iznēsāja šīs vēstules, nevairīdamās riska un briesmu, jo šis tēvs bija no tiem, J<as neatteicās riskēt ar savām meitām, Zondrets bija uzsācis spēli ar likteni, un viņa likme bija paša meitas. Spriežot pēc viņu vakardienas izmisīgās bēgšanas, pēc viņu bailēm un pēc žargona vārdiem, kurus tas bija dzirdējis, Mariuss saprata, ka nelaimīgās meitenes acīmredzot nodarbojās vēl ar kādiem tumšiem amatiem un ka no visa tā pastāvošajā cilvēku sabiedrībā bija izveidojušās divas nožēlojamas būtnes, kas nebija ne bērni, ne meitenes, ne sievietes, kaut kādi reizē netikli un nevainīgi ērmi, kurus radījusi nabadzība.

Tie bija skumīgi radījumi bez vārda, bez vecuma, bez dzimuma, kuri vairs neatšķir labo no ļauņā un kuriem, atstājot aiz muguras bērnību, šai pasaulē vairs nekā nav: ne brīvības, ne tikumības, ne atbildības sajūtas. Vakar uzplaukušas, šodien jau novītušas dvēseles līdzīgas ziediem, kas, nokrituši ielas vidū un dubļu apgānīti, gaida, līdz tos samals kāds ritenis.

Kamēr Mariuss vērās viņā ar izbrīna un sāpju pilnu skatienu, meiča bez mazākās kautrības pastaigājās pa bēniņistabu. Viņa šaudījās, nebēdādama par savu kailumu. Brīžiem neaizpogātais un saplīsušais krekls noslīdēja gandrīz līdz pat jostas vietai. Viņa stumdīja krēslus, pārvietoja tualetes piederumus, kas atradās uz kumodes, viņa aiztika Mariusa drēbes, rakņājās pa visiem kaktiem.

—   Skat,.— viņa teica, — jums ir spogulis!

Un, it kā atrastos te viena pati, viņa sāka dungot vodeviļu fragmentus un nerātnus piedziedājumus, kas viņas rīkles pieskaņas un aizsmakušās balss dēļ skanēja sērīgi. No šīs nekautrības lauzās uz āru kaut kāda samākslotība, nemiers un biklums. Bezkaunību bieži vien rada kauns.

Grūti iedomāties kaut ko skumjāku par šo meiteni, kas draiskuļojās, it kā lidinājās pa istabu līdzīgi putnam, kuru izbiedejusi dienas gaisma vai kuram aizlūzis spārns. Bija jaušams, ka šās meitenes draiskajām un brīvajām kustībām piemistu kaut kas patīkams un burvīgs, ja viņa būtu citādi audzināta un augusi citos apstākļos. Dzīvnieku valstī radījums, kas dzimis par balodi, nekad nepārvēršas par jūras ērgli. To var novērot tikai starp cilvēkiem.

Mariuss bija nogrimis domās un netraucēja meiteni.

Viņ$ piegāja pie galda.

—  Ai, grāmatas! — viņa sacīja.

Meitenes stiklainajās acīs iedzirkstījās gaišums, Viņa turpināja, un balsī izpaudās prieks, ka arī viņa var ar kaut ko palepoties, — šī tieksme nav sveša nevienai cilvēciskai būtnei:

—   Es arī protu lasīt.

Viņa strauji paķēra no galda atvērtu grāmatu un itin tekoši izlasīja:

«…Ģenerālis Bodjēns saņēma pavēli sagrābt ar savas brigādes pieciem bataljoniem Ugomonas pili, kas atrodas Vaterlo līdzenuma vidū …»

Viņa pārtrauca lasīšanu:

—       Ā, Vaterlo! To es zinu. Tā bija tāda kauja sensenos laikos. Mans tēvs tajā piedalījās. Mans tēvs ir dienējis armijā. Mēs visi esam lieli bonapartisti, tas jums jāzina. Vaterlo — tur kāvās ar angļiem.

„ Viņa nolika grāmatu, paņēma spalvu un iesaucās:

—   Un rakstīt arī es protu!

Viņa iemērca spalvu tintē un, pagriezusies pret Mariusu, vaicāja:

—   Vai gribat redzēt? Pagaidiet, es kaut ko uzrakstīšu.

Un, iekāms tas bija paguvis atbildēt, viņa uzrakstīja uz

baltas papīra lapas, kas atradās galda vidū: «Kruķi atnākuši.»

Tad, nosviedusi spalvu, piebilda:

—       Pareizrakstības kļūdu nav. Varat paskatīties. Mēs esam mācītas, es un mana māsa. Mēs neesam vienmēr bijušas tādas kā tagad. Mēs netikām gatavotas, lai…

Te viņa apklusa, cieši paraudzījās ar savu izdzisušo skatienu Mariusā un, skaļi iesmiedamās, sacīja tādā balsī, kurā izpaudās dziļākās sāpes, ko apslāpēja lielākais cinisms:

—   Bet lai!

Un viņa sāka dungot jautras dziesmiņas meldijā šādus vārdus:

Tēt, nav maizes mājās,

Tukšs man puncitis.

Māmiņ, salst man kājas,

Skrandās bruncitis.

Salsti,

Latete!

Kalsti,

Šarlote!

Tikko nobeigusi šo pantu, viņa iesaucās?

—   Mariusa kungs, vai jūs kādreiz ejat uz teātri? Es gan eju. Man ir brālītis, kas draudzējas ar aktieriem un dažreiz atnes man biļetes. Bet man ncpatik galerijā. Tur nav labi, nav ērti. Dažreiz tur ir prasta publika un dažreiz tādi cilvēki, kas nejauki smird.

Tad viņa paraudzījās uz Mariusu un, dīvaini pārvērzdamās sejā, teica:

—   Vai zināt, Mariusa kungs, jūs esat ļoti glīts zēns!

Tai pašā mirklī abiern iešāvās prātā viena un tā pati doma, kas viņai lika pasmaidīt, bet viņam nosarkt.

Viņa piegāja Alariusam klāt un uzlika uz pleca roku.

—  Jūs mani neievērojat, Mariusa kungs, bet es jūs pazīstu. Es jūs esmu satikusi te uz trepēm un tad vēl esmu dažreiz redzējusi, ka jūs ieejat pie Mabefa tēva, pie tā, kas dzīvo Austerlicas tuvumā, kur es kādreiz pastaigājos. Jums ļoti labi piestāv izspūruši mati.

Viņa pūlējās padarīt savu balsi maigu, bet iznāca tikai čukstēšana. Daļa vārdu pazuda ceļā no balsenes līdz lūpām, kā uz klaviatūras, kurai trūkst dažu taustiņu.

Mariuss lēnām atvirzījās.

—   Jaunkundz, man te ir kāds sainītis, — viņš sacīja ar vēsu nopietnību. — Man liekas, tas pieder jums. Atļaujiet jums to pasniegt!

Un viņš pasniedza aploksni, kurā atradās četras vēstules.

Viņa sasita plaukstas un iekliedzās:

—    Mēs to meklējām visās malās!

Tad viņa spēji satvēra sainīti un, taisīdama vaļā aploksni, runāja:

—   Žēlīgais dievs! Un kā mēs to meklējām abas ar māsu! Tad jūs to atradāt! Uz bulvāra, vai ne? Noteikti uz bulvāra. Tas būs izkritis, kad mēs skrējām. Tas viss manas māšeles muļķības dēļ. Atpakaļ nākot, to vairs neatradām. Un, tā kā mēs negribējām, lai mūs sit, jo tas ir nevajadzīgi, gluži nevajadzīgi, tas ir absolūti nevajadzīgi, mājās mēs pateicām, ka vēstules nodevām attiecīgajām personām, bet visur mums atteica! Te nu tās ir, manas nabaga vēstulītes! Bet kā jūs uzminējāt, ka tās ir manas vēstules? Ak jā, — pēc rokraksta! Tātad mēs jums uzdrāzāmies virsū, vakar vakarā skrienot? Tai tumsā nekā nevarēja redzēt! Es māsai uzprasīju: «Vai tas bija vīrietis?» Un māsa atteica: «Liekas, ka vīrietis.»

Tikmēr viņa bija atlocījusi vēstuli ar lūgumu «Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas.»

—   Pag, — viņa teica, — tā ir tam vecītim, kas vienmēr iet uz dievkalpojumiem. Tiešām, īstā laikā! Es to aiznesīšu viņam. Varbūt viņš iedos kaut ko brokastīm.

Tad viņa atkal iesmējās un piebilda:

—   Vai jūs zināt, ko tas nozīmēs, ja mēs šodien ēdīsim brokastis?». Tas nozīmēs, ka mēs ēdīsim aizvakardienas brokastis, aizvakardienas pusdienas, vakardienas brokastis, vakardienas pusdienas — visu vienā reizē. Tā tas ir! Pie velna! Ja jums ar to vēl nepietiek, nu, tad sprāgstiet nost, suņi!

Tas Mariusam lika atcerēties, ko nelaimīgā meitene meklēja pie viņa.

Viņš parakņājās vestes kabatā, bet nekā tur neatrada.

Meitene turpināja, it kā pilnīgi aizmirsusi Mariusa klātbūtni.

—   Dažreiz es vakaros izeju. Citu vakaru nemaz nepārnāku mājās. Pirms šejienes pagājušajā ziemā mēs dzīvojām zem tiltiem. Lai nesaltu, mēs spiedāmies cits pie cita. Mana mazā māšele raudāja. Ūdens, — ak vai, cik tas bija skumji! Kad es jau taisījos noslīcināties, man iešāvās prātā: «Nē, ūdens ir pārāk auksts.» Kad gribu, varu staigāt viena pati, dažreiz pārguļu kādā grāvī. Ziniet, kad es eju naktī pa bulvāri, koki man izskatās kā zarainas dakšas, mājas melnas un lielas kā Dievmātes katedrāles torņi, un man liekas, ka baltie mūri ir upe, un tad es sev saku: «Skaties, tur ir ūdens!» Zvaigznes izskatās kā lampioni iluminācijā, liekas, ka tās kūp un ka vējš tās pūš nost; esmu tā apdullusi, ka ausīs man skan tāda kā zirgu krākšana; un, kaut gan ir nakts, es dzirdu leijerkastes skaņas, aužamo steļļu klaboņu — pati nezinu, ko. Man liekas, ka mani apmētā ar akmeņiem, es skrienu bez jēgas, viss man acīs griežas, griežas. Viss ir tik jocīgi, kad nav ēsts.

Un meitene viņam uzmeta apmulsušu skatienu.

Pamatīgi pārmeklējis kabatas, Mariuss beidzot salasīja piecus frankus sešpadsmit sū. Tobrīd tā bija visa viņa bagātība. «Pusdienas man šodien iznāks,» viņš nodomāja, «un gan jau rīt redzēsim.» Viņš paturēja sev sešpadsmit sū, bet piecus frankus atdeva meitenei.

Viņa satvēra naudas gabalu.

—   Cik jauki, — viņa teica, — saule tomēr uzspīdēja!

Un, it kā šī saule spētu atkausēt viņas smadzenēs žargona sniega lavīnas, viņa turpināja:

—   Pieci franki! A, spožais! Pats karalis! Un šitādā uķī! Pa pirmo! Jūs esat lāga zellis. Varētu vai iegrābties. Bravo, čomiņi! Divām dienām ko rīt! Cepešus un frikasēl Nu tik varēs uzdzīvot! Ed un dzer, cik tik lien!

Viņa uzrāva krekla lencīti, dziļi palocījās Mariusam, pamāja draudzīgi ar roku un, iedama uz durvīm, sacīja:

—   Uz redzēšanos, kungs. Nu tā. Skriešu uzmeklēt savu večuku.

Iedama garām kumodei, viņa ieraudzīja uz tās sakaltušu maizes garozu, kas bija appelejusi, guļot putekļos; viņa tai uzklupa un sāka grauzt, murminādama:

—   Cik garšīga! Cieta kā akmens! Zobus var izlauzt!

Pēc tam viņa aizgaja.

## 5 Labā gara parādītais slepenais lodziņš

Piecus gadus Mariuss bija dzīvojis trūkumā, nabadzībā, pat lielā postā, bet tagad viņš saprata, ka īsto nabadzību nav pazinis. īsto nabadzību viņš bija ieraudzījis nupat. Šis spoks bija tikko pazibējis viņa acu priekšā. Un tiešām: kas ir redzējis trūkumā tikai vīrieti, tas nekā nav redzējis — vajag redzēt trūkumā sievieti; kas ir redzējis trūkumā tikai sievieti, arī tas nav nekā redzējis — vajag redzēt trūkumā bērnu.

Kad vīrietis nonācis līdz pēdējai nabadzībai, viņš tūdaļ arī ķeras pie galējiem līdzekļiem. Ak vai! tām neaizsargātajām būtnēm, kas atrodas ap viņu! Darbu, peļņu, maizi, kurināmo, drosmi, labo gribu — to visu viņš uzreiz zaudē. Ārpusē it kā izdziest dienas gaisma, iekšpusē izdziest morālā gaisma; šai tumsā vīrietis uzduras sievietes un bērna vājumam, un viņš tos varmācīgi grūž kaunā.

Tad kļūst iespējami visādi šausmu darbi. Ap izmisumu ir tikai trauslas sieniņas, kas to šķir no netikuma vai nozieguma.

Veselība, jaunība, gods, vēl jaunās miesas svētums un stingrā šķīstība, sirds, jaunavība, kaunīgums — šī dvēseles epiderrna, — tas viss tiek nežēlīgi Izlietots, meklējot glābšanās līdzekļus, un, ja tāds līdzeklis ir negods, tad pieņem arī to. Tēvi, mātes, bērni, brāļi, māsas, vīrieši, sievietes, jaunavas šai dzimumu, radniecības, vecumu, netiklības un nevainības miglainajā mistrojumā sakust tik cieši kopa, ka pārvēršas it kā minerālam līdzīgā blīvā masā. Atspiedušies cits pret citu ar mugurām, viņi kvern kādā nožēlojamā caurumā, kur viņus iesviedis liktenis. Viņi uzmet viens otram žēlabainus skatienus. Ak, šie nelaimīgie! Cik viņi bāli! Cik nosaluši! Šķiet, ka viņi atrastos uz kādas citas planētas, daudz tālāk no saules nekā mēs.

Šī jaunā meitene kļuva Mariusam it kā par sūtni no tumsas valstības.

Viņa atklāja jaunu, riebīgu nakts pusi.

Nu Mariuss gandrīz sev pārmeta nodošanos sapņiem un mīlestībai, kas viņu bija kavējusi līdz šai dienai pamest acis uz saviem kaimiņiem. Ja viņš bija samaksājis par tiem īri, tad tā bijusi tīri neapzināta rīcība — to varēja izdarīt kurš katrs; bet no viņa, Mariusa, tika prasīts vairāk. Jā! Tikai viena siena šķīra viņu no šiem pamestajiem radījumiem, kas dzīvoja, taustīdamies pa tumsu, ārpus cilvēku sabiedrības; viņš mājoja tiem pavisam līdzās, viņš, tieši viņš bija zināmā mērā pēdējais ķēdes loceklis, kas tos saistīja ar pārējo pasauli; viņš dzirdēja nelaimīgo cilvēku elpu vai, pareizāk, krākšanu sev blakus un nepievērsa tai uzmanību! Katru dienu, katru bridi viņš dzirdēja cauri sienai tos staigājam, nākam, ejam, runājam un nebija cēlis ne ausu! Bija skanējuši vaidi, bet viņš tos nebija pat dzirdējis! Viņa domas bija citur — tās kavējās sapņos, neiespējamās ilūzijās, neaizsniedzamā mīlestībā, neprātīgās kaislībās, bet tai pašā laikā cilvēciski radījumi, viņa brāļi iekš Kristus, viņa tautas brāļi mira turpat līdzās! Mira bezjēdzīgi! Zināmā mērā viņš bija pat to nelaimes cēlonis, viņš io nelaimi padziļināja. Jo, bijis tiem kāds cits kaimiņš, mazāks fantasts, bet uzmanīgs, parasts un žēlsirdīgs cilvēks, tas lielo nabadzību droši vien būtu ieraudzījis, briesmu signālus būtu pamanījis, un par tiem varbūt jau sen būtu parūpējušies, un tie būtu izglābti! Bez šaubām, tie likās samaitāti, izvirtuši, zemiski un pat neģēlīgi, bet reti var sastapt tādus cilvēkus, kas, iekrizdami nabadzībā, nepagrimtu; turklāt ir taču robeža, aiz kuras nelaimīgie un negodīgie saplūst kopā un saliedējas vienā vārdā, liktenīgā vārdā — nožēlojamie. Kas te vainojams? Un vai tad žēlsirdībai nav jābūt jo lielākai tur, kur ir dziļāks pagrimums?

Lasīdams sev šo morāli, — jo bija tādi gadījumi, kad Mariuss, tāpat kā kurš katrs patiesi godīgs cilvēks, uzmetās sev par pamācītāju un bāra sevi vairāk, nekā bija pelnījis, — viņš raudzījās sienā, kas viņu šķira no Zon« dretiem, it kā varētu izurbties cauri šim aizžogarn ar līdzcietības pilnu skatienu un sasildīt ar to šos nelaimīgos. Šo sienu veidoja latiņas un sijas ar plānu apmetuma kārtu, un, kā jau sacīts, tai cauri varēja sadzirdēt katru vārdiņu, katru skaņu. Bija jābūt sapņotājam Mariusam, lai to jau agrāk neievērotu. Siena nebija apsista ar tapetēm ne Zondretu pusē, ne Mariusa pusē; bija skaidri redzama tās rupjā apdare. Gandrīz neapzināti Mariuss vērīgi apskatīja šo starpsienu; dažreiz, nododoties sapņiem, var tikpat labi pārbaudīt, novērot un izpētīt, kā domājot. Pēkšņi viņš piecēlās, jo nupat bija ievērojis augšā pie pašiem griestiem trīsstūrainu caurumu — spraugu starp trim latiņām. Apmetums, kas agrāk klāja šo spraugu, bija nobiris, un, uzkāpjot uz kumodes, pa šo spraugu varēja ielūkoties Zondretu skabūzī. Līdzcietībai var mājot līdzās un tai arī mājo līdzās ziņkārība. Šis caurums bija kā slepens lodziņš. Ir atļauts ieskatīties citu nelaimē, lai palīdzētu. «Paraudzīsimies, kas tie par cilvēkiem un kas pie viņiem notiek,» Mariuss nodomāja.

Viņš uzkāpa uz kumodes, pielika aci pie spraugas un sāka skatīties.

## 6 Plēsoņa savā midzenī

Pilsētām, tāpat kā mežiem, ir savas alas, kur paslēpjas viss, kas tajās ir ļaunākais un briesmīgākais. Bet tas, kas tā paslēpjas pilsētās, ir negants, neģelīgs un sīks, citiem vārdiem sakot — nejauks; tas, kas paslēpjas mežos, ir negants, mežonīgs un liels, citiem vārdiem sakot — skaists. Midzenis paliek midzenis, taču zvēru midzeņiem dodama priekšroka pār cilvēku midzeņiem. Alas ir labākas par zanķiem.

Tas, ko ieraudzīja Mariuss, bija zanķis.

Mariuss bija nabaidzīgs, un viņa istaba bija trūcīga, bet, tāpat kā viņa nabadzība bija dižciltīga, arī viņa bēniņistaba bija spodra. Mājoklis, kurā šobrīd gremdējās viņa skatiens, bija riebīgs, netīrs, smirdīgs, pieķēzīts, tumšs, pretīgs. Viens salmu pinuma krēsls, kroplīgs galds, dažas māla trauku lauskas un divos kaktos divas neaprakstāmi nekārtīgas gultas — tās bija visas mēbeles; gaisma ieplūda vienīgi pa bēniņu lodziņu, četrām zirnekļa tīklu aizaustām rūtīm. Pa šo lodziņu ieplūda tieši tik daudz gaismas, lai cilvēks izskatītos kā spoks. Sienas bija kā spitālības izgrauztas — sagraizītas un vienās skrambās kā cilvēka seja, ko izkropļojusi šausmīga slimība. Pa tām sūcās strutām līdzīgs mitrums. Uz tām bija redzami ar ogli uzvilkti piedauzīgi zīmējumi.

Istabā, ko apdzīvoja Mariuss, bija izdrupusi ķieģeļu grīda, bet šajā nebija ne plākšņu klona, ne dēļu grīdas, te staigāja tieši pa veco būdas ģipša segumu, ko kājas bija nomīdījušas melnu. Uz nelīdzenās grīdas, kura bija izrakstīta ar biezu putekļu kārtu un kuru bija skāris it viss, tikai ne slota, kā fantastiski zvaigznāji izvietojās veci zābaki, nošķiebtas tupeles un riebīgas lupatas; jā gan, šai istabā bija kamīns, tādēļ tad arī telpu izīrēja par četrdesmit frankiem gadā. Šai kamīnā varēja atrast, ko vien vēlas: ogļu pannu, katlu, salauztus dēļus, uz naglām uzkarinātas skrandas, putna būrīti, pelnus un pat uguns liesmiņu. Skumīgi kūpēja divas apdegušas pagales.

šī bēniņu istaba izskatījās vēl briesmīgāka tāpēc, ķa bija liela. Tajā bija izvirzījumi uz āru, stūri, melni caurumi, pažobeles, līči un zemes ragi. Tas radīja bezgala dziļus kaktus, kuros, kā likās, paslēpušies zirnekļi dūres lielumā, pēdu garas mitrenes un varbūt pat kādi cilvēkam līdzīgi ērmi.

Viena laža stāvēja pie durvīm, otra — pie loga. Abu lažu viens gals sniedzās līdz kamīnam un atradās tieši pretī Mariusam.

Kaktā netālu no spraugas, pa kuru Mariuss skatījās, bija pakarināta izkrāsota gravīra melnā koka rāmī un zem tās lieliem burtiem uzrakstīts: SAPNIS. Tajā bija attēlota aizmigusi sieviete un aizmidzis bērns, bērns sievietei klēpī, mākoņos lidinās ērglis ar kroni knābī, un sieviete, nemaz nepamozdamās, atvaira kroni no bērna galvas; fonā, staru vainaga apmirdzēts, stāv Napoleons, atspiedies pret resnu, zilu kolonnu ar dzeltenu kapiteli, kas

izrotāts ar šādu uzrakstu:

Maringo

Austerlitsa

Jena

Wagrama Elova

Zem šā rāmja uz grīdas slīpi pret sienu bija atsliets kaut kas līdzīgs koka panno, vairāk garš nekā plats. Tas izskatījās pēc apgrieztas gleznas, pēc ķīļrāmja, kuram otrā pusē droši vien bija kāds triepums, pēc spoguja, kas noņemts no sienas un stāv tur aizmirsts, gaidīdams, kamēr to no jauna uzkarinās.

Pie galda, uz kura Mariuss ievēroja spalvu, tinti un papīru, sēdēja kāds vīrs, ap sešdesmit gadu vecs, maza auguma, kalsnējs, zilganbālu seju, drūrns, ar viltīgu, nežēlīgu un nemierīgu skatienu — īsts nelietis.

Lavatērs, aplūkojis šo seju, būtu tajā saskatījis grifa un tiesinieka maisījumu; laupītājputns un cilvēks intrigants, papildinādami viens otru, kļuva vēl pretīgāki: intrigants padarīja laupītājputnu zemisku, laupītājputns intrigantu — drausmīgu.

Šim vīram bija gara, sirma bārda. Mugurā viņam bija sieviešu krekls, kas atsedza viņa spalvainās krūtis un sirmiem sariem apaugušās kailās rokas. Zem krekla bija redzamas netīras bikses un zābaki, no kuriem līda laukā pirksti.

Mutē viņam bija pīpe, un viņš pīpēja. Maizes šai alā vairs nebija, bet tabaka vēl bija.

Viņš kaut ko rakstīja — droši vien tādas pašas vēstules, kādas Mariuss bija lasījis.

Uz viena galda stūra bija redzama noplukuši grāmata iesarkanā sējumā; senais bibliotēku sērijas divpadsmitlapu formāts liecināja, ka tas ir romāns. Uz vāka lieliem burtiem greznojās nosaukums: «Dievs, karalis, gods un dāmas, no Dikrē-Diminila, 1814.»

Rakstīdams vīrs skaļi sarunājās pats ar sevi, un Mariuss saklausīja šādus vārdus:

— Jāsaka, vienlīdzības nav pat pēc nāves! Palūkojieties mazliet uz Pērlašēzu! Augstmaņi, bagātnieki — tie guļ piekalnē, izbruģētajā akāciju alejā. Viņi tur var piebraukt ar līķratiem. Mazos ļautiņus, nabagos, nelaimīgos — ko tur! Tos aprok lejā, kur dubļi līdz ceļiem, iemet tik bedrēs, siapjumā. Tos tur aprok tādēļ, lai tie ātrāk sapūtu! Kā lai tur pie viņiem aiziet, neiegrimstot zemē?!

Te viņš apklusa, uzcirta ar dūri pa galdu un, zobus griezdams, piebilda-:

— Ar zobiem es varētu pārgrauzt visiem rīkles!

Parāvusi zern sevis kailos papēžus, pie kamīna tupēja resna sieviete, kurai varēja būt tiklab četrdesmit, kā simt gadu.

Ari viņa bija vienā kreklā un adītos brunčos, ko klāja apdilušas vadmalas ielāpi. Rupja audekla priekšauts nosedza pusi no brunčiem. Kaut gan sieviete bija saliekusies un sarāvusies čokurā, varēja redzēt, ka viņa ir ļoti liela auguma. Salīdzinājumā ar vīru viņa bija īsta milzene. Viņai bija nejauki rudi, jau iesirmi mati, kuros viņa laiku pa laikam ielaida savus milzīgos, spīdīgos pirkstus ar plakaniem nagiem.

Viņai līdzās uz grīdas bija plaši atvērta tāda paša formāta grāmata kā uz galda — droši vien tā paša romāna turpinājums.

Vienā lažā Mariuss pamanīja gandrīz kailu, bālu, slaidu meiču, kas sēdēja, nokārusi kājas pār malu, un likās nekā nedzirdam, neredzam, neelpojam.

Nebija šaubu, ka šī ir jaunākā māsa tai meitenei, kura bija atnākusi pie viņa.

Viņai varēja dot vienpadsmit divpadsmit gadu. Bet, uzmanīgāk ieskatoties, bija jāatzīst, ka būs visi piecpadsmit. Šī bija tā pati meitene, kas vakar vakarā uz bulvāra sacīja: «Es ta jozu, tā jozu!»

Viņa piederēja pie tās vārguļu sugas, kas ilgu laiku attīstībā aizkavējas, bet tad aug ātri un spēji. Tā ir nabadzība, kas rada šādus bēdīgus cilvēku stādus. Šādiem radījumiem nav ne bērnības, ne pusaudžu vecuma. Piecpadsmit gadu vecumā tie izskatās divpadsmitgadīgi, sešpadsmit gadu vecumā tie izskatās divdesmit gadu veci. Šodien — maza meitene, rīt — sieviete. Liekas, tās skriešus skrien caur dzīvi, lai to ātrāk beigtu.

Pašlaik šis radījums izskatījās kā bērns.

šai istabā nekas neliecināja par kaut kādu darbu: nebija ne steļļu, ne ratiņu, ne kādu darba rīku. Kaktā bija samesti šaubīga izskata dzelzs lūžņi. Te bija jaušams tas drūmais kūtrums, kas seko izmisumam un ir" nāves priekštecis.

Mariuss brīdi aplūkoja drūmo telpu, Šausmīgāku par kapu. jo te vēl bija jūtama cilvēka dvēseles kustība un dzīvības puksti.

Bēniņi, pagrabs, pazemes miteklis, kur gar pašu sociālās celtnes apakšu loda nabagie, vēl nav gluži kaps, bet gan kapa priekštelpa; taču līdzīgi bagātniekiem, kas izliek pašus lielākos krāšņumus pie ieejas savās pilīs, šķiet, arī nāve, kas vienmēr stāv blakus nabagajiem, izliek pašu lielāko postu šajās priekštelpās.

Vīrietis bija apklusis, sieviete nerunāja, meitene, likās, neelpoja. Bija dzirdama tikai spalvas čirkstēšana pa papīru.

Nepārtraukdams rakstīšanu, vīrs norūcas

—   Blēži! Blēži! Viscaur tikai blēži!

Sis Zālamana sakāmvārda variants izvilināja sievietei nopūtu.

—  Neuztraucies, draudziņ! — viņa sacīja. — Neņem pie sirds, dārgumiņ! lic ļautiņi nav to vērts, ka tu, vīriņ, viņiem raksti.

Nabadzībā, tāpat kā aukstumā, ķermeņi piespiežas viens pie otra, bet sirdis attālinās. Pēc visa spriežot, šī sieviete kādreiz bija mīlējusi savu vīru ar visu mīlestības spēku, kāds viņai dots; bet ikdienišķos savstarpējos pārmetumos, kas radās no briesmīgās nabadzības, kāda nomāca ģimeni, tas viss acīmredzot bija apdzisis. Pret vīru viņā bija palikuši vairs tikai mīlestības pelni. Taču mīlināmie vārdiņi, kā tas bieži mēdz būt, bija pārdzīvojuši jūtas. Viņas mute tam sacīja: «dārgumiņ, draudziņ, vīriņ» utt., bet sirds klusēja.

Vīrs atkal sāka rakstīt.

## 7 Stratēģija un taktika

Ar smagu sirdi Mariuss jau dzīrās kāpt lejā no improvizētā novērošanas posteņa, kad viņa uzmanību saistīja troksnis, kas viņam lika palikt uz vietas.

Kaimiņistabas durvis pēkšņi atvērās.

Uz sliekšņa parādījās vecākā meita.

Kājās viņai bija rupjas ādas vīriešu kurpes, sabristas dubļos, kas viņu bija apšļākuši līdz pat sasarkušajām

potītēm; viņa bija apsegusies ar vecu, skrandainu apmetni, kuru Mariuss vēl pirms stundas viņai nebija redzējis. Acīmredzot viņa apmetni bija atstājusi aiz durvīm, lai modinātu lielāku līdzcietību, bet aiziedama atkal panēmusi. Ienākusi viņa aizcirta aiz sevis durvis, apstājās, lai atvilktu elpu, jo bija galīgi aizelsusies, un tad uzvaroši un priecīgi iesaucās:

—   Viņš nākl

Tēvs pagrieza uz viņu acis, sieviete pagrieza galvu, mazā māsiņa nepakustējās.

—   Kas nāk? — vaicāja tēvs.

—   Tas kungs!

—   Filantrops?

—   Jā.

—   No Senžaka baznīcas?

—   Jā.

—   Tas vecis?

—   Jā.

—   Un viņš atnāks?

—   Viņš man seko.

—   Tu to droši zini?

—   Droši.

—   Ko, vai tiešām viņš nāk?

—   Viņš brauc ar fiakru.

—   Ar fiakru? Tas jau ir īsts Rotšilds!

Tēvs piecēlās.

—        Kā tu to droši zini? Ja viņš brauc ar fiakru, kā tad tas var būt, ka tu ieradies te pirms viņa? Vai tu viņam iedevi vismaz adresi? Vai tu pateici, ka no koridora pēdējās durvis pa labi? Kaut tik viņš nesajauktu! Tātad tu viņu sameklēji baznīcā? Vai viņš izlasīja manu vēstuli? Ko viņš tev teica?

—       Ta-ta-ta! — meita atbildēja. — Tu nu gan ber vienā bēršanā, vecīti Nu, tā: es iegāju baznīcā, viņš sēdēja savā parastajā vietā; es pataisīju viņam reveransu un nodevu vēstuli; viņš to izlasīja un jautāja man: «Kur jūs dzīvojat, mīļais bērns?» Es sacīju: «Es jūs aizvedīšu, kungs,» — bet viņš: «Nē, pasakiet man savu adresi, manai meitai šis tas jānopērk, es paņemšu karieti un ieradīšos jūsu mājas reizē ar jums.» Es viņam pateicu adresi. Kad es viņam minēju māju, viņš it kā izbrīnījās un vienu brīdi šaubījās, bet tad noteica: «Vienalga, es aizbraukšu.» Kad dievkalpojums beidzās, es redzēju viņu kopā ar meitu iznākam no baznīcas, redzēju, kā viņi iekapa fiakrā. Protams, es viņam arī pateicu, ka no koridora pēdējās durvis pa labi.

—   Bet kas tad tev teica, ka viņš atbrauks?

—       Es nupat redzēju fiakru iegriežamies no Mazās Baņķiera ielas. Tādēļ jau arī skrēju.

—   Kā tu zini, ka tas ir tas pats fiakrs?

—   Es taču ievēroju numurul

—   Un kāds tas bija?

—   Četrsimt četrdesmit.

—   Jā, tu esi viens prātīgs skuķis.

Meitene izaicinoši uzlūkoja tēvu un, rādīdama uz saviem apaviem, teica:

—        Prātīgs skuķis, tas var būt. Bet to es tev saku, ka šīs kurpes gan vairs kājās neaušu un ka man tās nav vajadzīgas, pirmkārt, veselības un bez tam ari tīrības deļ. Es nevaru iedomāties neko riebīgāku kā izmirkušas zoles, kas visu laiku šļurkst. Es labāk staigāšu basām kājām.

—       Tev taisnība, — atbildēja tēvs laipnā balsī, kas kontrastēja ar jaunās meitenes skarbumu, — bet tevi jau citādi neielaistu baznīcā. Nabagie nevar būt bez kurpēm. Ar basām kājām pie dieva nedrīkst iet, — viņš rūgti piebilda. Pēc tam, atgriezdamies pie iepriekšējās domas, iejautājās: — Tātad tu zini, droši zini, ka viņš ieradīsies?

—   Viņš man seko pa pēdām, — viņa atteica.

Tēvs izslējās visā augumā. Viņa seja it kā iemirdzējās.

—       Vai tu dzirdi, sieva? — viņš izsaucās. — Tūlīt ieradīsies mūsu filantrops. Izdzēs uguni!

Māte aiz apstulbuma nepakustējās.

Tēvs ar burvju mākslinieka veiklību paķēra no kamīna krūzi ar atlūzušu snīpi un uzgāza ūdeni uz gruzdošajām pagalēm.

Tad, uzrunādams vecāko meitu, norīkoja:

—   Izplēs salmus no krēsla!

Meita nesaprata.

Viņš paķēra krēslu un ar papēdi izspēra salmu sēdekli. Kāja izgāja cauri.

Vilkdams laukā kāju, viņš jautāja meitai:

—   Vai ārā auksts?

—   Loti auksts. Snieg.

Tēvs pagriezās pret jaunāko meitu, kas sēdēja gultā pie loga, un pērkona balsī tai uzkliedza:

—        Žigli! Lien laukā no gultas, sliņķe tāda! Tu nekad nekā nedari! Izsit vienu rūti!

Meitene drebēdama izlēca no gultas.

—   Izsit rūti! — viņš atkārtoja.

Meitene sastinga aiz izbrīna.

—       Vai tu dzirdi? — vēlreiz atkārtoja tēvs. — Es tev saku, izsit rūti!

Meitene bailīgā paklausībā pacēlās pirkstgalos un iesita ar dūri pa rūti. Stikls saplīsa un, skaļi šķindot, sabira uz grīdas.

—   Labi, — noteica tēvs.

Viņš bija nopietns un steidzīgs. Viņa skatiens žigli pārskrēja pār bēniņu pažobelēm.

Viņš līdzinājās ģenerālim, kas nodod pēdējos rīkojumus pirms kaujas.

Māte, kas vēl nebija izrunājusi nevienu vārdu, piecēlās un jautāja gausā, dobjā balsī, it kā vārdi viņai rīklē būtu sasaluši:

—   Ko tu gribi darīt, dārgumiņ?

—   Liecies gultā! — vīrs atbildēja.

Viņa tonis nepieļāva iebildumus. Māte paklausīja un smagi ievēlās gultā.

Tai brīdī no kakta atskanēja šņuksti.

—   Kas tur notiek? — tēvs uzkliedza.

Jaunākā meita, neiznākuši no tumšā kakta, kurā bjja ielīdusi, parādīja savu asiņaino dūri. Sizdama logu, viņa b;ja sagriezusi roku; klusi raudādama, viņa piegāja pie mātes gultas.

Tagad bija mātes kārta izslieties un uzkliegt:

—       Paskaties šurp! Tas viss tavu muļķību dēļ. Rūti sitot, viņa sagriezusi roku!

—   Jo labāk! — vīrs noteica. — Tas bija paredzēts.

— Kā? Jo labāk? — nerimās sieva.

— Klusu! — uzsauca tēvs. — Es atceļu vārda brīvību.

Pēc tam, noplēsis no sieviešu krekla, kas viņam bija mugurā, audekla lupatu, viņš to steigšus aptina ap asiņaino meitenes roku.

To izdarījis, viņš ar labpatiku noskatīja savu saplēsto kreklu.

—       Ari krekls kārtībā, — viņš sacīja. — Viss izskatās ļoti labi.

Ledains vējš svilpa aiz loga un pūta ari istabā. No āra spiedās migla un klājās pār visu kā bālgana vate, ko saplucinājuši neredzami pirksti. Pa izsisto rūti varēja redzēt, kā krīt sniegs. Aukstums, ko vakar bija apsolījusi Sveču dienas saule, tiešām iestājies.

Tēvs pārlaida visapkārt skatienu, it kā pārliecinādamies, ka nekas nav aizmirsts. Viņš paņēma vecu lāpstu un uzbēra uz slapjajām pagalēm pelnus, lai tās pavisam apslēptu.

Tad, atliecis muguru un atspiedies pret kamīnu, viņš noteica:

— Tagad mēs varam uzņemt savu filantropu.

## 8 Gaismas stars Zanķī

Vecākā meita piegāja pie tēva un uzlika uz viņa rokas savu roku.

—   Paraugi, kā esmu nosalusi, — viņa teica.

—       Nieki! — tēvs atbildēja. — Es esmu vēl vairāk nosalis.

Māte nesavaldīgi iesaucās:

—       Nu, tu — tev jau vienmēr visa kā vairāk nekā citiem! Pat sliktuma.

—   Turi muti! — uzsauca vīrs.

Viņš uzmeta mātei tādu skatienu, ka tā apklusa.

Uz brīdi skabūzī iestājās klusums. Vecākā meita bezrūpīgi tīrīja sava apmetņa malu, jaunākā māsa arvien vēl šņukstēja; māte, abām rokām saņēmusi tās galvu, skūpstīja to un klusītēm runāja:

—       Dārgumiņ manu, es tevi lūdzu, tas ātri sadzīs, neraudi, tu nokaitināsi tēvu.

—       Nē, nē! — tēvs atsaucās. — Gluži otrādi: raudi vien, raudi! Tā ir labi.

Pēc tam, pienākdams atkal pie vecākās, teica:

—       Ak tu piķis! Viņš vēl nenāk! Un ja nu viņš nemaz neatnāk? Par velti būšu izdzēsis uguni, izspēris krēslam sēdekli, saplēsis kreklu un izsitis rūti!

—   Un ievainojis meiteni! — nočukstēja mate.

—       Vai jūs zināt, — tēvs turpināja, — šais noladetajos bēniņos ir suņa aukstums! Un ja nu šis vīrs neatnak? Ja, tā nu ir! Viņš liek gaidīt uz sevi! Viņš domā: «Nekas! Viņi mani pagaidīs! Priekš tam jau viņi ir!» A, kā es viņus ienīstu! Ar kādām gavilēm, prieku, sajūsmu un baudu es nožņaugtu šos bagātniekus! Visus bagātniekus! Tā sauktos labdarus, kas tēlo svētos, iet uz dievkalpojumiem, pārņem garīdznieku niķus, pātaro kā melnsvārči un iedomājas, ka ir pārāki par mums. Un viņi nāk mūs pazemot un atnes mums drēbes, — kā viņi tās dēvē! Lupatas, kas nemaksā ne četri sū, un maizi! Tas man nav vajadzīgs, nelieši tādi! Dodiet naudu! Jā, naudu dodiet! Bet to mums neredzēt! Jo, viņi saka, mēs to nodzeršot, mēs esot dzērāji un slaisti! Bet paši!? Kas tad viņi paši tādi ir, un kas viņi bija agrāk? Zagļi! Citādi viņi nebūtu tikuši bagāti! Ak, ja varētu saņemt visu cilvēku sabiedrību kā galdautu aiz četriem stūriem un krietni izpurināt! Viss varbūt sašķīstu, bet vismaz nevienam nekā vairs nebūtu, un tas jau būtu ieguvums. Nu, kur tad paliek tas stulbenis, tavs labdara kungs? Viņš atnāks! Tas lops varbūt aizmirsis adresi? Varu saderēt, ka vecais mērkaķis …

šai mirklī pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Tēvs metās pie durvīm, atvēra tās un, dziļi klanīdamies un pazemīgi smaidīdams, iesaucās:

— Lūdzu, kungs! Esiet tik laipni, nāciet iekšā, mans cienījamais labdari, kā arī jūsu burvīgā jaunkundze!

Uz jumtistabas sliekšņa parādījās vīrs brieduma gados un jauna meitene.

Mariuss stāvēja savā agrākajā vietā. To, ko viņš tai brīdī izjuta, cilvēka mēlei nav iespējams izteikt.

Tā bija Viņa.

Ikviens, kas ir mīlējis, pazīst to starojošo spēku, kādu ietver šā vārda četri burti: Viņa.

Tiešām, tā bija viņa. Mariuss tikai ar pūlēm spēja to saskatīt cauri gaišajai dūmakai, kas pēkšņi aizklāja acis. Viņa priekšā bija tā maigā, nozaudētā būtne, tā zvaigzne, kas viņam bija sešus mēnešus spīdējusi, tās pašas acis, tā pati piere, tā pati mute, tā pati skaistā izgaisusi seja, ar kuras izgaišanu viņam bija satumsusi nakts. Parādība bija nozudusi — nu tā parādījās no jauna!

Tā parādījās šai tumsā, šais bēniņos, riebīgajā Zanķī, šausmīgajos apstākļos!

Mariuss drebēja pie visām miesām. Kā? Vai tiešām tā bija viņa? Jaunekļa sirds pukstēja tik strauji, ka gar acīm satumsa. Viņš juta, ka kuru katru brīdi var izplūst asa

rās. Patiesi! Viņš atkal beidzot redz šo meiteni pēc tik

ilgas meklēšanas! Likās: viņš bija pazaudējis savu dvēseli un nupat to atkal atradis.

Viņa izskatījās tāda pati kā agrāk, tikai mazliet bālāka, smalkā sejiņa bija ietverta violetā samta cepurītē, augumu slēpa melns atlasa kažociņš. No garās kleitas apakšas spraucās laukā kājiņa, iekļauta zīda zābaciņā.

Kā aizvien, viņu pavadīja Baltais kungs.

Viņa paspēra dažus soļus istabā un nolika uz galda visai prāvu saini.

Zondreta vecākā meita bija ierāvusies aizdurvē un drūmu skatienu aplūkoja samta cepurīti, zīda apmetni un burvīgo, laimīgo sejiņu.

## 9 Zondrets gandrīz vai raud

Istaba bija tik tumša, ka ienācēji no āra jutās tā, it kā tiešām būtu iekļuvuši pagrabā. Tāpēc abi virzījās uz priekšu nedroši, ar pūlēm atšķirdami neskaidros stāvus ap sevi, turpretī bēniņu iemītnieki, kas bija pieraduši pie šā mijkrēšļa, apskatīdami ienācējus, tos redzēja ļoti labi.

Baltais kungs piegāja klāt Zondretam un, uzlūkodams to ar savu labsirdīgo un skumjo skatienu, teica:

—       Mans kungs, šai sainī jūs atradīsit jaunas drēbes, zeķes un vilnas segas.

—       Mūsu eņģelis labdaris ir pārāk laipns pret mums, — sacīja Zondrets, līdz zemei palocīdamies. Tad, kamēr abi apmeklētāji apskatīja nožēlojamo mitekli, pieliecies pie vecākās meitas auss, klusi un ātri nobēra:

—       Nu, ko es teicu? Lupatas! Bet kur ir nauda? Viņi visi ir vienādi! Kāds paraksts bija vēstulē šim vecajam muļķim?

—   Fabantū, — atbildēja meita.

—  Aktieris, labi!

Zondrets to izdarīja īstajā laikā, jo tai pašā mirklī Baltais kungs pagriezās pret viņu un, it kā pūlēdamies atcerēties viņa vārdu, sacīja:

—   Es redzu, jūs atrodaties bēdīgos apstākļos.,.

—   Fabantū, — strauji piebilda Zondrets.

—   Fabantū kungs, jā, kā tad, es atceros.

—       Aktieris, mans kungs, kuram kādreiz bija spoži panākumi.

Te Zondrets acīmredzot nodomāja, ka pienācis mirklis, lai uzbruktu «filantropam». Viņš iesaucās tādā balsī, kurā reizē bija dzirdama gadatirgus jokdara plātība un lielceļa ubaga pazemība:

—       Talmā skolnieks, mans kungs! Es esmu Talmā skolnieks! Arī man kādreiz smaidīja laime. Ak dievs, tagad ir pienākusi nelaimes kārta. Jūs redzat, mans labdari, ka nav ne maizes, ne kurināmā. Maniem nabaga bērniņiem nav siltuma! Mans vienīgais krēsls salauzts! Logs izsists, un vēl šitādā laikā! Mana sieva uz gultas! Slima!

—   Nabadzīte! — noteica Baltais kungs.

—   Mana.meitiņa savainota! — piemetināja Zondrets. Meitene, pārsteigta par svešo cilvēku atnākšanu, bija

nogrimusi «jaunkundzes» aplūkošanā un mitējusies raudāt.

—   Raudi taču! Brēc taču! — čukstēja viņai Zondrets. Tai pašā brīdī viņš ieknieba meitenei slimajā rokā. To visu viņš izdarīja ar īsta blēža veiklību. Meitene skaļi iekliedzās.

Brīnišķīgā jaunava, kuru Mariuss savā sirdī sauca «mana Ursula», pieskrēja tai klāt un sacīja:

—   Nabaga meitenīte!

—       Paskatieties, cienījamā jaunkundze, — Zondrets turpināja, — roka vienās asinīs! Nelaimes gadījums, kas notika, strādājot pie mašīnas, lai nopelnītu dienā sešus sū. Varbūt būs jānoņem visa roka!

—  Vai tiešām? — uztraukti jautāja vecais kungs. Meitene, uztverdama šos vārdus nopietni, sāka raudāt vēl skaļāk.

—   Diemžēl tā tas ir, manu labdari! — atbildēja tēvs. Jau labu brīdi Zondrets vēroja «filantropu» ar dīvainu

skatienu. Visu laiku runādams, viņš to uzmanīgi pētīja, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties. Pēkšņi, izmantodams brīdi, kad atnācēji līdzjūtīgi iztaujāja meiteni par ievainoto roku, viņš piegāja pie savas sievas, kas gulēja gultā ar rūpju pilnu un stulbu skatienu, un steidzīgi pačukstēja:-

—   Apskati šo cilvēku!

Pēc tam, pagriezies pret Balto kungu, viņš turpināja gaušanos:

— Vai jūs redzat, kungs, man tik vien ir drēbju kā sievas krekls! Un pavisam saplīsis! Vislielākajā ziemas salā! Es nevaru iziet no mājas, jo man nav apģērba. Ja man būtu kaut kāds uzvalks, es aizietu pie Marsa jaunkundzes, kas mani pazīst un ir man ļoti labvēlīga. Viņa laikam vēl arvien dzīvo Dāmu Torņa ielā. Redziet, kungs, mēs kādreiz kopā spēlējām provincē. Es plūcu kopā ar viņu laurus. Selimēna man nāktu palīgā, kungs! Elmīra pasniegtu dāvanu Belizēram! Bet nekā! Un mājā mums nav ne sū! Mana sieva ir slima, un nav neviena sū! Mana meita bīstami ievainota, un nav neviena sū! Manai sievai ir aizdusas lēkmes. Tāds vecums un turklāt vēl nervi. Viņai būtu vajadzīga palīdzība un meitai arī! Bet ārsts! Bet aptieķnieks! Kā lai tiem samaksā? Mums nav neviena liarda! Esmu gatavs mesties ceļos desmit sū priekšā, mans kungs! Lūk, cik zemu noslīdējusi māksla! Un lai jums ir zināms, skaistā jaunkundze, un jums, mans cienījamais aizgādni, kas esat pilni labdarības un žēlsirdības, lai jums ir zināms, ka jūs rotājat to pašu baznīcu, kurā mana meita iet dievu lūgt un redz jūs tur katru dienu…. Jo savas meitas es audzinu dievbijībā, mans kungs. Es neesmu gribējis, lai viņas kāptu uz skatuves dēļiem. Ak, jūs palaidnieces, pamēģiniet tikai noklīst! Ar mani nav joki! Es viņām nemitīgi borēju par godu, morāli un tiklību. Varat pajautāt viņām pašām. Lai viņas iet pa taisno ceļu. Viņām ir tēvs. Viņas nepieder pie tām nelaimīgajām, kas iesāk dzīvi bez radiem un nobeidz, radojoties ar visiem. Neviena Jaunkundze pārvēršas par Kundzi Visiem: zvēru, ka Fabantū ģimenē tas nenotiks! Es ceru meitas uzaudzināt tikumībā, lai tās būtu godīgas, lai būtu pieklājīgas, lai ticētu dievam, velns ar ārā! Jā, mans kungs, mans cienītais kungs, vai jūs zināt, kas notiks rīt? Rīt, tas ir, ceturtajā februārī, ir liktenīgā diena, pēdējais termiņš, ko man devis saimnieks; ja es viņam šovakar nesamaksāšu, rīt mana vecākā meita, es pats, mana slimā sieva, mana ievainotā meitiņa — mēs visi četri tiksim padzīti no šejienes un izmesti uz ielas, uz bulvāra, bez pajumtes lietū un sniegā. Tā, lūk, kungs. Esmu parādā četrus maksājumus, par veselu gadu! Tas ir sešdesmit franku.

Zondrets meloja. Par gadu bija jāmaksā tikai četrdesmit franku, un viņš nevarēja būt parādā četrus maksājumus, jo vēl nebija pagajuši seši mēneši, kopš Mariuss bija samaksājis viņa īri par pusgadu.

Baltais kungs izvilka no kabatas piecus frankus un uzlika tos uz galda.

Zondrets paguva norūkt vecākajai meitai pie auss:

—       Nelietis! Ko es iesākšu ar pieciem frankiem? Ar tiem jau nepietiek, lai samaksātu par krēslu un loga iestiklošanu! Taisi nu vēl tādus izdevumus!

Pa to laiku Baltais kungs bija novilcis savus platos, brūnos svārkus, kurus viņš valkāja virs zilajiem svārkiem, un uzmeta tos uz krēsla muguras.

—        Fabantū kungs, — viņš teica, — man ir klāt tikai pieci franki, bet es aizvedīšu mājās savu meitu un vakarā atgriezīšos. Jums taču nauda jāsamaksā vakarā? …

Zondreta sejā pazibēja savāda izteiksme. Viņš steigšus atbildēja:

—       Jā, mans godāts kungs. Man jābūt pie saimnieka pulksten astoņos.

—       Būšu te pulksten sešos un atnesīšu jums sešdesmit frankus.

—   Mans labdari! — satraukts iesaucās Zondrets.

Un ļoti klusi piemetināja:

—   Apskati viņu labi, siev!

Baltais kungs paņēma atkal zem rokas skaisto meiteni un devās uz durvīm:

—   Līdz vakaram, mani draugi, — viņš sacīja.

—   Pulksten sešos? — pārprasīja Zondrets.

—   Tieši sešos.

Sai brīdī Zondreta vecākā meita pamanīja uz krēsla palikušos virssvārkus.

—        Kungs, — viņa sacīja, — jūs aizmirsāt savus svārkus.

Zondrets uzmeta draudīgu skatienu meitai un nikni paraustīja plecus.

Baltais kungs pagriezās atpakaļ un smaidīdams atbildēja:

—   Es neaizmiršu, es tos atstāju.

—       Ak, mans aizbildni, — teica Zondrets, — mans augstais labdari, man gribētos izplūst asarās! Atļaujiet man jūs pavadīt līdz fiakram!

—       Ja gribat iznākt laukā, — atbildēja Baltais kungs, — uzvelciet tos svārkus. Laukā patiešām ir ļoti auksts.

Zondretam tas nebija divreiz jāsaka. Viņš žigli uzvilka % brūnos svārkus.

Un viņi visi trīs izgāja, Zondrets pa priekšu, abi svešie viņam sekoja.

## 10 īrētā kabrioleta tarifs: divi franki stundā

No visas šās ainas Mariuss nekā nebija palaidis garām un tomēr īstenībā nekā nebija redzējis. Viņa skatiens bija palicis kā piekalts pie jaunās meitenes, viņa sirds bija to it kā satvērusi un uzņēmusi sevī, tiklīdz tā bija pārkāpusi šās bēniņistabas slieksni. Visu laiku, kamēr tā bija tur, viņš atradās kā ekstāzē, kad cilvēks neuztver reālās parādības, bet traucas ar visu savu būtni uz vienu punktu. Viņš vēroja nevis meiteni, bet gaismas staru, ietvertu atlasa kažociņā un samta cepurītē. Ja istabā būtu iekļuvusi pati spožākā zvaigzne, tā viņu nebūtu vairāk apžilbinājusi.

Kamēr jaunā meitene tina vaļā saini, atlocīja apģērba gabalus un segas, laipni iztaujāja slimo māti un mīlīgi aprunājās ar ievainoto meitenīti, viņš tvēra katru tās kustību, mēģināja saklausīt katru vārdu. Viņš pazina šīs acis, pieri, šo skaistumu, augumu un gaitu, bet nepazina balsi. Reiz Luksemburgas dārzā viņam bija licies, ka viņš dzird dažus meitenes teiktos vārdus, bet nebija pilnīgi drošs par to. Viņš būtu atdevis desmit gadus no sava mūža, lai tos dzirdētu, lai varētu paņemt līdzi savā dvēselē kaut mazu drusciņu no šās mūzikas. Bet visu noslāpēja žēlabainā gaušanās un Zondreta spožās tirādes. Mariusa sajūsmai tas jauca klāt īstas dusmas. Viņš nenolaida no meitenes acu. Viņš nespēja aptvert, ka šis patiesi ir tas pats dievišķais radījums, ko viņš te redz neģēlīgu cilvēku vidū šai riebīgajā Zanķī. Viņam šķita, ka redz kolibri putniņu krupju vidū.

Kad meitene izgāja, viņam bija tikai viena doma: iet tai pakaļ, sekot pa pēdām, nepamest to ātrāk, iekāin uzzinās, kur tā dzīvo, nepazaudēt to no jauna, kad viņš to brīnišķīgā kārtā atradis! Viņš nolēca no kumodes un paņēma platmali. Viņš jau uzlika roku uz durvju kliņķa un grasījās iet laukā; kad viņu atturēja kāda doma. Koridors bija garš, trepes stāvas, Zondrets pļāpīgs, Baltais kungs nekādā ziņā vēl nebūs iekāpis karietē; ja, pagriezies atpakaļ koridorā vai uz trepēm, vai uz sliekšņa, tas ieraudzītu šai mājā viņu, Mariusu, tad noteikti uztrauktos un atrastu ceļu, lai atkai izbēgtu no viņa, un atkal viss būtu pagalam. Ko darīt? Nogaidīt mazliet? Bet, kamēr viņš gaidīs, kariete var aizbraukt. Mariuss nesaprata, ko iesākt. Beidzot viņš riskēja un izgāja no savas istabas.

Koridorā vairs neviena nebija. Viņš skrēja uz trepēm. Arī uz trepēm neviena nebija. Viņš steigšus noskrēja lejā un izgāja uz bulvāra tieši tai brīdī, kad fiakrs iegriezās aiz Mazās Baņķiera ielas stūra un devās atpakaļ uz Parīzi,

Mariuss metās tai virzienā. Sasniedzis bulvāra stūri, viņš atkal ieraudzīja fiakru, kas ātri brauca lejup pa Muftāra ielu; fiakrs atradās jau tālu, nebija ko domāt panākt. Ko darīt? Skriet pakaļ? Neiespējami; turklāt braucēji katrā ziņā ievērotu, ka viens cilvēks skrien, ko kājas nes, pakaļ ekipāžai, un meitenes tēvs viņu pazītu, šai brīdī — nedzirdēts, brīnišķīgs laimes gadījums! — Mariuss ieraudzīja izīrējamu kabrioletu braucam tukšā pa bulvāri. Bija jāpieņem tikai viens lēmums: kāpt iekšā kabrioletā un sekot fiakram. Tas bija droši, efektīvi, un te nekas nedraudēja.

Mariuss pamāja kučierim, lai apstājas, un uzsauca:

—Maksāšu par stundām!

Mariuss bija bez kaklasaites, vecajā darba uzvalkā, kuram trūka pogu, krekls uz krūtīm vienā vietā bija ieplīfis.

Kučieris apstājās, piemiedza aci un pastiepa Mariusam kreiso roku, viegli berzdams rādītājpirkstu pret īkšķi.

—   Kas ir? — Mariuss jautāja.

—   Papriekšu jāsamaksā, — atbildēja kučieris.

Mariuss atcerējās, ka viņam bija tikai sešpadsmit sū.

—   Cik? — viņš vaicāja.

—   Četrdesmit sū.

—   Es samaksāšu galā.

Kučieris sāka svilpot dziesmiņu par Lapalisu un uzšāva zirgam.

Mariuss apmulsis noskatījās pakaļ aizbraucošajam kabrioletam. Tāpēc, ka viņam trūka divdesmit četru sū, viņš zaudēja savu prieku, savu laimi, savu mīlestību! Viņš atkal slīga naktī! Viņš bija kļuvis redzīgs un nu atkal zaudēja redzi! Jāatzīstas, ka viņš ar rūgtumu un dziļu nožēlu

Iedomājās piecus frankus, kurus nupat šorīt bija atdevis nabaga meitenei. Bijuši viņam tie pieci franki, viņš būtu glābts, viņš atdzimtu, izkļūtu no šķīstītavas un no tumsas, viņš izkļūtu no vientulības, no splīna, no garīgās atraitnības; viņš atkal sasaistītu savu melno likteņa pavedienu ar brīnišķo zelta pavedienu, kas nupat bija noplivinājies acu priekšā un vēlreiz pārtrūcis. Viņš atgriezās mājās izmisis.

Viņš varētu sevi nomierināt ar to, ka Baltais kungs apsolījis atgriezties vakarā un ka vajadzētu tikai labāk sagatavoties, lai šoreiz tam sekotu, bet, nogrimis meitenes aplūkošanā, viņš diez vai ko bija dzirdējis.

Grasīdamies kāpt augšā pa trepēm, viņš ieraudzīja bulvāra otrā pusē pie aklās sienas, kas stiepās gar Gobelēnu barjeras ielu, Zondretu, ģērbušos «filantropa» svārkos, sarunājamies ar vienu no tādiem tipiem, kuru izskats iedveš bažas un kurus parasti mēdz saukt par «barjeru klaidoņiem»; tie ir cilvēki ar šaubīgām sejām, ar aizdomīgu valodu, kuriem, kā liekas, ir ļauni nodomi un kuri parasti pa dienu guļ, kas liek domāt, ka viņi strādā pa nakti.

Abi vīri sarunājās, nekustīgi stāvēdami sniegā, kas krita lielām pārslām, un veidoja grupu, ko policists uzreiz būtu ievērojis, bet Mariuss tikko manīja.

Taču, lai cik noskumis viņš bija, tomēr neviļus secināja, ka šis barjeru klaidonis, ar kuru Zondrets sarunājās, bija līdzīgs kādam vīram, vārdā Krampis, sauktam Pavasarīgais, sauktam Mūdzis, kuru viņam kādreiz tika parādījis Kurfeiraks un kuru šai kvartālā uzskatīja par visai bīstamu naktsputnu. Šā vīra vārdu mēs jau esam sastapuši iepriekšējā grāmatā. Šis Krampis, saukts Pavasarīgais, saukts Mūdzis, figurēja vēlāk vairākās kriminālprāvās un kļuva par slavenu blēdi. Šai laikā viņš bija tikai veikls blēdis. Viņa piemiņa saglabājusies vēl šodien bandītu un laupītāju vidū. Pēdējās valdības beigās viņš radīja veselu skolu. Un vakaros, kad jau satumsis, tai stundā, kad cilvēki salasās pulciņos uh sačukstas, par viņu runāja Forsas cietuma lauvu bedrē. Šai pašā cietumā, tieši tai vietā, kur sargceliņa tuvumā iet garām netīrumu noteka, pa kuru 1843. gadā gaišā dienas laikā izbēga trīsdesmit ieslodzītie, virs plāksnes, kas aizvēra šo noteku, varēja izlasīt viņa vārdu — Krampis, ko viņš pats drošsirdīgi bija iegrebis mūrī pie sargceliņa kādā bēgšanas mēģinājumā. 1832. gadā policija viņu jau uzmanīja, bet viņš vēl nebija neko nopietnu pastrādājis.

## 11 Nabadzība piedāvā pakalpojumus bēdām

Mariuss gausiem soļiem devās augšā pa būdas trepēm, jau grasīdamies ieiet savā istabiņā, bet pēkšņi ieraudzīja, ka pa koridoru viņam aiz muguras nāk Zondreta vecākā meita. Viņam derdzās redzēt šo meiteni, jo tieši pie tās atradās viņa pieci franki un bija jau par vēlu atprasīt naudu — kabriolets aizbraucis un fiakrs jau sen gabalā. Turklāt nebija cerību to dabūt. Tāpat ari nebija nozīmes iztaujāt viņu, kur dzīvo tie cilvēki, kas nupat te bija ieradušies, acīmredzot viņa pati to nemaz nezināja, jo ar Fabantū vārdu parakstītā vēstule bija adresēta «labdara kungam no Senžakdiopā baznicas».

Mariuss iegāja istabā un aizvēra aiz sevis durvis.

Bet tās neaizvērās, viņš atskatījās un ieraudzīja kādu roku, kas tās turēja pusvirus.

—   Kas te notiek? — viņš jautāja. — Kas tur ir?

Tā bija Zondreta meita.

—       Jūs tā esat? — Mariuss turpināja gandrīz rupji. — Jau atkal jūs? Ko jūs no manis gribat?

Viņa izskatījās domīga un neatbildēja. Viņā vairs nebija šārīta pašpārliecības. Iekšā viņa neienāca, bet palika koridora tumsā, kur Mariuss viņu redzēja pa pievērtajām durvīm.

—       Nu, atbildiet taču! — Mariuss iesaucās. — Ko jūs no manis gribat?

Viņa uzmeta tam drūmu skatienu, kurā tikko jaušami ieilzirkstījās uguntiņa, un sacīja:

—       Mariusa kungs, jūs izskatāties ļoti bēdīgs. Kas jums kaiš?

—  Man? — noprasīja Mariuss.

—   Jā, jums.

—   Nekas.

—  Tomēr!

—   Nē.

—   Bet es jums saku, ja.

—   Lieciet mani mierā!

Mariuss no jauna pagrūda durvis, bet viņa joprojām tās aizturēja.

—       Paklausieties, — viņa teica, — jūs nepareizi darāt. Kaut gan jūs neesat bagāts, šorīt jūs bijāt ļoti laipns. Nu, esiet ari tagad tāds pats! Jūs man iedevāt naudu ēdienam, nu, pasakiet taču, kas jums ir. Jums ir bēdas, to uzreiz var redzēt. Es negribu, ka jūs bēdājaties. Kas te būtu darams? Vai es nevaru kaut kā līdzēt? Paļaujieties uz mani! Neprasu no jums jūsu noslēpumus, jums man nekas nav jāstāsta, bet tomēr es varu jums noderēt. Es taču varu jums palīdzēt, jo palīdzu arī tēvam. Kad jāaiznes kāda vēstule, jāapstaigā māja pēc mājas, jāsameklē kāda adrese, jāizseko kādam, — tur es esmu noderīga. Tādēļ jūs man varat visu uzticēt, es to pateikšu, kam nākas. Dažreiz, ja kāds parunā ar vajadzīgo cilvēku, ar to pietiek, un viss nokārtojas. Rīkojieties ar mani!

Mariusam iešāvās prātā kāda doma. Pie kāda zariņa gan mēs neķeramies, kad jūtam, ka nupat kritīsim!

Viņš piegāja pie Zondreta meitas.

—   Paklausies … — viņš tai teica.

Viņa to pārtrauca, un viņas acīs iemirdzējās prieks.

—  Jā, jā, uzrunājiet mani ar «tu»! Tā man labāk patīk.

—       Labi, — viņš turpināja, — tu atvedi šurp to veco kungu un vina meitu …

—  Jā.

—   Vai tu zini vinu adresi?

—   Nē.

—   Uzzini man to!

Zondreta meitas drūmais skatiens, kas bija kļuvis priecīgs, atkal vērtās drūms.

—   Vai jūs to vēlaties? — viņa jautāja.

—  Jā.

—   Vai jūs viņus pazīstat?

—   Nē.

—       Tātad, — viņa strauji atsāka, — jūs viņu nepazīstat, bet gribat ar viņu iepazīties.

Sai «viņus» aizstāšanā ar «viņu» varēja just kaut ko daudznozīmīgu un rūgtu.

—   Nu, vai tu to varēsi? — jautāja Mariuss.

—   Dabūt tās skaistās jaunkundzes adresi?

Vārdos «skaistās jaunkundzes» bija atkal tā pati pieskaņa, kas Mariusu kaitināja. Viņš atteica:

—       Galu galā vienalga! Tēva un meitas adresi. Nu, viņu adresi!

Viņa to cieši uzlūkoja.

—   Ko jūs man par to dosit?

—   Ko vien vēlies!

«— Ko vien vēios?

—  Jā.

—  Jus dabūsit to adresi.

Viņa nolieca galvu, tad ar spēju kustību pagrūda durvis, un tās aizvērās.

Mariuss atkal bija viens.

Viņš atslīga krēslā, atspiedis galvu un abus elkoņus pret gultu, gremdēdamies netveramās domās un krizdams it kā reibonī. Viss, kas kopš rīta bija noticis: eņģeja parādīšanās, tā nozušana, tas, ko viņš nupat bija dzirdējis no šā radījuma, cerības stars, kurš iemirdzējās bezgalīgajā izmisumā, — lūk, kas neskaidri šaudījās viņa smadzenēs.

Pēkšņi viņa domas tika rupji pārtrauktas.

Viņš izdzirda ska|o, spalgo Zondreta balsi, kas izrunāja vārdus, kuri dziji ieinteresēja viņu:

—       Es tev saku, ka esmu par to pārliecināts un es viņu pazinu.

Par ko Zondrets runāja? Ko viņš bija pazinis? Balto kungu? Viņa «Ursulas» tēvu? Vai tas var būt? Vai Zondrets to pazīst? Vai tik pēkšņi un negaidot Mariuss uzzinās visu, bez kā viņa dzīve bija tik pilna tumsas? Vai viņš beidzot dabūs zināt, ko mīl? Kas bija šī jaunā meitene? Kas bija viņas tēvs? Vai pienācis brīdis, kad izklīdīs biezā tumsa, kas ietina šos cilvēkus? Vai beidzot pāršķelsies šis plīvurs? Ak debess!

Viņš uzkāpa, pareizāk sakot, uzlēca uz kumodes un ieņēma savu vietu pie mazā lodziņa starpsienā.

Viņš atkal ieraudzīja Zondreta midzeni.

## 12 Baltā kunga piecfranku monētas izlietošana

Ārēji Zondreta ģimenē nekas nebija mainījies, vienīgi tas, ka viņa sieva un meitas bija parakņājušās sainī un uzvilkušas zeķes un vilnas jakas. Divas jaunās segas bija uzmestas uz abām gultām.

Zondrets acīmredzot bija tikko pārnācis. Viņš vēl nebija paguvis atvilkt elpu. Meitas sēdēja zemē pie kamīna, un vecākā pārsēja jaunākajai rokp. Viņa sieva bija gluži kā iegrimusi lažā, kas stāvēja pie kamīna, un viņas sejā bija lasāms izbrīns. Zondrets lieliem soļiem staigāja šurpu turpu. Viņa acīs jautās kaut kas neparasts.

Sieva, kas šķita stipri pārsteigta un jutās bikla vīra priekšā, iedrošinājās sacit:

—   Ko, vai tiešām? Tu esi pārliecināts?

—       Noteikti! Pagājuši astoņi gadi! Bet es viņu tomēr pazinu! Jā, es viņu pazinu! Uz vietas pazinu! Vai tad tev nekas neiekrita acīs?

—   Nē.

—       Bet es taču tev sacīju: «Apskati uzmanīgi!» Tas pats augums, ta pati seja, gandrīz nemaz nav novecojusi, — ir tādi cilvēki, kas nenoveco, es nezinu, kā viņi to var, — un arī balss tā pati. Tikai labāk apģērbies, un tas arī ir viss! Nu, vecais melkuli, tagad tu man esi rokā. Nu tik saturies!

Viņš apklusa un uzsauca meitām:

—       Vācieties prom, jūs tur! Jocīgi gan, ka tas tev neuzkrita.

Meitas paklausīgi piecēlās.

Māte nomurmināja:

—   Ar slimu roku?

—       Gaiss viņai nāks par labu, — noteica Zondrets. — Vācieties!

Varēja redzēt, ka šis vīrs bija no tādiem, kuriem nemēdz runāt pretī. Abas meitenes izgāja.

Tai brīdī, kad viņas jau bija pie durvīm, tēvs aizturēja vecāko aiz rokas un sacīja īpašā balss noskaņā:

—       Jums jābūt te tieši piecos. Abām divām. Jūs man būsit vajadzīgas.

Mariuss kļuva divkārt uzmanīgs.

Palicis ar sievu divatā, Zondrets sāka atkal soļot pa istabu un divas trīs reizes pārstaigāja to klusēdams. Pēc tam viņš labu brīdi noņēmās, bāzdams aiz bikšu jostas sieviešu kreklu, kas joprojām viņam bija mugurā.

Pēkšņi viņš pagriezās pret sievu, sakrustoja rokas uz krūtīm un iekliedzās:

—   Vai gribi, lai tev pasaku vēl ko? Tā jaunkundze …

—        Nu, kas tad ir? — sieva atsaucās. — Kas ir ar to jaunkundzi?

Mariusam nevarēja būt šaubu, tā katrā ziņā bija «viņa», par ko te runāja. Viņš klausījās ar lielu satraukumu. Visa viņa dzīvība koncentrējās dzirdē.

Bet Zondrets bija pieliecies un sarunājās ar sievu pāvisani klusu. Tad viņš izslējās un nobeidza skaļā balsī:

—  Tā ir viņai

—   Sī te? — jautāja sieva.

—   Šī te! — atteica virs.

Nav iespējams aprakstīt izteiksmi, ar kādu Zondreta sieva izrunāja vārdus «šī te». Pārsteigums, niknums, naids, dusmas — viss saplūda un sakusa baigā intonācijā. Bija pieticis ar dažiem īsiem teikumiem un katrā ziņā ar vārdu, ko vīrs viņai bija iečukstējis ausī, lai resnā, miegainā sieva atdzīvotos un no atbaidošas pārvērstos par šausmīgu.

—  Nevar būt! — viņa iekliedzās. — Kad es iedomājos, ka manas meitas skraida basām kājām un viņām nav kleitas, ko vilkt mugurā! Un šai! Atlasa kažociņš, samta cepurīte, zābaciņi, — ar vārdu sakot, itin viss! Vairāk i.ekā par divsimt frankiem mugurā! Dāma kas dāma! Nē, tu maldies! Pirmkārt, tā bija pavisam neglīta, bet šitai nekas nekait! Patiesi, šitā itin glīta! Nē, tā nevar būt viņa!

—   Bet es tev saku — viņa. Gan tu redzēsi.

Pēc tik neapšaubāma apgalvojuma Zondretiene pacēla savu plato, sarkanrudo seju un ar pretīgu izteiksmi pavērās griestos. Šai brīdī viņa Mariusam likās daudz bīstamāka par pašu vīru. Tā bija cūka ar tīģerienes skatienu.

—   Ak šitā! — viņa turpināja. — Šī šausmīgi uzpucējusies jaunkundze, kas uzlūkoja manas meitiņas ar līdzcietīgu seju, ir tā pati ubadze! Ak, kā es gribētu iespert viņai ar kāju, lai visas zarnas pajūk!

Viņa izlēca no gultas un brīdi pastāvēja izspūrušiem matiem, ieplestām nāsīm, vaļā muti, sažņaugtām un atpakaļ atmestām dūrēm. Pēc tam viņa atkrita netīrajā gultā. Vīrs stargāja šurpu turpu, nepievērsdams sievai ne mazāko uzmanību.

Brīdi klusējis, viņš atkal piegāja pie Zondretienes un apstājās tās priekšā, sakrustojis rokas kā iepriekš.

—   Un vai tu gribi, lai es tev vēl ko pasaku?

— Ko tad? — viņa vaicāja.

Viņš atbildēja strupi un klusi:

—   Tagad es esmu bagātnieks.

Zondretiene viņu uzlūkoja ar skatienu, kas it kā sacīja: «Vai tik tu neesi jucis?»

Viņš turpināja:

—   Deviņi pērkoni! Es jau labu laiku piederu pie draudzes Sprāgsti-aiz-bada-ja-tev-ir-malka, Sprāgsti-aiz-salsja-tev-ir-maize! Esmu pietiekami izbaudijis nabadzību! Pats savu nastu un citu cilvēku posta nastu! Man vairs nenāk smiekli, tas man vairs neliekas komiski, pietiek šīs vārdu spēles, žēlīgais dievs! Pietiek jokoties, mūžīgais tēvs! Es gribu ēst, cik man tīk, gribu dzert, cik man slāpst! Pierīties! Gulēt! Nekā nedarīt! Es gribu, lai pienāk arī mana kārta, mana, tā tas ir! Pirms nosprāgstu, es gribu mazliet padzīvot kā miljonārs!

Viņš pagājās pa savu būceni un piebilda:

—   Tāpat kā citi.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja sieva.

Viņš papurināja galvu, piemiedza aci un, pacēlis balsi kā ielu lektors, kas sagatavojies demonstrēt kādu fizikas eksperimentu, iesāka:

—   Ko es gribu teikt? Klausies!

—   Cst! — norūca Zondreta sieva. — Ne tik skaji! Ja tas ir kas tāds, kas nav citiem jādzird.

—   Pē! Kas tad to dzirdēs? Kaimiņš? Es nupat redzēju, ka viņš aizgāja. Un ko tad viņš ari saprastu, tas stulbenis? Un bez tam, es tev saku, viņš aizgāja.

Zondrets tomēr gluži instinktīvi pazemināja balsi, taču ne tik ļoti, lai viņa vārdi neaizsniegtu Mariusu. Laimīgi sagadījās arī tas, ka laukā krita sniegs, kas klusināja pa bulvāri braucošo ekipāžu dārdus un Mariusam ļāva nepalaist garām nevienu vārdu no šās sarunas.

Lūk, ko Mariuss dzirdēja:

—   Klausies labi! Viņš ir iekritis, šis bagātnieks! Var uzskatīt, ka viss jau kārtībā. Viss sagatavots. Es satikos ar mūsējiem. Viņš atnāks šovakar sešos. Atnesīs tos sešdesmit frankus, nelietis! Vai tu redzēji, ko es visu viņam samuldēju — par tiem sešdesmit frankiem, par saimnieku, par ceturto februāri! Kas tad tas var būt par termiņu? Tīrais stulbenis! Tātad viņš ieradīsies sešos! Šai laikā kaimiņš ir aizgājis pusdienās. Pentermāte mazgā traukus pilsētā. Mājās neviena nav. Kaimiņš nekad nepārnāk ātrāk par vienpadsmitiem. Meiteņi stāvēs sargos. Tu mums palīdzēsi. Nu viņš varēs norēķināties ar mums.

—   Bet ja nu viņš nenorēķinās? — sieva jautāja.

Zondrets izdarīja draudīgu žestu un teica:

—   Tad mēs norēķināsimies ar viņu.

Un pats iesmējās.

Pirmo reizi Mariuss dzirdēja viņu smejam. Tie bija salti, klusi smiekli, kas lika nodrebēt.

Zondrets atvēra sienas skapi blakus kamīnam un izvilka no tā vecu naģeni, kuru, notīrījis ar piedurkni, uzlika galvā.

—       Tagad es aizeju, — viņš teica. — Man vēl viens otrs jāsatiek. No mūsējiem. Gan tu redzēsi, viss ies kā pa taukiem. Centīšos drīzāk tikt atpakaļ. Sī spēlīte ir ko vērts. Pieskati māju!

Sabāzis rokas bikšu kabatās, viņš pastāvēja mirkli domīgs, tad iesaucās:

—       Vai zini, tā tomēr ir laime, ka viņš mani nepazina! Ja būtu mani pazinis, viņš vairs nenāktu šurp. Viņš mums būtu izsprucis! Mani izglāba bārda! Mana romantiskā bārdiņa! Mana jaukā, romantiskā bārdiņa!

Un viņš atkal iesmējās.

Viņš piegāja pie loga. Debesis bija pelēkas, aizvien vēl sniga.

—   Suņa laiks! — viņš noteica.

Tad, savilkdams svārku stūrus, piemetināja:

—       Tā āda man par platu. Nu, vienalga, viņš man velnišķi pakalpoja, to atstādams, tas vecais blēdis! Es bez tās nevarētu iet laukā, un atkal viss būtu vējā! No kādiem sīkumiem gan viss atkarīgs!

Uzmaucis naģeni uz acīm, viņš izgāja.

Tikko viņš bija paspēris dažus soļus laukā, kad durvis atkal atvērās un spraugā parādījās viņa plēsonīgais, viltīgais profils.

—   Es tev aizmirsu pasacīt. Sagatavo ogļu pannu!

Un viņš iemeta sievas priekšautā piecfranku monētu, ko bija atstājis «filantrops».

—   Ogļu pannu? — pārjautāja sieva.

—   Jā.

—   Cilcmēriņu?

— Divus ar kaudzi.

—       Tas maksās trīsdesmit sū. Par pārējo es nopirkšu kaut ko pusdienām.

—   Pie velna pusdienas!

—   Kāpēc?

—   Nedomā izdot visus simt sū!

—« Kāpēc?

—   Tāpēc, ka ari man kaut kas jānopērk.

—   Kas tad?

—   Šis tas.

— Cik tev vajadzēs?

—   Kur te tuvumā ir dzelzs preču veikals?

—  Muftāra ielā.

—  Ak jā, uz stūra, es zinu to bodīti.

—       Nu, pasaki taču, cik tev būs vajadzīgs tam pirku mam?

—   Kādi piecdesmit sū vai varbūt pat trīs franki.

Tad jau nu diez kādām pusdienām nepietiks.

—       Šodien nav jādomā par ēšanu. Ir kaut kas svarīgāks.

—   Kā nu zini, dārgumiņ.

Pie šiem sievas vārdiem Zondrets atkal aizvēra durvis, un šoreiz Mariuss dzirdēja, kā attālinās viņa soļi būdas koridorā un kā viņš ātri nokāpj lejā pa trepēm.

Senmedāra tornī tai mirklī pulkstenis sita vienu.

## 13 Solus cum solo, in loco remoto, noti cogitabuntur orare pater noster [1]

Kaut gan Mariuss bija liels sapņotājs, viņam, kā jau zinām, bija stingrs un enerģisks raksturs. Paradums visu klusībā pārdomāt, attīstīdams viņā simpātijas un līdzcietību, bija varbūt mazinājis dusmošanās spēju, bet atstājis neskartu sašutuma spēku; viņam piemita bramina labestība un tiesneša bardzība; viņš bija saudzīgs pret krupi, bet bez žēlastības varētu samīt odzi. Nupat viņa skatiens bija gremdējies odžu midzenī, viņa acu priekšā atradās mūdžu perēklis.

«Šie nelieši jāsamin,» viņš nodomāja.

Neviena no tām mīklām, kuras viņš bija cerējis atrisināt, netika noskaidrota; gluži otrādi — tās visas kļuva vēl neskaidrākas. Viņš neuzzināja neko vairāk par skaisto meiteni no Luksemburgas dārza, ne arī par vīru, kuru

viņš sauca par Balto kungu, vienīgi to, ka Zondrets tos pazina. No izteiktajiem noslēpumainajiem vārdiem viņš skaidri saprata tikai vienu — to, ka te tiek gatavotas lamatas, neizprotamas, bet briesmīgas lamatas, ka viņiem abiem draud lielas briesmas, viņai — varbūt, bet viņas tēvam — noteikti, ka viņus vajag glābt, ka jāizjauc riebīgie Zondretu nodomi un jāsarauj šo zirnekļu tīkls.

Kādu brīdi viņš vēroja Zondretieni. Viņa bija izvilkusi no kakta vecu skārda plītiņu un rakņājās pa dzelzs lūžņiem.

Viņš nokāpa klusītiņām no kumodes, cenzdamies nesacelt ne mazāko troksni.

Ar bailēm domādams par to, kas tika gatavots, un sajuzdams pretīgumu pret Zondretiem, viņš tomēr izjuta arī prieku, iedomādamies, ka viņam varbūt būs lemts izdarīt pakalpojumu tai, ko mīl.

Bet kā rīkoties? Brīdināt apdraudētās personas? Kur tās atrast? Viņš nezināja adresi. Uz brīdi tās bija parādījušās viņa acu priekšā, bet pēc tam nogrimušas atpakaļ Parīzes bezgalīgajās dzīlēs. Gaidīt Balto kungu pie durvīm pulksten sešos vakarā, kad tas atbrauks, un brīdināt no lamatām? Bet Zondrets ar saviem ļaudīm ieraudzīs, ka viņš kādu gaida; vieta ir klusa, tie būs stiprāki nekā viņš, tie atradīs iespēju viņu saķert vai aizdabūt projām, un tas, kuru Mariuss gribēja glābt, tiks pazudināts. Nupat pulkstenis nosita viens, slazdiem vajadzēja būt gataviem sešos. Mariusa rīcībā bija piecas stundas.

Izeja tikai viena. Viņš apģērba savu itin pieklājīgo uzvalku, apsēja kaklautu, paņēma platmali un izgāja tik klusu, it kā ietu kailām kājām pa sūnu.

Turklāt Zondretiene vēl arvien rakņājās pa dzelzs lūžņiem.

Ticis laukā no mājas, viņš devās projām pa Mazo Baņķiera ielu.

Viņš atradās ap šās ielas vidu blakus zemam mūrim, pār kuru dažās vietās varēja viegli pārkāpt un kurš iežogoja neapbūvētu zemes gabalu. Nogrimis domās, viņš gāja lēnām, sniegs klusināja viņa soļus; pēkšņi viņš izdzirdēja turpat līdzās balsis. Viņš pagrieza galvu, iela bija tukša, neviena neredzēja, kaut gan bija gaiša diena, taču viņš skaidri dzirdēja balsis.

Viņam iešāvās prātā paraudzīties pāri mūrim, kuram viņš gāja garām. Atspiedušies pret mūri, tur tiešām sniegā sēdēja divi vīri un klusi sarunājās.

Sīs abas sejas viņam bija svešas. Viens no tiem bija bārdains vīrs, ģērbies blūzē, otrs — pinkains, skrandās. Bārdainim galvā bija grieķu banīte, otram galva kaila un matos sakritis sniegs.

Pārliecies pār mūri, Mariuss varēja tos dzirdēt.

Pinkainais piegrūda ar elkoni otram un teica:

—  Ar Pirmo Gaiļu vīriem nevar neizdoties.

—   Tu domā? — vaicāja bārdainis.

Un pinkainais atteica:

—       Dabūsim katrs piecsimt apaļos, bet ļaunākajā gadījumā piecus gadus, sešus gadus, augstākais — desmit gadus!

Otrs atbildēja mazliet nedroši, kasīdams galvu zem savas grieķu banītes:

—   Tas jau nu ir droši! No tā jau neizsprukt.

—       Es tev saku, būs kārtībā, — pinkainais sacīja. — Bezvārža onkuļa ķerra stāvēs aizjūgta.

Pēc tam viņi sāka pārrunāt melodrāmu, ko vakar vakarā redzējuši «Getē» teātrī.

Mariuss gāja tālāk.

Viņam likās, ka neskaidrajiem vārdiem, ko pārmija šie vīri, tik aizdomīgi paslēpušies aiz mūra un tupēdami sniegā, domājams, bija kāds sakars ar neģēlīgajiem Zondreta nodomiem. Droši vien tā bija.

Viņš devās uz Senmarso priekšpilsētu un pirmajā bodītē pa ceļam jautāja, kur te ir policijas iecirknis.

Viņam norādīja uz Pontuāzas ielu, 14. numuru.

Mariuss gāja turpu.

Iedams garām maiznīcai, viņš nopirka par diviem sū maizi un-apēda to, paredzēdams, ka pusdienas ieturēt šodien nedabūs.

Soļodams viņš ar pateicību pieminēja labvēlīgo likteni. Ja viņš nebūtu iedevis šorīt Zondreta meitai piecus frankus, tad būtu sekojis Baltā kunga fiakram un nekā neuzzinātu, nekas nekavētu Zondretus sarīkot lamatas, Baltais kungs tiktu pazudināts un līdz ar to, bez šaubām, arī tā meita.

## 14 Nodaļa, kura policists iedod divas kabatas pistoles advokātam

Nonācis Pontuāzas ielā pie 14. numura, Mariuss uzgāja otra stāvā un prasīja pēc policijas kofnisāra.

—   Komisāra kunga patlaban nav, — sacīja kāds skrīveris, — bet viņu aizstāj inspektors. Vai vēlaties ar viņu parunāt? Vai jums kas steidzams?

—  Jā, — atteica Mariuss.

Skrīveris viņu ieveda komisāra kabinetā. Aiz režģiem, atspiedies pret krāsni, stāvēja liela auguma vīrs, sacēlis ar abām rokām platā, trejām apkaklēm šūdinātā mēteļa stērbeles. Viņam bija četrstūraina seja, plāna, cieši sakniebta mute, bieza, spuraina, iesirma vaigubārda un skatiens, kas šķiet izgriežam uz āru jūsu kabatas. Varētu teikt, ka šis skatiens ne tikai izurbās jums cauri, bet izkratīja jūs.

Sis vīrs neizskatījās mazāk plēsonīgs, nedz ari mazāk draudīgs kā Zondrets; dažreiz satikt dogu nav mazāk bīstami kā vilku.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja Mariusam, atmezdams uzrunu «kungs».

—  Vai policijas komisāra kungs?

—  Viņa nav. Esmu viņa vietā.

—   Es nāku ļoti slepenā lietā.

—  Tad runājiet!

—   Un ļoti steidzamā.

—  Tad runājiet ātrāk!

Šis mierīgais un skarbais vīrs reizē atbaidīja un iedrošināja. Iedvesa ir bailes, ir uzticību. Mariuss tam visu izstāstīja: kādu personu, kuru viņš pazīst tikai pēc izskata, šovakar gatavojas ievilināt lamatās, viņš, advokāts Mariuss Ponmersī, dzīvo istabā, kas atrodas blakus šim zagļu perēklim, un noklausījies visu šo sazvērestību cauri šķērssienai; nelietis, kas izgudrojis lamatu sarīkošanu, ir kāds Zondrets ar līdzdalībniekiem, droši vien «barjeru klaidoņiem», kuru vidū atrodas kāds Krampis, saukts Pavasarīgais, saukts Mūdzis; Zondreta meitas stāvēs sardzē; brīdināt apdraudēto nav nekādas iespējas, jo nav zināms pat tā vārds; un, beidzot, visam tam jānotiek pulksten sešos vakarā visklusākajā Hospitāļa bulvāra rajonā, 50.—52. mājā.

Izdzirdis šo numuru, inspektors pacēla galvu un vēsi noprasīja:

—   Tātad istabā, kas atrodas koridora galā?

—       Tieši tā, — Mariuss apstiprināja un piemetināja: — Vai jūs to māju pazīstat?

Inspektors brītiņu klusēja, pēc tam, pielicis pie krāsns durtiņām zābaka papēdi, lai sasildītu kāju, atbildēja:

—  Acīmredzot.

Viņš turpināja caur zobiem, sarunādamies ne tik daudz ar Mariusu kā ar savu kaklasaiti:

—   Tur droši vien iejaukti Pirmie Gaiļi.

Šie vārdi Mariusu pārsteidza.

—       Pirmie Gaiļi, — viņš atkārtoja. — Patiešām, es dzirdēju minam šo vārdu.

Un viņš pastāstīja inspektoram dialogu starp pinkaino un bārdaino sniegā aiz mūra Mazajā Baņķiera ielā.

Inspektors norūca:

—       Pinkainais droši vien ir Brižons, bet bārdainais — Pusliards alias Divmiljards.

Viņš atkal nolaida acis un kaut ko pārdomāja.

—       Kas attiecas uz Bezvārža onkuli, tad arī to es, šķiet, būšu uzminējis. Te nu bija, apsvilināju savu mēteli. Viņi mūžīgi pārkurina šīs nolādētās krāsnis. Numurs 50.—52. Agrākais Gorbo īpašums.

Tad viņš uzlūkoja Mariusu.

—   Jūs redzējāt tikai bārdaino un pinkaino?

—   Arī Krampi.

—       Vai jūs tur neesat redzējis lodājam arī tādu jaunu švītu?

—   Nē.

—       Un tādu lielu, plecīgu slīinestu, kas izskatās pēc zooloģiskā dārza ziloņa?

—   Nē.

—   Un tipu, kas atgādina vecu ākstu?

—   Nē.

—       Bet tas ceturtais — to vispār neviens neredz, pat ne viņa palīgi, izpalīgi un rokaspuiši. Nav nekāds brīnums, ka jūs to neesat manījis.

—       Neesmu gan. Kas tad viņi visi ir, šie cilvēki? — jautāja Mariuss.

Inspektors atbildēja:

—   Tā jau nemaz nav viņu stunda.

Viņš atkal apklusa un tad atsāka:

—       . Es zinu to šķūni. Tur mums nav, kur paslēpties iekšpusē, lai aktieri to nepamanītu. Un tad viņi tiks cauri ar to, ka atcels šo izrādi. Viņi ir tik kautrīgi! Kautrējas no publikas. Nē, tas neder, tas neder. Es gribu dzirdēt, kā viņi dzied, un likšu viņiem dancot.

Pabeidzis šo monologu, viņš pievērsās Mariusam un, cieši to uzlūkodams, jautāja:

—   Vai jums ir bailes?

—   No kā? — vaicāja Mariuss.

—   No šiem cilvēkiem.

—       Ne vairāk kā no jums! — asi atcirta Mariuss, kas bija sācis ievērot, ka šis spiegs nebija vēl ne reizes uzrunājis viņu ar «kungu».

Inspektors palūkojās Mariusā vēl ciešāk un pamācoši svinīgi sacīja:

—       Jūs runājat kā drosmīgs vīrs un kā godīgs vīrs. Drošsirdība nebaidās no noziedzīgiem skatiem, un godīgums nebaidās no amatpersonām.

Mariuss viņu pārtrauca:

—   Jauki. Bet ko jūs domājat darīt?

Inspektors aprobežojās ar šādu atbildi:

—        Visiem šās mājas iedzīvotājiem ir ārdurvju atslēgas, kuras lieto, atgriežoties mājās naktī. Vai jums ir šāda atslēga?

—   Jā, — atteica Mariuss.

—   Vai tā jums ir līdz?

—   Jā.

—   Iedodiet man to! — sacīja inspektors.

Mariuss izņēma atslēgu no vestes kabatas, pasniedza inspektoram un piebilda:

—   Ticiet man un ierodieties ar bruņotiem spēkiem!

Inspektors uzmeta Mariusam tādu skatienu, ar kādu

Voltērs būtu apveltījis provinces akadēmiķi, kas tam ieteicis kādu atskaņu; vienā rāvienā viņš iebāza abas rokas, abas milzīgās rokas savās grandiozajās mēteļa kabatās un izvilka no tām divas tērauda pistoles, tādas, ko sauc par kabatas pistolēm. Sniegdams tās Mariusam, viņš ātri un strupi nobēra:

—       Ņemiet! Ejiet uz majam! Paslēpieties savā istabā! Lai domā, ka jūs esat izgājis. Tās ir pielādētas. Katrā divas lodes. Novērojiet! Jūs man stāstījāt, ka sienā ir sprauga. Sanāks tie vīri. Ļaujiet viņiem kādu brīdi vaļul Kad jums liksies, ka pietiek, ka pienācis laiks to visu izbeigt, vienreiz izšaujiet! Tikai ne par agru. Pārējo es nokārtošu. Šaujiet gaisā, griestos, vienalga, kur! Galvenais — ne par agru. Nogaidiet, lai viņi sāk darboties, jūs esat advokāts, jūs zināt, ko tas nozīmē.

Mariuss paņēma pistoles un iebāza svārku sānkabatā.

—       Tās izspiežas uz āru, var redzēt, — sacīja inspektors. — Iebāziet labāk vestes kabatās!

Mariuss noslēpa pistoles vestes kabatās.

—        Un tagad, — turpināja inspektors, — mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti. Cik pašlaik pulkstenis? Pustrīs. Tas būs septiņos?

—   Sešos, — teica Mariuss.

—       Laiks man ir, — turpināja inspektors, — bet cita man vēl nav. Neaizmirstiet nekā, ko es jums sacīju. Pliukš! Vienu pistoles šāvienu.

—   Varat būt mierīgs, — atbildēja Mariuss.

Un, kad Mariuss uzlika roku uz durvju kliņķa, taisīdamies aiziet, inspektors viņam uzsauca: ~ — Starp citu, ja es jums būtu vajadzīgs agrāk, nāciet šurp vai atsūtiet kādu! Prasiet pēc inspektora Žavēra!

## 15 Zondrets iepērkas

Pēc brīža, ap pulksten trijiem, pa Muftāra ielu gadījās iet Kurfeirakam Bosjē pavadībā. Sniga vēl stiprāk, un viss bija aizputināts. Bosjē nupat iesāka sarunu ar Kurfeirakui

—        Kad redz tik lielām pārslām sniegam, liekas, debesīs būtu sācis plosīties balto tauriņu mēris. — Pēkšņi Bosjē ieraudzīja Mariusu nākam uz barjeras pusi pavisam savādā izskatā.

—   Raugies, — iesaucās Bosjē, — Mariuss!

—       Es redzēju, — atbildēja Kurfeiraks. — Neuzrunā viņu!

—   Kādēļ?

—   Viņš ir aizņemts.

—   Arko?

—   Vai tad tu neredzi, kāda viņam sejas izteiksme?

—   Kāda tad?

—   Tāds izskats, it kā viņš kādam sekotu.

—   Tas tiesa, — noteica Bosjē.

—        Paskaties, kādas viņam acis! — turpināja Kurfeiraks.

—   Kādam velnam tad viņš seko?

—        Kaut kādai puķītei — rozītei — smaržu dozītei! Viņi ir iemīlējies.

—        Bet es neredzu uz ielas ne puķīti, ne rozīti, ne smaržu dozīti. Te taču nav neviena sievišķa, — iebilda Bosjē.

Kurfeiraks paskatījās un izsaucās:

—   Viņš seko vīrietim!

Patiešām, soļus divdesmit Mariusam pa priekšu gāja vīrietis ar naģeni galvā, un, kaut gan tas bija redzams tikai no muguras, varēja saskatīt tā sirmo bārdu.

Šis vīrs bija ģērbies gluži jaunos svārkos, kas viņa augumam bija pārāk lieli, un briesmīgās, noskra-ndušās biksēs, kuras bija kļuvušas pavisam rūsganas no netīrumiem.

Bosjē skaļi iesmējās.

—   Kas ir šis vīrs?

—       Tas? — atteica Kurfeiraks. — Tas ir dzejnieks. Dzejnieki labprāt valkā trušādiņu tirgotāju bikses un Francijas pēru svārkus. ,,

—        Paskatīsimies, kurp dodas Mariuss un kurp dodas tas vīrs, — ieteicās Bosjē. — Sekosim viņiem, labi?

—        Bosjē! — iesaucās Kurfeiraks. — Ērgli no Mo! Jūs esat gatavais lops: sekot cilvēkam, kas pats kādam seko!

Viņi griezās atpakaļ.

Mariuss tiešām bija ieraudzījis Zondretu ejam pa Muftāra ielu un sāka to izsekot.

Zondrets gāja viņam pa priekšu, nenojauzdams, ka viņu jau pavada kāds skatiens.

Viņš pameta Muftāra ielu, un Mariuss redzēja viņu ieejam kādā no visdraņķīgākajām mājelēm Jaukajā ielā, tur viņš uzkavējās kādu stundas ceturksni,-pēc tam atgriezās Muftāra ielā. Viņš pakavējās kādā dzelzs lietu tirgotavā, kas tais laikos atradās Pjēra Lombāra ielas stūrī, un pēc brīža Mariuss viņu redzēja iznākam no bodītes,

turot rokās lielu, baltā koka kātā uzmauktu kaltu, ko viņš tūdaļ paslēpa zem svārkiem. Sasniedzis Mazo Žantijī ielu, viņš devās pa kreisi un ātri nonāca Mazajā Baņķiera ielā. Diena gāja uz beigām, sniegs, kas uz bridi bija mitējies, sāka snigt no jauna, Mariuss paslēpās tepat uz Mazās Baņķiera ielas stūra, kura kā aizvien bija tukša, un tālāk nesekoja Zondretam. Viņš bija pareizi rīkojies, jo, nonācis pie zemā mūra, kur Mariuss bija noklausījies pinkainā un bārdainā vīra sarunu, Zondrets atskatījās, pārliecinājās, ka neviens neseko un neviens to neredz, tad pārkāpa pāri mūrim un nozuda.

Neapbūvētais zemes gabals, ko šis mūris apjoza, sagaja kopā ar kāda agrakā kariešu iznomātāja dibenpagalmu; šim vīram bija slikta slava, viņš bija bankrotējis, bet nojumē viņam vēl stāvēja dažas vecas puskarietes.

Mariuss nodomāja, ka visprātīgāk būtu izmantot Zondreta prombūtni, lai atgrieztos mājās. Turklāt laiks ritēja uz priekšu; ik vakaru, aizejot uz pilsētu mazgāt traukus, Pentermāte mēdza aizslēgt mājas ārdurvis, lai, krēslai iestājoties, tās būtu ciet. Mariuss bija atdevis savu atslēgu policijas inspektoram, tādēļ vajadzēja pasteigties.

Vakars bija klāt, jau gandrīz pavisam satumsis, pie apvāršņa un visā izplatījumā tikai viens saules apmirdzēts punkts — mēness.

Sarkans tas pacēlās aiz Salpetriēras patversmes zemā kupola.

Mariuss lieliem soļiem devās atpakaļ uz 50.—52. numuru. Kad viņš to sasniedza, durvis vēl bija vaļā. Uz pirkstgaliem viņš uzkāpa augšā un aizlavījās gar sienu cauri koridoram līdz savai istabai. Mēs atceramies, ka šā koridora abās pusēs atradās istabeles, kas tobrīd bija tukšas un izīrējamas. Pentermāte parasti turēja šo istabu durvis atvērtas. Ejot garām vienām no šīm durvīm, Mariusam likās, ka viņš ierauga neapdzīvotajā istabā četru nekustīgu vīriešu galvas, kuras neskaidri apgaismoja dziestošās dienas gaisma, kas iespīdēja pa bēniņu lūku. Mariuss nemēģināja tos saskatīt, nevēlēdamies, ka pats tiek ieraudzīts. Viņam izdevās ieiet savā istabā nepamanītam un bez trokšņa. Viņš bija atnācis īstajā laikā. Pēc brīža viņš izdzirdēja, ka aiziet Pentermāte un tiek aizslēgtas ārdurvis.

## 16 Nodaļa, kura lasītājs atradis kādu dziesmiņu ar angļu motivu, kura bija modē 1832. gadā

Mariuss apsēdās uz gultas. Pulkstenis varēja būt pusseši. Tikai pusstunda šķīra viņu no tā, kam bija jānotiek. Viņš dzirdēja asinis pulsējam dzīslās, tāpat kā var dzirdēt pulksteņa tikšķēšanu tumsā. Viņš domāja par divējādo gājienu, kas šobrīd gatavojās tumsā: no vienas puses tuvojās noziegums, no otras — nāca tiesa. Viņam nebija bail, bet viņš nevarēja domāt bez drebuļiem par to, kas tūlīt notiks. Kā ikvienam, kas pēkšņi sadūries ar ārkārtēju notikumu, viņam visa šī diena likās kā sapnis, un, lai nejustos kā murgu varā, viņam bija nepieciešams samanīt savās vestes kabatās abu tērauda pistoļu saltumu.

Vairs nesniga, mēness, iznirdams no miglas, metās aizvien spožāks, un tā gaisma, sajaukdamās ar piesnigušā sniega atspulgu, viesa istabā krēslainību.

Zondreta skabūzī dega gaisma. Mariuss redzēja pa šķērssienas spraugu spīdam sarkanu uguni, kas likās asiņaina.

Bija skaidrs, ka šī gaisma nekādā gadījumā nenāca no sveces. Turklāt pie Zondretiem nebija jaušama ne mazākā dzīvība, neviens tur nekustējās, neviens nerunāja, nebija dzirdama ne elpas pūsma, tur valdīja ledains un dziļš klusums un, nebijusi šī gaisma, varētu justies kā kapa malā.

Mariuss klusi noāva zābakus un pastūma tos pagultē.

Aiztecēja dažas minūtes. Mariuss izdzirdēja lejā durvju eņģu čīkstoņu, augšup kāpa smagi un steidzīgi soļi, kas aizdipa pa koridoru, ar troksni pacēlās durvju aizbīdnis; mājās atgriezās Zondrets.

Tūdaļ atskanēja vairākas balsis. Jumtistabā atradās visa ģimene. Tā tikai bija klusējusi saimnieka prombūtnes laikā līdzīgi vilcēniem vilka prombūtnē.

—   Tas esmu es, — viņš teica.

—   Labvakar, tētuk! — iespiedzās meitenes.

—   Nu, kā? — jautāja māte.

—   Pamazītēm, — atbildēja Zondrets, — bet velnišķi nosala kājas. Jauki, tu esi apģērbusies. Tavam izskatam vajag iedvest uzticību.

—   Esmu gatava, varu iet.

—       Vai tu nekā neaizmirsīsi, ko tev teicu? Vai visu labi izdarīsi?

—   Esi mierīgs!

—       Redzi… — teica Zondrets. Bet viņš nepabeidza savu teikumu.

Mariuss dzirdēja, ka Zondrets uzliek uz galda kaut ko smagu, droši vien nopirkto kaltu.

—   Ko, — turpināja Zondrets, — jūs te esat ēduši?

—       Jā, — atbildēja māte, — man bija trīs lieli kartupeļi un sāls. Es izmantoju uguni un tos izcepu.

—       Labi, — noteica Zondrets. — Rīt es jūs aizvedīšu pusdienās. Ēdīsim pīli ar visvisādām piedevām. Jums būs tādas pusdienas kā Šarlarn Desmitajam. Viss iet gludi! — Tad klusākā balsī piebilda: — Peļu slazds atvērts. Runči gaida. — Un vēl klusāk noteica: — Ieliec šo te ugunī!

Mariuss dzirdēja, kā sprakšķēja ogles, kad tās sabikstīja ar kamīna knaiblēm vai kādu citu dzelzs rīku, un Zondrets turpināja:

—  Vai tu durvju eņģes iesmērēji, lai nečīkst?

—  Jā, — atbildēja māte.

—   Cik tagad pulkstenis?

—       Tūlīt būs seši. Nupat Senmedāra tornī nosita pusseši.

—       Ak tu velns! — iesaucās Zondrets. — Lai skuķi taisās uz vakti. Klausieties, jūs tur, panāciet šurp!

Bija dzirdama sačukstēšanās.

Tad Zondreta balss atkal kļuva skaļa:

—  Vai Pentermāte aizgājusi?

—  Jā, — atteica māte.

—  Vai esi droša, ka pie kaimiņa neviena nav?

—       Viņš kopš rīta nav mājās, un tu itin labi zini, ka šai laikā viņš ēd pusdienas.

—   Vai esi pārliecināta?

—   Noteikti.

—       Vienalga, — Zondrets turpināja, — nav par ļaunu ieiet viņa istabā un paskatīties, vai viņa nav. Paņem, meitēn, sveci un ieej!

Mariuss nometās četrrāpus un klusi palīda pagultē.

Tikko viņš bija paguvis noslēpties, kad caur durvju šķirbām ieraudzīja gaismu.

Tet, — sauca kāda balss, — viņa nav mājas.

Viņ? pazina vecākās meitenes balsi.

—   Vai tu iegāji iekšā? — tēvs jautāja.

—       Nē, — meita atbildēja, — bet, ja jau atslēga ir durvis, tad viņš ir aizgājis.

Tēvs sauca:

—  Tomēr ieej!

Durvis atvērās, un Mariuss ieraudzīja ienākam Zondreta vecāko meitu ar sveci rokā. Viņa bija tāda pati kā no rīta, tikai šai apgaismojumā izskatījās vēl šausmīgāka.

Viņa devās tieši uz gultu, un Mariuss pārdzīvoja neizsakāmu uztraukuma mirkli; bet pie gultas karājās spogulis — pie tā tad arī viņa gāja. Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa palūkojās tajā. No blakusistabas skanēja dzelžu žvadzoņa.

Viņa saglauda matus ar delnu un smaidīja spogulī, dziedādama savā aizlauztajā, kapenīgajā balsī:

Tik vienu nedēļu ši mūsu mila plauka. Ak, cik gan laimes briži ātri gaist! Sis dienas bij kā pasaciņa jauka, Ko mūžam negribētos projām laist, Ko negribētos projām, projām laist!

Tikmēr Mariuss drebēja aiz bailēm. Likās neiespējami, ka viņa nedzird tā elpu.

Viņa devās pie loga un paraudzījās laukā; viņai bija parastais pusneprātīgais izskats, un viņa skaļi runāja.

—       Cik Parīze ir neglīta, uzvilkusi baltu kreklu, — viņa sacīja.

Atgriezusies pie spoguļa, viņa sāka vaibstīties, aplūkodama sevi gan tieši pretī, gan no sāniem.

—   Kas tur ir? — sauca tēvs. — Ko tu tur dari?

—        Es skatos pagultē un zem citām mēbelēm, — viņa atbildēja, joprojām kārtodama matus. — Nav neviena.

—       Stulbene! — tēvs ierēcās. — Tūlīt nāc šurp! Nav ko šķiest laiku.

—       Eju! Eju! — viņa atsaucās. — Nekad viņiem nav laika!

Viņa sāka dungot:

Jūs, slavai sekodami, aizgājāt no manis, Bet mana skumjā sirds jums visur līdzi ies.

Viņa uzmeta pēdējo skatienu spogulim un izgāja, aizvērdama durvis.

Mirkli vēlāk Mariuss izdzirdēja koridorā abu jauno meiteņu kailo kāju dipoņu un Zondreta balsi saucam tām pakaļ:

—   Uzmaniet labi! Viena — barjeras pusi, otra — Mazās Baņķiera ielas stūri. Ne uz mirkli neizlaidiet no acīm mājas durvis un, tiklīdz ko manāt, skrieniet žigli šurp! Pa galvu pa kaklu! Ārdurvju atslēga jums ir.

Vecākā meita norūca:

—   Jā, vaktē vien basām kājām sniegā!

—   Rīt jums būs koši brūni zīda zābaciņi! — noteica tēvs.

Viņas noskrēja pa trepēm, un pēc mirkļa nodunēja aizvērušos ārdurvju blīkšķis, kas vēstīja, ka viņas izgājušas laukā.

Mājās bija vairs tikai Mariuss un Zondreti, un droši vien arī tās noslēpumainās personas, kuras Mariuss bija manījis krēslā aiz neapdzīvotās jumtistabeles durvīm,

## 17 Kā tiek izlietota Mariusa piecfranku monēta

Mariuss nolēma, ka pienācis laiks atgriezties savā novērošanas postenī. Vienā acumirklī ar saviem gadiem raksturīgu vingrumu viņš atradās pie šķērssienas spraugas.

Viņš paskatījās iekšā.

Zondretu miteklis izskatījās visai dīvains, un Mariuss beidzot varēja sev izskaidrot savādo gaismu, ko tur bija manījis. Zaļi apsūbējušā vara svečturī dega svece, bet tā nebija svece, kas īstenībā apgaismoja istabu. Visu šo midzeni it kā apspīdēja prāvas dzelzs pannas atblāzma; šī kamīnā novietotā panna bija pilna degošu ogļu — tā pati panna, ko Zondretiene jau no rīta bija sagatavojusi. Ogles kvēloja, un panna bija gluži sarkana, tajā šaudījās zila liesma, palīdzot saskatīt kaltu, ko Zondrets bija nopircis Pjēra Lombāra ielā un kas bija ielikts oglēs un nokaitis sarkans. Kaktā pie durvīm bija saskatāmas divas kaudzes, kas likās tur novietotas paredzamai vajadzībai —> viena kaudze izskatījās pēc dzelzs lūžņiem, otra — pēc virvēm. Cilvēkam, kas nekā nezinātu par to, ko te gatavoja, tas viss liktu prātam šaudīties starp ļoti baigam un pavisam vienkāršām domām. Tā apgaismotais midzenis drīzāk atgādināja smēdi nekā pekles rīkli, taču Zondrets r-A apgaismojumā vairāk izskatījās pēc velna nekā pēc kalēja.

Ogļu karstums bija tik liels, ka uz galda stāvošā svece ogļu pannas pusē kusa un tauki slīpi tecēja lejup. Uz kamīna bija uzlikts vecs vara vējlukturis, tikai tagad ar to staigāja nevis Diogens, bet Kartušs.

Cgļu panna, ievietota pašā pavardā blakus gandrīz apelsušajām pagalēm, laida dvingu kamīna skurstenī un neizplatīja nekādu smaku.

Mēness, iespīdēdams pa četrām loga rūtiņām, meta purpura gaismā kvēlojošā jumtistabā bālus starus, un poētiskajam Mariusam, kas bija sapņotājs pat tādā brīdī, kad vajadzēja darboties, tie šķita kā dievišķas domas, sajaukušas ar nejēdzīgajiem zemes murgiem.

Vēja pūsma, ieplūzdama pa izsisto rūti, palīdzēja izkliedot og|u dvingu un apslēpt pannu.

Zondretu midzenis, ja atceramies, ko mēs jau agrāk sacījām par Gorbo būdu, bija apbrīnojami izraudzīta vieta, lai noderētu par skatuvi varmācīgai un tumšai ļaundarībai, kā arī nozieguma apslēpšanai. Tā bija dziļākā istaba visvairāk nošķirtajā mājā vientulīgākajā Parīzes bulvārī. Ja pasaule vēl nebūtu bijušas lamatas, tad tās tiktu te izgudrotas.

Biezās mājas sienas un daudzās neapdzīvotās istabas nošķīra šo skabūzi no bulvāra, un tā vienīgais logs vē$ās uz neapbūvētajiem zemes gabaliem, ko apjoza mūra sienas un žogi.

Zondrets bija aizkūpinājis pīpi, apsēdies uz caurā krēsla un pīpēja. Sieva klusi sarunājās ar viņu.

Ja Mariuss būtu bijis Kurfeiraks, proti, viens no tiem cilvēkiem, kas visos dzīves apstākļos smejas, viņš būtu pārplīsis no smiekliem, ieraudzījis Zondreta sievu. Galvā viņai bija melna cepure ar spalvām, visai līdzīga heroldu cepurēm Sarla X kronēšanas svinībās, virs adītajiem svārkiem ļoti plata, rūtaina šalle un kājās vīriešu kurpes, kuras no rīta bija nonicinājusi viņas meita. Tātad šī tualete bija izraisījusi Zondreta izsaucienu: «Jauki! Tu esi apģērbusies. Tavam izskatam vajag iedvest uzticību!»

Pats Zondrets vēl arvien bija jaunajos, savarn augumam pārāk platajos svārkos, ko viņam bija uzdāvinājis Baltais kungs, un viņa apģērbs joprojām bija uzkrītošs

kontrasta dēļ starp svārkiem un biksēm, kas ari KurfeN raka acīs bija izveidojis dzejnieka ideālu.

Pēkšņi Zondrets ierunājās:

—        Klau, ko es domāju. Šitādā laikā viņš droši vien atbrauks ar fiakru. Aizdedzini lukturi, paņem to līdz un noej lejāl Nostājies aiz durvīm! Tiklīdz dzirdēsi karieti apstājamies, tūdaļ atver durvis! Viņš kāps augšā, tu parādīsi viņam gaismu trepēs un koridorā, bet, kad viņš ienāks iekšā, tu žigli noskriesi lejā, samaksāsi važonim un atlaidīsi to.

—   Bet nauda? — jautāja sieva.

Zondrets parakņājās bikšu kabatā un sniedza viņai piecus frankus.

—   Kas tad tas? — viņa iekliedzās.

Zondrets cienīgi atbildēja:

—   Tas ir ķeizariņš, ko šorīt iedevis kaimiņš.

Un piebilda:

—   Vai zini, te vajadzētu ienest divus krēslus.

—   Kādēļ?

—   Lai būtu, kur apsēsties.

Mariusam pārskrēja šermuļi pār kauliem, dzirdot, ka Zondretiene mierīgi atbild:

—   Patiešām! Iešu un atnesīšu no kaimiņa.

Viņa strauji atvēra savas istabas durvis un izgāja koridorā.

Mariusam nebija laika pat nokāpt no kumodes, aiziet līdz gultai un tur paslēpties.

—   Paņem sveci! — nosauca pakaļ Zondrets.

—        Nē, — viņa sacīja, — tas traucēs, man taču divi krēsli jānes. Ir jau mēnesnīca.

Mariuss izdzirdēja, kā Zondretu mātes smagā roka taustīdamās meklēja pa tumsu atslēgu. Durvis atvērās: Viņš palika kā pienaglots savā vietā aiz pēkšņām izbailēm un pārsteiguma.

Zondretiene ienāca.

Starp diviem lieliem tumsas laukumiem pa bēniņu lodziņu iespīdēja mēness stars. Viens no šiem tumsas laukumiem pilnīgi aizsedza sienu, pret kuru bija atspiedies Mariuss, tā ka viņš nebija redzams.

Zondretu māte pacēla acis, nepamanīja Mariusu, paņēma divus krēslus — vienīgos, kas Mariusam piederēja, — un aizgāja, ļaudama aiz sevis skaļi aizkrist durvīm.

Viņa atgriezās savā alā.

—  Te tev būs divi krēsli.

—   Un še tev lukturis, — sacīja vīrs. — Ej žigli lejā!

Viņa steigšus paklausīja, un Zondrets palika viens.

Viņš nolika krēslus abās pusēs galdam, apgrozīja kaltu oglēs, aizlika kamīnam priekšā vecu aizsegu, kas apslēpa ogļu jiannu, tad aizgāja kaktā, kur atradās virvju kaudze, un, it kā ko apskatīdams, noliecās pār to. Tad Mariuss ieraudzīja, ka tas, ko viņš bija noturējis par bez, veidīgu grabažu kaudzi, bija ļoti labi darinātas virvju kāpnes ar koka kāpšļiem un diviem kāšiem piestiprināšanai.

Šo kāpņu un dažu smago instrumentu, pamatīgu dzelzs stieņu, kas bija pielikti klāt aizdurvē Sakrautajai lūžņu kaudzei, no rīta Zondreta skabūzī vēl nebija, un tie acīmredzot atnesti pēcpusdienā pa Mariusa prombūtnes laiku.

«Tie ir kalēja darba rīki,» Mariuss nodomāja.

Ja Mariuss būtu bijis mazliet gudrāks šādās lietās, viņš saprastu, ka noturējis par kalēja rīkiem īpašus instrumentus, ar kuriem var uzlauzt atslēgu vai atmūķēt durvis, kā arī rīkus, ar kuriem var durt vai griezt — divējādu ļaunprātīgu darbu rīkus., ko zagļi mēdz saukt par sausajiem un slapjajiem.

Kamīns un galds ar diviem krēsliem atradās tieši pretī Mariusam. Ogļu panna bija paslēpta, un istabu apgaismoja vienīgi svece; mazākais nieks uz galda vai kamīna meta garu ēnu. Ūdens krūze ar nodauzīto snīpi aizsedza pusi sienas. Sai istabā valdīja baigs un draudpilns klusums. Varēja just, ka te gaidāms kaut kas briesmīgs. -

Zondrets bija ļāvis pīpei apdzist — droša pārdomu pazīme — un atkal apsēdās. Sveces gaismā asi izdalījās viņa mežonīgie un viltīgie sejas vaibsti. Viņš rauca uzacis un reizēm spēji pavicināja labo roku, it kā atbildēdams uz kāda drūma iekšēja monologa pēdējiem padomiem. Viena no šīm viņa paša baigajām replikām bija tāda, ka viņš izrāva galda atvilktni, izņēma tur noglabāto garo virtuves dunci un izmēģināja uz naga asmeni. To izdarījis, viņš atlika dunci atvilktnē un to aizbīdīja.

Mariuss savukārt satvēra pistoli, kas atradās viņa labajā vestes kabatā, izņēma to laukā un uzvilka gaili.

Atskanēja skaidrs un sauss knikšķis.

Zondrets sarāvās un mazliet pacēlās no krēsla.

—   Kas tur ir? — viņš iesaucās.

Mariuss aizturēja elpu, Zondrets bridi klausījās, tad smiedamies noteica: — Es nu gan esmu ēzelis! Starpsiena krakšķ. Mariuss paturēja pistoli rokā.

## 18 Abi Mariusa krēsli tiek nolikti viens otram preti

Pēkšņi rūtis satricināja tālas un skumīgas zvana skaņas. Senmedāra tornī pulkstenis nosita.seši.

Zondrets atzīmēja katru sitienu ar galvas palocīšanu. Pēc sestā sitiena viņš noknieba ar pirkstiem dakts apdegumu.

Tad viņš sāka staigāt pa istabu, paklausījās koridorā, atkal pastaigāja, atkal paklausījās.

—       Kaut tik atnāktu! — viņš nomurmināja, tad atgriezās pie sava krēsla.

Viņš tikko bija paguvis apsēsties, kad atdarījās durvis.

Zondretiene tās bija atvērusi un palika stāvam koridorā, sataisījusi atbaidoši laipnu grimasi, ko no apakšas apgaismoja vējluktura sprauga.

—   Lūdzu, ejiet iekšā, kungs! — viņa teica.

—       Ienāciet, lūdzu, mans labdari! — atkārtoja Zondrets, steigšus pieceldamies.

Parādījās Baltais kungs.

Viņš izskatījās ļoti mierīgs, kas viņu darīja sevišķi cienījamu.

Viņš uzlika galdā četrus luidorus.

—       Fabantū kungs, — viņš sacīja, — te jums būs īres samaksai un pirmajām vajadzībām. Pēc tam redzēsim.

—       Lai dievs jums to atlīdzina, mans cienījamais labdari! — Un, žigli piegājis pie sievas, piebilda:

—  Atlaid fiakru!

Viņa klusām aizlavījās, kamēr viņas vīrs bez mitas klanījās un piedāvāja Baltajam kungam krēslu. Pēc brītiņa viņa atgriezās un iečukstēja vīram ausī:

—  Darīts.

Sniegs, bez apstājas snidzis augu dienu, bija tik biezs, ka neviens nebija dzirdējis fiakra piebraukšanu, nedz ar! dzirdēja to aizbraucam.

Pa to laiku Baltais kungs bija apsēdies.

Zondrets bija novietojies uz otra krēsla pretī Baltajam kungam.

Tagad, lai rastos priekšstats par sekojošo ainu, lasītājam jāiedomajas ledaini aukstā nakts, sniega klātie Salpetriēras neapbūvētie laukumi, kas balti vizēja mēnesnīcā kā milzu līķauti, nakts laternu gaisma, kas šur tur iemeta sārtumu drūmajos bulvāros un melno vīksnu garajās rindās; iela bez gājējiem gandrīz vai ceturtdaļjūdzes apkartnē; Gorbo būda visdziļākajā klusuma, šausmu un nakts stundā, un šai būdā, vientulības un tumsas apņemta, sveces apgaismota, Zondretu lielā jumtistaba, un šai midzeni divi vīri, kas sēž pie viena galda, — mierīgais Baltais kungs un smīnošais, drausmīgais Zondrets, kaktā vilku māte — Zondretiene un viņpus šķērssienas — neredzamais Mariuss, kas stāvēja, nepalaizdams garām nevienu vārdu, nepalaizdams garām nevienu kustību, modri vērodams ar pistoli rokā.

Jāteic, ka Mariuss juta vienīgi pretīgumu, bet ne mazako baiļu. Viņš cieši sažņaudza pistoles spalu un jutās drošs. «Es apturēšu šo nelieti, kad vien gribēšu,» viņš domāja.

Viņš juta kaut kur tuvu paslēptuvē policiju, kas gaida norunāto signālu un gatava sniegt palīdzību.

Turklāt viņš cerēja, ka Zondreta un Baltā kunga negantā satikšanās apgaismos kaut cik to, ko viņš tik ļoti kāroja uzzināt.

## 19 Vairieties no tumšiem kaktiem

Tikko Baltais kungs bija apsēdies, viņš pagrieza acis uz netīro lažu pusi, kuras tagad bija tukšas.

—   Kā klājas nabaga ievainotajai meitenītei? — viņš vaicāja.

—  Slikti, — atbildēja Zondrets ar skumju un pateicības pilnu smaidu, — ļoti slikti, cienījamais kungs. Vecākā māsa aizveda viņu uz Burbu, uz pārsiešanu. Jūs viņas redzēsit, viņas tūlīt atgriezīsies.

—   Fabantū kundze, man šķiet, jūtas labāk? — turpināja Baltais kungs, uzmetis acis jocīgajam Zondretienes tērpam, kura, stāvēdama starp viņu un durvīm, it kā jau

uzmanīdama izeju, raudzījās viņā ar draudīgu un gandrīz kareivīgu skatienu.

—   Viņa ir pie miršanas, — atteica Zondrets. — Bet ko lai dara, kungs? Viņai ir tik daudz dūšas, šai sievietei! Tā nav nekāda sieviete, tas ir vērsis.

Zondretiene, šī komplimenta aizkustināta, klīrīgi kā ērms, kam kāds paglaimojis, iesaucās:

—   Tu vienmēr esi pārāk laipns pret mani, Zondreta kungs!

—   Zondrets? — jautāja Baltais kungs. — Es domāju, ka jūs sauc — Fabantū.

—   Fabantū alias Zondrets! — dzīvi atsaucās vīrs. — Aktiera pseidonīms!

Un, uzmetis skatienu sievai, viņš paraustīja plecus tā, lai Baltais kungs neredzētu, un turpināja pārspīlēti svinīgā un mīlīgā balsī:

—   Ak, mēs allaž esam dzīvojuši lielā saticībā, es un mana nabaga sieviņa! Kas gan mums vēl atliktu, ja tās trūktu! Mēs esam tik nelaimīgi, mans cienījamais kungs! Rokas ir, bet darba nav! Dūša ir, bet nav, ko darīt! Ēs nezinu, kā valdība uz to skatās, bet, goda vārds, mans kungs, es neesmu jakobīnis, kungs, es neesmu nekāds piķamice, es viņiem nevēlu ļauna, bet, ja es būtu ministru vietā, mans svētākais goda vārds, viss būtu citādi. Redziet, es, piemēram, gribēju, lai manas meitas mācītos kartonāžas amatu. Jūs man teiksit: «Ko? Amatu?» Jā, amatu! Vienkāršu amatu! Maizes pelnīšanai! Kāds kritiens uz leju, mans labdari! Kāds pazemojums pēc tā, kas mēs esam agrāk bijuši! Ak dievs! Mums nav palicis vairs nekā no mūsu agrākās pārticības laikiem! Nekā, izņemot vienu vienīgu mantu — gleznu, kura man ir bezgala dārga, bet no kuras tomēr vajadzēs "šķirties, jo ir taču jādzīvo! Šā vai tā, bet jādzīvo!

Kamēr Zondrets runāja tīši nesakarīgi, kas tomēr nesaskanēja ar viņa saprātīgo un attapības pilno sejas izteiksmi, Mariuss pacēla acis un ieraudzīja istabas dibenā kādu vīrieti, ko līdz šim nebija ievērojis. Šis vīrs nesen bija ienācis, turklāt tik klusu, ka nebija dzirdama pat durvju eņģu iečīkstēšanās. Mugurā viņam bija violeta adīta veste, veca, novalkāta, netīra, saplīsusi un vienos caurumos, platas plīša bikses un kājās rupjas zeķes; viņš bija bez krekla, kailu kaklu, kailām, tetovētām

rokām un melni noziestu seju. Klusi, sakrustotām rokām viņš bija apsēdies uz tuvākās gultas, un, tā kā viņš turējās Zondretienei aiz muguras, viņu gandrīz nemaz nevarēja redzēt.

Kaut kāds magnētisks spēks, kas pievelk skatienu, lika Baltajam kungam paskatīties uz kaktu gandrīz tai pašā laikā kā Mariusam. Viņš nespēja apvaldīt pārsteiguma kustību, kas nepaslīdēja garām Zondretam.

—   Ā! Es redzu, jūs skatāties uz saviem svārkieml — iesaucās Zondrets, ar sevišķu labpatiku tos aizpogādams. — Man tie piestāv, nudien, tie man piestāv!

—   Kas tas par vīru? — jautāja Baltais kungs.

—  Tas? — atsaucās Zondrets. — Tas ir kaimiņš. Nepievērsiet uzmanību!

Sim kaimiņam bija savāds izskats. Bet Senmarso priekšpilsēta ir pārpilna ķīmiskām fabrikām. Daudziem rūpnīcu strādniekiem var būt nomelnējušas sejas. Un Baltā kunga izturēšanās pauda sirsnīgu un bezbailīgu paļāvību. Viņš turpināja:

—   Piedodiet, ko jūs man sacījāt, Fabantū kungs?

—   Es jums teicu, mans dārgais aizgādni, — atbildēja Zondrets, atspiedies ar elkoņiem uz galda un raudzīdamies Baltajā kungā ar ciešu un maigu skatienu, kas mazliet atgādināja karaļčūskas skatienu, — es jums teicu, ka man ir pārdodama viena glezna.

No durvju puses atskanēja viegls troksnis. Bija ieflācis otrs vīrietis un apsēdies uz gultas aiz Zondretienes muguras. Viņam, tāpat kā pirmajam, bija kailas rokas un ar tinti vai sodrējiem noziesta melna seja.

Kaut gan šis vīrs vārda tiešajā nozīmē bija ieslīdējis istabā, Baltais kungs viņu tomēr pamanīja.

—   Neliecieties traucēties! — sacīja Zondrets. — Tie ir mājas cilvēki. Tātad es teicu — man ir saglabājusies kāda glezna, ļoti vērtīga glezna… Te tā ir, kungs, paskatieties!

Viņš piecēlās, piegāja pie sienas, kur zemē bija nolikta glezna, par kuru jau runājām, un, apgriezis to, atkal pieslēja pret sienu. Tas tiešām bija kaut kas līdzīgs gleznai, ko vāji apgaismoja svece. Mariuss nevarēja tajā nekā izšķirt, jo Zondrets bija nostājies starp gleznu un viņu; viņš saskatīja tikai rupju triepumu un priekšplānā kaut ko līdzīgu cilvēka figūrai, kura bija izkrāsota spilgtām krāsām ar kliedzošu jēlumu, kāds raksturīgs tirgus balagānu priekškariem un aizsegu apgleznojumiem.

—   Kas tas ir? — jautāja Baltais kungs.

Zondrets izsaucās:

—  Meistara darbs, ļoti dārga glezna, mans labdari! Esmu tai pieķēries tāpat kā savām meitām, tā man daudz ko atgādina. Bet es jau jums to teicu un neatsakos no saviem vārdiem: esmu tādā postā, ka man no tās jāšķiras …

Vai nu tā bija nejaušība, vai arī viņš bija sācis kļūt piesardzīgs, bet, apskatot gleznu, Baltais kungs atkal atskatījās uz istabas kaktu. Tagad tur atradās četri vīri — trīs sēdēja uz gultas, viens bija atspiedies pret durvju stenderi; visi četri kailām rokām, nekustīgi, melni noziestām sejām. Viens no trijiem, kas sēdēja uz gultas, bija atspiedies pret sienu aizvērtām acīm, un varēja domāt, ka viņš aizmidzis. Viņš bija vecs, sirmie mati pār melno seju izskatījās šaušalīgi. Divi pārējie likās jauni. Viens bija bārdains, otrs — pinkains. Nevienam nebija kurpju kājās, dažiem nebija arī zeķu.

Zondrets ievēroja, ka Baltā kunga skatiens pievērsts šiem vīriem.

—   Tie ir draugi. Tepat kaimiņi, — viņš sacīja. — Viņi visi nosmērējušies melni, tāpēc ka strādā pa sodrējiem. Viņi ir skursteņslaucītāji. Neliecieties zinis par viņiem, mans labdari, bet nopērciet no manis šo gleznu! iežēlojieties par manu nabadzību! Es jums to lēti pārdošu. Cik augstu jūs to vērtējat?

—   Bet tā taču ir kroga izkārtne, — sacīja Baltais kungs, cieši lūkodamies Zondretā, kā cilvēks, kas sāk kļūt uzmanīgs. — Tā nemaksā vairāk kā trīs frankus.

Zondrets laipnīgi atbildēja:

—  Vai jums ir klāt naudas maks? Es būšu mierā ar tūkstoš ekijiem.

Baltais kungs piecēlās kājās, atspiedās pret sienu un pārlaida žiglu skatienu pār istabu. Pa kreisi no viņa, loga pusē, atradās Zondrets, pa labi, durvju pusē, — Zondretiene un četri vīri. Visi četri nekustējās un likās viņu nemaz neredzam. Zondrets atkal sāka runāt tik žēlabainā un raudulīgā balsī, viņa skatiens bija tik šaudīgs, ka Baltais kungs varēja nodomāt, ka šis cilvēks vienkārši sajucis prātā no nabadzības, kāda te valda visapkārt.

—   Ja jūs no manis nenopirksit šo gleznu, dārgais labdari, —Zondrets sacīja, — tad man nav, no kā dzīvot,

man atliek tikai viens: mesties upē. Kad iedomājos, ka esnu gribējis likt abām meitām izmācīties mākslas kartonāžas darbus, pagatavot jaungada dāvanu kārbas. Ak vai! Tam vajadzīgs darbgalds ar apmali, lai stikli nenokristu zemē, vajadzīga īpaši uzmūrēta krāsns, trauks ar trim nodalījumiem dažāda stipruma līmēm koka, papīra un auduma salīmēšanai, grieznis kartona sagriešanai, veidne tā pielāgošanai, āmurs kniedīšu iesišanai, otiņas un velns kādi vēl visādi krāmi, — vai es tos varu zināt! Un tas viss, lai nopelnītu dienā četrus sū! Un tādēļ jāstrādā četrpadsmit stundu! Katrai kārbiņai jāiziet trīspadsmit reižu caur strādnieces rokām! Jāmērcē papīrs! Nedrīkst nekā nosmērēt! Līmei vienmēr jābūt karstai! Velnišķīgs darbs, es jums saku! Dienā četri sū! Sakiet, kā lai ar to dzīvo?

Runādams Zondrets neskatījās uz Balto kungu, kas viņu cieši vēroja. Baltā kunga acis bija pievērstas Zondretam, bet Zondreta acis — durvīm. Mariuss uzmanīgi sekoja drīz vienam, drīz otram. Baltais kungs šķita sev jautājam: «Vai tik viņš nav plānprātiņš?» Zondrets divi trīs reizes dažādās toņkārtās atkārtoja stieptā un lūdzošā balsī: «Man neatliek nekas cits kā mesties upē! Viendien es jau tādēļ nokāpu trīs pakāpienus pie Austerlicas tilta!»

Pēkšņi viņa izdzisušajā skatienā iedzirkstījās nejaukas liesmiņas, mazais vīrelis izslējās un kļuva atbaidošs, viņš paspēra soli uz Baltā kunga pusi un uzkliedza pērķona balsī:

— Tas viss ir nieki! Vai jūs mani pazīstat?

## 20 Lamatas

Bēniņistabas durvis pēkšņi atvērās, un parādījās trīs vīri zilās audekla blūzēs, maskējušies melnām papīra maskām. Pirmais bija vājš un turēja rokā garu, ar dzelzi apkaltu rungu, otrs, milzim līdzīgs, nesa, aiz kāta saņēmis, ar asmeni uz leju cirvi, kādu lieto, vēršus kaujot. Trešais — plecīgs vīrs, ne tik vājš kā pirmais, bet arī ne tik drukns kā otrais, — turēja saujā milzīgu atslēgu, kas bija nozagta no kādām durvīm cietumā.

Šķita, ka Zondrets tieši bija gaidījis šo vīru atnākšanu. Starp viņu un vājo vīru, to, kam bija rokās runga, sākās strauja saruna:

—   Viss kārtībā? — jautāja Zondrets.

—  Jā, — atbildēja kalsnais.

—   Bet kur tad Monparnass?

—       Pirmais mīlētājs apstājās, lai pap|āpātu ar tavu meitu.

—   Ar kuru tad?

—   Ar vecāko.

—  Vai fiakrs ir apakšā?

—   Ir.

—   Rati "iejūgti?

—   Iejūgti.

—   Divi labi zirgi?

—   Lieliski.

—   Vai tie gaida tur, kur es liku?

—   Jā.

—   Labi, — noteica Zondrets.

Baltais kungs bija nobālis. Viņš aplūkoja visu šo Zanķi kā cilvēks, kas labi saprot, kur ir iekļuvis, un viņa galvas kustība, pagriežoties pēc kārtas pret visiem apkārt, bija lēna, uzmanības un izbrīna pilna, bet skatienā nebija nekā bailēm līdzīga. Viņš nostājās aiz galda, izlietodams to kā nožogojumu; un šis vīrs, kas vēl pirms brīža bija izskatījies pēc labsirdīga sirmgalvja, pēkšņi it kā pārvērtās par atlētu un uzlika savu spēcīgo dūri uz krēsla muguras ar draudīgu, negaidītu kustību.

Šis sirmgalvis, kas tik stingri un varonīgi izturējās šādu briesmu priekšā, likās piederam pie tiem raksturiem, kuriem tikpat viegli un vienkārši būt drosmīgiem kā labsirdīgiem. Mīļotas sievietes tēvs nekad nevar būt mums svešinieks. Mariuss jutās lepns par nepazīstamo.

Trīs vīri plikām rokām, par kuriem Zondrets bija teicis: «Tie ir skursteņslaucītāji,» — izņēma no lūžņu kaudzes viens lielas metāla griežamās grieznes, otrs smagu lauzni, trešais veseri un, ne vārda neteikdami, iestājas durvīs. Vecis palika gultā un tikai atvēra acis. Zondretiene sēdēja viņam blakus.

Mariuss nodomāja, ka drīz vien vajadzēs iejaukties, un jau pacēla labo roku pret griestiem koridora virziena, gatavs izšaut.

Zondrets, beidzis iztaujāt vīru, kas bija bruņojies ar rungu, pagriezās atkal pret Balto kungu un atkārtoja savu jautājumu ar viņam raksturīgajiem klusajiem, īsajiem un baigajiem smiekliem.

—   Tātad jūs mani nepazīstat?

Baltais kungs paraudzījās tam sejā un atbildēja:

—   Nē.

Tad Zondrets piegāja pavisam tuvu galdam. Sakrustojis rokas, pārliecies pāri svecei un pievirzīdams savus stūrainos un mežonīgos žokļus pēc iespējas tuvu Baltā kunga mierīgajai sejai, kurš nemaz neatrāvās atpakaļ, viņš sastinga kā meža zvērs, kas kuru katru brīdi gatavs uzbrukt, un sāka kliegt:

—   Mani nesauc — Fabantū, mani nesauc — Zondrets, mani sauc — Tenardjē! Es esmu Monfermeijas krodzinieks! Vai dzirdat? Tenardjē! Vai tagad jūs mani pazīstat?

Tikko manāms sārtums pārklāja Baltā kunga seju, un viņa balss nemaz nedrebēja un nekļuva skaļāka, kad viņš ar parasto lēnprātību atbildēja:

—   Ne vairāk kā agrāk.

Mariuss nedzirdēja šo atbildi. Ja kāds viņu šai brīdī tumsā būtu redzējis, tas ievērotu, cik viņš bija samulsis, pārsteigts un satriekts. Kad Zondrets pateica: «Mani sauc — Tenardjē,» — Mariuss sāka drebēt un atspiedās pret sienu, it kā sajuzdams sirdī šķēpa asmens saltumu. Tad viņa labā roka, gatava signālšāvienam, lēni nolafdās, un tai mirklī, kad Zondrets atkārtoja: «Vai dzirdat? Tenardjē!» — Mariusa nevarīgie pirksti gandrīz izlaida pistoli. Zondrets, atklādams, kas viņš bija, neuztrauca Balto kungu, bet dziļi satrieca Mariusu. Tenardjē vārds, ko Baltais kungs likās nepazīstam, bija pazīstams Mariusam. Atcerēsimies, ko šis vārds nozīmēja Mariusam! Šo vārdu, kas bija ierakstīts viņa tēva testamentā, viņš nēsāja pie savas sirds, viņš nēsāja to savās visdziļākajās domās, savas atmiņas dzīlēs, ietvertu šai svētajā uzdevumā: «Kāds vīrs, vārdā Tenardjē, izglāba man dzīvību. Ja mans dēls to kādreiz sastop, lai viņš dara tam labu, cik vien var.» Šis vārds, kā mēs atceramies, bija viens no viņa dvēseles svētumiem; savā pielūgsmē viņš to pielīdzināja sava tēva vārdam. Kā, un tas bija Tenardjē, tas pats Monfermeijas krodzinieks, ko viņš tik ilgi un veltīgi bija meklējis! Un nu beidzot viņš to atrada, bet kādu? Viņa lēva glābējs bija laupītājs! Šis vīrs, pret kuru viņa, Mariusa, sirdī dega pateicība, bija briesmonis! Pulkveža Ponmersī dzīvības glābējs gatavojās izdarīt uzbrukumu,— kādā veidā, to Mariuss vēl skaidri neaptvēra, bet tas izskatījās pēc slepkavības! Un pret ko, augstais dievs! Kāda liktenīga sagadīšanās! Kāda rūgta likteņa ironija! Viņa tēvs no kapa pavēlēja viņam darīt, ko vien viņš varēja, Tenardjē labā; četrus gadus Mariusam bijusi viena vienīga doma — atmaksāt šo tēva parādu, bet brīdī, kad viņš gatavojās palīdzēt tiesas iestādēm notvert nozieguma vietā slepkavu, liktenis viņam uzsauca: «Tas ir Tenardjē!» Beidzot viņš atmaksās šim cilvēkam, kas bija izglābis viņa tēva dzīvību ložu krusā varonīgajā kaujā pie Vaterlo, un viņš to atmaksās ar ešafotu! Viņš bija sev apsolījis, ja vien kādreiz atradīs Tenardjē, nokrist pie tā kājām; un nu viņš tiešām to bija atradis, bet — lai nodotu bendes rokās! Viņa tēvs bija teicis: «Palīdzi Tenardjē!», bet viņš atbildēja uz šo dievināto un svēto balsi, iznīcinādams Tenardjē! Ļaut tēvam noskatīties no sava kapa, kā Senžaka laukumā izpildīs nāves sodu cilvēkam, kas to ar dzīvības briesmām bija izrāvis no nāves nagiem, — izpildīs nāves sodu ar viņa dēla Mariusa palīdzību, kuram viņš bija novēlējis gādāt par šo cilvēku! Un kāds izsmiekls — tik ilgi nēsāt sev pie krūtīm ar tēva roku uzrakstīto pēdējo vēlēšanos, lai pēc tam jo drausmīgā kārtā rīkotos pilnīgi pretēji! Bet, no otras puses, būt klāt šai noziegumā un to neaizkavēt! Vai tiešām nolemt nāvei upuri un saudzēt slepkavu?! Vai gan var būt parādā pateicību tādam neģēlim? Šis negaidītais trieciens sagrieza otrādi visas Mariusa domas, ar kādām viņš bija dzīvojis veselus četrus gadus. Viņš drebēja aiz šausmām. Viss bija atkarīgs no viņa. Viņš turēja savā rokā šo cilvēku likteni, kuri te rosījās viņa acu priekšā. Ja viņš izšaus, Baltais kungs būs glābts, bet Tanardjē pazudināts; ja viņš neizšaus, Baltais kungs kritīs par upuri, bet Tenardjē — kas zina — izmuks. Iegrūst bezdibenī vienu vai Jaut krist otram? Sirdsapziņas pārmetumi abos gadījumos. Ko darīt? Ko izvēlēties? Apgrēkoties pret visdzīvākajām atmiņām, pret savu visdziļāko apņemšanos, pret viscildenāko pienākumu, pret vissvētāko rakstu! Nogrēkoties pret sava tēva testamentu vai ļaut notikt noziegumam! Viņam likās, ka no vienas puses viņš dzird «Ursulas» balsi, kas aizlūdz par savu tēvu, bet no otras — pulkveža balsi, kas aizrunā par

Tenardjē. Viņš juta, ka zaudēs prātu. Viņa ceļi ļodzījās. Un viņam nebija laika pat pārdomāt — ar tādu traku ātrumu risinājās aina viņa acu priekšā. Tas bija kā viesulis, kuru viņš domājās savaldīt, bet kurš tagad aizrāva viņu pašu. Viņš gandrīz zaudēja samaņu.

Pa to laiku Tenardjē — turpmāk mēs to vairs citādi nesauksim — staigāja šurpu turpu ap galdu kā nemaņā un negantā uzvaras apziņā.

Viņš sakampa ar visu delnu svečturi un uzlika to uz kamīna ar tik niknu triecienu, ka svece gandrīz apdzisa un tauki apšļāca sienu.

Tad viņš pagriezās pret Balto kungu, drausmīgs no vaiga, un izgrūda šos vārdus:

—   Esat zaudējis! Izputējis! Sasists lupatu lupatās!

Un viņš atkal sāka staigāt, galīgi satracināts.

—   Tā, — viņš kliedza, — beidzot es jūs esmu dabūjis rokā, filantropa kungs! Paputējušais miljonāra kungs! Leļļu dāvinātājs! Vecais stulbenis! Ak tā, jūs mani nepazīstat! Nē, tas neesat jūs, kas atnācāt pie manis manā Monfermeijas krodziņā pirms astoņiem gadiem, 1823. gada ziemsvētku naktī! Tas neesat jūs, kas aizvedāt no manis Fantinas bērnu Cīrulīti! Tas neesat jūs, kam bija mugurā dzelteni svārki! Nē! Un vesels sainis ar lupatām rokās tāpat kā šorīt, kad atnācāt šurp! Nu paklausies tikai, sieva! Acīmredzot viņam ir tāds niķis — iznēsāt pa mājām saiņus ar vilnas zeķēm! Skat, kas par labdari! Vai jums gadījumā nav adītu preču veikals, miljonāra kungs? Jūs atdodat nabagiem visus savas bodītes krājumus, svētulis tāds! Ķēms tāds! Ak tā, jūs mani vairs nepazīstat? Toties es jūs pazīstu, jā gan! Es jūs uzreiz pazinu, tiklīdz jūs iebāzāt te savu purnu. Jā, tagad beidzot jūs redzēsit, ka katrreiz vis nelaimējas ielauzties godīgu ļaužu mājās ar ieganstu, ka tas ir krogs, un maldināt cilvēkus ar savu nodriskāto apģērbu un tāda nabaga paskatu, kam katrs būtu gatavs pasniegt sū! Un pēc tam tēlot devīgo, atņemt cilvēkiem viņu dienišķo maizi un tad mežā vēl draudēt! Ar to vis nevarēs norēķināties, ka vēlāk, kad šie cilvēki izputināti, tiem atnes pārliecīgi platus svārkus un divas draņķīgas slimnīcas segas! Ak, tu vecais plikadīda, bērnu zagli!

Viņš apklusa un likās kādu brīdi sarunājamies pats ar sevi. Viņš dusmās bija kā Rona, kas pēkšņi gāžas kādā aizā; pēc tam, it kā skaļi nobeigdams to, ko nupat bija klusi pie sevis runājis, viņš uzsita dūri galdā un kliedza;

—  Ar savu labuļa paskatu!

Un, pievērsdamies Baltajam kungam, turpināja:

— Pie velna! Kādreiz jūs izsmējāt mani! Jūs esat visu manu nelaimju cēlonis! Par pusotra tūkstoša frankiem jūs ieguvāt no manis meiteni, kas pie manis dzīvoja un droši vien bija no bagātnieku ģimenes; viņa jau bija man ienesusi smuku naudiņu, un es vēl būtu varējis izvilkt no viņas tik daudz, ka man pietiktu visam mūžam! Sī meitene būtu segusi visus zaudējumus, kādi man bija radušies no tā nolādētā traktiera, kur es kūlos kā pliks pa nātrēm un kā muļķis pagrūdu visu savu mantību. Ak, es gribētu, lai viss vīns, kas pie manis iztempts, pārvērstos par indi tiem, kas to dzēruši! Galu galā runa nav par to! Bet nu pasakiet, vai es jums nelikos smieklīgs, kad jūs aizgājāt no manis kopā ar Cīrulīti? Toreiz mežā jums bija nūja! Jūs bijāt stiprākais. Tagad es varu atspēlēties. Tagad trumpji ir manās rokās! Nu jūs esat pagalam, vecais! Ak vai, kā man nāk smiekli! Nudien nāk smiekli! Ak, kā viņš ir piemuļķots! Es viņam iestāstīju, ka esmu bijis aktieris, ka mani sauc — Fabantū, ka esmu spēlējis komēdijās kopā ar Marsa jaunkundzi, ar Klukstes jaunkundzi; ka mājas saimnieks pieprasa no manis rīt, 4. februārī, īres maksu, bet viņš pat neapjēdz, ka maksāšanas termiņš mēdz būt 8. janvārī, nevis 4. februārī! Galīgs idiots! Un viņš man atstiepj šos savus četrus draņķa filipus! Nelietis tāds! Viņam pat pietrūka dūšas noziedot simt franku! Un kā viņš klausījās tās manas muļķības! Tīrie smiekli! Un es pie sevis nodomāju: «Pagaidi, aitasgalva, tu man neizspruksi! No rīta es tev laizu ķepas! Bet gan es tev pārgrauzīšu rīkli šovakar!»

Tenardjē apklusa. Viņam trūka elpas. Viņa plakanās, šaurās krūtis cilājās kā kalēja plēšas. Viņa acīs gailēja tā zemiskā svētlaime, kādu izjūt vājš, nežēlīgs un nelietīgs radījums, kad tas beidzot var pieveikt to, no kā baidījies, un apvainot to, kam glaimojis; tas ir pundura prieks, kad tas uzmin Goliātam uz galvas, šakāļa prieks, ar kādu tas sāk plosīt slimu vērsi, kas ir jau par vāju, lai aizstāvētos, un par dzīvu, lai nejustu sāpes.

Baltais kungs nepārtrauca Tenardjē, bet, kad tas apklusa, teica:

—       Es nesaprotu, ko jūs gribat sacīt. Jus maldāties. Es esmu gluži trūcīgs cilvēks un nepavisam neesmu miljonārs, Es jūs nepazīstu. Jūs mani noturat par kādu citu.

—  Ahā, — ķērca Tenardjē, — vecu vecā dziesma! Turpiniet vien tādā pašā garā! Jūs esat galīgi samuldējies, vecais! Ak tā, jūs neatceraties? Jūs neredzat, kas es esmu?

—   Piedodiet, mans kungs, — atbildēja Baltais kungs pieklājīgā balsī, kas šada brīdī skanēja neparasti un iespaidīgi, — es redzu, ka jūs esat bandīts.

Kas gan nav ieverojis, ka arī zemiskākie cilvēki mēdz apvainoties, arī briesmoņi ir jūtīgi. Pie vārda «bandīts» Tenardjiene pietrūkās no gultas, Tenardjē satvēra krēslu, it kā gribētu to salauzt.

—  Paliec mierā, tu tur! — viņš uzsauca sievai un, pagriezies pret Balto kungu, kliedza:

—   Bandīts! Jā, es zinu, ka jūs, bagātnieku kungi, mūs tā saucat! Vai tu redzējies! Tiesa, es esmu bankrotējis, es slēpjos, man nav maizes, nav ne graša naudas — tātad es esmu bandīts! Jau trīs dienas es neesmu nekā ēdis, — kā tad, esmu bandīts! Jā, jā! Bet toties jums ir siltas kājas, jūs valkājat smalkas kurpes, jums ir vatēti svārki kā arhibīskapiem, jūs dzīvojat beletāžā, mājās, kurām ir durvju sargi, jūs ēdat trifeļus, jūs ēdat sparģeļus janvārī, kad saišķītis maksā četrdesmit franku, ēdat zaļos zirnīšus, jūs pārēdaties, un, ja jūs gribat zināt, vai laukā ir auksts, jūs skatāties avīzē, ko rāda inženiera Ševaljē termometrs. Mēs! Mēs paši esam labs termometrs! Mums nav vajadzīgs skriet uz krastmalu pie Pulksteņa torņa skatīties, cik grādu sals pašlaik, mēs jūtam, kā asinis sastingst mūsu dzīslās, kā sirds sasalst ledū, un mēs sakām: «Dieva nav!» Un jūs ierodaties mūsu alās, jā, tieši alās, lai mūs nosauktu par bandītiem! Bet mēs jūs apēdīsim, dārgumiņi, mēs jūs aprīsim! Nu, tad ziniet, miljonāra kungs, es esmu bijis vīrs ar stāvokli, man ir bijusi patente, esmu bijis vēlētājs, esmu buržuā, bet jūs — jūs droši vien tāds neesat!

.Te Tenardjē pagājās uz vīru pusi, kuri stāvēja pie durvīm, un, aiz dusmām drebēdams, piemetināja:

—   Iedomājieties, viņš iedrošinās ar mani runāt kā ar kādu kurpnieku!

Pēc tam, vērsdamies pret Balto kungu, viņš turpināja ar jo lielāku niknumu:

—      Un neaizmirstiet, filantropa kungs, arī to, ka es neesmu nekāda šaubīga persona, es neesmu tāds cilvēks, kuram neviens nezina vārdu un kurš ierodas svešās mājās, lai aizvilinātu bērnus! Es esmu vecs franču zaldāts, mani vajadzēja apbalvot ar ordeni! Es biju pie Vaterlo, jā, jā! Es izglābu šajā kaujā kādu ģenerāli, kaut kādu — es vairs neatceros kādu — grāfu! Viņš man teica savu vārdu, bet viņa pīkstuļa balss bija tik vāja, ka es nesadzirdēju. Es dzirdēju tikai mersi. Bet man daudz labāk būtu paticis viņa vārds nekā pateicība. Tas man palīdzētu viņu atrast. Šī glezna, ko jūs redzat un ko gleznojis Dāvids Briselē — vai jūs zināt, ko tā attēlo? Tā attēlo mani. Dāvids bija gribējis iemūžināt šo varoņdarbu. Man uz muguras ir ģenerālis, un es to nesu cauri ložu krusai. Tā bij tās lietiņas. Bet viņš nekad nekā nav darījis manā labā, šis ģenerālis, viņš nebija ne par kripatu labāks kā citi! Un tomēr es viņam izglābu dzīvību, riskēdams pats ar savu, un man ir pilnas kabatas ar pierādījumiem, ka tas tā bija! Es esmu Vaterlo zaldāts, velns parāvis! Un tagad, ja nu esmu jums parādījis laipnību, to visu izstāstīdams, izbeigsim. Man ir vajadzīga nauda, man vajadzīgs daudz naudas, man vajadzīgs milzum daudz naudas, vai arī es jūs iznīcināšu, lai mani pērkons nosper!

Mariuss jau bija paguvis mazliet savaldīt uztraukumu un klausījās. Bija izgaisušas pēdējās šaubas. Tas bija tas pats testamentā minētais Tenardjē. Mariuss nodrebēja, izdzirdējis šo tēvam izteikto pārmetumu par nepateicību, pārmetumu, kuru viņš tik liktenīgā kārtā nupat gandrīz bija padarījis pelnītu. Tas viņu satrauca vēl vairāk. Visā Tenardjē valodā, viņa tonī, žestos, skatienā, kurā pie katra vārda šaudījās liesmas, šais zemiskās dabas izvirdumos, šai plātīšanās un pazemošanās, lepnuma un maziskuma, niknuma un truluma sajaukumā, īsto pārestību un liekuļoto jūtu haosā, šai ļaundara bezkaunībā, kurš saldkaisli tīksminās ar varmācību, šai kroplas dvēseles neķītrajā kailumā, šai visu cilvēces ciešanu un ienaida izvirdumā bija kaut kas tikpat pretīgs kā ļaunums un tikpat mokpilns kā patiesība.

Lasītajs jau būs uzminējis, ka lielmeistara darbs, Dāvidā glezna, ko Tenardjē piedāvāja pirkšanai Baltajam kungam, nebija nekas cits kā viņa traktiera izkārtne, kuru, kā mēs atceramies, viņš pats bija uztriepis un kura bija vienīgā atlieka, ko viņš bija saglabājis pēc izputēšanas Monfermeijā. Tā kā Tenardjē vairs nestāvēja gleznai priekšā, Mariuss tagad varēja to apskatīt un šai triepumā tiešām ieraudzīja dūmu mutuļos tītu kaujas lauku un kādu vīru, kas nes ievainoto, Šie divi vīri bija Tenardjē un Ponmersī, glābējs seržants un izglābtais pulkvedis. Mariuss jutās kā apskurbis, šī glezna atdzīvināja viņa tēvu, tā vairs nebija Monfermeijas kroga izkārtne, tā bija augšāmcelšanās: no pusatvērtā kapa cēlās augšā kāds spoks, Mariusam džinkstēja deniņos, ausīs dunēja Vaterlo lielgabali, viņu biedēja asinīm noplūdušais tēvs, kas bija neskaidri uzgleznots uz šā drūmā panno, un viņam likās, ka bezveidīgais siluets viņu cieši uzlūko.

Atvilcis elpu, Tenardjē pavērsa savus asinīm pieplūdušos redzokļus uz Balto kungu un klusi un strupi noprasīja:

—   Vai tev būtu vēl kas sakāms, pirms tu noliec karoti?

Baltais kungs klusēja. Šai klusuma brīdī kāda aizsmakusi balss iemeta no koridora baiga izsmiekla pilnu piezīmi:

—   Ja vajag saskaldīt malku, es esmu gatavs!

Tur zobojās vīrs ar cirvi.

Tai pašā mirklī parādījās milzīga, bārdas rugājiem apaugusi seja, kas, riebīgi smiedamās, atsedza nevis zobus, bet gan īstus ilkņus.

šī seja piederēja vīram ar cirvi.

—   Kādēļ tu noņēmi masku? — trakās dusmās viņam uzkliedza Tenardjē.

—   Lai varētu pasmieties, — vīrs atbildēja.

Kopš kāda brīža Baltais kungs šķita uzmanām ikvienu Tenardjē kustību, kurš, savās dusmās nekā neredzēdams un nedzirdēdams, staigāja šurpu turpu pa savu midzeni pilnā pārliecībā, ka durvis tiek apsargātas, ka viņam, apbruņotam, ir darīšana ar neapbruņotu cilvēku un ka viņi ir deviņi pret vienu, ja arī Tenardjē sievu vērtētu tikai kā vienu vīrieti. Bārdams vīru ar cirvi, viņš bija uzgriezis muguru Baltajam kungam.

Baltais kungs izmantoja šo mirkli, atgrūda ar kāju krēslu, ar roku — galdu un ar vienu lēcienu apbrīnojamā ātrumā, pirms Tenardjē paguva pagriezties atpakaļ, sasniedza logu. Atvērt to, uzlēkt uz palodzes un pārlikt tai pāri kāju — tas bija vienas sekundes darbs. Viņš jau bija pa pusei laukā, kad sešas spēcīgas rokas viņu sagrāba un ar sparu ierāva atpakaļ midzenī. Viņam bija uzklupuši trīs «skursteņslauķi». Tai pašā laikā Tenardjiene viņam ieķērās matos.

Uz troksni no koridora atskrēja pārējie bandīti. Vecis, kas gulēja gultā un likās iebaudījis vīnu, izlīda no migas un ar akmeņskaldāmo āmuru rokās pienāca gāzelēdamies klāt.

Viens no «skursteņslauķiem», kura nokrāsoto seju apgaismoja svece un kura, neraugoties uz krāsojumu, Mariuss pazina Krampi, ko sauca arī par Pavasarīgo, kā arī par Mūdzi, pacēla virs Baltā kunga galvas nūjai līdzīgu dzelzs stieni ar svina uzgaļiem abos galos.

Šo skatu Mariuss nespēja izturēt. «Tēvs,» viņš nodomāja, «piedod man!» Un viņa pirksts taustījās pēc pistoles gaiļa. Viņš nepaguva izšaut, kad atskanēja Tenardjē balss:

—   Neaiztieciet viņu!

Šis upura izmisuma pilnais glābšanās mēģinājums Tenardjē nebūt nesatricināja, bet gan nomierināja. Viņā mājoja divi cilvēki — nežēlīgais un izmanīgais. Līdz šim brīdim uzvaras sajūsmā uzveiktā un nekustīgā laupījuma priekšā viņā bija ņēmis virsroku nežēlīgais cilvēks; kad upuris sāka pretoties un parādīja vēlēšanos cīnīties, viņā pamodās un guva pārsvaru izmanīgais cilvēks.

—   Neaiztieciet viņu! — Tenardjē atkārtoja. Pats nemaz neapzinādamies savu veiksmi, viņš aizturēja jau sagatavoto pistoles šāvienu un aizkavēja Mariusu, kuram šai jaunajā situācijā steiga šķita vairs nevajadzīga un kurš domāja, ka vēl var nogaidīt. Kas zina, vai neradīsies laimīga nejaušība, kas viņu izglābtu no šausmīgās izvēles: ļaut aiziet bojā Ursulas tēvam vai pazudināt pulkveža izglābēju.

Sākās gigantiska cīņa. Ar dūres sitienu krūtīs Baltais kungs notrieca gar zemi veci, kas aizripoja uz istabas vidu, pēc tam ar diviem rokas vēzieniem nogāza zemē divus citus uzbrucējus un uzgūla tiem virsū ar ceļiem; nelieši gārdza zem šā smaguma, it kā tiem būtu uzvelti virsū dzirnakmeņi, bet četri pārējie satvēra bīstamo sirmgalvi aiz abām rokām un kakla un pielieca to klāt abiem zemē notriektajiem «skursteņslauķiem». Un tagad, pieveicis vienus un pats citu pieveikts, piespiedis apakšējos un smakdams pats zem tiem, kas bija viņam virsū, veltīgi pūlēdamies atkratīties no tiem, kuri bija uzgūlušies viņam, Baltais kungs pazuda zem šās drausmīgas bandītu gubas, kā pazūd meža cūka zem kaucošu dogu un pēdu dzinēju varzas.

Uzbrucējiem izdevās iesviest viņu gultā, kas stāvēja tuvāk logam, un tie nejāva viņam ne pakustēties, Tenardjē sieva ta ir nelaida vajā viņa matus.

—       Tev te nav ko jaukties iekšā! — uzbjāva Tenardjē — Saplēsīsi vēl savu šalli.

Sieva rūkdama paklausīja, kā vilku māte paklausa vilkam.

—   Un jūs pārmeklējiet viņu! — Tenardjē turpināja.

Baltais kungs, kā šķiet, bija nolēmis nepretoties. Viņu pārmeklēja. Viņam nebija klāt nekā cita kā vienīgi ādas maks ar sešiem frankiem un kabatas lakats.

Tenardjē iebāza mutautu savā kabatā.

—        Kā tad tā? Vai tiešām nav kabatas portfeļa? — viņš jautāja.

—       Ne kabatas portfeļa, ne pulksteņa, — atbildēja viens no «skursteņslaucītājiem».

—       Vienalga, — vēderrunātāja balsī nomurkšķēja vīrs maskā, kurš turēja rokā milzīgo atslēgu. — Tas ir slīpēts vecis!

Tenardjē iegāja kaktā pie durvīm un paņēma virvju saišķi, ko pasvieda bandītiem.

—       Piesieniet viņu pie gultas kājgaļa! — viņš teica. Un, pamanījis veci, ko bija notriekusi Baltā kunga dūre un kas joprojām gulēja šķērsām istabā un nekustējās, jautāja: v

—   Vai tad beigts?

—   Nē, — atbildēja Ķeļļapauris, — viņš ir piedzēries.

—   Aizvāciet kaktā! — noteica Tenardjē.

Divi «skursteņslaucītāji» aizvilka piedzērušo pie lūžņu kaudzes.

—        Kāpēc tu atvedi tik daudz cilvēku, Babet? — Tenardjē klusu jautāja vīram ar rungu. — Tas nebija vajadzīgs.

—       Ko lai dara, — atbildēja vīrs ar rungu, — viņi visi gribēja pielikt roku. Neražīga sezona. Nav nekādu darbu.

Laža, kurā Baltais kungs bija iemests, bija kaut kas līdzīgs slimnīcas gultai ar četrām rupji aptēstām koka kājām. Baltais kungs nepretojās. Laupītāji, nolikuši viņu stāvus uz grīdas, stipri piesēja pie tās gultas galvgaļa, kura atradās tālāk no loga un tuvāk kamīnam.

Kad pēdējais mezgls bija savilkts, Tenardjē paņēma krēslu un apsēdās gandrīz pretī Baltajam kungam. Tenardjē bija jau gluži pārvērties, dažos mirkļos viņa sejā bija izzudis mežonīgais niknums, un tā bija kļuvusi rāmi mierīga un viltīga. Mariusam bija grūti pazīt šai iztapīgajā smaidā gandrīz zvēram līdzīgo purnu, ko vēl pirms brīža bija klājušas putas; ar izbrīnu viņš vēroja šo fantastisko un aizdomīgo pārvēršanos un izjuta to, ko izjustu cilvēks, redzēdams tīģeri pārvēršamies par advokātu.

—   Mans kungs… — iesāka Tenardjē.

Un, pamājis ar roku laupītājiem, kas vēl turēja Balto kungu, lika tiem paiet sānis.

—   Paejiet mazliet tālāk un ļaujiet man aprunāties ar šo kungu!

Visi atvirzījās uz durvīm. Viņš turpināja:

—   Mans kungs, jūs velti gribējāt izlēkt pa logu. Tā jau var salauzt kāju. Tagad, ja jūs atļaujat, mēs aprunāsimies mierīgi. Vispirms gribu darīt jums zināmu kādu novērojumu: jūs vēl ne reizes neesat iekliedzies.

Tenardjē bija taisnība, šis sīkums atbilda īstenībai, kaut gan uztrauktajam Mariusam tas bija pagājis secen. Baltais kungs bija tik tikko izrunājis dažus vārdus, nemaz nepaceļot balsi, un, pat cīnoties pie loga ar sešiem bandītiem, visu laiku bija neizprotami klusējis. Tenardjē turpināja:

—   Mīļais dievs, jūs taču varējāt iekliegties: «Palīgā!» — un es to nebūt nebūtu atzinis par nepiedienīgu. Tādos gadījumos mēdz saukt palīgā, un es to nemaz nebūtu ņēmis ļaunā. Ir taču gluži dabiski, ka mazliet patrokšņo, ja atrodas tādu cilvēku sabiedrībā, kuri neiedveš diez kādu uzticību. Jūs to varējāt darīt, to jums neviens nebūtu liedzis. Pat muti jums neaizbāztu. Un es tūdaļ pateikšu, kādēļ. Tādēļ, ka no šās istabas nekā nevar dzirdēt. Tas ir vienīgais šīs istabas labums, bet tas arī nav atņemams, īsts pagrabs. Ja te sprāgtu bumba, tuvākajā sardzes postenī to noturētu par dzērāja krācienu. Lielgabala šāviens no šejienes atskanētu tikai kā «bum» un pērkona grāviens kā «dun». Sis ir gauži izdevīgs dzīvoklītis. Jūs tomēr nekliedzāt, tā ir labāk, par to jums mana atzinība,% bet tagad jums pateikšu, ko es no tā secināju: mīļais kungs, kas ierodas, ja sauc palīgā? Policija. Un pēc policijas? Tiesas vīri. Nu, bet jūs nesaucāt palīgā, tas nozīmē, ka jums, tāpat kā mums, nav sevišķi patīkami redzēt ierodamies liesas vīrus un policistus. Tas nozīmē, — man jau sen bijušas tādas aizdomas, — jūsu interesēs ir kaut ko noslēpt. Arī mums ir tādas pašas intereses. Tātad mēs varam saprasties.

Tā runādams, Tenardjē acu nenovērsa no Baltā kunga un it kā lūkoja ar aso skatienu ieurbties sava gūstekņa sirdsapziņā. Turklāt viņa valoda, kurā gan varēja just apvaldītu un apslēptu bezkaunību, bija piesardzīga un gandrīz izmeklēta, un šai nelietī, kas nupat vēl bija tikai laupītājs, tagad varēja jaust «cilvēku, kas ir mācījies, lai kļūtu par garīdznieku».

Gūstekņa klusēšana, šī piesardzība, kas sniedzās līdz pat dzīvības briesmu ignorēšanai, izturība, ar kādu viņš apspieda pirmo dabisko instinktu — saukt palīgā, jāsaka, viss, kad Mariuss to bija ievērojis, viņam bija nepatīkams un modināja mokpilnu izbrīnu.

Tik pamatotā Tenardjē piezīme vēl jo vairāk sabiezināja noslēpumaino tumsu, kas apņēma šo nopietno un savādo personu, ko Kurfeiraks bija iesaucis par Balto kungu. Taču, lai nu kā, sasiets virvēs, benžu ielenkts, stāvēdams, tā sakot, ar vienu kāju kapā, grimdams tajā katru brīdi dziļāk un dziļāk, gan Tenardjē dusmu, gan lēnīguma priekšā šis vīrs palika nesatricināms, un Mariuss šobrīd nevarēja beigt apbrīnot viņa lepno, skumju apgaroto seju.

Acīmredzot šī dvēsele nepazina bailes un apmulsumu. Tas bija viens no tādiem cilvēkiem, kas prot savaldītjes pat bezizejas stāvoklī. Lai cik bargs bija šis brīdis, lai cik neizbēgama šī katastrofa, te nebija nekā no slīcēja agonijas, kurš iepleš zem ūdens šausmu pilnas acis.

Tenardjē nevērīgi piecēlās, piegāja pie kamīna, atbīdīja nost aizsegu, ko pieslēja pie līdzās stāvošās gultas, tā atsegdams kvēlošu ogļu pannu, kurā gūsteknis varēja skaidri saskatīt balti nokaitētu kaltu, uz kura vietvietām iedzirkstījās sarkanas zvaigznītes.

Pēc tam Tenardjē atkal apsēdās līdzās Baltajam kungam.

— Es turpinu, — viņš sacīja. — Mēs varam saprasties. Nokārtosim šo lietu miera ceļā. Es biju vainīgs, ka pirmīt iekaisu, nezinu, kur man bija saprašana, biju aizgājis par tālu, es sarunāju visādas muļķības. Piemēram, tādēļ ka jūs esat miljonārs, es jums pateicu, ka pieprasu naudu, daudz naudas, milzum daudz naudas. Tas nebija prātīgi. Ak dievs, lai jūs esat cik bagāts būdams, jums taču ir savi izdevumi, un kam gan to nav? Negribu jūs izputināt, galu galā es taču neesmu nekāds izsūcējs. Es nepiederu pie tiem cilvēkiem, kas, izmantojot sava stāvokļa pārākumu, kļūst smieklīgi. Uzklausieties, esmu ar mieru apcirpt pats sevi, esmu gatavs piekāpties. Man vajadzīgi tikai divsimt tūkstoši franku.

Baltais kungs nebilda ne vārda. Tenardjē turpināja:

—  Jūs redzat, ka es neesmu nekāds plēsoņa. Man nav zināms, cik liels ir jūsu kapitāls, bet es zinu, ka jūs nerēķināties ar naudu, un tādam labdarim kā jūs ir tīrais nieks iedot divsimt tūkstošus franku nelaimīgam ģimenes tēvam. Jūs, protams, arī esat prātīgs cilvēks, jūs taču nedomājat, ka es tik daudz nopūlētos kā šodien un uzrīkotu visu šāvakara būšanu, kas pēc visu šo kungu domām ir lieliski nostrādāts darbiņš, lai galu galā palūgtu no jums sarkano iedzeršanai par piecpadsmit sū un teļa cepetim pie Denuaijē. Divsimt tūkstoši franku, tas ir to vērts. Tiklīdz šī naudiņa būs laukā no jūsu kabatas, es jums apsolu, ka viss būs kārtībā un nav ko baidīties, ka jums kāds pat pirkstu pieliktu. Jūs man teiksit: «Bet man nav klāt šo divsimt tūkstošu franku.» Ak, es neko nepārspīlēju. To es neprasu. Prasu no jums tikai vienu. Esiet tik laipni un uzrakstiet, ko es jums diktēšu.

Te Tenardjē pārtrauca savu runu, tad, uzsvērdams katru vārdu un ar smaidu pamezdams acis uz ogļu pannas pusi, piebilda:

—   Brīdinu, ka nekādus iebildumus par to, ka jūs neprotat rakstīt, es nepieļaušu.

Šo smaidu varētu apskaust pats lielinkvizitors.

Tenardjē piestūma galdu cieši klāt pie Baltā kunga, izņēma no atvilktnes tintnīcu, spalvu un papīra lapu, atstādams pusviru atvilktni, kurā spīdēja garš dunča asmens.

Viņš nolika papīra lapu Baltā kunga priekšā.

—   Rakstiet! — Tenardjē teica.

Beidzot gūsteknis ierunājās.

—   Kā tad lai es rakstu? Esmu sasiets,

—  Piedodiet, jums taisnība, — noteica Tenardjē. — Pilnīgi pareizi.

Un, pagriezies pret Mūdzi, sacīja:

—   Atraisiet kungam labo roku!

Krampis, saukts arī Pavasarīgais, arī Mūdzis, izpildīja Tenardjē pavēli. Kad gūstekņa labā roka bija brīva, Tenardjē iemērca spalvu tintē un pasniedza tam.

—        Ievērojiet labi, mans kungs, ka jūs esat mūsu varā, mūsu rīcība, pilnīgi mūsu rīcībā, ka nekāds cilvēka spēks nevar jūs izraut no šejienes un mēs jutīsimies patiesi apbēdināti, ja būsim spiesti ķerties pie nepatīkamām galējībām. Es nezinu ne jūsu vārdu, ne adresi, bet brīdinu, ka jūs paliksit sasiets tik ilgi, kamēr atgriezīsies persona, kurai uzticēts nogādāt jūsu uzrakstīto vēstuli. Un tagad esiet tik laipni un rakstiet!

—   Ko tad? — iejautājās gūsteknis.

—   Es diktēšu.

Baltais kungs paņēma spalvu.

Tenardjē sāka diktēt:

—   «Mīļā meita …»

Gūsteknis nodrebēja un pacēla acis uz Tenardjē.

—       Rakstiet: «Mana mīļā meita,» — Tenardjē teica. Baltais kungs paklausīja. Tenardjē turpināja:

—   «Ierodies nekavējoties …»

Viņš apklusa uz brīdi:

—   Jūs viņu uzrunājat ar «tu», vai ne?

—   Ko tad? — jautāja Baltais kungs.

—       Velns parāvis! — iesaucās Tenardjē. — Nu, to skuķi, Cīrulīti.

Baltais kungs atbildēja bez mazākā satraukuma pazīmēm:

—   Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—       Rakstiet tik tālāk! — atteica Tenardjē un sāka no jauna diktēt.

—       «Ierodies nekavējoties! Tu man esi ļoti vajadzīga. Personai, kas tev nodos šo zīmīti, uzdots atvest tevi pie manis. Gaidu tevi. Brauc droši!»

Baltais kungs bija visu uzrakstījis. Tenardjē atsāka:

—       Nē! Izsvītrojiet to «brauc droši»; tas varētu modināt aizdomas, ka te kaut kas nav kārtībā un ir pamats nedrošībai.

Baltais kungs izsvītroja šos divus yārdus.

—       Un tagad, — Tenardjē turpināja, — parakstieties! Kā jūs sauc?

Gūsteknis nolika spalvu un vaicāja:

—   Kam šī vēstule domāta?

Jūs lo ļoti labi zināt, — atbildēja Tenardjē. — Tam skuķim. Es jau jums nupat teicu.

-Bija skaidrs, ka Tenardjē vairījās nosaukt vārdā jauno meiteni, par kuru bija runa. Viņš teica «Cīrulītis», viņš teica «skuķis», bet neminēja vārdu. Tā bija blēža piesardzība, kurš cenšas neizpaust noslēpumu saviem līdzdalībniekiem. Minēt vārdu būtu nozīmējis atklāt tiem «visu lietu» un ļaut uzzināt par to vairāk nekā tiem būtu jāzina.

Viņš turpināja:

—   Parakstieties! Kā jūs sauc?

—   Urbēns Fabrs, — atbildēja sagūstītais.

Tenardjē veikli kā kaķis ielaida roku savā kabatā un izvilka no tās Baltajam kungam atņemto mutautiņu. Viņš sāka meklēt tajā monogrammu un piebāza mutautu pie sveces.

—   U. F. Tā ir. Urbēns Fabrs. Labi, parakstieties «U. F.»!

Gūsteknis parakstījās.

—       Vēstules salocīšanai vajadzīgas abas rokas, dodiet, es to salocīšu.

To izdarījis, Tenardjē turpināja:

—        Uzrakstiet adresi! «Fabra jaunkundzei», jūsu dzīvoklī. Es zinu, ka jūs nedzīvojat pārāk tālu no šejienes, kaut kur pie Senžakdiopā baznīcas, jo jūs katru dienu ejat turpu uz dievkalpojumu, es tikai nezinu, kādā ielā. Redzu, ka jūs saprotat savu stāvokli. Un, tā kā neesat slēpis savu vārdu, jūs neslēpsit arī adresi. Uzrakstiet to pats ar savu roku!

Gūsteknis vienu mirkli stāvēja pārdomādams, tad paņēma spalvu un uzrakstīja:

«Fabra jaunkundzei, Urbēna Fabra kunga dzīvoklī, Sv. Dominika ielā 17.»

Tenardjē drudžaini sagrāba vēstuli.

—   Sieva! — viņš sauca.

Tenardjiene piesteidzās klāt.

—       Te tev vēstule. Tu zini, kas tev darāms. Lejā gaida fiakrs. Brauc tūdaļ un esi žigli atpakaļ!

Un, pievērsdamies vīram ar cirvi, piemetināja:

—       Tā kā tu esi noņēmis masku, tad pavadi saimnieci! Uzmeties ratpakaļā! Vai labi atceries, kur atstāji savu kalešu?

—   Atceros, — vīrs atbildēja.

Nolicis cirvi kaktā, viņš sekoja Tenardjē sievai.

Tiklīdz viņi bija izgājuši, Tenardjē pabāza galvu pusatvērtajās durvīs un sauca viņiem nopakaļ koridorā:

—  Tikai nepazaudē vēstuli! Neaizmirsti, ka tev ir klāt divsimt tūkstoši franku.

Tenardjienes piesmakusī balss atbildēja:

—   Esi mierīgs! Es to iebāzu azotē.

Nepagāja ne minūte, kad atskanēja pātagas pliukšķināšana, kas kļuva aizvien klusāka un drīz vien pavisam izdzisa.

—   Labi! — norūca Tenardjē. — Viņi drāž pamatīgi. Tādos rikšos saimniece trīsceturtdaļstundā būs atpakaļ.

Viņš piestūma krēslu pie kamīna un apsēdās, sakrustojis rokas un piebāzdams savus dubļainos zābakus pie krāsniņas.

—   Man salst kājas, — viņš noteica.

Bez Tenardjē un gūstekņa būdā bija palikuši tikai pieci bandīti. Šie vīri zem maskām vai melnās ķēpas, kas aizsedza viņu seju un atkarībā no bailēm, kuras tā iedvesa, pārvērta viņus par ogļračiem, nēģeriem vai velniem, izskatījās truli un drūmi, un varēja just, ka viņi izdara noziegumu, it kā veikdami darbu, mierīgi, bez dusmām un bez nožēlas, pat ar zināmu nepatiku. Viņi bija saspiedušies vienā kaktā kā kustoņi un klusēja. Tenardjē sildīja kājas. Gūsteknis atkal bija nogrimis klusēšanā. Drūms klusums sekoja šausmīgajam troksnim, kas pirms brīža bija pildījis šo midzeni.

Svece, kusdama kļuvusi līdzīga sēnei, tik tikko apgaismoja milzīgo alu, ogles bija izdzisušas, un visas šīs spokainās galvas meta uz sienām un griestiem ķēmīgas ēnas.

Bija dzirdama tikai guļošā piedzērušā veča mierīgā elpa.

Mariuss gaidīja, un viņa baiļu pilnais uztraukums aizvien vairāk pieauga. Mīkla bija kļuvusi vēl neizprotamāka. Kas gan bija šis «skuķis», ko Tenardjē tika nosaucis arī par Cīrulīti? Vai tā nebija viņa «Ursula»? Gūsteknis, šķiet, nemaz neapmulsa, dzirdot vārdu «Cīrulītis», un bija atbildējis pavisam vienkārši: «Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.» Otrkārt, bija noskaidroti burti U un F, kas nozīmēja «Urbēns Fabrs», un Ursula vairs nebija Ursula. Tieši to Mariuss apzinājās visskaidrāk. It kā briesmīga burvestība viņu turēja pienaglotu uz vietas, no kuras viņš varēja vērot un pārredzēt visu šo ainu. Tur viņš stāvēja, gandrīz nespēdams ne domāt, ne kustēties, it kā viņu būtu

Iznīcinājis tas riebīgais, ko viņš bija redzējis tuvumā. Viņš gaidīja, cerēja uz kādu starpgadījumu, vienalga, kādu, nespēdams sakopot domas un nesaprazdams, ko iesākt.

«Katrā ziņā,» Mariuss nodomāja, «ja Cīrulītis ir Baltā kunga meita, tad neapšaubāmi es viņu redzēšu, jo Tenardjē sieva atvedīs viņu šurp. Tad viss izšķirsies: ja būs vajadzīgs, es atdošu savu dzīvību un savas asinis, bet viņu atbrīvošu! Nekas mani nespēs aizkavēt.»

Tā pagāja apmēram pusstunda. Tenardjē likās nogrimis drūmās pārdomās. Gūsteknis nekustējās. Taču Mariusam šķita, ka kopš kāda laiciņa viņš brīžiem dzird paklusu, apslāpētu troksni, kas nāk no gūstekņa puses.

Pēkšņi Tenardjē uzrunāja gūstekni:

—   Fabra kungs, iegaumējiet labi, ko es jums tūlīt pateikšu.

Šie nedaudzie vārdi izklausījās pēc paskaidrojuma sākuma. Mariuss sāka ausīties. Tenardjē turpināja:

—   Mana sieva drīz atgriezīsies, pacietieties mazliet! Domāju, ka Cīrulītis tiešām ir jūsu meita, un uzskatu par gluži dabisku, ka viņa paliktu kopā ar jums. Tikai… uzklausieties mazliet! Mana sieva aizbrauca meitenei pakaj ar jūsu vēstuli. Es pieteicu sievai, kā jūs to redzējāt, mazliet labāk apģērbties, lai jūsu jaunkundze viņai drošāk brauktu līdz. Viņas abas iekāps fiakrā, bet mans draugs tupēs ratpakaļā. Mazu gabaliņu aiz barjeras gaida kaleša ar diviem lieliskiem zirgiem. Uz turieni tad arī aizvedīs jūsu jaunkundzi. Viņa izkāps no fiakra. Draugs iekāps ar viņu kalešā, bet mana sieva atgriezīsies šurp un paziņos: «Kārtībā.» Jūsu jaunkundzei nekas ļauns netiks nodarīts, kaleša viņu nogādās uz kādu vietu, kur viņa varēs justies mierīga, un, tiklīdz iedosit man tos nieka divsimt tūkstošus franku, jūs saņemsit viņu atpakaļ. Ja jūs mani iegāzīsit, mans draugs nožmiegs Cīrulīti. Tas ir viss.

Gūsteknis nebilda ne vārda. Pēc brīža Tenardjē turpināja:

—   Ka redzat, tas ir gauži vienkārši. Nekas Jauns nenotiks, ja jūs pats to nevēlēsities. Es jums visu pastāstu. Es jūs brīdinu, lai jūs zinātu.

Viņš apstājās, gūsteknis joprojām cieta klusu, un Tenardjē atsāka:

—   Kolīdz mana sieva atgriezīsies un pateiks man: «Cīrulītis ir ceļā,» — mēs jūs palaidīsim vajā un jūs varēsit brīvi doties uz mājām gulēt. Jūs redzat, ka mums nav ļaunu nodomu.

Šausmu ainas drūzmējās Mariusa domās. Kā? šo jauno meiteni, ko nolaupīs, neatvedis šurp? Viens no briesmoņiem aizvedis viņu kaut kur nakts tumsā? Uz kurieni? Bet ja nu tā ir viņa? Protams, tā ir viņa! Mariuss juta, ka viņa sirds stājas. Ko darīt? Izšaut? Nodot tiesas iestāžu rokās visus šos neliešus? Bet briesmīgais vīrs ar cirvi, kurš aizved jauno meiteni, tik un tā paliks neaizsniedzams. Un Mariuss atminējās Tenardjē vārdus, šo vārdu baismo nozīmi: «Ja jūs mani iegāzīsit, mans draugs nožmiegs Cīrulīti.»

Tagad viņš juta, ka viņu aiztur ne vien pulkveža testaments, bet arī mīlestība, arī briesmas, kas draudēja viņa iemīļotajai.

Šis šausmīgais stāvoklis, kas ilga jau vairāk nekā stundu, katru brīdi rādījās viņam jaunā gaismā. Mariusam pietika spēka apskatīt citu pēc citas briesmīgākās iespējas, cenšoties atrast kādu cerību, bet tomēr to neatrodot. Viņa satrauktās dornas radīja pretstatu nāves klusumam, kāds valdīja noziedznieku midzenī.

šai klusumā kļuva dzirdams, kā atveras un pēc .am aizveras ārdurvis.

Sasietais gūsteknis sakustējās.

—   Saimniece ir klāt, — sacīja Tenardjē.

Tikko viņš to bija izteicis, istabā patiešām iedrāzās Tenardjiene, piesarkusi, elsdama pūzdama, zvērojošām acīm, un, uzsizdama ar resnajām rokām sev pa gurniem, iekliedzās:

—   Nepareiza adrese!

Aiz viņas ienāca bandīts, kas bija braucis līdzi, un atkal paņēma savu cirvi.

—   Nepareiza adrese? — pārprasīja Tenardjē.

Viņa turpināja:

—  Tukšā! Sv. Dominika ielas septiņpadsmitajā numurā nekāda Urbēna Fabra kunga nav! Neviens tur tādu nepazīst!

Aizelsusies viņa apstājās, tad turpināja:

—  Tenardjē kungs! Tas vecis tevi apvedis ap stūri! Tu, vai zini, esi pārāk labs! Es tavā vietā vispirms būtu sadevusi viņam krietni pa purnu, bet, ja viņš būtu sācis spītēties, es viņu dzīvu izceptu! Vajadzēja piespiest, lai viņš sāk runāt, lai pasaka, kur ir tas skuķis, lai pasaka, kur ir tā lellīte! Tā es būtu rīkojusies! Taisnība gSn teicienam, ka vīrieši ir daudz dumjāki nekā sievietes! Septiņpadsmitajā numurā neviena nav. Tur ir lieli vārti. Nekāda Fabra kunga Sv. Dominika ielā nav! Bet es skrienu, mēli izkārusi, grūžu važonim dzeramnaudu un visu ko! Izrunājos ar durvju sargu, durvju sarga sievu, prātīgu sievieti, — viņi tādu nepazīst!

Mariuss atvilka elpu. Viņa, Ursula jeb Cīrulītis, tā, kuru viņš vairs nezināja, kādā vārdā saukt, bija glābta.

Kamēr sieva izmisusi klaigāja, Tenardjē bija apsēdies uz galda; brīdi viņš klusēja, šūpodams lejup nokārto labo kāju un niknās pārdomās lūkodamies krāsniņā.

Beidzot, pagriezies pret gūstekni, viņš sacīja lēnā un briesmīgi niknā balsī:

—   Nepareiza adrese? Uz ko tad tu īpaši cerēji?

—   Iegūt laiku! — skaji atsaucās gūsteknis.

Un tai pašā mirklī viņš nokratīja no sevis virves: tās bija pārgrieztas. Gūsteknis vēl bija piesiets pie gultas tikai aiz vienas kājas.

Iekāms septiņi vīri attapās, lai mestos viņam virsū, viņš noliecās pār kamīnu, pastiepa roku pret ogļu pannu, tad atkal izslējās, un tagad Tenardjē, sieva un bandīti, atkāpušies aiz izbailēm mitekļa dibenā, ar šausmām redzēja, kā viņš, gandrīz pilnīgi brīvs no saitēm, draudošā pozā paceļ virs galvas sarkani nokaitēto kaltu, no kura plūda baisīga gaisma.

Tiesas izmeklēšana, kas vēlāk tika izdarīta sakarā ar lamatām Gorbo būdā, konstatēja, ka policijas izdarītajā pārmeklēšanā nozieguma vietā atrasta īpaši pārgriezta un apstrādāta divu sū monēta; šī monēta bija viens no amata mākas brīnumiem, ko rada katorgas pacietība tumsā un tumsas dēļ, — viens no tiem brīnumiem, kas nav nekas cits kā bēgšanas rīks. Šie brīnišķās mākslas riebīgie un reizē smalkie darinājumi juvelieru izstrādājumos nozīmē to pašu, ko argo metaforas dzejā. Katorgā sastopami savi Benvenuto Cel līni", tāpat kā valodā Vijoni. Nelaimīgais, kas slāpst pēc atbrīvošanās, atrod iespēju — dažkārt pat bez kādiem darba rīkiem, ar vienkāršu nazīti vai vecu dunci — pārzāģēt naudas ripulīti divās plānās plāksnītēs, izdobt šīs abas plāksnītes, nesabojājot monētas gravējumu, un izveidot vītņu griezumu abās šais plāksnītēs, lai tās varētu no jauna savienot. To var pēc vēlēšanās saskrūvēt un atskrūvēt, tā ir kārbiņa. Šai kārbiņā paslēpj pulksteņa atsperīti, un šī atsperīte, prasmīgi lietota, pārzāģē jebkura resnuma rokudzelžus un dzelzs stieņus. Var domāt, ka tad nelaimīgajam katordzniekam pieder tikai šī monēta; nebūt ne — tam pieder brīvība. Šādas divu sū monētas abas puses tika atrastas pagultē pie loga, kad policija vēlāk pārmeklēja Tenardjē midzeni. Tāpat arī atrada mazu, zilganu tērauda zāģīti, ko varēja paslēpt divu sū monētā. Iespējams, ka tai brīdī, kad bandīti pārmeklēja gūstekni, viņam bija klāt šī monēta, kuru viņš paguva paslēpt saujā un vēlāk ar brīvo labo roku atskrūvēja un izlietoja kā zāģi, lai pārgrieztu virves, ar kurām bija piesiets; ar to tad arī izskaidrojams klusais troksnis un tikko jaušamās kustības, ko bija ievērojis Mariuss.

Nevarēdams pieliekties aiz bailēm, ka sevi nenodod, viņš netika pārgriezis kreisās kājas saites.

Bandīti jau bija attapušies no pirmā pārsteiguma.

— Neuztraucies! — Mūdzis sacīja Tenardjē. — Viņš vēl ir piesiets aiz vienas kājas, nekur neizspruks. Es galvoju. Es pats viņam to ķepu piesēju.

Šai mirklī gūsteknis ierunājās:

—   Jūs esat nelieši, bet mana dzīvība nav tik daudz vērta, lai to šādi aizstāvētu. Taču, ja jūs iedomājaties, ka varat mani piespiest runāt, ka varat mani piespiest rakstīt to, ko es negribu rakstīt, ka jūs mani varat piespiest teikt to, ko es negribu teikt,.,

Viņš atrotīja kreisās rokas piedurkni un piebilda:

—  Tad paskatieties!

Tai pašā brīdī viņš izstiepa roku un pielika pie kailās miesas kvēlojošo kaltu, turēdams to labajā rokā aiz koka kāta.

Kļuva dzirdama degošas miesas sprakšķēšana, skabūzi pildīja moku kambarim raksturīgā smaka. Mariuss sagrīļojās aiz šausmām, pat laupītājiem pārskrēja trīsas, bet dīvainā sirmgalvja seja gandrīz nesaviebās; un, kamēr sarkanā dzelzs aizvien dziļāk urbās kūpošajā brūcē, nesatricināms un gandrīz majestātisks viņš vērās Tenardjē sejā ar savu gaišo skatienu, kurā nebija naida un kura skaidrajā cildenumā izzuda ciešanas.

Lielos un cēlos raksturos, kad tie kļūst par upuri fiziskām sāpēm, miesas un jutekļu sacelšanās liek atvērties un parādīties viņu sejā dvēselei, tāpat kā zaldātu dumpis piespiež parādīties komandierim,

—       Nelaimīgie, — viņš teica, — nebaidieties no manis, tāpat kā es nebaidos no jums.

Un, izrāvis kaltu no brūces, viņš to izsvieda laukā pa logu, kas bija palicis atvērts; šausmīgais, kvēlojošais rīks griezdamies pazuda nakts tumsā un, kaut kur tālu nokrizdams, izdzisa sniegā.

Gūsteknis turpināja:

—   Dariet ar mani, ko gribat.

Viņš bija atbruņots.

—   Grābiet viņu ciet! — uzsauca Tenardjē.

Divi laupītāji sakampa viņu aiz pleciem, bet maskētais vīrs ar vēderrunātāja balsi nostājās viņam priekšā, gatavs ielauzt galvaskausu, līdzko viņš pakustētos.

Tai pašā brīdī lejā aiz nožogojuma, bet tik tuvu, ka nevarēja saskatīt runātājus, Mariuss izdzirdēja klusā balsī pārmītus vārdus:

—   Tagad atliek tikai viens.

—   Zmiegt nost!

—   Tieši tā.

Tā bija vīra un sievas apspriede.-

Tenardjē gausiem soļiem piegāja pie galda, atrāva atvilktni un izņēma no tās dunci.

Mariuss žņaudzīja pistoles spalu. Viņš bija milzīgi apjucis. Kopš stundas viņa apziņā cīnījās divas balsis: viena lika ievērot tēva testamentu, otra pavēlēja palīdzēt gūsteknim. Abas balsis nepārtraukti cīnījās, sagādājot viņam nāvīgas mokas. Līdz šim mirklim viņš bija neapzināti cerējis atrast līdzekli, lai abus pienākumus samierinātu, taču nekāda iespēja neradās. Bet briesmas pieauga, pēdējais nogaidīšanas termiņš bija beidzies, dažu solu atstatumā no gūstekņa kaut ko pārdomāja Tenardjē ar dunci rokās.

Mariuss apmulsis raudzījās apkārt — izmisuma pēdējais neapzinātais līdzeklis. Pēkšņi viņš nodrebēja.

Uz galda pie viņa kājām spožs pilnmēness stars, it kā viņu mudinādams, apgaismoja kādu papīra lapiņu. Šai lapā viņš izlasīja to rindiņu, ko šorīt lieliem burtiem bija uzrakstījusi Tenardjē vecākā meita:

«Kruķi ieradušies.»

Mariusam galvā pazibēja doma: šis bija viņa meklētais līdzeklis, mokpilnās problēmas atrisinājums — saudzēt slepkavu un glābt upuri. Viņš nometas ceļos uz kumodes, pastiepa roku, satvēra papīra lapiņu, klusām atlupinaja no starpsienas apmetuma gabaliņu, ietina to šai papīrā un iemeta pa spraugu būdas vidū.

Tas bija īstajā laikā. Tenardjē bija pārvarējis pēdējās bailes vai pēdējās šaubas un jau tuvojās gūsteknim.

—   Kaut kas te nokrita! — iesaucās Tenardjē sieva.

—   Kas tas ir? — jautāja vīrs.

Sieva metās klāt un pacēla papīrā ietīto apmetuma gabaliņu.

Viņa to pasniedza vīram.

—   Kur tas te radies? — jautāja Tenardjē.

—       Velns parāvis! — atteica sieva. — No kurienes tad tas, pec tavām domām, varēja rasties? Ielidoja pa logu.

—   Es redzēju, kā tas nokrita, — piebilda Mūdzis.

Tenardjē steigšus attina papīru un pielika to pie sveces.

—   Tāds kā Eponīnas rokraksts. Velns ar ārā!

Viņš pamāja sievai, kas aši piesteidzās klāt, un parādīja tai uz papīra lapiņas uzrakstīto rindiņu, tad dobjā balsī piemetināja:

—       Žigli! Kāpnes! Atstāsim speķi slazdā un laidīsimies lapās!

—       Neapgriežot tam vīram sprandu? — ievaicājās Tenardjiene.

—   Nav laika.

—   Pa kurieni laidīsimies? — jautāja Mūdzis.

—       Pa logu, — atbildēja Tenardjē. — Ja Ponīna iesviedusi akmeni pa logu, tas nozīmē, ka māja no šās puses nav ielenkta.

Maskētais vīrs, kam bija vēderrunātāja balss, nosvieda milzīgo atslēgu un, ne vārda neteicis, pacēla abas rtikas un trīs reizes ātri sasita plaukstas. Tas bija kā trauksmes signāls kuģa komandai. Laupītāji, kas turēja ciet gūstekni, palaida to vaļā; vienā acumirklī virvju kāpnes bija nolaistas pa logu un ar diviem dzelzs kāšiem stingri piestiprinātas pie palodzes.

Gūsteknis nepievērsa nekādu uzmanību tam, kas notika ap viņu. Likās, viņš ko domāja vai lūdza dievu.

Tiklīdz kāpnes bija piestiprinātas, Tenardjē iekliedzās:

—   Nāc šurp, saimnieci

Un pats metās pie loga.

Bet, kad jau grasījās likt kāju pār palodzi, Mūdzis viņu sagrāba aiz apkakles.

—       Vai tu redzējies, nekā nebij, vecais dulburi! Tikai pēc mums!

—  Pēc mums! — rēca bandīti.

—  Ta kā bērni, — ierunājās Tenardjē. — Mēs zaudējam laiku. Dūži jau min mums uz papēžiem.

—  Nu, tad vilksim lozes, — noteica viens no bandītiem, — kam jākāpj pirmajam.

Tenardjē iesaucās:

—   Traki esat palikuši? Jukuši? Ak, jūs stulbeņi! Zaudēt laiku, vai ne? Vilkt lozes? Ar siekalainu pirkstu? Ar salmiņu? Vai varbūt uzrakstīsim savus vārdus? Saliksim cepurē?…

—   Vai jūs nevēlaties manu cepuri? — iesaucās kāda balss no durvju sliekšņa.

Visi atskatījās. Tas bija Žavērs.

Viņš turēja rokā platmali un smīnēdams sniedza to bandītiem.

## 21 Vienmēr vispirms vajadzētu apcietināt cietušos

Kad satumsa, Žavērs bija izvietojis savus cilvēkus posteņos, bet pats paslēpies aiz kokiem Gobelēnu barjeras ielā pretī Gorbo būdai otrpus bulvārim. Viņš iesāka ar to, ka gribēja «iebāzt maisā» abas meičas, kam bija uzdots uzmanīt, vai kāds netuvojas būdai. Bet viņam bija izdevies «nogrābt» tikai Azelmu. Eponīna — tā neatradās savā vietā — bija nozudusi, un viņš nebija varējis to saķert. Pēc tam Žavērs novietojās slēpnī, ausīdarnies, vai neatskanēs norunātais signāls. Viņu bija ļoti satraukusi fiakra aizbraukšana un atgriešanās. Beidzot viņa pacietības mērs bija pilns un, būdams «drošs, ka tur atrodas perēklis», drošs, ka viņam «laimējies», jo bija pazinis vairākus bandītus, kas iegāja būdā, galu galā nolēma kāpt augšā, nenogaidot pistoles šāvienu.

Mēs atceramies, ka Mariuss bija viņam iedevis durvju atslēgu.

Viņš bija ieradies īstajā laikā.

Pārbijušies bandīti metās pie ieročiem, kurus bija nosvieduši, kur pagadās, tai brīdī, kad taisījās bēgt. Nepagāja ne sekunde, kad šie septiņi viri, uz kuriem bija baigi skatīties, bija sagrupējušies, lai aizsargātos, viens ar cirvi, otrs ar atslēgu, kāds cits ar rungu, pārējie — dažs ar metāla griežamām šķērēm, dažs ar knaiblēm, dažs ar āmuru, bet Tenardje ar dunci rokā. Tenardjē sieva pakampa prāvu akmeni, kas atradās kaktā pie loga un noderēja viņas meitām par ķeblīti.

Žavērs uzlika atkal galvā platmali un, sakrustojis rokas, pasitis padusē spieķi, neizņemdams zobenu no maksts, paspēra pāris soļu uz iekšu.

—        Stop, ne no vietasl — viņš uzsauca. — Jūs neizkāpsit vis pa logu, bet iziesit pa durvīm. Tas nav tik bīstami. Jūs esat septiņi, mēs esam piecpadsmit. Nekritīsim cits citam krāgā kā muļķi. Iztiksim ar labu.

Mūdzis izvilka azotē paslēpto pistoli un ielika to Tenardjē rokā, pačukstējis pie auss:

—       Tas ir Žavērs. Es neiedrīkstos šaut uz šo vīru. Vai tu uzdrīksties?

—   Velns viņu rāvisl — atbildēja Tenardjē,

—   Nu, tad šauj!

Tenardjē paņēma pistoli un notēmēja uz Žavēru.

Žavērs, kas atradās trīs soļu atstatumā, uzlūkoja viņu cieši un tikai noteica:

—   Nešauj! Tik un tā nesprāgs.

Tenardjē nospieda gaili. Šāviens nesprāga.

—   Es jau sacīju! — piezīmēja Žavērs.

Mūdzis nosvieda savu rungu pie Žavēra kājām.

—  Tu jau esi pats velnu lielskungs! Padodos.

—   Un jūs? — vaicāja Žavērs pārējiem bandītiem.

Viņi atbildēja:

—   Mēs arī.

Žavērs mierīgi turpināja:

— Lūk, to es saprotu, es jau teicu, ka iztiksim ar labu.

—       Es tikai palūgšu vienu, — ierunājās Mūdzis, — lai man neatrauj tabaku, kad es sēdēšu viennīcā.

—   Norunāts, — sacīja Žavērs.

Un, pagriezies atpakaļ, viņš sauca uz durvju pusii

—   Varat ienākt!

Pulciņš policistu kailiem zobeniem rokās un aģenti, bruņojušies ar kastetēm un īsām nūjiņām, pēc Žavēra sauciena iebruka telpā. Bandītus sasēja. Šis cilvēku pūlis vienas vienīgas sveces apgaismojumā piepildīja midzeni ar ēnām.

—   Visiem rokas dzelžos! — uzsauca Žavērs,

—       Panāciet vien tuvāk! — kliedza kāda balss, kura nepiedereja vīrietim, bet par kuru arī neviens nebūtu varējis teikt, ka tā ir sievietes balss.

Tenardjiene bija aizbarikadējusies kaktā pie loga, un tā bija viņa, kas nupat izgrūda šo rēcienu.

Policisti un aģenti atkāpās.

Viņa bija nometusi no pleciem Šalli un palikusi tikai ar cepuri galvā; pats Tenardjē, pietupies aiz sievas muguras, gandrīz nebija redzams zem nokritušās šalles, un viņa aizsedza vīru ar savu augumu, pacēlusi ar abām rokām akmeni virs galvas un šūpojot to kā milze, kas grasās nosviest klints bluķi.

—   Sargās! — viņa kliedza.

Visi atkāpās uz koridora pusi. Bēniņu vidus uzreiz kļuva tukšs.

Tenardjiene uzmeta skatienu bandītiem, kas bija ļāvuši sevi sasiet, un piesmakušā rīkles balsī nošņāca:

—   Lupatas!

Žavērs pavīpsnāja un pagāja uz priekšu tukšajā telpā, ko Tenardjē sieva neizlaida no acīm.

—       Nenāc klāt, vācies! — viņa kliedza. — Citādi sašķaidīšu!

—       Skat, kas par grenadieri! — atteica Žavērs. — Nu, mammiņ, tev gan ir bārda kā vīrietim, bet toties man ir asi nagi kā sievietei.

Un viņš gāja vien uz priekšu.

Tenardjē sieva, izspūrusi un briesmīga, ieplēta kājas, atvēzējās un ar drausmīgu spēku svieda akmeni, tēmēdama pret Žavēra galvu. Žavērs pieliecās. Akmens pārlidoja viņam pāri, atsitās pret dibensienu, noraudams no tās lielu gabalu apmetuma, un pēc tam, ripojot no viena kakta uz otru, šķērsoja telpu, kas, par laimi, bija gandrīz pavisam tukša, un apstājās pie Žavēra kājām.

Tai pašā brīdī Žavērs aizsniedza abus Tenardjē. Viena no viņa milzīgajām rokām uzgūla uz sievas pleca, otra —uz vīra galvas.

—   Roku dzelžus! — viņš sauca.

Policijas vīri barā ieskrēja iekšā, un pēc mirkļa Žavēra pavēle bija izpildīta.

Satriektā Tenardjiene uzlūkoja savas saslēgtās rokas, kā arī vīra rokas, nokrita gar zemi un raudadama iesaucās:

—   Ak, manas meitiņas!

—   Viņas ir aiz restēm, — sacīja Žavērs.

Pa to laiku policisti bija pamanījuši aizdurvē aizmigušo dzērāju un ņēmās to purināt. Viņš pamodās murminādams:

—   Vai viss jau cauri, Zondret?

—   Ja, — atbildēja Žavērs.

Seši bandīti tagad stāvēja sasieti; viņi vēl aizvien izskatījās pēc spokierm trīs noziedušles ar melnu krāsu, trīs maskējušies.

—   Maskas paturēt! — norīkoja Žavērs.

Un, pārlaidis tiem skatienu, līdzīgi Fridriham II Potsdamas paradē, viņš sacīja trim «skursteņslaucītājiem»:

—   Sveiks, Mūdzil Sveiks, Brižon! Sveiks, Divmiljard!

Tad; pagriezies pret trim maskās, uzrunāja vīru ar cirvi:

—   Sveiks, Dižrīkle!

Vīru ar rungu:

—   Sveiks, Babet!

Un vēderrunātāju:

—   Esi sveicināts, Zvadzinaudiņa!

Tai brīdī viņš pamanīja bandītu gūstekni, kas kopš policistu ienākšanas nebija izrunājis ne pušplēsta vārdiņa un stāvēja noliektu galvu.

—       Atraisiet šo kungu! — teica Žavērs. — Un lai neviens neiziet.

To teicis, viņš valdonīgi apsēdās pie galda, kur joprojām stāvēja svece un rakstāmlietas, izņēma no kabatas zīņjogpapīru un sāka rakstīt protokolu.

Uzrakstījis pirmās rindiņas, kas allaž mēdz būt vieni un tie paši parastie izteicieni, viņš pacēla acis:

—. Lai pienāk kungs, ko šie te kungi bija sasējuši.

Policisti palūkojās visapkārt.

—   Nu, — jautāja Žavērs, — kur tad viņš paliek?

Bandītu gūsteknis, Baltais kungs, Urbēns Fabra kungs,

Ursulas jeb Cīrulīša tēvs bija nozudis.

Durvis gan tika apsargātas, bet logs ne. Tiklīdz viņu atsēja, kamēr Žavērs noņēmās ar protokolu, viņš bija izmantojis kņadu, troksni, burzmu, tumsu un mirklī, kad viņam nepievērsa uzmanību, izmeties pa logu.

Kāds policists pieskrēja pie lūkas un paraudzījās laukā. Uz ielas nevienu neredzēja.

Virvju kāpnes vēl šūpojās.

—        Pie velna! — Žavērs izgrūda caur zabiem. — Tas būs bijis tas vērtīgākais!

## 22 Mazais zēns, kas raudāja šās grāmatas III sējumā [2]

Otrā dienā pēc notikumiem Hospitāļabulvāra mājā kāds zēns, kas acīmredzot nāca no Austerlicas tilta puses, gāja uz augšu pa labo sānaleju Fontenblo barjeras virzienā. Bija pavisam tumšs. Šis zēns bija bāls, vājš, noskrandis, ģērbies audekla biksēs, kaut gan bija februāris; viņš pilnā kaklā dziedāja.

Uz Mazās Baņķiera ielas stūra kāda sakumpusi vecene rakņājās laternas gaismā pa atkritumu kaudzi; zēns viņu pagrūda, garām iedams, tad atlēca atpakaļ un iesaucās:

—   Vai dieviņ, es domāju, ka tas ir milzīgs, milzīgs suns!

Otrreiz šo vārdu «milzīgs» viņš izrunāja ar sevišķi zobgalīgu balss uzsvaru, ko diezgan labi varētu attēlot ar lielo burtu rakstību: milzīgs, MILZĪGS sunsl

Niknā vecene atlieca muguru.

—   Ak, tu draņķa puika! — viņa rūca. — Būtu man agrākie spēki, tu būtu dabūjis tādu spērienu pa dibenu!

Zēns jau bija gabalā.

—   Ņer! Ņerr! — viņš mēdījās. — Tad jau es nebūšu neko pārskatījies.

Aiz sašutuma elsdama, vecene izslējās visā augumā, un laternas sarkanā gaisma krita uz viņas zilganbālās, grumbu izvagotās sejas ar krunku tīkliņiem gar acīm, kuri nolaidās uz leju līdz pat mutes kaktiņiem. Viņas augums pazuda tumsā, un bija redzama vienīgi galva. Varētu likties, ka tā ir paša vecuma nespēka maska, ko nakts tumsa iezīmējis gaismas stars. Zēns viņu apskatīja.

—   Kundze, — viņš teica, — jūsu skaistums nav mana gaumē.

Viņš turpināja ceļu un no jauna uzsāka dziedāt:

Dižais ķēniņš Tupeļklabis Medībām steidz kājas aut: Ķekatas tam noder labi,,,

Nodziedājis šīs trīs rindiņas, viņš apjāvās. Viņš bija pienācis pie nama Nr, 50—52 un, atradis durvis aizslēgtas, sāka spārdīt tās ar kāju; skanīgie un varenie spērieni vairāk atklāja to, ka šais kājās bija vīrieša zābaki, nekā to, ka spērējam bija bērna kājas.

Pa to laiku, vaimanādama un pārliecīgi rokas mētādama, viņam no muguras pieskrēja tā pati vecene, ko viņš bija saticis uz Mazās Baņķiera ielas stūra.

—       Kas te notiek? Kas te notiek? Augstais dievs! Lauž durvis! Gāž māju kopā!

Spērieni turpinājās.

Vecā kliedza, ko jaudāja:

—  Vai tad šolaiku mājas to izturēs!

Pēkšņi viņa aprāvās. Viņa bija pazinusi šo ielaspuiku.

—   Tas jau mūsu pašu velnēns!

—        Skat, tā jau mūsu pašu vecene, — zēns atteica. — Sveiki, Penterīt! Atnācu apraudzīt savus senčus.

Vecene savilka dīvainu grimasi, ko lieliski varētu dēvēt par naida improvizāciju, kur jaucās kopā vecuma nespēks un neglītums, bet ko visu diemžēl kliedēja tumsa, un atbildēja:

—   Tur neviena nav, bezkauņa tāds!

—   Te nu bij! — zēns iesaucās. — Kur tad tēvs?

—   Foršā,

—  Vai tu redzējies! Un māte?

—   Senlazārā.

—   Ak šitā! Un māsas?

—   Madlonetā.

Zēns pakasīja aiz auss, paraudzījās Pentermātē un sacīja:

—   Ak vai!

Tad viņš apgriezās uz papēža, un mirkli vēlāk vecene, joprojām stāvēdama uz durvju sliekšņa, dzirdēja, kā viņš, aizvien vāirāk pazuzdams zem melnajām vīksnām, kas drebēja ziemas vējā, savā dzidrajā bērna balstiņā sāka dziedāt:

Dižais ķēniņš Tupeļklabis Medībām steidz kājas aut: Ķekatas tam noder labi, Ejot mežā kraukļus šaut. Kas ies caur pa apakšu, Samaksās tam divi sū.

## IV DAĻA PLIMĒ IELAS IDILLE UN SENDENĪ IELAS EPOPEJA

.

## PIRMĀ GRĀMATA daŽas vĒstures LAPPUSES

.

## 1 Labi piegriezts

1831un 1832. — šie divi gadi, kas cieši saistās ar jūlija revolūciju, ir viens no visvairāk neparastiem un apbrīnojamiem vēstures momentiem. Šie divi gadi paceļas kā divi kalni to gadu vidū, kuri tiem iet pa priekšu un kuri tiem seko. Tiem piemīt revolucionārs dižums. Tajos var saskatīt bezdibeņus. Sociālās masas, pat civilizācijas slāņi, nogulsnējušos un sakļāvušos interešu spēcīgais saļiedējums, gadsimtiem vecie senās franču formācijas apveidi ik brīdi gan parādās, gan zūd caur dažādu sistēmu, kaislību un teoriju negaisa mākoņiem. šīs parādīšanās un izzušanas tika sauktas par pretošanos un sacelšanos. Laiku pa laikam tajās redz pamirdzam patiesību, šo cilvēku dvēseles gaismu. ,

Šis izcilais laikmets ir diezgan ierobežots laika ziņā un no mums pietiekami attālinājies, lai mēs tagad spētu uztvert tā galvenās līnijas.

Mēģināsim to darīt.

Restaurācija bija viena no tām grūti definējamām starpfāzēm, kurā ir gan pagurums, gan kurnēšana, gan čuksti, gan miegs, gan trauksme, un izteic vienīgi to, ka liela tauta pēc noieta ceļa posma apstājusies atvilkt elpu. šādi laikmeti ir īpatnēji un maldina politiķus, kas tos grib izmantot. Sākumā tauta neprasa nekā cita kā atpūtu; tā nealkst nekā cita kā miera; tai nav citas tieksmes kā būt neievērotai. To visu var iztulkot kā vēlēšanos dzīvot mierīgi. Lielie notikumi, lielās nejaušības, lielās dēkas, lielie cilvēki, — paldies dievam, tas viss jau ir diezgan redzēts, tā visa jau ir līdz kaklam. Tauta atdotu Cēzaru par

Prūsiju un Napoleonu par karali Iveto. «Cik tas gan bija labs un lēnīgs valdnieks!» Tā ir gājusi kopš rīta ausmas, sasniegts garas un grūtas dienas vakars; pirmā apstāšanās saistās ar Mirabo, otra — ar Robespjēru, trešā — ar Bonapartu; tauta ir pārguruši. Ikviens pieprasa atpūtu.

Nogurusi pašuzupurēšanās, novecojusī varonība, pārsātinātā godkāre, iegūtā pārticība meklē, pieprasa, lūgšus lūdzas — ko? Pajumti. Tā tiek dota. Ir iegūts miers, klusums, atpūta; nu ir apmierinājums. Taču tai pašā laikā pēkšņi parādās daži fakti, liek sevi atzīt un klaudzina pie durvīm. Šie fakti izrietējuši no revolūcijām, no kariem, tie pastāv, tie dzīvo, tiem ir tiesība apmesties sabiedrībā, un tie tur apmetas; un visbiežāk šie fakti ir seržanti un kaprāļi, kas nedara nekā cita kā vienīgi sagatavo mājokļus visādiem principiem.

Un tad daudz kas atklājas politiskajiem filozofiem.

Tai pašā laikā, kad nogurušie cilvēki pieprasa atpūtu, notikušie fakti prasa garantiju. Garantija faktiem ir tas pats, kas atpūta cilvēkiem.

Tas ir tas, ko Anglija prasīja no Stjuartiem pēc Protektora; tas ir tas, ko Francija prasīja no Burboniem pēc impērijas.

Šīs garantijas ir laika nepieciešamība. Gribot negribot tās jādod. Valdnieki tās «dāvina», bet īstenībā tās piešķir apstākļu spēks. Šo dziļo patiesību, ko der zināt, Stjuarti nebija iedomājušies 1660. un Burboni neapjauta pat 1814. gadā.

Izredzētajai dinastijai, kas atkal atgriezās Francijā pēc Napoleona krišanas, piemita liktenīga vientiesība ticēt; ka tieši viņa ir devēja un ka to, ko devusi, viņa var atkal atņemt, ka Burbonu namam pieder dievišķas tiesības, ka Francijai nepieder nekas un ka politiskās tiesības, ko dāvā Luija XVIII harta, nav nekas cits kā dievišķo tiesību zariņš, ko nolauzis Burbonu nams un žēlīgi pasniedzis tautai līdz tai dienai, kamēr karalim labpatika to atkal atņemt. Taču pēc nepatikas, ko šī dāvana tarn sagādāja, Burbonu namam vajadzēja saprast, ka tā nenāca no viņiem.

Burboni kļuva īdzīgi deviņpadsmitajā gadsimtā. Tie rādīja nelaipnu seju par katru tautas uzplaukumu. Lietosim triviālu, tas ir, tautisku un pareizu vārdu — tie viebās. Tauta to redzēja.

Burbonu nams ticēja, ka tam ir spēks, jo impērija bija likusi novākta pirms tā gluži kā teātra dekorācija. Tas neievēroja, ka pats bija uzradies tādā pašā veidā. Tas neredzēja, ka atrodas tajās pašās rokās, kas novākušas Napoleonu.

Burboni domāja, ka tiem ir dziļas saknes jau tālā pagātnē. Tie maldījās, tie bija tikai daļa no pagātnes, visa pagātne — tā bija Francija. Franču sabiedrības saknes nija nevis Burbonos, bet nācijā. Šīs apslēptās un dzīvīgās saknes neveidoja vis vienas dzimtas tiesības, bet gan tautas vēsturi. Tās atradās visur, tikai ne zem troņa.

Burbonu nams Francijai bija slavens un asiņains vēstures mezgls, bet nebija vairs tās likteņa galvenais elements un nepieciešamais pamats politikai. Bez Burboniem varēja iztikt, bez viņiem bija iztikuši divdesmit divus gadus; tas bija viņu valdīšanas pārtraukums, bet viņi to pat neapjauta. Un kā gan lai viņi to būtu apjautuši, viņi, kas iedomājās, ka Luijs XVII valdīja 9. termidorā un ka Luijs XVIII valdīja kaujas dienā pie Marengo? Nekad kopš vēstures sākumiem valdnieki nav bijuši tik akli faktu un tās dievišķās varas priekšā, ko satur un pasludina šie lakti. Nekad vēl šī pretenzija no apakšas, ko sauc par karaļu tiesībām, nav noliegusi tādā mērā tiesības no augšas.

Šī galvenā kļūda, kas kļuva par cēloni tam, ka dzimta atkal uzlika roku uz 1814. gadā «dāvātajām» garantijām, uz piekāpšanos, kā tā šīs garantijas dēvēja. Bēdīgi! Tas, ko Burboni dēvēja par savu piekāpšanos, — bija mūsu iekarojumi; tas, ko viņi dēvēja par mūsu piesavinājumiem, — bija mūsu tiesības.

Kad īstais laiks tai šķita pienācis, restaurācija, iedomādamās sevi par Bonaparta uzvarētāju un iesakņojušos zemē, tas ir, domādama sevi stipru un dziļu, pēkšņi pieņēma lēmumu un iedrošinājās izdarīt triecienu. Kādu rītu tā nostājās aci pret aci ar Franciju un, balsi pacēlusi, sāka apstrīdēt kolektīvās tiesības un individuālās tiesības: nācijai — suverenitāti, pilsonim — brīvību. Citiem vārdiem: noliedza nācijai to, kas to vērta par nāciju, un pilsonim to, kas to vērta par pilsoni.

Tāda ir šo slaveno aktu būtība, kurus sauc par jūlija ordonansēm.

Restaurācija krita.

Krita taisnīgi. Taču jāsaka: tā nebija bijusi pilnīgi naidīga pret visām progresa formām. Plecu pie pleca ar to tika paveikts arī daudz lielu darbu.

Restaurācijas laikā nācija bija pieradusi pie mierīgām diskusijām, kā bija trūcis republikas laikā, un pie miera diženuma, kā bija trūcis impērijas laikā. Brīva un spēcīga Francija bija bijusi par uzmundrinošu paraugu citām Eiropas tautām. Robespjēra laikā runāja revolūcija; Bonaparta laikā runāja lielgabali; Luija XVIII un Sarla X laikā bija pienākusi kārta runāt prātam. Vējš aprima, lāpa no jauna aizdegās. Varēja redzēt, ka dzidrajās virsotnēs iedrebas tīrā prāta gaisma. Lielisks skats — pamācīgs un apburošs! Piecpadsmit gadus redz darbojamies pilnīgā mierā, pilnīgā atklātībā šos lielos principus — tik vecus domātājam, tik jaunus valstsvīram — vienlīdzību likuma priekšā, sirdsapziņas brīvību, vārda brīvību, preses brīvību, tiesību spējīgajiem ieņemt jebkuru amatu. Tā tas turpinājās līdz 1830. gadam. Burboni bija civilizācijas ierocis, kas salūza providences rokās.

Burbonu krišana bija pilna diženuma, ko gan parādīja nevis viņi, bet nācija. Viņi atstāja troni cienīgi, taču bez kāda iespaida; viņu nokāpšana tumsā nepiederēja pie tām svinīgajām nozušanām, kas atstāj drūmu saviļņojumu vēsturē; tas nebija ne Čārlza I spokainais mierīgums, ne Napoleona ērgļa kliedziens. Viņi aizgāja, un tas ir viss. Viņi nolika kroni un nesaglabāja oreolu. Viņi bija cienīgi, bet nebija majestātiski. Viņiem zināmā mērā trūka sa posta diženuma. Saris X brauciena laikā uz Šerburgu, likdams aptēst apaļu galdu par stūrainu, šķita vairāk norūpējies par apdraudēto etiķeti nekā par grūstošo monarhiju. Sī sīkumainība apbēdināja uzticamos ļaudis, kas mīlēja karaļa ģimeni, apbēdināja nopietnos cilvēkus, kuri turēja godā karalisko dinastiju. Turpretī tauta bija apbrīnojama. Nācija, kurai kādu rītu ar ieročiem rokās uzbruka, jutās tik stipra, ka tai nebija pat dusmu par šo sava veida karaļa dumpi. Tā atsita uzbrukumu, noturējās, atlika visu atpakaļ savā vietā, valdību atstāja spēkā, Burbonus izraidīja trimdā, bet — ak vai! — te arī apstājās. Tā izvilka veco karali Sarlu X no baldahīna apakšas, kurš bija sedzis Luiju XIV, un viegli nolika viņu zemē. Karaliskās ģimenes locekļiem tā pieskārās tikai ar skumjām un piesardzību. Tas nebija .viens cilvēks, tie nebija daži cilvēki, tā bija Francija, visa Francija, uzvaras vainagotā un savs uzvaras apreibinātā Francija, kas šķita atceramies un visas pasaules acu priekšā demonstrējam šos ievērojamos Gijoma de Vēra vārdus, kas teikti pēc barikāžu dienas: «Tiem, kas pieraduši baudīt šās pasaules vareno labvēlību un lēkāt kā putni no zara uz zaru, no likteņa piemeklētajiem uz panākumiem vainagotajiem, tiem viegli būt nekaunīgiem pret savu valdnieku, kad tas nonācis postā; bet es savu karaļu likteni turēšu allaž godā, it īpaši tādu karaļu, kurus piemeklējis ļauns liktenis.»

Burboni aiznesa sev līdzi nācijas cieņu, bet ne nožēlu. Ka nupat minējām, viņu nelaime bija lielāka nekā viņi paši. Viņi nozuda no apvāršņa.

Jūlija revolūcijai tūdaļ radās draugi uji ienaidnieki visā pasaulē. Vieni metās tai pretī ar sajūsmu un prieku, citi novērsās no tās — ikviens pēc savas dabas. Eiropas valdnieki, šīs rītausmas pūces, pirmajā brīdī apžilbuši un pārsteigti, aizvēra acis un atvēra tās tikai tādēļ, lai draudētu. Viņu bailes ir saprotamas, viņu dusmas attaisnojamas. Sī dīvainā revolūcija neradīja gandrīz nekādu satricinājumu; tā pat nebija pagodinājusies uzvarēto karaļnamu uzskatīt par savu ienaidnieku un izliet tā asinis. Despotiskās valdības, kas vienmēr ieinteresētas, lai brīvība nomelnotu pati sevi, pārmeta jūlija revolūcijai to, ka, būdama briesmīga, tā palika lēnīga. Starp citu, nekas netika ne mēģināts, ne darīts pret to. Un neapmierinātie, sašutušie, bailīgie to apsveica. Lai cik liels būtu mūsu egoisms un atriebības kāre, noslēpumainu cieņu izraisa notikumi, kuros jūtama kādas būtnes līdzdalība, būtnes, kas darbojas augstākā sfērā nekā cilvēks.

Jūlija revolūcija ir tiesību uzvara pār faktiem. Krāšņa parādība.

Tiesības, kas uzveikušas faktus. Tas piešķīra 1830. gada revolūcijai spožumu, tas piešķīra tai arī iecietību. Tiesībām, ko vainagojusi uzvara, nav nekādas vajadzības būt varmācīgām.

Tiesības ir taisnīgums un patiesība.

Tiesībām piemīt īpašība palikt mūžīgi skaistām un tīrām. Fakts, pat šķietami visvairāk nepieciešamais, pat laikabiedru vislabāk uzņemtais fakts, ja tas ir tikai fakts un ietver sevī pavisam maz tiesību vai arī neietver tas nemaz, neglābjami ar laiku kļūst kropls, riebīgs, varbūt pat baismīgs. Ja kāds gribētu konstatēt, cik riebīgs var izskatīties fakts, lūkojoties uz to no gadsimtu attāluma, lai paraugās uz Makiavelli. Makiavelli nav nekāds Jaunais ģēnijs, nedz ari dēmons, nedz kāds nelietīgs un nožēlojams rakstnieks; viņš nav nekas cits kā fakts. Un tas nav vienīgi Itālijas negods, tas ir Eiropas negods, visa sešpadsmitā gadsimta negods. Tas šķiet riebīgs, un tāds tas arī ir, raugoties no deviņpadsmitā gadsimta morālo ideju viedokļa.

Cīņa starp tiesībām un faktiem ilgst kopš sabiedrības pastāvēšanas sākuma. Izbeigt šo divkauju, sakausēt tīro ideju ar cilvēka dzīves realitāti, likt, lai tiesības miera ceļā iespiestos faktos un fakti tiesībās, — lūk, te ir darba lauks gudrajiem.

## 2 Slikti pašūts

Bet gudro darbs nav tas, kas izveicīgo darbs, 1830. gada revolūcija drīz apstājās.

Tiklīdz revolūcija uzskrien sēklī, avarējušo kuģi izveicīgie sāk sadalīt gabalos.

Izveicīgie mūsu gadsimtā piešķīruši paši sev valstsvīru nosaukumu; tādā kārtā šis nosaukums «valstsvīrs» kļuvis mazliet par argo. Patiešām, nedrīkst aizmirst, ka tur, kur nav nekā cita kā tikai veiklība, katrā ziņā ir klāt sīkmanība. Pateikt «izveicīgie» nozīmē to pašu, ko pateikt «viduvējie».

Tāpat, ja mēs sakām «valstsvīri», tad tas dažkārt līdzinās tam, ka mēs teiktu — «nodevēji»,

Tātad, ja ticētu izveicīgajiem, tad tādas revolūcijas kā jūlija revolūcija nav nekas cits kā pārgrieztas artērijas; vajadzīga steidzama pārsiešana. Pārāk skaļi pasludinātās tiesības sagrīļojas. Tāpēc, ja reiz apstiprinātas tiesības, jānostiprina arī valsts. Ja garantēta brīvība, jādomā par varu.

Te gudrie vēl nenošķīrās no izveicīgajiem, bet viņi jau sāk neuzticēties. Varu — lai topi Bet, pirmkārt, kas tad ir vara? Otrkārt, no kurienes tā nāk?

Izveicīgie izliekas nedzirdam čukstētos iebildumus, un viņi turpina savus manevrus.

jPēc šo politiķu domām, kuri izdevīgām fikcijām veikli uzliek nepieciešamības masku, pats pirmais, kas tautai va| ; dzīgs pēc revolūcijas, — ja šī tauta ir daja no mon mhistiskā kontinenta, — sagādāt sev dinastiju. Tādēiidi, viņi saka, var iegūt mieru pēc revolūcijas, tas ir, niķu, lai pārsietu savas brūces un salabotu savu māju. )inastija paslēpj stalažas un aizsedz lazaretes.

Taču ne vienmēr tik viegli sagādāt sev dinastiju.

Ļaunākajā gadījumā pietiek ar pirmo spējīgo cilvēku vai pat ar nejauši pagadījušos cilvēku, lai tiktu pie karaļa. Pirmajā gadījumā jums ir Bonaparts, bet otrā <— llurbids.

Taču ar pirmo pagadījušos ģimeni nepietiek, lai radītu dinastiju. Nepieciešams arī cilts senatnīgums, bet gadsimtu grumbas neļaujas iriiprovizēties.

Ja nostājas uz «valstsvīru» viedokļa, protams, ievērojot visus iespējamos iebildumus, kādām tad jābūt tāda karaļa īpašībām, kurš nāk pēc revolūcijas? Viņš var būt revolucionārs, un ir pat lietderīgf, lai viņš tāds būtu, proti, lai viņš pats būtu piedalījies šai revolūcijā, lai viņš būtu pielicis pie tās savu roku, lai viņš tajā būtu sakompromitējies vai kļuvis slavens, lai viņš tajā būtu rīkojies ar cirvi vai turējis rokā šķēpu.

Kādas īpašības piemīt dinastijai? Tai jābūt nacionālai, las ir, iztālēm jāizskatās revolucionārai — nevis ar paveiktajiem darbiem, bet ar pieņemtajām idejām. Tai jāietver sevī pagātne un jābūt vēsturiskai, jāietver sevī nākotne un jābūt simpātiskai.

Tas viss izskaidro, kādēļ pirmās revolūcijas apmierinās ar kāda cilvēka — Kromvela vai Napoleona — atrašanu un kādēļ otrās grib katrā ziņā atrast kādu vārdu — Braunšveigu vai Orleānu dzimtu.

Karaļu dzimtas ir līdzīgas tiem Indijas vīģu kokiem, kuru katrs zars, noliekdamies līdz zemei, laiž tajā saknes un kļūst par vīģu koku. Ikviens zars spēj kļūt par dinastiju. Ar vienu vienīgu noteikumu: tam jānoliecas līdz tautai.

Tāda ir izveicīgo teorija.

Lūk, tāda ir šī lielā māksla: piešķirt panākumiem mazliet katastroīas pieskaņu, lai tie, kas tos izmanto, par tiem arī drebētu; radīt bailes par sperto soli, kāpināt pārejas līkni līdz progresa palēnināšanai, padarīt bālu šo rītausmu, atmaskot un apcirpt entuziasma galējības, apgriezt ragus un nagus, uzpolsterēt uzvaras triumfu, silti satuntuļot tiesības, ievīstīt milzeni tautu flaneiī un steigšus likt gulēt, noteikt diētu šim pašas veselības iemiesojumam, parakstīt Herkulesam atveseļošanās režīmu,» atšķaidīt lielo notikumu ar ikdienas sīkumiem, pasniegt ļaužu prātiem, kas slāpst pēc ideāla, šo nektāru, atšķaidītu ar zāļu viru, izraudzīties piesardzības līdzekļus pret pārāk lieliem panākumiem, uzlikt revolūcijai abažūru.

1830. gads izlietoja šo teoriju, kas Anglijā tika praktizēta jau 1688. gadā.

1830. gads ir pusceļā apstājusies revolūcija. Pusprogress, šķietamas tiesības! Bet loģika ignorē šo pusējību, gluži tapat kā saule ignorē sveci.

Kas aDtur revolūcijas pusceļā? Buržuāzija.

Kādēļ?

Tādēļ, ka buržuāzija ir apmierinātas alkas. Vakar tā bija izsalkums, šodien — apmierināta ēstgriba, rīt tā būs pārēšanas.

Tas, kas notika 1814. gadā pēc Napoleona, no jauna atkārtojās 1830. gadā pēc Šarla X.

Velti gribēja iztaisīt no buržuāzijas šķiru. Buržuāzija gluži vienkārši ir apmierinātā tautas daļa. Buržuā ir cilvēks, kuram tagad ir laiks apsēsties. Bet sēdeklis vēl negarantē panākumus.

Gribot apsēsties pārāk agri, var apturēt pašu cilvēces gaitu uz priekšu. Tā bieži bijusi buržuāzijas kļūda.

Nevar rasties šķira tikai tāpēc, ka izdarīta kļūda. Egoisms neietilpst sociālās iekārtas iedalījumos.

Galu galā jābūt taisnīgiem pat pret egoismu — stāvoklis, kādu centās sasniegt pēc 1830. gada satricinājuma tā tautas daļa, ko sauc par buržuāziju, nebija inertums, kas veidojas no vienaldzības un kūtruma un ietver sevī kripatiņu kauna; tas nebija miegs, kas ļauj cerēt uz acumirklīgu aizmiršanos, kāda iespējama sapņos; tā bija atpūta pārgājienā.

Atpūta pārgājienā ir vārds, kas satur divējādu, īpatu un gandrīz pretrunīgu "jēgu: soļojoša karavīru grupa, tātad kustība; grupas apstāšanās, tātad miera stāvoklis.

Atpūta pārgājienā — tā ir spēku atjaunošana, tas ir bruņots un modrs miers, tas ir noticis fakts, kas izliek sargposteņus un uzņemas apsargāšanu. Atpūta pārgā jienā liek domāt par cīņu vakar un cīņu rīt.

Tas ir starplaiks starp 1830. un 1848. gadu.

Visu, ko mēs te saucam par cīņu, var saukt arī par progresu. k

Tātad buržuāzijai, tāpat kā valstsvīriem, bija vajadzīgs cilvēks, kas iemiesotu jēgumu «atpūta pārgājienā». Kāds Kaut gan Tāpēc ka. Kombinēta personība, kas nozīmētu revolūciju un nozīmētu stabilitāti, citiem vārdiem sakot, kas nostiprinātu tagadni, uzskatāmi pierādot iespēju saskaņot pagātni ar nākotni.

šis cilvēks bija «pilnīgi atrasts». Viņš saucās Orleānas Luijs Filips.

šis cilvēks padarīja Luiju Filipu par karali. Lafaijets uzņēmās kronēšanu. Viņš nosauca Luiju Filipu par vislabāko no republikām. Parīzes rātsnams aizstāja Reimsas katedrāli.

Šī veselā troņa aizstāšana ar pustroni kļuva par «1830. gada veikumu».

Kad izveicīgie bija beiguši, atklājās viņu atrisinājuma milzīgais trūkums. Viss bija izdarīts, neievērojot absolūtās tiesības. Absolūtās tiesības iekliedzās: «Mēs protestējam!» Pēc tam — ak šausmas! — tās atkal ieslīga ēnā.

## 3 Luijs Filips

Revolūcijām ir smaga roka un nekļūdīga acs: tās spēcigi zveļ un labi trāpa. Pat nepilnīgām, pat novājējušām un pāragrām revolūcijām, pazeminātām līdz otrās šķiras revolūcijas stāvoklim, kāda bija arī 1830. gada revolūcija, gandrīz vienmēr paliek pietiekami daudz pravietiskas gaišredzības, lai nenāktu nelaikā. To aptumsums nekad nav atteikšanās.

Taču nedižosimies pārāk; gadās kļūdīties arī revolūcijām, un tad atklājas lielas aplamības. Atgriezīsimies pie 1830. gada. 1830. gadam, novirzoties no sava ceļa, tomēr bija laimējies. Iestādījumā, kas pēc īsi apcirptās revolūcijas saucās par kārtību, karalis bija vairāk vērts nekā karaliste. Luijs Filips bija rets cilvēks.

Viņš bija tāda tēva dēls, kuram vēsture, protams, piešķirs mīkstinošus apstākļus, bet arī tādā pašā mēra pelnījis cieņu, kā viņa tēvs pelnījis nicināšanu; viņam bija visi personiskie un daži sabiedriskie tikumi; viņš rūpējās par savu veselību, par savu mantu, par savu personu, par saviem panākumiem; viņš apzinājās minūtes vērtību, bet ne katrreiz gada vērtību; viņš bija atturīgs, mierīgs, miermīlīgs, pacietīgs; viņš bija lāga vīrs un lāga valdnieks; viņš gulēja kopā ar savu sievu, un viņa pilī bija sulaiņi, kuru uzdevumos ietilpa rādīt šo laulības gultu buržuā, — šī lielīšanās ar kārtīgu laulības dzīvi bija kļuvusi derīga pēc agrākajām nelikumīgajām vecākā dzimtas zara atklati izvērstajām mīlestības attiecībām; viņš prata visas Eiropas valodas un, kas ir daudz retāk, visu interešu dialektus un mācēja tajos runāt; viņš apbrīnojami pārstāvēja «vidējo kārtu», bet pacēlās tai pāri, būdams visādi lielāks par to; viņam bija spožs prāts, viņš augstu vērtēja savus senčus, no kuriem cēlies, bet pār visām lietām apzinājās savu iekšējo vērtību un pat uz jautājumu par savu cilmi visai īpatni sevi deklarēja par Orleāni, nevis Burbonu; kamēr viņš bija tikai gaišība, viņš izturējās kā karalisko asiņu princis, bet tai dienā, kad kļuva majestāte, pārvērtās par īstu buržuā; viņš bija daudzvārdīgs ļaudīs, lakonisks intīmā sabiedrībā; izdaudzināts skopulis, tomēr pierādījumu tam nebija; īstenībā viņš bija viens no tiem taupīgajiem, kas viegli kļūst izšķērdīgi savu iegribu vai pienākumu dēļ; izglītots, bet ne visai atsaucīgs pret literatūru; viņš bija muižnieks, bet ne bruņinieks; viņš bija vienkāršs, mierīgs un spēcīgs; savas ģimenes un savu kalpu dievināts; apburošs tērzētājs; saprātīgs valstsvīrs, iekšēji auksts, vienmēr aizrāvies a? aktuālām interesēm, vienmēr rēķinādamies ar vistuvāko nākotni, nespējīgs atmaksāt ļaunu, ne arī izjust pateipību, viņš bez žēlastības izmantoja izcilos cilvēkus, atstādams mierā viduvējos; viņš veikli prata ar parlamenta vairākumu uzvelt vainu tām slepenajām savienībām, kas dobji rūc kaut kur zem troņiem; viņš bija vaļsirdīgs, dažreiz pat neuzmanīgs savā vaļsirdībā, bet viņam piemita brīnišķīga veiklība šai neuzmanībā; neizsmeļams līdzekļu, seju un masku izvēlē; viņš iedvesa bailes Francijai no Eiropas un Eiropai no Francijas; viņš neapšaubāmi mīlēja savu zemi, bet pirmajā vietā viņam bija paša ģimene; viņš augstāk vērtēja varu nekā autoritāti un autoritāti augstāk nekā cieņu, — tieksme, kam ir tas ļaunums, ka, dzenoties pēc panākumiem, tā pieļauj viltību un ne katrreiz noraida zemiskumu, toties ir tas labums, ka tā pasarga politiku no spējiem grūdieniem, valsti no lūzumiem un sabiedrību no katastrofām; viņš bija sīkumains, korekts, modrs, uzmanies, tālredzīgs, nenogurdināms; dažkārt viņš runāja pats Mv pretī un ņēma atpakaļ savus vārdus; drosmīgs pret Austriju Ankonā, stūrgalvīgs pret Angliju Spānijā, viņš bombardēja Antverpeni un maksāja Pričardam, viņš ar I ir liecību dziedaja Marseljēzu; viņš bij-anepieejams grūt sirdībai, nogurumam, tieksmei pēc skaistuma un ideāla, neprātīgai cēlsirdībai, utopijām, himerām, dusmām, godI..īrei, bailēm; viņam piemita visas personiskās drosmes liimas; ģenerālis pie Valmī, kareivis pie Zemapas; astoņas reizes viņu mēģināja nogalināt, bet viņš vienmēr smaidīja; brašs kā grenadieris, drosmīgs kā domātājs; viņš izjuta nemieru vienīgi par Eiropas satricināšanas iespēju un nebija spējīgs uz lielām politiskām avantūrām; viņš bija vienmēr gatavs riskēt ar savu dzīvību, bet nekad ar savu darbu; viņš paslēpa savu gribu ietekmes formā, lai vairāk tiktu paklausīts kā gudrs cilvēks, nevis kā karalis; viņš bija apveltīts ar novērošanas spēju, bet ne ar gaišredzību; ne visai interesējās par prātiem, bet labi pazina cilvēkus, tas ir, viņam bija jāredz, lai varētu spriest; viņam piemita ass un aptverošs prāts, praktiska gudrība, runas dāvanas, apbrīnojama atmiņa; viņš nemitīgi smēlās no šās atmiņas — vienīgās rakstura īpašības, kas viņu darīja līdzīgu Cēzaram, Aleksandram un Napoleonam; viņš pārzināja faktus, sīkumus, datumus, personu vārdus; viņš neizprata pūļa tieksmes, kaislības, dažādās spējas, dziļākās ilgas, dvēseles apslēptās un tumšās dziņas, īsāk sakot, visu to, ko varētu nosaukt par apziņas apslēptajām strāvām; viņu atzina augstākie slāņi, bet viņam bija maz kopēja ar Francijas zemākajiem slāņiem; noneveiksmēm viņš mēdza izkulties ar viltību; viņš pārāk daudz vadīja un nepietiekami valdīja; viņš bija pats sev pirmais ministrs; viņš spoži prata radīt no sīkiem faktiem šķērsli lielām idejām; īsti prasmīgi viņš savienoja progresa, kārtības un organizācijas veicināšanu ar formālisma un intrigu garu; viņš bija dinastijas nodibinātājs un tās aizstāvis; viņā bija kaut kas no Kārļa Lielā un kaut kas no advokāta; kopumā — ievērojama un oriģināla personība, valdnieks, kas prata nostiprināt varu, neraugoties uz Francijas nemieru, un varenību, neraugoties uz Eiropas skaudību, — Luijs Filips tiks pieskaitīts sava gadsimta izcilākajām personām un tiktu ierindots vēsturē starp pašiem slavenākajiem valdniekiem, ja kaut cik būtu tiecies pēc slavas un tikpat labi būtu izjutis to, kas ir liels, kā izjuta to, kas ir derīgs.

Luijs Filips bija skaists jaunībā un, kļuvis vecs, bija palicis pievilcīgs; nebūdams vienmēr patīkams nācijai, viņš vienmēr tāds bija pūlim: viņš patika. Viņam piemita šī dabas dāvana — pievilcība. Viņam trūka majestātiskuma; viņš nenēsāja nedz kroni, kaut gan bija karalis, nedz baltus matus, kaut bija sirmgalvis. Manieres viņš bija pārņēmis no vecā režīma, bet paražas — no jaunā: muižnieka un buržuā maisījums, kas bija piemērots 1833. gadam; Luijs Filips bija valdošais pārejas laikmets; viņš bija saglabājis seno izrunu un seno ortogrāfiju, kas viņam kalpoja modernu domu izteikšanai; viņš mīlēja Po-liju un Ungāriju, bet rakstīja Ies polonois1 un izrunāja Ies hongrais . Viņš valkāja nacionālās gvardes tērpu gluži kā Saris X un Goda leģiona ordeņa lentu gluži kā Napoleons,

Viņš reti gāja uz dievkalpojumiem, nepavisam nejāja medībās, nekad neapmeklēja operu. Viņš nesimpatizēja garīdzniekiem, piķieriem un dejotājām; tas darīja viņu populāru buržuā vidū. Viņam nebija nekāda galma. Viņš izgāja pastaigā ar lietussargu padusē, un šis lietussargs ilgu laiku bija dala no viņa oreola. Viņš bija mazliet mūrnieks, mazliet dārznieks un mazliet ārsts; reiz viņš nolaida asinis priekšjūga jātniekam, kas bija nokritis no zirga; Luijs Filips nekad nekur negāja bez savas lancetes, tāpat kā Anrī III bez sava dunča. Rojālisti zobojās pat šo smieklīgo karali, pirmo karali, kas esot izlējis asinis, lai dziedinātu.

No vēstures apsūdzībām pret Luiju Filipu šis tas arī jāsvītro; te ir tādas apsūdzības, kas vērstas pret monarhiju, tādas, kas vērstas pret valdīšanu, un tādas, kas vērstas pret karali, — trīs ailes, kurām katrai sava kopsumma. Atņemtās demokrātiskās tiesības, progress, kas kļuvis par blakusinteresi, nežēlīgā izrēķināšanās ar ielu demonstrācijām, nemiernieku apšaušana, ar ieročiem apspiestais dumpis, Transnonēna iela, kara tiesas, reālās valsts nomākšana ar juridisko valsti, pārvaldīšana uz pusēm ar trīssimt tūkstošiem privileģēto, — par to atbildīga monarhija; atteikšanās no Beļģijas, pārāk nežēlīgi iekarotā Al/.irija, tāpat kā angļu iekarotā Indija — vairāk ar barbarismu nekā ar civilizāciju, Abd-el-Kaderam dotā vārda Inušana, Blēja, uzpirktais Deics, atalgotais Pričards — l»ar to atbildīga Luija Filipa valdīšana; vairāk ģimeniska nekā nacionāla politika — par to atbildīgs karalis.

Kā redzams, pēc šiem uzskaitījumiem karaļa vaina kļūst mazāka.

Viņa lielākā kļūda ir šāda: viņš ir bijis vienkāršs Francijas vārdā.

Kur sakņojas šī kļūda?

To ari atklāsim.

Luijs Filips ir bijis karalis ar pārāk attīstītām tēva jūtām; ģimenes perināšana, no kuras izlobītos dinastija, kas baidās no visa un nevēlas tikt traucēta; no tā visa izriet pārmērīgs biklums, kas ir nepieņemams tautai, kuras civilajās tradīcijās ir 14. jūlijs un militārajās tradīcijās — Austertica.

Starp citu, ja nerunājam par sabiedriskajiem pienākumiem, kas būtu jāievēro pirmām kārtām, Luija Filipa lielo mīlestību pret savu ģimeni šī ģimene bija pelnījusi. Viņa mājinieku pulks bija apbrīnojams. Tikumība tur gāja rokrokā ar apdāvinātību. Viena no Luija Filipa meitām, Orleānas Marija, ierindojusi savas dzimtas vārdu mākslinieku vidū, tāpat kā Otieānas Saris to ierindojis dzejnieku vidū. Viņa ielikusi savu dvēseli marmorā, ko nosaukusi par Žannu dArku. Divi Luija Filipa dēli izvilinājuši no Melerniha šādu demagoģisku uzslavu: «Tie ir jaunekļi, kādus vairs gandrīz nemaz neredz, un prinči, kādus vairs nemaz neredz.»

Tāda, neko neatņemot, bet arī neko nepārspīlējot, ir patiesība par Luiju Filipu.

Būt par princi Vienlīdzību, ietvert sevī pretrunu starp restaurāciju un revolūciju, būt apveltītam ar to revolucionāra nemieru, kas kļūst nomierinošs valdniekā, — tas bija Luija Filipa veiksmju cēlonis 1830. gadā; nekad vēl nebija redzēta tik pilnīga kāda cilvēka pielāgošanās notikumam; viens saplūda ar otru, un notika iemiesošanās. Luijs Filips ir 1830. gads, personificējies gads. Turklāt viņam par labu runāja arī šī lielā iepriekšizraudzīšana tronim — trimda. Viņš bija izraidīts, klejoja un bija nabags. Viņš bija pārticis no sava darba, Šveicē šis visbagātāko Francijas karaļa muižu mantinieks pārdeva vecu zirgu, lai būtu ko ēst. Reihenavā viņš bija par matemātikas skolotāju, bet viņa māsa Adelaida strādāja rokdarbus un šuva. Sīs atmiņas, kas saistījās ar karali, sajūsmināja buržuāziju. Viņš pats savām rokām bija sagrāvis pēdējo Monsenmišelas dzelzs krātiņu, ko bija uzcēlis Luijs XI un lietojis Luijs XV. Viņš bija Dimurjē cīņu biedrs, Lafaijeta draugs; viņš bija bijis jakobīņu kluba biedrs; Mirabo bija uzsitis viņam uz pleca. Dantons viņu bija uzrunājis: «Jaunais cilvēk!» Divdesmit četru gadu vecumā, 93. gadā, būdams de Sartra kungs, sēdēdams mazas, tumšas jožas dibenā Konventa zālē, viņš bija bijis klāt, kad tiesāja Luiju XVI, kas tik trāpīgi nosaukts: «S:s nabaga tirāns.» Aklo revolūcijas gaišredzību, kas sagrāva monarhiju monarha personā un monarhu kopā ar monarhiju, gandrīz neievērojot cilvēku niknajā idejas iznīcināšanā, tautas dusmu vareno vētru revolucionārajā tribunālā, kad pratināja Kapetu, kurš nezināja, ko atbildēt, atbaidoši stulbo karaliskās galvas šūpošanu šās vētras drūmajā pūsmā, visu katastrofas dalībnieku — gan to, kuri piesprieda nāves sodu, gan tā, kas tika notiesāts us nāvi, —relatīvo nevainīgumu, — visu viņš bija redzējis, bija vērojis reibinošās pārvērtības, bija redzējis gadsimtus nostājamies Konventa tiesas priekšā, bija redzējis aiz Luija XVI, aiz šā nelaimīgā, par visu atbildīgā garāmgājējā muguras paceļamies tumsā galveno apsūdzēto — monarhiju, un viņa dvēselē bija palikušas cieņas pilnas bailes no milzīgās tautas tiesas, kas ir gandrīz tikpat likte nīga kā dieva tiesa.

Revolūcija bija atstājusi viņā neizdzēšamas pēdas. Viņa atmiņa bija kā šo dižo gadu dzīvs nospiedums — mirkli pēc mirkļa. Kādu dienu liecinieka priekšā, kuram mēs nevaram neuzticēties, viņš izlaboja pēc atmiņas visu to satversmes sapulces locekļu sarakstu, kuru uzvārdi sākās ar burtu A.

Luijs Filips bija gaišās dienas karalis. Viņam valdot, prese bija brīva, tribīne bija brīva, sirdsapziņa un vārds bija brīvi. Septembra likumi ir caurspīdīgi. Kaut gan viņš zināja, ka gaisma uz privilēģijām iedarbojas postoši, savu troni viņš tomēr atstāja gaismā. Vēsture ierakstīs viņam par labu šo lojalitāti.

Luijs Filips, tāpat kā visas no skatuves nogājušās vēsturiskās personas, šodien ir nodots cilvēciskās sirdsapziņas tiesai. Viņa lietu izskata vēl tikai pirmajā instancē.

Stunda, kad vēsture runā ar savu cieņas pilno un brīvo b; Īsi, viņam vēl nav situsi; vēl nav pienācis bridis pasludināt par šo karali galīgo spriedumu; bargais un slavenais vēsturnieks Luijs Blāns pats nesen mīkstinājis savu pirmo spriedumu; Luiju Filipu ievēlēja tie divi nelaikā dzimušie, kurus sauc par 221 un 1830. gadu, tas ir, viņu ievēlēja pusparlarnents un pusrevolūcija; un katrā ziņā no objektīvā redzes viedokļa, kādā vajadzētu atrasties filozofijai, mēs varētu viņu te tiesāt, kā tas izriet no iepriekš sacītā, tikai ar zināmām ierunām absolūtā demokrātiskā principa vārdā;.absolūtā acīs ārpus šīm divām tiesībām — cilvēka tiesībām, pirmkārt, un tautas tiesībām, otrkārt, — viss cits ir uzurpācija; bet, izdarījuši šīs ierunas un visu apsvēruši, mēs jau tagad varam sacīt, ka Luijs Filips, lai viņu apskatītu kā apskatīdami, pats par sevi, raugoties no cilvēciskās labsirdības viedokļa, lietojot seno laiku vēstures veco valodu, paliks par vienu no labākajiem valdniekiem, kas jebkad sēdējuši tronī.

Kas tad noskaņo pret viņu? Sis tronis. Atņemiet Luijam Filipam karaļa titulu, viņš paliks cilvēks. Un labs cilvēks. Dažkārt viņš bija apbrīnojami labs. Bieži vien, smagu rūpju mākts, pēc dienas, kas bija pavadīta cīņā pret visu kontinenta diplomātiju, viņš atgriezās vakarā savos apartamentos un tur, pārguris un miega mākts, — ko viņš darīja? Viņš paņēma mapi un pavadīja cauru nakti, izskatīdams kādu kriminālprāvu, atzīdams, ka ir svarīgi nepadoties Eiropai, bet vēl daudz svarīgāk — izraut kādu cilvēku no bendes rokām. Viņš protestēja pret savu tieslietu ministru, soli pa solim cīnījās par giljotīnai nolemtajiem pie ģenerālprokuroriem, šiem pļāpām likumniekiem, kā viņš tos mēdza saukt. Dažreiz viņa galds bija apkrauts ar daudzām tiesas aktīm; viņš tās visas pārbaudīja; viņam bija ārkārtīgi smagi atstāt šīs nelaimīgās notiesātās galvas viņu liktenim. Reiz viņš sacīja tam pašam lieciniekam, kuru nupat minējām: «Šonakt es esmu vinnējis septiņus.» Viņa valdīšanas pirmajos gados nāves sods bija it kā atcelts, un jaunuzcelto ešafotu varēja uzlūkot par varmacību pret karali. Grēva laukums bija nozudis reizē ar vecāko cilts zaru, bet tika ierīkots buržuāzijas Grēva laukums, kas saucās Senžaka barjera; «praktiskie cilvēki» juta nepieciešamību pēc tādas it kā likumīgas giljotīnas; un tā bija viena no Kazimira Perjē — viņš pārstavēja buržuāzijas šaurās intereses — uzvarām pār Luiju Filipi:, kas pārstāvēja tās liberālās intereses. Luijs Filips pats ar savu roku ierakstīja piezīmes Bekārijas grāmatas lappušu malās. Pēc Fieski elles mašīnas sprādziena viņš izsaucas: «Cik žēl, ka mani neievainoja! Es būtu varējis viņu apžēlot.» Kādu citu reizi, likdams noprast savu ministru pretošanos, viņš uzrakstīja sakarā ar kādu politisko notiesāto, kas ir viena no mūslaiku cienījamākām personām: «Apžēlošana viņam ir dāvāta, man tikai tā jāpanāk.» Luijs Filips bija tikpat maigs kā Luijs IX un labsirdīgs kā Anrī IV.

Tādēļ, zinadami, ka vēsturē labsirdība ir reta pērle, to, kas bijis labsirdīgs, mēs uzskatām gandrīz par pārāku nekā to, kas bijis dižs.

Luiju Filipu bija bargi notiesājuši vieni un varbūt nežēlīgi otri, tādēļ gluži saprotams, ka viens cilvēks, kas pazinis šo karali un pats šodien ir tikai rēgs, iestājas par viņu vēstures priekšā; šī iestāšanās, lai būtu kāda būdama, pār visām lietām neapšaubāmi ir nesavtīga; epitāfija, ko uzrakstījis mirušais, ir patiesa; viena ēna drīkst mierināt otru ēnu; atrašanās vienā ēnu valstībā dod tiesības cildināšanai; un nav daudz jābaidās, ka par diviem trimdinieku kapiem kādreiz kāds sacīs: Šie nelaiķi ir glaimojuši viens otram.

## 4 Plaisas zem pamatiem

Tai brīdī, kad drāmai, par kuru stāstām, jāiegrimst vienā no tiem drūmajiem mākoņiem, kas aizklāj Luija Filipa valdīšanas sākumu, mēs nedrīkstējām pieļaut noklusējumus un bija nepieciešams, lai šī grāmata noskaidrotu karaļa personību.

Luijs Filips par valdnieku bija kļuvis bez varas līdzekļiem, bez savas tiešas līdzdalības, sakarā ar revolucionāro pagriezienu, kurš, bez šaubām, bija stipri tāls revolūcijas īstajam mērķim, bet kurā viņam, Orleānas hercogam, nebija nekādas personiskas iniciatīvas. Viņš bija dzimis princis un uzskatīja sevi par ievēlētu karaii. Viņš nebija izdevis sev šo mandātu, nebija to piesavinājies; tas viņam tika piedāvāts, un viņš to bija pieņēmis, būdams pārliecināts, — protams, maldīgi, — tomēr būdams pārliecināts, ka piedāvājums atbilda viņa tiesībām uu pieņemšana atbilda viņa pienākumam. Viņš bija drošs par savas varas likumību. Tātad — un to mēs sakām ar skaidru sirdsapziņu — Luijs Filips bija drošs par savas varas likumību, un demokrātija bija droša par savas pret to vērstās cīņas likumību, tādēļ par tām briesmām, ko izraisa sociālās kaujas, nav vainojams ne karalis, ne demokrātija. Principu sadursme ir līdzīga dabas spēku sadursmei. Okeāns aizsargā ūdeni, viesuļvētra aizsargā gaisu; karalis aizsargā karaļvaru, demokrātija aizsargā tautu; relatīvais, tas ir, monarhija, pretojas absolūtajam, tas ir, republikai; sabiedrība noasiņo šai sadursmē, bet, kas šodien ir sabiedrības ciešanas, vēlāk kļūs par tās glābiņu, un nekādā gadījumā te nav jānosoda tie, kuri cīnās; viena no abām pusēm neapšaubāmi maldās; tiesības nav līdzīgas Rodas kolosam, kas vienā un tai pašā reizē atrodas divos krastos — ar vienu kāju republikā, ar otru kāju monarhijā; tās ir nedalāmas un atrodas pilnīgi vienā pusē, bet tie, kas maldās, maldās no visas sirds; aklais ir tikpat maz noziedznieks kā atriebējs — slepkava. Tādēļ šais briesmīgajās sadursmēs vainosim tikai liktenīgu apstākļu sagadīšanos. Lai šīs vētras būtu kādas būdamas, cilvēki par tām nav atbildīgi.

Beigsim šo izklāstījumu.

1830. gada valdībai jau uzreiz sākās nedienas. Vakar dzimušai, šodien tai jau bija jācīnās.

Tikko radusies, tā juta neskaidru spēku iedarbību, kuri bija virzīti pret jūlija iestādījumu, kas nupat nodibināts un vēl tik nestiprs.

Pretestība radās jau nākamajā dienā: iespējams pat, ka tā bija radusies iepriekšējā dienā.

Ar katru mēnesi naidīgums pieauga un no apslēpta pārvērtas atklātā.

Jūlija revolūcija, ko ne labprāt uzņēma karaļi ārpus Francijas, kā jau sacījām, arī pašā Francijā tika iztulkota dažādi.

Dievs ļauj cilvēkiem saskatīt savu prātu notikumos tas ir neskaidrs teksts, uzrakstīts noslēpumainā valodā. Cilvēki to tūdaļ tulko; šie tulkojumi ir sasteigti, nepareizi, pilni kļūdu, izlaidumu un aplamību. Ļoti nedaudzi saprot šo dievišķo valodu. Gudrākie, mierīgākie, dziļākie atšifrē to gausi, un, kad viņi ierodas ar savu tekstu, šis darbs jau sen paveikts; publiskajā laukumā jau izlikti divdesmit tulkojumi. No katra tulkojuma dzimst partija, no katras aplamības — frakcija, un katra partija domā, ka vienīgi tai ir pareizais teksts, un katra frakcija domā, ka patie- sība pieder tai.

Bieži vien pati vara ir frakcija.

Visās revolūcijās mēdz būt peldētāji pret straumi — tās ir vecās partijas.

Vecās partijas, kas atzīst no dieva žēlastības mantoto varu, uzskata, ka tādā gadījumā, ja revolūcijas rodas no tiesībām uz sacelšanos, ir tiesības sacelties arī pret tām. Maldi. Jo revolūciju laikā dumpinieks ir nevis tauta, bet karalis. Revolūcija ir tiešs pretstats dumpim. Katra revolūcija, būdama normāls piepildījums, ietver pati sevī savu likumību, kuru viltus revolucionāri dažkārt apgāna, bet kura iztur, pat aptraipīta būdama, un paliek dzīva, pat asinīm slacīta. Revolūcijas nerodas no nejaušības, tās rodas no nepieciešamības. Revolūcija ir atgriešanās no mākslīgā uz dabisko. Tā jābūt.

Taču vecās leģitīmistu partijas uzbruka 1830. gada revolūcijai ar jo lielu niknumu, kas izvirda no nepareiziem uzskatiem. Maldi ir lieliski šāviņi. Tie prasmīgi sita revolūciju tur, kur tā bija ievainojama bruņu trūkuma dēļ — loģikas trūkuma dēļ, uzbruka revolūcijai tās karaļvaras punktā. Kliedza: «Revolūcija, kam tev šis karalis?» Frakcijas ir aklie, kas pareizi tēmē.

Arī republikāņi kliedza to pašu. Taču republikāņu kliedzienā bija loģika. Tas, kas bija leģitīmistu aklums, bļja demokrātu gaišredzība. 1830. gads bankrotēja tautas acīs. Sašutusi demokrātija tam šo bankrotu pārmeta.

Jūlija iestādījums cīnījās pret pagātnes un pret nākotnes uzbrukumiem. Tas bija kā mirklis, kas vienlaikus cīnījās ar monarhistiskajiem gadsimtiem un ar mūžīgajām tiesībām.

Turklāt, arī nebūdams vairs revolūcija un kļūdams par monarhiju, 1830. gads bija spiests iet kopsolī ar Eiropu. Saglabāt mieru nozīmēja sarežģīt stāvokli vēl vairāk. Saskaņa, ko cenšas iegūt par spīti veselajam saprātam, bieži vien grūtāk pacicšama nekā karš. No šās mēmās sadursmes, kurai allaž uzmaukts uzpurnis, bet kura allaž rūc, dzimst bruņots miers — civilizācijas postošā politika, kas neuzticas vairs pati sev. Jūlija monarhija, lai tā bija kāda būdama, Eiropas kabinetu aizjūgā allaž cēlās pakaļkajās. Meternihs to labprāt būtu paņēmis aiz pavadas. Progresa dzīta Francijā, tā savukārt dzina uz priekšu Eiropas monarhijas, šos gausuļus. Paņemta tauvā, tā vilkās tauvā.

Tai pašā laikā valsts iekšienē pauperisms, proletariāts, darba alga, audzināšana, sodu sistēma, prostitūcija, sievietes liktenis, bagātība, nabadzība, ražošana, izlietošana, sadale, maiņa, valūta, kredīts, kapitāla tiesības, darba tiesības — visi šie jautājumi augtin auga virs sabiedrības galvas kā baismīgs mākonis.

Ārpus politiskajām partijām šā vārda tiešajā nozīmē iezīmējās arī cita kustība. Demokrātiskajai rūgšanai atbildēja filozofiskā rūgšana. Izcilie cilvēki jutās tikpat satraukti kā pūlis, tikpat, tikai savādāk.

Prātnieki domāja, kamēr zemes augsne, tas ir, tauta, revolucionāro strāvu izvagota, drebēja zem viņiem, raustīdamās gluži kā epilepsijas lēkmē. Šie sapņotāji, daži vienatnē, citi apvienojušies grupās un gandrīz vai kopienās, cilāja sociālos jautājumus miermīlīgi, bet dziļi; šie nesatricināmie kalnrači mierīgi raka ejas vulkāna dzīlēs, maz likdamies zinis par neskaidrajiem grūdieniem un uguns uzliesmojumiem.

Šis miers neieņēma pēdējo vietu starp satraukuma pilnā laikmeta skaistajām ainām.

Šie cilvēki atstāja politisko partiju ziņā tiesību jautājumu, paši viņi nodarbojās ar jautājumu par laimi.

Cilvēka labklājība — to viņi gribēja izdabūt no sabiedrības.

Materiālos jautājumus — zemkopības, rūpniecības, tirdzniecības jautājumus — viņi pacēla gandrīz reliģijas augstumos. Civilizācijā, kādu to rada daļēji dievs, vairak cilvēks, intereses savijas, saplūst un sakūst tā, ka izveido īstu, stingru klinti, ko pēc dinamikas likumiem pacietīgi studē ekonomisti, šie politikas ģeologi.

Šie cilvēki, kuri grupējās dažādu nosaukumu apvienībās, bet kurus visus var apzīmēt ar viņu dzimtnosaukumu — sociālisti, mēģināja izurbt klinti, lai no tas saktu plūst cilvēces laimes dzīvie ūdeņi.

Viņu darbi aptvēra visu, sākot ar ešafota jautājumu un beidzot ar jautājumu par karu. Cilvēka tiesībām, ko bija pasludinājusi franču revolūcija, viņi pievienoja sievietes un bērna tiesības.

Nevajag brīnīties, ka dažādu apsvērumu dēļ te neapskatām līdz pamatiem, raugoties no teorētiskā viedokļa, sociālisma izvirzītos jautājumus. Aprobežosimies ar norādījumiem uz tiem.

Visas sociālistu izvirzītās problēmas, izņemot kosmogoniskas vīzijasL sapņus un misticismu, var reducēt līdz divām galvenajam problēmām.

Pirmā problēma: radīt bagātību.

Otrā problēma: sadalīt to.

Pirmā problēma ietver sevī darba jautājumu.

Otrā ietver sevī darba algas jautājumu.

Pirmajā problēmā galvenais ir ražošanas spēku izlietošana.

Otrajā — īpašuma sadale.

No pareizas ražošanas spēku izlietošanas rodas sabiedriska varenība.

No pareizas īpašuma sadales rodas individuāla laime.

Ar pareizu sadali jāsaprot nevis vienlīdzīga sadale, bet taisnīga sadale. Vienlīdzības pamats ir taisnīgums.

Ja savieno šos abus momentus — sabiedrisko varenību ārpusē un individuālo laimi iekšienē, rodas sociālais uzplaukums.

Sociālais uzplaukums nozīmē: laimīgs cilvēks, brīvs pilsonis, dižena nācija.

Anglija atrisināja pirmo no šīm divām problēmām. Tā brīnišķīgi rada bagātības, bet neprasmīgi tās sadala. Sāds vienpusīgs atrisinājums to liktenīgi noved pie divām galējībām: pie milzīgas bagātības un milzīgas nabadzības. Visas dzīves ērtības vieniem, viss posts un trūkums«— otriem, tas ir, tautai; privilēģijas, izņēmumi, monopoli, feodālu vara rodas no paša darba. Nepareiz un bīstams stāvoklis, jo sabiedriskā varenība te balstās uz privātpersonu nabadzību un valsts diženums sakņojas atsevišķa indivīda ciešanās. Tas ir vārgi darināts diženums, kurā ietilpst visi materiālie elementi, bet nav neviena morālā elementa.

Komunisms un agrārais likums domāja atrisināt otru pioblēmu. Tie maldās. Viņu sadale nokauj ražošanu. Vienlīdzīga sadale iznīcina sacensību. Un līdz ar to arī darbu. Tā mēdz sadalīt miesnieks, kas nokauj to, ko sadala. Tātad nav iespējams apmierināties ar šiem šķietamajiem atrisinājumiem. Iznīcināt bagātību nenozīmē to sadalīt.

Abas problēmas, lai tās būtu labi atrisinātas, jāatrisina reizē. Abiem atrisinājumiem jābūt savienotiem un no diviem jātop par vienu.

Atrisiniet tikai pirmo no šīm abām problēmām, un jūs kļūsit Venēcija, kļūsit Anglija. Kā Venēcijai jums būs uukslīgi radīta varenība vai kā Anglijai — materiāla varenība; jūs būsit netaisns bagātnieks. Jūs aiziesit bojā vai nu no varmācības, kā mirusi Venēcija, vai arī bankrotējot, kā kritīs Anglija. Un pasaule ļaus jums mirt un krist, jo pasaule ļauj krist un mirt visam, kas nav nekas cits kā egoisms, visam, kur cilvēku dzimums nesaskata kādu likumu vai ideju.

Pats par sevi saprotams, ka ar vārdiem Venēcija un Anglija mēs te neapzīmējam tautas, bet sabiedriskās iekārtas — oligarhijas, kas stāv pāri nācijām, nevis pašas nācijas. Pret nācijām mēs vienmēr izjūtam cieņu un simpātijas. Venēcija kā tauta atdzims; Anglija kā aristokrātija kritis, bet Anglija kā tauta ir nemirstīga. To pateikuši, mēs turpinām.

Atrisiniet abas problēmas, pamudiniet bagāto un aizstāviet nabago, iznīciniet nabadzību, dariet galu tam, ka stiprais netaisni ekspluatē vājo, iegrožojiet netaisno skaudību, lai tas, kurš vēl ir ceļā, neapskauž to, kas jau sasniedzis mērķi, nosakiet matemātiski un brālīgi darba algu pēc paveiktā darba, gādājiet bezmaksas obligātu mācīšanos augošajai paaudzei un pārvērtiet zināšanas par gatavības pamatu, nodarbinādami rokas, attīstiet arī garīgās spējas, esiet vienā un tai pašā laikāvarena tauta un laimīgu cilvēku saime, demokratizējiet īpašumu, nevis likvidējot to, bet padarot visiem pieejamu, iai katrs pilsonis bez izņēmuma kļūtu par īpašnieku; un tas ir daudz vieglāk izdarāms, nekā liekas; īsi sakot, protiet radīt bagātību un protiet to sadalīt, — un jums būs viss kopā: materiālais diženums un morālais diženums, un jūs būsit cienīgi saukties par Franciju.

Lūk, ko apgalvojasociālisms, stāvēdams ārpus un paceldamies pāri visādām maldīgām sektām; lūk, ko tas meklēja faktos, lūk, ko tas gatavoja cilvēku prātos.

Brīnišķīgi centieni! Svēti mēģinājumi!

Šīs doktrīnas, teorijas, pretestības, valstsvīram neparedzētā nepieciešamība rēķināties ar filozofiem, neskaidri iezīmējušās parādības, mēģinājumi radīt jaunu politiku, saskanīgu ar veco pasauli un ne pārāk nesaskanīgu ar revolucionārajiem ideāliem, situācija, kurā bija jāizlieto Lafaijets, lai aizstāvētu Poliņaku, priekšnojauta par progresu, kasN spīdēja cauri nemieriem, deputātu palāta un iela, dažādu kaislību līdzsvarošana, ticība revolūcijai, varbūt nākotnē paredzamas atteikšanās nojauta, ko izraisījusi neskaidra padevība neapstrīdamām un augstākām tiesībām, vēlēšanās palikt uzticīgam savai dzimtai, viņa ģimeniskuma gars, viņa patiesā cieņa pret tautu, viņa paša godīgums — tas viss gandrīz sāpīgi nodarbināja Luiju Filipu un brīžiem, lai viņš bija cik stiprs un drosmīgs, nomāca viņu, un viņš juta, cik grūti būt par karali.

Viņš jutā zem kājām draudīgu ļodzīšanos, kas tomēr nebija pilnīgs sabrukums, jo Francija bija Francija vairāk nekā jebkad.

Tumši mākoņu blāķi aizsedza apvārsni. Savāda ēna, aizvien vairāk un vairāk tuvodamās, pārklājās pamazām pār cilvēkiem, pār lietām, pār idejām, — ēna, ko meta nesaskaņas un dažādās sistēmas. Viss, kas bija ticis steidzīgi apslāpēts, no jauna sakustējās un sāka rūgt. Dažreiz godīga cilvēka sirdsapziņa nevarēja atdabūt elpu, — tik neveselīgs bija gaiss, kur sofismi jaucās kopā ar patiesībām. Prāti drebēja šai sabiedrību pārņēmušajā nemierā kā lapas, kad tuvojas vētra. Elektrības uzkrājums bija tik liels, ka dažubrīd pirmais pretimnācējs, svešinieks, varēja radīt uzliesmojumu. Pēc tam atkal uznāca krēslaina tumsa. Laiku pa laikam pēc dziļajiem un dobjajiem dārdiem varēja spriest par to, kādi zibeņi brieda mākoņos.

Bija aizritējuši tikko divdesmit mēneši kopš jūlija revolūcijas, kad neizbēgams un draudīgs pavērās 1832. gads. Tautas posts, strādnieki bez maizes, tumsā nozudušais pēdējais princis de Kondē, Brisele, kas padzina Nasavus, tāpat kā Parīze Burbonus, Beļģija, kura piedāvāja sevi franču princim un tika atdota angļu princim, krievu Nikolaja ienaids, aiz muguras mums divi dienvidu dēmoni — Ferdinands Spānijā, Miguels Portugālē, zemestrīce Itālijā, Meternihs, izstiepis roku pēc Boloņas, Francija, kas apvainojusi Austriju Ankonā, ziemeļos drūmi vesera klaudzieni, ar ko no jauna tiek aiznaglots Polijas zārks, visā Eiropā saniknoti skatieni, kas uzglūn Francijai, Anglija, aizdomīgā sabiedrotā, gatava pagrūst to, kas svārstīsies, un uzklupt tam, kas kritīs, pēru tiesa, kura slēpjas aiz Bekārijas, lai izglābtu četras galvas no likuma bardzības, lilijas, kas nokasītas no karaļa karietes, krusts, kas norauts no Parīzes Dievmātes katedrāles, pazeminātais Lafaijets, izpostītais Lafits, trūkumā mirušais Bēnžamēns Konstāns, Kazimirs Perjē, kas nomira, zaudējis visu savu varu; politiskā un sociālā slimība, kuras parādījās reizē abās karalistes galvaspilsētās, viena — domu pilsētā, otra — darba pilsētā; Parīzē — pilsoņu karš, Lionā — strādnieku karš; abās pilsētās viens un tas pats trakojošās uguns atspīdums; vulkāna purpurainā atblāzma uz tautas pierēm; izmisušie dienvidi, satrauktie rietumi, Berī hercogiene Vandejā, sazvērestības, konspirācijas, sacelšanās, holera — tas viss pievienoja neskaidrajai ideju dunoņai neskaidro notikumu ņudzekli.

## 5 fakti, no kuriem rodas vēsture, bet kurus vēsture neatzīst

Ap aprīļa beigām stāvoklis kļuva vēl ļaunāks. Rūgšana pārvērtās par vārīšanos. Pēc 1830. gada šur un tur uzliesmoja nelieli atsevišķi dumpji, kurus ātri apspieda, bet kuri uzliesmoja no jauna — zīme, ka plaši izpleties apslēpts ugunsgrēks. Brieda draudi. Varēja saskatīt tikai viegli iezīmētas un vāji apgaismotas iespējamās revolūcijas kontūras. Francija raudzījās uz Parīzi; Parīze raudzījās uz Sentantuāna priekšpilsētu.

Sentantuāna priekšpilsēta, slepus kurināta, sāka jau mutuļot.

Šarona ielas krodziņi bija kļuvuši nopietni un biedējoši, kaut arī šo divu epitetu pievienošana krodziņiem šķiet dīvaina.

Valdību tur skaidri un vienkārši apšaubīja. Tur atklāti apsprieda jautājumu: kauties vai likties mierā. Dažu krodziņu dibentelpās strādniekiem vajadzēja zvērēt, ka «viņi atradīsies uz ielas pēc pirmā trauksmes signāla un kausies, lai cik liels būtu ienaidnieku skaits». Tiklīdz saistība bija pieņemta, kāds vīrs, kas sēdēja krodziņa kaktā, «pacēla balsi» un noteica: Tu to apsotijit Tu to esi zvērējis! Dažreiz viņi uzkāpa otrā stāvā kādā slēgtā istabā, un tur notika skati, kas atgādināja gandrīz vai masonu rituālus. Iesvaidāmajam lika zvērēt, ka viņš kalpos tāpat, kā bērni kalpo tēvam. Tāda bija formula.

Apakšstāva telpās tika lasītas «dumpīgas» brošūras. Viņi zākāja valdību, teikts kādā tā laika slepenā ziņojumā.

Tur varēja dzirdēt šāda. sarunas:

— Es nezinu vadoņu vārdus. Mēs, pārējie, uzzināsim noteikto dienu tikai divas stundas iepriekš.

Kāds strādnieks teica: — Mēs esam trīs simti, dosim katrs pa desmit sū, un sanāks simt piecdesmit franku ložu un pulvera pagatavošanai. — Kāds cits sacīja: — Man nav vajadzīgi seši mēneši, man nav vajadzīgi pat divi. Nepaies ne divas nedēļas, kad mēs būsim vienā strīpā ar valdību. Ar divdesmit pieciem tūkstošiem vīru var droši stāties pretī. — Vēl kāds cits teica: — Es nemaz vairs neguļu, jo pa naktīm taisu patronas. — Šad tad ieradās cilvēki, «kas izskatījās pēc buržuā un bija labi ģērbušies», «radīja apjukumu» un, izturēdamies kā «rīkotāji», paspieda rokas pašiem galvenajiem un aizgāja. Viņi nekad nepalika ilgāk par desmit minūtēm. Klusā balsī viņi apmainījās zīmīgiem vārdiem: — Sazvērestība nobriedusi, viss gatavs. — «To murmināja visi, kas tur bija,» izteicies kāds no klātesošajiem. Satraukums bija tik liels, ka reiz ļaužu pārpilnā krodziņā kāds strādnieks izsaucās:

—  Mums nav ieroču! — Kāds no viņa biedriem atbildēja:

—   Kareivjiem tie ir! — tā, pats to nezinot, parodēdams Bonaparta uzrunu Itālijas armijai. «Kad viņiem bija kaut kas slepenāks,» piemetināts kādā ziņojumā, «viņi to tur nepavēstīja cits citam.» Nevar nemaz saprast, ko viņi vēl būtu varējuši slēpt, ja tā runāja.

Sanāksmes dažkārt notika regulāri. Dažās nekad nepiedalījās vairāk kā astoņi vai desmit cilvēki, viertmēr vieni un tie paši. Citās varēja ierasties, kas vien vēlas, un zāle bija tik pilna, ka vajadzēja stāvēt kājās. Vieni tur ieradis, sajūsmas un kaislības dzīti, citi tādēļ, ka viņiem tas bija pa ceļam uz darbu. Tāpat kā revolūcijas laikā, arī tagad šais krodziņos atradās sievietes patriotes, kas sagaidīja ar skūpstu jaunatnācējus.

Kļuvuši zināmi ari citi zīmīgi fakti.

Ienāca kāds vīrs krodziņā, iedzēra un aizgāja, nosacīdams:

—Krodziniek, manu parādiņu samaksās revolūcija.

Pie krodzinieka pretī Šarona ielai tika izraudzīti revolucionārie pilnvarotie. Vēlēšanu zīmītes salasīja cepures.

Strādnieki sapulcējās Kota ielā pie kāda paukošanas skolotāja, kas mācīja uzbrukšanas paņēmienus. Tur bija ieroču kolekcija, kurā ietilpa koka espadroni, spieķi, nūjas un rapieri. Kādu dienu rapieriem tika noņemti uzgaļi. I ads strādnieks sacīja:

—  Mēs esam divdesmit pieci, bet mani neskaitiet, jo mani uzskata par tūļu. — Šis tūļa, kā vēlāk noskaidrojas, bija Kenisē.

Daži gatavojamie sīkumi pamazām dīvainā kārtā kļuva visiem zināmi. Kāda sieva, slaucīdama savu durvju priekšu, teica kādai citai:

—  Jau ilgāku laiku pilnā sparā tiek taisītas patronas.

Uz ielām atklāti lasīja proklamācijas, adresētas departamentu nacionālajiem gvardiem. Vienai no šīm proklainā-

# cijām bija paraksts: Birto, vīna tirgotājs.

Kādā dienā pie liķieru tirgotavas durvīm Lenuāra tirgū bārdains vīrs uzkāpa uz ietves stabiņa un ar itāliešu akcentu lasīja skaļā balsī dīvairlu rakstu, kas šķita nākam no kādas noslēpumainas varas. Viņam apkārt bija sastājušies ļaužu pulciņi un aplaudēja. Izteicieni, kas visvairāk satrauca pūli, tika savākti un pierakstīti. «… Mūsu mācību izplatišana tiek traucēta, mūsu proklamācijas saplēstas, mūsu lapiņu iznēsātāji izsekoti un iemesti cietumā …» — «… Nekārtības, kas notikušas kokvilnas manufaktūrās, pārvilkušas mūsu pusē vairākus mērenos.» — «…Tautas nākotne veidojas mūsu neredzamajās rindās.» — «… Izvirzās šādi termini: akcija vai reakcija, revolūcija vai kontrrevolūcija. Jo mūsu laikos vairs netic ne inertumam, ne nekustīgumam. Ar tautu vai pret tautu — tāds ir jautājums. Cita nav.» — «…Tai dienā, kad mēs jums vairs nebūsim noderīgi, nomainiet mūs, bet līdz tam brīdim palīdziet mums soļot uz prie1<šu!» Un to visu runāja pilnīgi atklāti.

Citas runas, vēl daudz pārdrošākas, tautai šķita aizdomīgas tieši savas pārdrošības dēļ. 1832. gada 4. aprīlī kāds gājējs uzkāpis uz stabiņa Svētās Margaritas ielas stūrī un kliedzis: «Es esmu babefists!» Bet aiz Babefa tauta noskārta Ziskē.

šis gājējs vēl teica:

— Nost ar privātīpašumu! Kreisā opozīcija ir zaķpastalas un nodevēji. Kad tā grib pierādīt savu taisnību, tā sludina revolūciju. Tā sakās esam demokrāte, lai to nesakautu, un rojāliste, lai nebūtu jākaujas. Republikāņi ir noplukušas vistas. Neuzticieties republikāņiem, pilsoņi darbaļaudis!

—Ciet klusu, pilsoni špik! — uzsauca kāds strādnieks.

Šis sauciens izbeidza runu.

Notika ari noslēpumaini gadījumi.

Pievakarē kāds strādnieks saticis kanāla tuvumā «labi ģērbušos kungu», kas viņam jautājis: «Kurp tu dodies, pilsoni?» — «Mans kungs,» atbildējis strādnieks, «man nav tas gods jūs pazīt.» — «Toties es tevi labi pazīstu.» Un kungs piemetinājis: «Nebaidies! Es esmu komitejas pilnvarotais. Tevi tur aizdomās, ka tu neesi visai uzticams. Zini, ja tu kaut ko izpļāpāsi, mums tas kļūs zināms — tu tiec novērots.» Pēc tam viņš paspiedis strādniekam roku un aizgājis, noteikdams: «Mēs drīz redzēsimies.»

Policija, noklausīdamās, ko cilvēki runā, savākusi dīvainus dialogus, kas bija dzirdami ne tikai krodziņos, bet arī uz ielas:

—       Pacenties, lai tevi drīz uzņem, — teicis kāds audējs sarkankoka mēbeļu galdniekam.

—   Kādēļ?

—   Bus mazliet jāpašauda.

Divi noskranduši gājēji pārmijuši šādus ievērības cienīgus vārdus, kas noteikti oda pēc žakērijas:

—   Kas pār mums valda?

—   Filipa kungs.

—   Nē, buržuāzija.

Būtu maldīgi domāt, ka vārdu «žakērija» mēs lietojam sliktā nozīmē. Žakērijas dalībnieki bija nabadzīgie ļaudis. Bet tiem, kas izsalkuši, ir tiesības.

Kādu citu reizi dzirdēts, ka viens gājējs teicis otram:

—   Mums ir labs uzbrukuma plāns.

No slepenas sarunas, kas notikusi četru vīru starpā, kuri sēdējuši apaļā laukuma grāvī Troņa barjeras tuvumā, uztverts tikai tik daudz:

—       Tiks darīts viss iespējamais, lai viņš vairs nepastaigātos pa Parīzi.

Kas ir šis viņš? Draudu pilna neziņa.

«Galvenie vadoņi», kā mēdza teikt priekšpilsētā, turējās nomaļus. Domāja, ka viņi sanāk kopā saskaņot savu darbību kādā krodziņā Sentestaša baznīcas tuvumā. Kāds vīrs, iesaukts Og., drēbnieku savstarpējās palīdzības biedrības priekšnieks Mondetūra ielā, tika uzskatīts par galveno vidutāju starp vadoņiem un Sentantuāna priekšpilsētu. Tomēr šie vadoņi vienmēr palika ēnā, un nekāds ne-

Apstrīdams pierādījums nespēja mazināt šās atbildes sevišķo lepnumu, ko kāds apsūdzētais parādījis vēlāk Pēru liesas priekšā:

— Kas bija jūsu vadonis?

— Es to neesmu zinājis un netiku arī centies uzzināt.

Pagaidām tie bija tikai vārdi, saprotami, bet nenoteikti: dažreiz tukši minējumi, baumas, tenkas. Taču radās arī «iii norādījumi.

Kāds namdaris, kas strādāja Reijī ielā, taisīdams dēju žogu ap laukumu, kur tika būvēta māja, atrada šai laukumā saplēstas vēstules strēmelīti, kurā vēl varēj.a salasīt šādas rindas:

«… Nepieciešams, lai komiteja kaut ko darītu pret vīru vervēšanu dažādu biedrību sekcijās …»

Un beigu piezīmē:

«Mēs esam dabūjuši zināt, ka ieroču meistara pagalmā Foburpuasonjēra ielā Nr. 5(b) esot pieci vai seši tūkstoši šauteņu. Sekcijai nemaz nav ieroču.»

Par iemeslu tam, ka namdaris uztraucās un parādīja zīmīti saviem kaimiņiem, bija tas, ka dažus sojus tālāk viņš pacēla otru papīrīti, arī saplēstu un vēl nozīmīgāku, kura attēlu mēs te reproducējam, ievērojot, ka šis dīvainais dokuments ir vēsturiski interesants:

K C D 7 Iemācieties šo lapiņu no galvas! Pēc tam to saplēsiet! Cilvēki, kam jūs uzticēsities, lai dara tāpat, tiklīdz jūs tiem būsit nodevuši rīkojumus.

Sveiciens un brālība.

L,

u og a1 fe

Personas, kas toreiz zināja par šo slepeno atradumu, tikai vēlāk saprata četru lielo burtu apslēpto nozīmi: kvinturioni, centurioni, dekurioni, izlūki, bet burti u og ax fe nozīmēja datumu un, proti: 1832. gada 15. aprīlis. Zem katra lielā burta bija ierakstīti vārdi, kuriem sekoja Joti raksturīgi norādījumi. Piemēram: K — Banerels. 8 šautenes. 83 patronas. Uzticams cilvēks. — C — Bubjērs. 1 pistole. 40 patronas. — D — Rotē. 1 rapieris. 1 pistole.

1 mārciņa pulvera. — 1 — Teisjē. 1 zobens. 1 patronsoma. Precīzs. — Terērs. 8 šautenes. Drošsirdīgs, utt.

Beidzot šis namdaris atrada tai pašā būvlaukumā trešo papīrīti, uz kura bija uzrakstīts ar zīmuli, bet ļoti skaidri salasāmi, šads mīklains teksts.1

Vienotība. Blanšārs. Arbrseka, 6.

Barā. Suazs. Skaitļojamā palāta,

Kostjuško. Obrī miesnieks?

2. 2. R.

Kajs Grakhs.

Pārbaudes tiesības. Difons. Fūrs.

2irondistu krišana..Derbaks. Mobjē.

Vašingtons. Pensons. 1 pistole, 86 patr.

Marseljēza.

Tautas suver. Mišels. Kenkampuā. Zobens.

Ošs.

Marso. Platons. Arbrseka.

Varšava. Tiljī, laikraksta «Populaire» pārdevējs.

Godīgais buržuā, kura rokās šī lapiņa bija palikusi, saprata tās nozīmi. Likās, ka šī lapiņa bija Cilvēka tiesību biedrības ceturtā iecirkņa pilnīgs sekciju saraksts ar sekciju vadoņu vārdiem un dzīves vietām. Šodien, kad visi šie fakti, palikuši neziņas miglā, nav nekas vairāk kā vēstures mantojums, tos var publicēt. Jāpiebilst, ka Cilvēka tiesību biedrības dibināšana, šķiet, notikusi vēlāk, nekā atrasts šis papīrs. Varbūt tas bijis tikai uzmetums. .

Taču pēc nodomiem un vārdiem, pēc uzrakstītajiem norādījumiem sāka izpausties reāli fakti.

Popenkūra ielā pie kāda vecu mantu tirgotāja, izdarot kratīšanu, kumodes atvilktnē atrastas septiņas ietinamā papīra lapas, visas vienādi četrkārtīgi gareniski salocītas; šīs lapas apsedza divdesmit sešas ceturtdaļloksnes tāda paša patronu veidā satīta ietinamā papīra un vienu karti, kurā bija lasāmsi

Salpetris…………………………………….. 12 unces

Sērs ………………………………………………. 2 unces

Ogle ………………………………………….. 2 ar pusi unces

Ūdens ……………………………………….. 2 unces

Kratīšanas protokolā minēts, ka atvilktne stipri odusi pēc pulvera.

Kāds mūrnieks, nākdams mājās no darba, aizmirsis

inazu sainīti uz sola Austerlicas tilta tuvumā. Sis sainīlis tika aiznests uz sardzes telpu. Sainīti attaisīja un atlada tajā divus iespiestus dialogus ar Laotjēra parakstu, kādu dziesmu ar virsrakstu «Strādnieki, savienojieties!» un skārda kārbu, pilnu ar patronām.

Kāds strādnieks, dzerdams kopā ar draugu, teicis, ka viņam esot karsti, un licis draugam sevi aptaustīt, bet tas sataustījis zem kamzoļa pistoli.

Grāvī uz bulvāra, nomaļā vietā starp Pērlašēzu un Troņa barjeru, bērni rotaļādamies atrada zem skaidu un mēslu kaudzes maisu, kurā bija veidnis ložu liešanai, koka cilindriņš patronu pagatavošanai, koka bļodiņa ar rnedibu pulvera graudiņiem un mazs čuguna katliņš metāla kausēšanai, kura dibenā bija skaidri redzamas kausēta svina pēdas.

Policijas aģenti, negaidot ierazdamies pulksten piecos no rīta pie kāda Pardona, kas vēlāk kļuva Merī Barikādes sekcijas loceklis un tika nogalināts 1834. gada aprīļa sacelšanās laikā, atrada viņu stāvam pie gultas ar patronām rokā, kuras viņš tikko bija izgatavojis.

Darba pārtraukuma laikā tika ievēroti divi vīri, kas satikās starp Pikpusa un Sarantonas barjerām uz šaura patruļas celiņa starp diviem mūriem pie kāda krodziņa, kura durvju priekšā mēdz spēlēt Siāmas ķegļus. Viens izvilka no blūzes apakšas pistoli un deva to otram. Pasniegdams ieroci, viņš ievēroja, ka no viņa sasvīdušajām krūtīm pulveris bija kļuvis mazliet mitrs. Viņš pārbaudīja pistoli un uzbēra vēl pulveri uz degļa. Pēc tam abi vīri šķīrās.

Kāds Galē, kas vēlāk aprīļa notikumu laikā tika nogalināts Bobūra ielā, lielījās, ka viņam esot mājās septiņi simti patronu un divdesmit četri šautenes krami.

Kādudien valdībai paziņots, ka priekšpilsētā izdalīti ieroči un divsimt tūkstoši patronu. Pēc nedēļas izdalīja trīsdesmit tūkstošus patronu. Jāatzīmē, ka policijas rokās neviena patrona nenonāca. Kādā pārķertajā vēstulē bija rakstīts: «Nav vairs tālu tā diena, kad pulksten četros no rīta astoņdesmit tūkstoši patriotu ķersies pie ieročiem.»

Sis rūgšanas process notika atklāti, varētu gandrīz teikt, mierīgi. Nenovēršamā sacelšanās mierīgi gatavoja negaisu valdības acu priekšā. Visas šās pagaidām apslēptās, bet jau nojaušamās krīzes īpatnības bija saskatāmas. Buržuā miermīlīgi sarunājās ar strādniekiem par to, kas gatavojās. Mēdza apjautāties: «Kā ar sacelšanos?» — tāda pašā tonī, kādā apjautātos: «Kā klājas jūsu sievai?»

Kāds mēbeļu tirgotājs Moro ielā jautāja:

—   Nu, kad tad jūs sāksit?

Kāds cits bodnieks sacīja:

—           Drīz sāksies. Es to zinu. Pirms viena mēneša jūsu -bija piecpadsmit tūkstoši, tagad jūsu ir divdesmit pieci tūkstoši.

Viņš piedāvāja savu šauteni, bet kaimiņš piedāvāja mazu pistoli, ko gribēja pārdot par septiņiem frankiem.

Revolūcijas drudzis pieņēmās. Neviens Parīzes vai Francijas kaktiņš nebija izņēmums. Sī artērija pulsēja visur. Līdzīgi membrānai, kas rodas no zināmiem iekaisumiem un izveidojas cilvēka ķermenī, slepeno biedrību tīkls sāka izplatīties pa visu zemi. No atklātās un reizē slepenās Tautas draugu asociācijas radās Cilvēka tiesību biedrība, kura kādu savu kārtējo rīkojumu datēja šādi: Pliviozā, republikāniskās ēras 40. gadā, — tā biedrība, kurai bija lemts pārdzīvot pat zvērināto tiesas spriedumu par tās likvidēšanu un kura nešaubīdamās deva savām sekcijām šādus zīmīgus nosaukumus:

Pīķi.

Trauksmes zvans.

Signāllielgabals.

Frīģiešu cepure.

21. janvāris.

Ubagi.

Klaidoņi.

Uz priekšu.

Robespjērs.

Nivelieris.

Pienāks laiks.

Cilvēka tiesību biedrība radīja Darbības biedrību. Tie bija nepacietīgie, kas atšķēlās un aizskrēja priekšā. Citas apvienības lūkoja rast papildinājumu lielajās un vecākajās biedrībās. Sekciju dalībnieki sūdzējās, ka viņus raustot uz visām pusēm. Tā radās Gailu biedrība un Pilsētu pašvaldību organizatoriskā komiteja. Tā radās apvienības cīņai par preses brīvību, personas brīvību, tautas izglītību, cīņai pret netiešiem nodokļiem. Pēc tam Strādnieku —< vienlīdzības cīnītāju biedrība, kas sadalījās trīs frakcijās:vienlīdzības cīnītājos, komunistos un reformistos. Pēc tam

Bastīlijas armija, militāri organizētas kohortas veids, kur ik četrus vīrus komandēja kaprālis, desmit — seržants, divdesmit — jaunākais leitnants, četrdesmit — leitnants; tajā nekad savstarpēji nebija pazīstami vairāk kā pieci cilvēki. So izdomu, kur piesardzība apvienota ar drošsirdību, šķiet, bija apzīmogojis Venēcijas ģēnijs. Centrālajai komitejai, kas atradās priekšgalā, bija divas rokas — Darbības biedrība un Bastīlijas armija. Leģitīmistu biedrība Uzticības bruņinieki sēja nemieru starp šīm republikāniskajām apvienībām. Tā tika atmaskota un padzīta.

Parīzes biedrībām bija atzarojumi lielākajās pilsētās. Lionā, Nantē, Lillē un Marseļā bija savas Cilvēka tiesību, Karbonāru, Brīvo cilvēku biedrības. Eksā darbojās revolucionāru biedrība, kas saucās Kugurda. So vārdu esam jau minējuši. /

Parīzē Senmarso priekšpilsēta dūca turpat vai gluži kā Sentantuāna priekšpilsēta, un mācību iestādēs nebija mazāks satraukums kā priekšpilsētās. Kafejnīca Sentjasenta ielā un krodziņš Septiņi biljardi Matirensenžaka ielā bija studentu sanāksmju vieta. Ābeces draugu biedrība, kas bija cieši saistīta ar Anžē savstarpējās palīdzības biedrību un Eksas Kugurdu, kā redzējām, sapulcējās Mizēna kafejnīcā. Sie paši jaunieši, kā jau sacījām, satikās arī kādā krodziņā, kas saucās «Korinta», Mondetūra ielas tuvumā. Sīs sanāksmes bija slepenas. Citas, cik apstākļi atļāva, bija arī atklātas, un par to izaicinošo drosmi var spriest pēc kādas vēlāk notikušas pratināšanas fragmenta: «Kur šī biedrība pulcējās?» — «Miera ielā.» — «Pie kā?» — «Uz ielas.» — «Kādas sekcijas tur piedalījās?» — «Viena pati.» — «Kura?» — «Manuela sekcija.» — «Kas bija tās vadonis?» — «Es.» — «Jūs vēl esat pārāk jauns, lai būtu pieņēmis viens pats tik svarīgu lēmumu — uzbrukt valdībai. No kurienes jūs saņēmāt instrukcijas?» — «No Centrālās komitejas.»

Armijā arī modās satraukums, ko vēlāk pierādīja nemieri Belforā, Linevilā un Epinālā. Nemiernieki lika cerības uz piecdesmit otro pulku, uz piekto, astoto, trīsdesmit septīto un divdesmito jātnieku pulku. Burgundijā un dienvidu pilsētās tika stādīts Brīvības koks, tas ir, tika iesprausta kārts, kurai galā uzmauca jakobīņu cepuri.

Tāds bija stāvoklis.

So stāvokli, kā jau sākumā minēts, stiprāk un asāk nekā citi iedzīvotāji izjuta Sentantuāna priekšpilsēta. Tieši tur atradās centrs.

Sī vecā priekšpilsēta, apdzīvota kā skudru pūznis, strādīga, drosmīga un nikna kā bišu strops, trīcēja aiz nepacietības, gaidot eksploziju. Viss tur rosījās, bet darbs tādēļ netika pārtraukts. Nekas nevarētu radīt priekšstatu par šo dzīvo un drūmo ainu. Priekšpilsētā zem bēniņu jumtiem slēpās drausmīga nabadzība; tur varēja atrast arī cilvēkus ar sevišķi kvēlu un izcilu prātu. Bet tieši nabadzība un prāts ir jo sevišķi bīstams galējību savienojums.

Sentantuāna priekšpilsētai bija vēl arī citi dumpošanās cēloņi: tā allaž smagi izjuta tirdzniecības krīzes, bankrotus, streikus, bezdarbu, kas pavada lielus politiskus satricinājumus. Revolūcijas laikā trūkums vienlaikus ir cēlonis un sekas. Cirstais sitiens skar pašu. Šie iedzīvotāji, pilni lepnas tikumības, spējīgi slēpt sevī augstāko dvēseles degsmi, vienmēr gatavi ķerties pie ieročiem, viegli uzliesmojoši, satracināti, neizdibināmi, pielādēti ar sprāgstvielu, šķita gaidām tikai dzirksteles uzkrišanu. Ikreiz, kad pie apvāršņa, notikumu vēja dzītas, lidinās īstas dzirksteles, nevar nedomāt par Sentantuāna priekšpilsētu un par baigo nejaušību, kas novietojusi pie Parīzes vārtiem šo ciešanu un ideju pulvera mucu.

Antuana priekšpilsētas krodziņi, ne reizi vien pieminēti iepriekšējā aprakstā, ieguvuši vēsturisku popularitāti, jferriieru laikos tur vairāk reibst no runām nekā no vīna. Tur virmo pravietisks gars un nākotnes dvesma, kas piepilda sirdis un pacilā dvēseles. Antuāna priekšpilsētas krodziņi atgādina Aventīna pakalna pagrabiņus, kuri atradās virs sibillas alas un kurus pildīja svētās vēsmas, kas plūda no alas dzīlēm, — pagrabiņus, kuru galdiņi bija gandrīz kā trijkāji un kuros tika dzerts dzēriens, ko Ennijs sauc par sibillu vīnu.

Sentantuāna priekšpilsēta ir tautas spēku glabātuve. Re-volucionārais satricinājums rada tajā plaisas, pa kurām izverd tautas suverenitāte. Šī suverenitāte var rīkoties aplam, var kļūdīties kā kura katra cita, bet, arī maldījusies, tā paliek dižena. Par to Var teikt tāpat kā par aklo ciklopu — Ingens

03. gadā atkarībā no tā, vai ideja bijusi laba vai slikta, v i i diena bijusi fanātisma vai entuziasma apdvesta, no Scntantuāna priekšpilsētas nāca laukā te mežoņu leģioni, It varoņu pulki.

Mežoņi. Noskaidrosim šo vārdu. Šie izspūrušie cilvēki, Līs radošā revolucionārā haosa dienās, noplīsuši, rēcoši, neganti, pacēluši rungas, izslējuši pīķus, traucās uz veco satricināto Parīzi, — ko viņi gribēja? Viņi prasīja darīt l. ilu spaidiem, darīt galu tirānijai, darīt galu zobena cil.isanai, prasīja darbu vīrietim, skolu bērniem, sabiedrisku gādību sievietei, brīvību, vienlīdzību, brālību, maizi visiem, domas visiem, pasaules pārvēršanu paradīzē, progresu; un šo svēto, labo un lēnīgo progresu viņi pieprasīja, novesti līdz galējam izmisumam, neapjēgdami, ko dara, briesmīgi, puskaili, ar rungām rokās, rēcieniem uz lūpām. Tie bija mežoņi, jā, tomēr civilizācijas mežoņi.

Ar niknu drosmi viņi sludināja tiesības, kaut vai ar bailēm un šausmām gribēja piespiest cilvēku dzimumu dzīvot paradīzē. Viņi šķita esam barbari, bet bija glābēji. Viņi pieprasīja gaismu, paši staigādami tumsas maskās.

Iepretim šiem cilvēkiem — nikniem un briesmīgiem, mēs to atzīstam, bet nikniem un briesmīgiem labā dēļ — ir arī citādi cilvēki — smaidoši, tērpti izšūtās zelta drānās, ar lentām un zvaigznēm, zīda zeķēs, ar baltām spalvām, dzelteniem cimdiem, lakotās kurpēs, kuri, atspiedušies ar elkoņiem uz samta segta galda līdzās marmora kamīnam, rāmi uzstāj par pagātnes, viduslaiku, dievišķo tiesību, fanātisma, tumsonības, verdzības, nāves soda un kara saglabāšanu un atbalstīšanu, klusā balsī un godbijīgi slavinādami šķēpu, sārtu un ešafotu. Runājot par sevi, ja mēs būtu spiesti izvēlēties starp civilizācijas barbariem un barbarisma civilizētajiem, — mēs izraudzītos barbarus.

Bet, paldies dievam, ir iespējama arī cita izvēle. Lēkt bezdibenī nav vajadzīgs ne nākotnes, ne pagātnes dēļ. Ne despotismu, ne teroru. Mēs gribam sasniegt progresu, ejot pa nolaidenu taku.

Dievs par to gādās. Stāvumu nolīdzināšana — tā ir dieva politika.

## 6 Anžolrass un viņa palīgi

Ap šo laiku Anžolrass, paredzēdams iespējamos notikumus, izdarījakaut ko līdzīgu slepenai pārbaudei.

Visi pulcējās slepenajā sanāksmē Mizēna kafejnīcā.

Iepīdams savā runā dažas mīklainas, bet zīmīgas metaforas, Anžolrass teica:

—   Derētu zināt, kas mums ir un uz ko mēs varam paļauties. Ja mēs gribam, lai mums būtu cīnītāji, tad tie jāsagādā. Jābūt, ar ko karot. Tas nevar kaitēt. Gājējiem aizvien ir vairāk izredžu tikt nobadītiem, ja uz ceļa ir vērši, nekā tad, ja to tur nav. Tādēļ pārskaitīsim mazliet savu ganāmpulku. Cik mūsu ir? Nav vērts atlikt šo darbu uz rītdienu. Revolucionāriem vienmēr jāsteidzas; progresam nav daudz laika. Neuzticēsimies nejaušībai. Neļausim sevi pārsteigt. Jāpārbauda no jauna visas šuves, kādas esam nošuvuši, un jāapskata, vai tās ir stipras. Šis darbs jāpaveic līdz galam šodien pat. Tu, Kurfeirak, apskatīsi politehniķus. Šodien ir viņu atpūtas diena. Šodien trešdiena. Un jūs, Feijī, jūs apskatīsit tos, kas ir Glasjērā, vai ne? Kombefērs apsolījis aiziet uz Pikpusu. Tur viss pamatīgi vārās. Baorels apmeklēs Estrapadu. Pruvēr, masoni kļūst vēsāki; tu mums atnesīsi ziņas par ložu Grenelsentonorē ielā. Zoli dosies uz Dipijtrēna klīniku un pataustīs pulsu medicīnas skolai. Bosjē izdarīs mazu pastaigu līdz tiesu palātai un aprunāsies ar tieslietu kandidātiem. Es pats uzņemos painteresēties par Kugurdu.

—  Viss kārtībā, — teica Kurfeiraks.

—   Nē.

—   Kas tad vēl?

—   Kāda ļoti svarīga lieta.

—   Kāda? — jautāja Kombefērs.

—   Mēnas barjera, — Anžolrass atbildēja.

Anžolrass uz mirkli iegrima pārdomās un tad atsāka:

—   Pie Mēnas barjeras dzīvo marmorkaļi, gleznotāji, tēlnieku mācekļi. Tie ir jūsmīgi zēni, taču var ātri atvēst. Es nezinu, kas ar viņiem kopš kāda laika notiek. Viņi domā par ko citu. Viņu degsme apdziest. Viņi pavada laiku, spēlēdami domino. Ar viņiem steidzami jāparunā, nedaudz, toties spēcīgi. Viņi sapulcējas pie Rišfē. Tur viņtls var sastapt starp divpadsmitiem un vieniem. Sais pelflo. vajadzētu uzpūst uguni. Te es biju cerējis uz aizmārllgo Mariusu, kas vispār ir lāga zēns, bet viņš vairs ner/idas. Man būtu vajadzīgs kāds, ko aizsūtīt uz Mēnas l.u jeru. Taču man vairs nav cilvēku. Un es? — ieteicās Grantērs. — Es taču esmu te.

—  Tu?

—  Jā.

—       Tu, lai pamācītu republikāņus! Tu, lai principu vārdā Iekvēlinātu atdzisušās sirdis!

—   Kādēļ ne?

—  Vai tad tu vari būt kaut kam derīgs?

—  Es atļaujos tā domāt, — sacīja Grantērs.

—  Tu nekam netici.

—   Es ticu tev.

—   Grantēr, vai gribi man izdarīt kādu pakalpojumu?

—   Kādu vien vēlies. Varu pat notīrīt tev zābakus.

—       Nu, tad nejaucies mūsu darīšanās! Vari sūkt savu absintu.

—  Tu esi nepateicīgs, Anžolras.

—       Tu būtu tas cilvēks, kas aizies uz Mēnas barjeru! Vai tu būtu uz to spējīgs?

—       Esmu spējīgs noiet uz leju pa Grē ielu, pāriet pāri Senmišela laukumam, doties pa Prinča ielu līdz Vožirāra ielai, tad garām Karmelītiem, iegriezties Asasa ielā, aiziet līdz šeršmidī ielai, atstāt aiz muguras Kara padomi, izskriet cauri Vecajai Tilēriju ielai, pārjozt pār bulvāri, paiet pa Mēnas šoseju, iziet cauri barjerai un ierasties pie Rišfē. Uz to es esmu spējīgs. Arī mani zābaki uz to ir spējīgi.

—   Vai tu kaut cik pazīsti tos biedrus pie Rišfe?

—   Ne visai. Mēs tikai esam uz «tu».

—   Ko tad tu viņiem teiksi?

—       Parunāšu ar viņiem par Robespjēru, velns parāvis! Par Dantonu. Par principiem.

—  Tu?!

—       Es. Pret mani visi ir netaisni. Bet, ja es ko uzņemos, tad sargieties! Esmu lasījis Pridomu, pazīstu Sabiedrisko līgumu, zinu no galvas Otrā gada konstitūciju. «Pilsoņa brīvība beidzas tur, kur sākas cita pilsoņa brīvība.» Un tu mani turi par pēdējo tumsoni? Man atvilktnē ir kāda veca asignācija. Cilvēka tiesības, tautas suverenitāte, velns lai parauj! Es esmu mazliet pat ebertists. Ar pulksteni rokā es varu bez apstājas runāt sešas stundas no vietas par brīnišķīgākajām lietām.

—   Esi taču nopietns! — sacīja Anžolrass.

—   Esmu pat nikns, — Grantērs atbildēja.

Anžolrass mirkli padomāja un sakustējās, šķiet, bija ko izlēmis.

— Grantēr, — viņš teica ar uzsvaru, — esmu ar mieru tevi izmēģināt. Dodies uz Mēnas barjeru!

Grantērs dzīvoja mēbelētā istabā turpat līdzās Mizēna kafejnīcai. Viņš izgāja un pēc piecām minūtēm atgriezās. Viņš bija devies uz māju uzvilkt vesti, kādas valkāja Robespjēra laikā.

—   Sarkanā, — viņš sacīja, ienākdams un cieši raudzīdamies Anžolrasā.

Pēc tam sparīgi uzsita ar delnu pa abiem spilgti sarkanajiem vestes atlokiem uz krūtīm.

Un, piegājis klāt Anžolrasain, pačukstēja tam ausī:

—   Esi mierīgs!

Apņēmības pilns, viņš uzmauca galvā cepuri un aizgāja.

Pēc stundas ceturkšņa Mizēna kafejnīcas dibenistaba bija tukša.

Visi Ābeces draugi bija izklīduši katrs savās gaitās. Anžolrass, kas bija solījies apmeklēt Kugurdu, aizgāja pēdējais.

Kugurdas biedri no Eksas, kuri atradās Parīzē, mēdza toreiz pulcēties Isī ielejā vienā no pamestajām akmeņlauztuvēm, kādu ir visai daudz šajā Sēnas pusē.

Anžolrass, soļodams uz satikšanās vietu, pārdomāja situāciju. Notikumu nopietnība bija acīm redzama. Kad notikumi, kas ir kādas apslēptas sabiedriskās slimības vēstneši, attīstās lēnām, niecīgākā komplikācija tos aptur un sarežģī. Sī parādība ir par cēloni sabrukumam un atdzimšanai. Anžolrass saskatīja mirdzošu augšuplidojumu zem tumšā nākotnes pārsega. Kas zina? Varbūt šis brīdis jau tuvojas. Tauta, kas no jauna izcīna savas tiesības, — cik lieliski! Revolūcija, kas no jauna majestātiski atgūst Franciju un saka pasaulei: «Turpinājums rīt!» Anžolrass bija apmierināts. Kalve karsti kurējās. Šai pašā brīdī aiz viņa stiepās pulvera taka — pa visu Parīzi iz-

Kaisītie draugi. Domās viņš salīdzināja Kombefēra filozolisko un iekšējās pārliecības pilno daiļrunību ar pasaules pilsoņa Feijī entuziasmu, ar Kurfeiraka dedzīgumu, haorela smiekliem, Žana Pruvēra skumjām, Zoli zināšanām, Bosjē sarkasmu, — tie bija sava veida elektrības sprakšķi, kam vienlaikus un visur seko dzirksteļu izšķilšanas. Visi piedalās šai darbā. Nav šaubu, ka rezultāts atbildīs pūliņiem. Tas ir labi. Te viņš atcerējās Grantēru. «Pag,» viņš nodomāja, «Mēnas barjera man gandrīz pa ceļam. Ja es aizietu līdz Rišfē? Paskatīsimies mazliet, ko dara Grantērs un kā viņam veicas.»

Vožirāra tornī nosita viens, kad Anžolrass aizsniedza Rišfē pīpētavu. Viņš atrāva durvis, ienāca, sakrustoja rokas, ļaudams aizcirsties durvīm, kas viņam iesita pa muguru, un sāka apskatīt zāli, pilnu galdiem, cilvēkiem un dūmiem.

Kāda balss dārdēja šai dūmakā, un šo balsi pastāvīgi pārtrauca kāda cita. Tas bija Grantērs, kas strīdējās ar savu pretinieku.

Grantērs sēdēja ar seju pret kādu vīru pie lāsaina marmora galdiņa, kas bija nosēts ar domino kauliņu zvaigznājiem; viņš sita ar dūri pa marmoru, un, lūk, ko Anžolrass izdzirdēja:

—   Dubultseši.

—   Četri.

—   Cūka! Man tādu nav.

—   Tu esi pagalam. Divi.

—   Seši.

—   Trīs.

—   Viens.

—   Mans gājiens.

—   Četri punkti.

—   Pamaz.

—   Tev jāspēlē.

—   Es izdarīju milzīgu kļūdu.

—   Tu gāji pareizi.

—   Piecpadsmit.

—   Vēl septiņi.

—       Tagad man ir divdesmit divi. (Domīgi.); Divdesmit divi!

—       Tu nebiji gaidījis dubultsešnieku. Ja es ar to būtu gājis pašā sākumā, visa spēle būtu bijusi citāda.

—  Vēlreiz divnieks. Vieninieks.

—  Viens! 5e tev pieci.

—  Man nav.

—   Bet vai tad tu to neizliki?

—  Jā.

—  Tukšais.

—       Tev nu gan ir laime! Vai, kā tev laimējas! (Ilga domāšana.) Divi.

—   Viens.

—  Man nav ne pieci, ne viens. Tas tev diez kā nepatīk.

—  Domino.

—  Ak, tu suns tāds!

## OTRA GRAMATA EPONĪna

.

## 1 Cīrulīša lauks

Mariuss bija bijis aculiecinieks negaidīto notikumu atrisinājumam lamatās, uz kuru pēdām viņš bija uzvedis Žavēru; bet, tiklīdz Žavērs bija atstājis būdu, aizvezdams trijos fiakros savus gūstekņus, Mariuss savukārt pazuda no mājas. Pulkstenis bija tikai deviņi vakarā. Mariuss devās pie Kurfeiraka. Kurfeiraks bija pametis savu pastāvīgo dzīves vietu Latīņu kvartālā un «politisku apsvērumu dēļ» aizgājis dzīvot uz Stiklu ielu; šis kvartāls piederēja pie tiem, kur tajos laikos labprāt mitinājās dumpinieki. Mariuss teica Kurfeirakam:

—   Es atnācu pie tevis pārnakšņot.

Kurfeiraks izvilka vienu no saviem diviem gultas matračiem, noklāja to zemē un sacīja:

—   Kārtībā.

Otrā dienā pulksten septiņos no rīta Mariuss atgriezās savā būdā, samaksāja īri un to, kas pienācās Pentermātei, sakrāva rokas rateļos grāmatas, gultu, galdu, kumodi un divus krēslus un aizgāja, neatstādams adresi, tā ka otrā rītā, kad Žavērs ieradās nopratināt Mariusu par vakardienas notikumiem, viņš sastapa tikai Pentermāti, kas viņam paskaidroja:

—   Aizvāciesl

Pentermāte bija pārliecināta, ka Mariusam ir kads sakars ar naktī notvertajiem zagļiem.

—        Kas to būtu domājis! — viņa iesaucās, pļāpādama ar kaimiņmāju durvju sardzēm, — šitāds jauneklis, izskatījās tīri pēc meitenes!

Tik pēkšņai dzīvokļa maiņai Mariusam bija divi iemesli. Pirmais bija tas, ka viņam tagad bija bailes no šās mājas, kur viņš bija redzējis tik tuvu un visā kailumā pretīgāko un negantāko sociālo kropļojumu, kas varbūt bija vēl briesmīgāks nekā nelietis bagātnieks, — viņš bija redzējis nelieti nabagu. Otrs iemesls bija tas, ka viņš negribeja figurēt tiesas prāvā, kas droši vien sekos, un būt par liecinieku pret Tenardjē.

Žavērs nodomāja, ka jaunajam cilvēkam, kura vārdu viņš neatcerējās, uznākušas bailes un tas aizbēdzis vai varbūt pat nemaz nebija pārnācis mājās, kamēr te bija izliktas lamatas; viņš tomēr centās Mariusu sameklēt, bet tas neizdevās.

Pagāja viens mēnesis, tad otrs. Mariuss vēl aizvien dzīvoja pie Kurfeiraka. No kāda praktizējoša advokāta, parasta tiesas apmeklētāja, viņš dabūja zināt, ka Tenardjē ieslodzīts vieninieka kamerā. Katru pirmdienu Marinss nodeva Forsas cietuma kancelejā piecus frankus, domātus Tenardjē.

Mariuss, kuram pašam naudas vairs nebija, aizņēmās šos piecus frankus no Kurfeiraka. Tā bija pirmā reize viņa mūža, kad viņš aizņēmās naudu. Šie pieci kārtējie franki bija divkārša mīkla: Kurfeirakam, kas tos aizdeva, un Tenardjē, kurš tos saņēma. «Kur viņš tos liek?» domāja Kurfeiraks. «No kurienes tie man varētu nākt?» brīnījās Tenardjē.

Mariuss tomēr bija gauži noskumis. Atkal viss ieslīdzis necaurredzamā tumsā. Viņš vairs nekā neredzēja nākotnē; dzīve bija no jauna iegrimusi noslēpumā, kur viņš taustīdamies maldījās. Vienu mirkli šai tumsā viņš bija atkal redzējis ļoti tuvu pazibam jauno meiteni, ko mīlēja, sirmgalvi, kurš šķita esam tās tēvs, — šīs nepazīstamās būtnes, kas vienīgās viņu saistīja pie dzīves un bija viņa vienīgā cerība pasaulē; un brīdī, kad viņš tās cerēja satvert, kāda vēsma bija aiznesusi šīs ēnas sev līdzi. Ne mazākā pārliecības un patiesības dzirkstelīte nebija uzliesmojusi viņā pat no šā briesmīgā trieciena. Nebija iespējami nekādi minējumi. Viņš nezināja vairs pat tās vārdu, ko agrāk domājās zinām. Skaidrs, tā nebija Ursula. Un «Cīrulītis» bija tikai iesauka. Bet ko lai domā par sirmgalvi? Vai tas tiešām slēpās no policijas? Mariusam iešāvās prātā strādnieks ar sirmajiem matiem, kuru viņš bija saticis Invalīdu nama tuvumā. Tagad šķita iespējams, ka šis strādnieks un Baltais kungs bija viena un tā pati persona. Tātad viņš pārģērbjas? Šai cilvēkā bija kaut kas varonīgs un kaut kas aizdomīgs. Kāpēc viņš nebija saucis palīgā? Kāpēc bija bēdzis? Vai viņš bija vai nebija jauna-, meitenes tēvs? Un, beidzot, vai viņš tiešām bija tas virs, kuru Tenardjē šķita pazīstam? Vai Tenardjē nevarēja pārskatīties? Tik daudz neatrisināmu problēmu! Tiesa, tas viss nemazināja Luksemburgas dārzā redzētās jaunās mc i Ienes eņģelisko burvību. Mokpilnas skumjas; Mariusa sirdī plosījās kaislība, tumsa aizplīvuroja viņa acis. Kaut kas viņu atgrūda, kaut kas pievilka, un viņš bija kā sakalts. Viss pagaisis, tikai ne mīlestība. Viņš bija zaudējis pat mīlestības instinktu un tās pēkšņos uzliesmojumus. Parasti tā liesma, kas mūs dedzina, mazliet mūs arī apgaismo un izstaro kādu derīgu atspīdumu. Šos apslāpētos kaislības padomus Mariuss vairs pat nedzirdēja. Nekad viņš sev neteica: «Vai man neaiziet tur? Varbūt darīt šādi…» Tā, kuru viņš vairs nevarēja saukt par Ursulu, acīmredzot kaut kur mita; Mariusam nebija ne jausmas, kur lai viņš to meklē. Viņa dzīve tagad bija izklāstāma pāris vārdos: pilnīga neziņa necaurredzamā miglā. Atkal, atkal viņu redzēt! Viņš to joprojām alka, bet vairs nemaz necerēja.

Kā par nelaimi, no jauna uzmācās arī trūkums. Viņš juta pavisam tuvu sev aiz muguras tā ledaino elpu. Šo vētraino notikumu laikā, nu jau labi sen, viņš bija pārtraucis savu darbu, un nav nekā bīstamāka par pārtrauktu darbu; līdz ar to zūd arī paradums strādāt. Paradums, ko viegli atmest, bet grūti atgūt.

Zināms kvantums sapņainības ir noderīgs, tāpat kā mērena deva narkozes. Tā nomierina nodarbinātā prāta drudzi, kas dažkārt ir jo smags, un rada prātā maigu un vēsu miglu, kura nogludina tīrās domāšanas pārāk asos apveidus, aizpilda vienā otrā vietā tukšumus un atstarpes, sasaista kopus atsevišķās ideju grupas un notušē to asos stūrus. Bet pārmērīga sapņainība pazudina. Ak vai! prāta darbiniekam, kas, pametis domu augstumus, ļaujas vienīgi sapņiem! Viņš domā, ka atkal varēs viegli pacelties, un iestāsta sev, ka galu galā tas ir viens un tas pats. Maldi!

Domāšana ir prāta darbs, sapņošana — tā bauda. Aizstāt domāšanu ar sapņošanu ir tas pats, kas neatšķirt indi no barības.

Mariuss — kā atceramies — tieši ar to bija sācis. Viņu bija sagrābusi kaislība un beidzot iemetusi bezveidīga, dziļdziļā himeru valstībā, No mājas tad mēdz iziet tikai tšpēc, Jai pasapņotu. Laiska dzīvības vilkšana. Mutuļojošs un reizē sastindzis bezdibenis. Bet, jo mazāk tika strādāts, jo vairāk pieauga trūkums. Tas ir dabas likums. Cilvēks, nododamies sapņiem, parasti kļūst izšķērdīgs un gļēvs; dīkais prāts nespēj piemēroties ierobežojumiem. Šādā dzīves veidā labais ir sajaukts ar ļauno: gļēvulība ir postoša, bet augstsirdība — veselīga un laba. Taču nabadzīgs, devīgs un cēls cilvēks, kas nestrādā, ir pazudis. Līdzekļi izsīkst, vajadzības pieaug.

Tā ir liktenīga slīpne2 uz kuras nokļūst paši godīgākie un stiprākie, tapat kā vājākie un netikumīgākie, un tā noved pie vienas vai otras no divām aizām — pašnāvības vai nozieguma.

Ja cilvēks pieradis iziet no mājām, lai pasapņotu, tad pienāks diena, kad viņš izies no mājām, lai mestos atvarā.

Pārmērīga sapņošana rada Eskusus un Lebrā.

Mariuss gāja uz leju pa šo slīpni lēniem soļiem, cieši vērdamies tajā, kuru viņš vairs neredzēja. Tas, ko nupat teicām, liekas dīvaini, un tomēr tā ir patiesība. Sirds dziļumos iedegas atmiņas par zudušu būtni, jo vairāk tā liekas zudusi, jo gaišāk tā mirdz; izmisusī un drūmā dvēsele redz šo mirdzumu pie sava apvāršņa; tā ir dvēseles nakts zvaigzne. Viņa — tā bija vienīgā Mariusa doma. Viņš ne par ko citu nedomāja; viņš neskaidri juta, ka vecais uzvalks kļuvis nepieklājīgs un jaunais uzvalks jau kļuvis par vecu uzvalku, ka krekli novalkāti, ka cepure novalkāta, ka zābaki novalkāti, tas ir, ka viņa dzīve ir novalkāta, un domāja: «Kaut tikai es varētu viņu vēl redzēt pirms nāves!»

Mariusam bija palikusi tikai viena brīnišķa doma —» ka Viņa bija mīlējusi, ka viņas skatiens to bija pateicis, ka viņa nezināja vārdu, bet pazina tā dvēseli un ka varbūt tur, kur viņa šobrīd atradās, lai kur būtu šī noslēpumainā vieta, viņa vēl aizvien to mīlēja. Kas zina, vai viņa par Mariusu tāpat nedomāja, kā tas domāja par viņu? Dažreiz neizskaidrojamos brīžos, kādi uzbango ikviena mīlētāja sirdī, kad ir pamats tikai skumjām un tomēr sajūt neskaidru prieka uzplūdu, viņš sev teica: «Tās ir viņas domas, kas atlido pie manis!» Pēc tam piebilda: «Varbūt arī manas domas aizlido pie viņas.»

Sī ilūzija, par kuru viņš brīdi vēlāk kratīja galvu, paguva tomēr iemest dvēselē staru, kas dažkārt atgādināja cerību. Laiku pa laikam, it īpaši vakara stundās; kas visvairāk uzvēda skumjas sapņotājiem, viņš ierakstīja savā burtnīcā, kura kalpoja tikai šim nolūkam, vistīrāko, nesavtīgāko, ideālāko no sapņiem, ar kādiem mīlestība pildīja viņa būtību. Viņš to sauca — «rakstīt viņai».

Aplam būtu domāt, ka viņa prāts bija aptumšojies. Gluži otrādi. Viņš bija zaudējis spēju strādāt un neatlaidīgi virzīties uz noteiktu mērķi, bet vairāk nekā jebkad viņam piemita gaišredzīgums un tiešums. Mariuss redzēja mielīgā un reālā, kaut arī neparastā gaismā to, kas norisa acu priekšā, pat pavisam vienaldzīgus notikumus vai cilvēkus, par visu viņš izteica pareizu spriedumu, taču ar neslēptu grūtsirdību un atklātu vienaldzību. Viņa prāts, gandrīz zaudējis cerības, mita un lidinājās augstumos.

Šādā prāta stāvoklī viņam nekas nepagāja secen, nekas viņu nespēja pievilt, un ik brīdi viņš saredzēja dzīves, cilvēces un likteņa būtību. Laimīgs pat dziļākajās skumjās ir tas, kam dievs dāvājis mīlestībai un nelaimei atvērtu dvēseli! Kurš nav redzējis pasaules parādības un cilvēka sirdi šai divējādā apgaismojumā, tas nav redzējis nekā īsta un nekā nezina.

Dvēsele, kas mīl un cieš, ir cildena.

Taču dienas sekoja cita citai, bet nekas jauns nenotika. Viņam tikai likās, ka drūmais ceļa gabals, kas vēl jānoiet, ar katru mirkli kļūst īsāks. Viņam šķita, ka jau skaidri saredz šās bezdibenīgās nogāzes malu.

«Vai patiesi vairs nepagūšu viņu redzēt?!» Mariuss klusībā sev jautāja.

Kad pa Senžaka ielu esam uzkāpuši kalnā, atstādami sānis barjeru, un gājuši kādu laiku pa senā iekšējā bulvāra kreiso pusi, mēs nonākam līdz Santē ielai, pēc tam līdz Glasjēra ielai un mazu gabaliņu šaipus Gobelēnu upītes ieraugām kaut ko līdzīgu laukam, kas visā garajā un vienmuļajā Parīzes bulvāru joslā ir vienīgā vieta, kur Reisdāls būtu labprāt vēlējies apsēsties.

Nez kādēļ tur viss izdveš skaistumu: zaļā pļaviņa ar pāri izstieptām virvēm, uz kurām vējā žāvējas dažādi drēbju kankari; Luija XIII laikā celtā vecā ferma ar augstu jumtu, kuru dīvaini sašķeļ mansardi; pussagruvuši žogi; šur tur pazib ūdens starp papelēm; sievietes, smiekli, čalas; apvāršņa malā Panteons, koks pie Kurlmēmo skolas, Valdegrasas baznīca — melna, smagnēja, fantastiska, jocīga, krāšņa, bet tālāk Dievmātes katedrāles drūmie četrstūrainie torņi.

Varbūt tādēļ, ka šo vietu vērts redzēt, reti kāds tur ierodas. Labi, ja piecpadsmit minūšu laikā te pabrauc garām kādi divriči vai smagais ormanis.

Reiz gadījās, ka Mariusa vientuļās pastaigas bija viņu atvedušas šai zemes stūrītī ūdens tuvumā. Todien šai bulvārī notika rets gadījums — parādījās kāds gājējs. Mariuss, dīvaini pārsteigts par šās gandrīz mežonīgās vietas burvīgumu, apjautājās garāmgājējam:

—   Kā sauc šo vietu?

Garāmgājējs atbildēja:

—   Cīrulīša lauks. — Un piemetināja: — Tieši te Ulbahs nogalināja ganu meiteni no Ivrī.

Bet pēc vārda «Cīrulīša» Mariuss vairs nekā nedzirdēja. Aizsapņojoties mēdz uznākt tādi pēkšņa sastinguma brīži, ko var izraisīt viens vienīgs vārds. Domas piepeši koncentrējas ap vienu tēlu un nav vairs spējīgas neko citu uztvert. «Cīrulītis» bija vārds, kas Mariusam dziļas grūtsirdības brīžos bija aizstājis Ursulas vārdu. «Skat,» viņš teica, nez kālab izbrīnījies, kas raksturīgs tādām noslēpumainām sarunām pašam ar sevi, «šis ir viņas lauks. Te es uzzināšu, kur viņa dzīvo.»

Tas bija bezjēdzīgi, bet neatvairāmi.

Un viņš sāka nākt katru dienu uz Cīrulīša lauku.

## 2 Noziegumu dīgļu perināšana cietumā

Žavēra uzvara Gorbo būdā šķitās pilnīga, bet tā tomēr tāda nebija.

Vispirms — un tas viņam sagādāja visvairāk raižu — Žavēram nebija izdevies padarīt gūstekni par cietumnieku. Aizbēdzis slepkavas upuris ir aizdomīgāks nekā pats slepkava, un iespējams, ka šī persona, kas bija tik vērtīgs ķēriens noziedzniekiem, nebūtu bijis mazāks ieguvums varas orgāniem.

Tad vēl — Žavēram bija izmucis arī Monparnass.

Vajadzēja gaidīt jaunu izdevību, lai uzliktu ķepu šim «velna švītam». Tiešām, Monparnass, saticis Eponīnu, kas stāvēja sardzē zem bulvāra kokiem, bija aizvedis to sev līdz, vēlēdamies labāk būt Nemorins ar meitu nekā Šinderhanss ar tēvu. Viņam bija laimējies. Viņš palika brī-

vlliā. Runājot par Eponīnu, jāsaka, Žavērs to vēlāk atkal nogrāba. Vajš mierinājums. Eponīna bija pievienojusies A/.elmai Madlonetā.

Un beidzot, braucot no Gorbo būdas uz Forsas cietumu, viens no galvenajiem arestētajiem, Zvadzinaudiņa, bija nozudis. Neviens nezināja, kā tas notika, aģenti un seržanti «nekā nesaprata», vipš bija izkūpējis kā dūmi, izslīdējis no roku važam, izlīdis cauri karietes šķirbām — kariete bija šķirbaina — un aizbēdzis; piebraucot pie cieluma, nebija nekā cita, ko teikt, kā vienīgi tas, ka Zvadzinaudiņas nav. Tā bija vai nu burvība, vai arī policijas roku darbs. Vai Zvadzinaudiņa bija izkusis tumsā, tāpat kā sniega pārsla izkūst ūdenī? Vai te nebija iejaukta neatzīta aģentu līdzdalība? Vai šis vīrs nav saistāms ar divkāršu mīklu — nelikumību un likumu? Vai viņš nebija vienlīdz pārkāpuma un atmaksas iemiesojums? Vai šās sfinksas priekškājas nebalstījās uz noziegumu, bet pakaļkājas uz policiju? Žavērs noraidīja šādu savienojumu iespēju un būtu sašutis pat no domām par tādu tumšu darījumu; bet viņa nodaļā bija arī citādi inspektori nekā viņš, kuri, kaut gan bija viņa padotie, bija labāk informēti nekā viņš pats par prefektūras noslēpumu, un Zvadzinaudiņa bija tāds neģēlis, ka varēja būt labu labais aģents. Tik tuvi sakari ar nakts tumsu, kurā var viegli pazust, — tas ir izdevīgi bandītiem un ērti policijai. Tādi,, blēži ar divām sejām mēdz būt. Lai nu būtu kā būdams, nozudušais Zvadzinaudiņa netika atrasts. Žavēru, kā šķiet, tas vairāk saniknoja nekā pārsteidza.

Bet par Mariusu, «šo stulbeni advokātu, kurš droši vien bija nobijies» un kura vārdu Žavērs bija aizmirsis, — par viņu Žavērs daudz nedomāja. Turklāt Mariuss bija advokāts, tādēļ kurā katrā laikā atrodams. Bet. vai tikai advokāts?

Izmeklēšana bija sākusies.

Tiesas izmeklētājs bija atzinis par derīgu vienu no bandas «Pirmie Gaiļi» dalībniekiem vairs nesēdināt viennīcā, cerēdams, ka tas kaut ko izpļāpās. Šis vīrs bija Brižons, pinkainis no Mazās Baņķiera ielas. Viņu izlaida Karļa Lielā pagalmā, un uzraugu acis bija par viņu nomodā.

Vārds Brižons pieder pie tiem, kurus Forsas cietums atceras. Tā sauktās Jaunās ēkas riebīgajā pagalma, ko administrācija dēvēja par Senbernāra pagalmu, bet zagļi sauca par Lauvu bedri, pa kreisi jumtu augstumā paceļas

ar kraupi un ķērpjiem apaudzis mūris, uz kura netālu no veciem, sarūsējušiem dzelzs vārtiem, kas veda agrākajā Forsas hercoga pils baznīciņā, kura tagad kļuvusi par noziedznieku guļamtelpu, vēl pirms gadiem divpadsmit varēja redzēt rupji ar naglu akmenī ieskrāpētu tādu kā cietoksni un zem ta parakstu:

Brižons, 1811.

1811. gada Brižons bija 1832. gada Brižona tēvs.

Brižons, kuru mēs tikai uz brīdi tikām redzējuši Gorbo būdas notikumos, bija jauns zellis, ļoti viltīgs un ļoti veikls, un izskatījās stulbs un nožēlojams. Tieši šā stulbā paskata dēļ izmeklēšanas tiesnesis viņu arī bija izlaidis no kameras, domādams, ka šis tips Kārļa Lielā pagalmā būs noderīgāks nekā viennīcā.

Zagļi nepārtrauc darboties, nonākot tiesas orgānu rokās. Tāds nieks viņus netraucē. Cietumā sēdēšana kāda nozieguma dēļ nekavē gatavot jaunu noziegumu. Tāpat arī mākslinieki, kas izstādījuši kādu gleznu Salonā, joprojām strādā pie jauna darba savā darbnīcā.

Brižons, cietumā sēdēdams, šķita kļuvis pamuļķis. Dažreiz viņu varēja redzēt veselām stundām stāvam Kārļa Lielā pagalmā pie kantīnes lodziņa, kur viņš kā idiots skatījās šās bodītes nekaunīgajā cenrādī, kas sākās ar ķiploki, 62 santīmi, un beidzās ar cigārs, pieci santimi. Vai arī viņš visu laiku drebinājās, klabināja zobus, teikdams, ka viņam ir karsonis, un apjautājās, vai nav brīva viena no divdesmit astoņām gultām drudža slimnieku palātā.

Pēkšņi ap 1832. gada februāra otru pusi kļuva zināms, ka Brižons, šis lempis, bija uzdevis cietuma izsūtāmajiem ne savā, bet triju savu biedru vārdā trīs dažādus uzdevumus, kas kopumā viņam bija izmaksājis piecdesmit sū — milzīgu summu, kura pievērsa cietuma sardzes priekšnieka uzmanību.

Pēc informēšanās un iepazīšanās ar uzdevumu tarifu, kas izkārts cietuma pieņemamajā istabā, dabūja zināt, ka piecdesmit sū sadalīti šādi: trīs uzdevumi, viensno tiem par gājienu uz Panteonu — desmit sū, viens uz Valdegrašu — piecpadsmit sū un viens uz Grenelas barjeru — divdesmit pieci sū. Šis bija visdārgākais uzdevums no visa tarifa. Bet tieši Panteona, Valdegrasas un Grenelas tuvumā atradās triju ļoti bīstamu barjeras klaidoņu mitekļi: Augļotāja jeb Bidzarro, Plātīzera, kas bija sodu izcietis katordznieks, un Šlagbomja, un tiem tad šā gadījuma dēļ tika pievērsta policijas uzmanība. Domāja, ka v iņiem bija sakari ar «Pirmajiem Gaiļiem», kuru divi vadoņi Babets un Dižrīkle bija iespundēti. Radās aizdomas, ka Brižona sūtījumos, kas netika nogādāti pēc mājas adicsēm, bet nodoti cilvēkiem, kuri gaidīja uz ielas, bijis iekšā paziņojums par kādu ļaunu nodomu. To apstiprināja ari vēl citi fakti. Trīs klaidoņus saķēra un domāja, ka ar to Brižona mahinācijas ir novērstas.

Apmēram nedēļu pēc tam kādu nakti dežurējošais uzraugs, kas sargāja Jaunajā ēkā apakšstāva guļamtelpu, tai brīdī, kad viņš jau grasījās iemest savu žetonu kastītē, — šo paņēmienu lietoja, lai pārbaudītu, vai uzraugi precīzi pilda dienestu: katru stundu visās kastītēs, kas bija piesistas pie guļamistabu durvīm, bija jāiemet viens žetons, — šis uzraugs ieraudzīja pa guļamistabas durvju actiņu Brižonu sēžam uz lāviņas un naktslampiņas gaismā kaut ko rakstām. Sargs iegāja iekšā, Brižonu uz vienu mēnesi iesēdināja karcerī, bet to, ko viņš bija rakstījis, neizdevās atrast. Arī policija nekā vairāk neuzzināja.

Drošs ir tikai tas, ka otrā dienā no Kārļa Lielā pagalma uz Lauvu bedri pāri piecstāvu ēkai, kas šķīra šos abus pagalmus, tika pārsviests «pastnieks».

Par «pastnieku» ieslodzītie sauca prasmīgi saveltu maizes lodīti, ko nosūta uz Īriju, tas ir, pāri cietuma jumtiem no viena pagalma uz otru. Etimoloģija: pāri Anglijai, no viena krasta uz otru — uz Īriju. Lodīte nokrīt pagalmā. Tas, kurš to paceļ, attaisa vaļā un atrod tur zīmīti, kas adresēta kādam no šā pagalma ieslodzītajiem. Ja atradums nonāk kāda cietumnieka rokās, viņš nodod zīmīti pēc piederības; ja zīmīti atrod sargs vai kāds no slepeni uzpirktajiem, kurus cietumā sauc par klauvētājiem, bet katorgā par lapsām, tad zīmīte tiek aiznesta uz kanceleju un nodota policijai.

Šoreiz «pastnieks» sasniedza mērķi, kaut gan tas, kam sūtījums bija domāts, tobrīd atradās viennīcā. Šis adresāts nebija neviens cits kā Babets, viens no četriem «Pirmo Gaiļu» barvežiem.

«Pastniekā» bija sarullēts papīrītis, uz tā divas rindiņas:

— Babetam. Ir kāds darbiņš Plimē ielā. Dārzs aiz režģu žoga.

So zīmīti Brižons bija rakstījis tajā naktī.

Par spīti okšķeriem un kratītājām, Babets atrada līdzekli, kā šo zīmīti pārsūtīt no Forsas uz Salpetriēru kādai «labai draudzenei», kas tur bija ieslodzīta. Sī meiča savukārt nodeva zīmīti savai paziņai, kādai Manjonai, ko policija stingri uzraudzīja, bet kas vēl nebija apcietināta. Sai Manjonai, kuras vārdu lasītājs sastapis jau agrāk, bija ar Tenardjē laulāto pāri zināmi sakari, kuri tiks sīkāk aprādīti vēlāk, un, satikdamās ar Eponīnu, viņa varēja noderēt par tiltu starp Salpetriēru un Madlonetu.

Gadījās, ka tieši šai laikā, izmeklējot Tenardjē lietu, pierādījumu trūkuma dēļ viņa meitas Eponīna un Azelma tika atbrīvotas.

Kad Eponīna iznāca no cietuma, Manjona, kas bija vaktējusi pie Madlonetas vārtiem, nodeva tai Brižona rakstīto zīmīti Babetam, uzdodama «izpētīt šo darbiņu».

Eponīna aizgāja uz Plimē ielu, uzmeklēja režģu žogu un dārzu, apskatīja māju, novēroja kādu laiku, uzmanīja to un pēc dažām dienām aiznesa Manjonai, kas dzīvoja Klošpersa ielā, sausiņu, kuru Manjona savukārt nodeva Babeta mīļākajai Saipetriērā. Sausiņš tumšajā cietuma simbolikā nozīmē: navt ko darīt.

Un tā pēc tam nebija pagājusi vēl ne nedēļa, kad Babets un Brižons satikās uz Forsas cietuma sargceliņa, viens iedams «pratināties», otrs — no turienes nākdams.

—   Nu, kas ir ar P. ielu? — jautāja Brižons.

—   Sausiņš, — Babets atbildēja.

Tā Forsas cietumā Brižona ieperinātais noziegums bija beidzies neveiksmīgi.

Taču šai neveiksmei bija sekas, kādas nemaz netika paredzētas Brižona programmā. Ar tām iepazīsimies vēlāk.

Bieži, domādami sasiet vienu pavedienu, mēs sasienam pavisam citu.

## 3 Mabefa tēvs redz parādību

Mariuss vairs ne pie viena negāja, vienīgi dažreiz viņam gadījās sastapt Mabefa tēvu.

Tai laikā, kad Mariuss lēnām kāpa lejā pa drūmajiem kāpieniem, kurus varētu nosaukt par pazemes kāpnēm un kuri ved naktstumsas telpā, kur var dzirdēt staigajam virs sevis laimīgos, savukārt uz leju kāpa arī Mabefa kungs,

«Koterē florai» vairs nemaz nebija pircēju. Izmēģinājumi ar indigo Austerlicas dārziņā bija neveiksmīgi, jo tas atradās neizdevīgā vietā. Mabefa kungs tur varēja izaudzēt tikai, dažus retus stādus, kas mīl mitrumu un ēnu. Viņš tomēr neizmisa. Viņš bija ieguvis labu zemes stūrīti Botāniskajā dāfzā, lai tur izdarītu «uz sava rēķina» eksperimentus ar indigo. Šā nolūka dēļ viņš bija ieķīlājis lombardā savas «Floras» vara klišejas. Brokastīs viņš varēja atļauties vairs tikai divas olas, vienu no tām viņš mēdza atstāt vecajai kalponei, kurai nebija maksājis algu jau piecpadsmit mēnešus. Un bieži šīs brokastis bija viņa vienīgā maltīte. Viņš vairs nesmējās savus bērnišķīgos smieklus, viņš bija kļuvis drūms un nepieņēma vairs ciemiņus. Mariuss darīja pareizi, viņu vairs neapmeklēdams. Dažreiz tai laikā, kad Mabefa kungs devās uz Botānisko dārzu, sirmgalvis un jaunais cilvēks mēdza sastapties Hospitāļa bulvārī. Viņi neaprunājās un tikai skumji pamāja viens otram ar galvu. Cik nejēdzīgi, ka var pienākt tāds brīdis, kad nabadzība izšķir cilvēkus! Kādreiz bija divi draugi, tagad divi garāmgājēji.

Grāmatu tirgotājs Ruajols bija miris, Mabefa kungam vairs nebija nekā cita kā savas grāmatas, savs dārzs un savs indigo; šais trijos veidos tagad bija ietverta viņa laime, viņa prieks un cerības. Ar to pietika, lai viņš dzīvotu. Viņš mēdza sev teikt: «Kad būšu pagatavojis zilās bumbiņas, es kļūšu bagāts, izņemšu vara klišejas no lombarda, ar izveicību, skaļu reklāmu un avīžu sludinājumiem no jauna sagādāšu panākumus savai «Florai» un nopirkšu — es jau zinu, kur, — Pjēra de Medina «Navigācijas mākslu», 1559. gada izdevumu ar kokgriezumiem.» Šādās cerībās dzīvodams, viņš augu dienu noņēmās ar savu indigo lauciņu un vakarā, pārnācis mājās, aplaistīja dārzu un lasīja grāmatas. Mabefa kungam šai laikā bija tuvu pie astoņdesmit gadiem.

Kādu vakaru viņš redzēja dīvainu parādību.

Viņš bija pārnācis mājās vēl lielā gaismā. Plutarha māte, kurai ar veselību strauji gāja uz leju, bija saslimusi un gulēja gultā. Ieturējis pusdienas, apskrubinādams kauliņu, pie kura bija palicis mazliet gaļas, un apēzdams gabaliņu maizes, ko atrada virtuvē uz galda, viņš bija apsēdies uz apgāzta akmens stabiņa, kas dārzā noderēja par solu.

Līdzās šim solam pēc veco augļu dārzu parauga atradās kaut kas līdzīgs lielai, senlaicīgai lādei, kas bija darināta no baļķīšiem un dēļiem un kam apakšā bija trušu būda, bet augšā glabājās augļi. Trušu būdā trušu nebija, bet augļu nodalījumā bija daži āboli — atliekas no ziemai paredzētajiem krājumiem.

Mabefa kungs, uzlicis brilles, bija sācis šķirstīt un lasīt divas grāmatas, kas viņu interesēja un — šis fakts viņa vecumā vēl lielāks retums — pat aizrāva. Iedzimtais bailīgums veicināja viņā zināmu noslieci uz māņticību. Pirmā no šīm grāmatām bija prezidenta Delankra slavenais traktāts «Par dēmonu pārvēršanās spējām», otra, in quarto, Mitora de la Ribodjēra «Par Vovēras velniem un Bjevras rūķiem». Sī pēdējā grāmatiņa viņu interesēja it īpaši tādēļ, ka viņa dārzs agrāk bijis tāda vieta, kuru vecos laikos bieži apmeklējuši rūķi. Krēslai sabiezējot, debesis metās gaišākas, zeme — tumšāka. Lasīdams Mabefa tēvs šad tad pameta acis pāri grāmatai, kuru turēja rokā, uz saviem augiem, un starp tiem uz krāšņu rododendru, vienu no viņa lolojumiem; jau četras dienas pieturējās tveicīgs laiks ar vēju un sauli, bez piliena lietus; stublāji bija noliekušies, pumpuri nokārušies, lapas nolaidušās, — viss bija jāaplaista; sevišķi bēdīgs izskatījās rododendrs. Mabefa tēvs piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri arī augos saskatīja dvēseli. Sirmgalvis bija cauru dienu strādājis savā indigo lauciņā un jutās galīgi noguris, tomēr piecēlās, nolika grāmatas uz sola un, pavisam salīcis, nedrošiem soļiem devās uz aku, bet, kad pieķērās pie ķēdes, nevarēja to pat pietiekami stipri pavilkt, lai atkabinātu. Tad viņš pagriezās atpakaļ un pacēla ilgu pilnu skatienu pret zvaigžņu nosētajām debesīm.

Vakars bija pilns tās mierīgās skaidrības, kas remdē cilvēka sāpes ar skumju un mūžīgu prieku. Nakts solījās būt tikpat tveicīga kā diena.

«Viss vienās zvaigznēs!» domāja sirmgalvis. «Ne mazākā mākonīša! Ne vēsts no lietus!»

Un viņa galva, kas uz brīdi bija pacelta, noslīga uz krūtīm.

Viņš to pacēla no jauna un vēlreiz paraudzījās debesīs, čukstēdams:

— Kaut vienu rasas lāsīti! Kaut kripatiņu žēlastības!

Viņš vēlreiz mēģināja atkabināt akas ķēdi, bet nespēja.

Tai mirklī viņš izdzirdēja balsi:

—   Mabefa tēvs, vai vēlaties, lai aplaistu jūsu dārzu?

Tai pašā brīdī no žoga puses atskanēja troksnis, it kā  lauztos cauri kāds meža zvērs, un viņš ieraudzīja no krūmiem iznākam vāju gara auguma meiteni, kas viņu droši uzlūkoja. Viņa mazāk izskatījās pēc cilvēciskas būtnes, bet vairāk atgādināja krēslas radītu parādību.

Iekams Mabefa tēvs, kas mēdza ātri apmulst un, kā jau minējām, bija diezgan bailīgs, paguva kaut ko atbildēt, ši būtne, kuras kustībām tumsā piemita dīvains straujums, bija jau atkabinājusi ķēdi, nolaidusi un izvilkusi spaini, pielējusi lejkannu, un lāga vīrs redzēja šo parādību ar kailām kājām un skrandainiem svārkiem skraidām starp puķu dobēm, izraisot ap sevi dzīvību. Ūdens strūkliņu čabēšana stādu lapās pildīja Mabefa tēva sirdi ar sajusmu. Viņam šķita, ka tagad rododendrs ir laimīgs.

Pirmo spaini izlējusi, meitene izvilka otru, pēc tam trešo. Viņa aplaistīja visu dārzu.

Kad viņa tā skraidīja pa alejām, kur viņas siluets izskatījās pavisam melns, virs stūrainajiem pleciem uzmestajam skrāndainajam galvas lakatiņam plīvojot, viņa mazliet atgādināja sikspārni.

Tiklīdz meitene bija beigusi darbu, Mabefa tēvs ar asarām acīs piegāja viņai klāt un uzlika roku uz galvas.

—       Lai dievs jūs svētīl — viņš teica. — Jūs esat eņģelis, jo jūs rūpējaties par puķēm.

—       Nē, — viņa atteica, — es esmu velns, bet man tas gluži vienalga.

Sirmgalvis, negaidīdams un nedzirdēdams viņas atbildi, iesaucās:

—       Cik žēl, ka esmu tik nelaimīgs un tik nabags un ka nekā nevaru darīt jūsu labā!

—   Kaut ko tomēr jūs varat, — vina sacīja.

—   Ko tad?

—   Pateikt man, kur dzīvo Mariusa kungs.

Sirmgalvis nesaprata.

—   Kāds Mariusa kungs?

Viņš pacēla savas stiklainās acis un šķita meklējam kaut ko izgaisušu.

—       Tas jaunais cilvēks, kas agrāk šad tad pie jums nāca.

Mabefa kungs joprojām kavējās atmiņās.

. — Ak jā!… — viņš izsaucās, — es zinu, ko jūs domājat. Pagaidiet! Mariusa kungs… Barons Mariuss Ponmersī, pie joda! Viņš dzīvo … vai, pareizāk, viņš tur vairs nedzīvo… Ai ne, es nezinu.

Runādams viņš bija noliecies, lai paceltu uz augšu kādu rododendra zaru, un turpināja:

—   Pagaidiet, tagad es atceros. Viņš bieži iet pa bulvāri Glasjēras virzienā. Uz Krulbarba ielu. Uz Cīrulīša lauku. Ejiet turp! Tur viņu viegli saslapt.

Kad Mabefa kungs atkal atlieca muguru, neviena vairs nebija, meitene bija nozudusi.

Viņš tiešām mazliet nobijās.

—   Patiesi, — viņš nodomāja, — ja dārzs nebūtu aplaistīts, es domātu, ka tas bijis kāds gars.

Stundu vēlāk, kad viņš bija apgūlies, viņam atkal tas ienāca prātā, un, laizdamies miegā, tai neskaidrajā mirklī, kad doma — līdzīgi teiksmainajam putnam, kas pārvēršas par zivi un pārpeld jūru, — pamazām iegūst sapņa veidu, lai izskrietu cauri miegam, viņš neskaidri nomurmināja:

—   Tiešām, tas -ļoti atgādina to, ko la Ribodjērs stāsta par rūķiem. Vai tikai tas nebija kāds rūķis?

## 4 Mariuss redz parādību

Dažas dienas pēc tam, kad «gars» bija apciemojis Mabefa tēvu, kādu rītu — tas bija pirmdien, tanī dienā, kad Mariuss mēdza aizņemties no Kurfeiraka simt sū, ko iesūtīt Tenardjē, — Mariuss bija ielicis šo simt sū monētu kabatā un pirms naudas aiznešanas uz cietuma kanceleju bija devies «mazliet pastaigāties», cerēdams, ka pēc atgriešanās varēs pastrādāt. Tā jau atkārtojās diendienā. Tikko piecēlies, viņš sēdās pie grāmatas un papīra lapas, lai uzskribelētu kādu tulkojumu; tai laikā viņš bija apņēmies pārtulkot franču valodā slaveno vācu strīdu — Gansa un Saviņī kontroverses; viņš atšķīra Saviņī, atšķīra Gansu, izlasīja četras rindiņas, gribēja kaut vienu no tām pārtulkot, bet nevarēja; viņš redzēja starp sevi un papīru mirdzam kādu zvaigzni un cēlās augšā no krēsla, nodomādams: «Iešu pastaigāties. Tas mani veldzēs,»

Un viņš devās uz Cīrulīša lauku.

Tur viņam vēl spožāk atmirdzēja zvaigzne un vēl blāvāks kļuva Saviņī un Ganss.

Viņš pārnāca mājās, mēģināja atsākt darbu, bet tas neveicās; viņš nespēja sasaistīt nevienu pārtrūkušo domu pavedienu; tad viņš noņēmās: «Rīt neiešu staigāti Tas mani kavē strādāt.» Bet pastaiga atkārtojās katru dienu.

Viņš .vairāk dzīvoja Cīrulīša laukā nekā Kurfeiraka dzīvoklī. Viņa īstā adrese bija šāda: Santē bulvārī, septītais koks no Krulbarba ielas.

Tai rītā viņš bija atstājis šo septīto koku un apsēdies uz Gobelēnu upītas margām. Līksma saule spiedās cauri svaigajām, tikko uzplaukušajām, spožajām lapām.

Mariuss domāja par Viņu. Un šīs domas, pārvērtušās pārmetumos, vērsās pret Mariusu pašu; viņš ar sāpēm domāja par savu laiskumu, šo dvēseles stingumu, kas viņu jo dienas, jo vairāk pārņēma, un par tumsu, kura ar katru mirkli kļuva viņa priekšā biezāka, tā ka viņš neredzēja vairs pat sauli.

Spēja darboties bija kļuvusi tik vāja, ka Mariusam pat nebija vairs jaudas krist izmisumā, tomēr cauri šai mokpilno un neskaidro dornu plūsmai, kas nebija pat grēksūdze, cauri šai grūtsirdīgajai koncentrācijai sajūtas no ārējās pasaules viņš tomēr uztvēra. Viņš dzirdēja, ka tur lejup abos upes krastos veļas mazgātājas velēja veļu un ka virs viņa galvas vīksnas zaros čivināja un vīteroja putni. Te saplūda kopā brīvības, laimīgas bezrūpības, spārnotu vaļas brīžu čalas un darba troksnis. Šie divējādie priekpilnie trokšņi lika viņam dziļi aizsapņoties un vedināja uz pārdomām.

Nogrimis skumji jūsmīgā apcerē, viņš pēkšņi izdzirdēja kādu pazīstamu balsi:

— Redz, te jau viņš ir.

Viņš pacēla acis un pazina nelaimīgo meiteni, kas kādu ritu bija atnākusi pie viņa, — vecāko Tenardjē meitu Eponīnu; tagad viņš zināja, kā to sauc. Dīvaini, viņa izskatījās vēl nabadzīgāka, toties skaistāka, šīs abas pārmaiņas viņš nemaz nebija cerējis sagaidīt. Viņa bija divkārt progresējusi — ceļā uz gaismu un ceļā uz trūkumu. Viņa bija basām kājām un skrandās, tāpat kā todien, kad apņēmības pilna bija ienākusi Mariusa istabā, tikai tagad viņas skrandas bija divus mēnešus vecākas: caurumi kļuvuši lielāki, kankari vēl netīrāki. Tā bija tā pati piesmakusī balss, tā pati bezkrāsainā un saules aprautā grumbainā piere, tas pats nekautrīgais, klīstošais, šaudīgais skatiens. Viņas seja vēl vairāk nekā agrāk atspoguļojās baiļpilna, nožēlojama izteiksme, ko nabadzībai piešķir izbaudītais cietums.

Viņai matos bija sabiruši salmu un sieria gruži, ne jau tā kā Ofēlijai, kuru Hamleta ārprāts bija padarījis ārprātīgu, bet vienkārši tāpēc, ka viņa bija pārgulējusi kādā staļļaugšā.

Un tomēr — par spīti visam tam — viņa bija skaista. Ak, jaunība, kas tu esi par spožu zvaigzni!

Tikmēr viņa bija nostājusies Mariusam iepretim, bālajā sejā plaiksnījās prieka stariņš un kaut kas līdzīgs smaidam.

Kādu brīdi yiņa nejaudāja parunāt.

—   Es jūs tomēr atradu! — viņa beidzot teica. — Mabefa tēvam bija taisnība, ka jānāk uz šo bulvāri! Kā es jūs meklēju! Kaut jūs zinātu! Vai jūs to zināt, ka es biju apcietināta? Divas nedēļas! Viņi mani palaida vaļā, jo nebija nekādu pierādījumu pret mani un ari vecuma ziņā es viņiem neatbilstu. Trūka divu mēnešu. Ai, kā es jūs meklēju! Veselas sešas nedēļas. Tātad jūs tur vairs nedzīvojat?

—   Nē, — atbildēja Mariuss.

—   Ak, es saprotu! Tās pašas lietas dēļ. Policijas uzbrukumi nav patīkami. Jūs esat pārvācies. Pag, bet kādēļ tad jūs valkājat vecu platmali? Tādam jaunam cilvēkam kā jums vajag skaisti ģērbties. Vai jūs, Mariusa kungs, zināt — Mabefa tēvs jūs sauc par baronu Mariusu, bet, kā tālāk, es vairs neatceros. Tā taču nav taisnība, ka jūs esat barons? Baroni jau ir vecīši, viņi pastaigājas Luksemburgas dārzā pils priekšā, kur ir vairāk saules, viņi lasa «Dienas Lapu», kas maksā vienu sū. Man reiz vajadzēja aiznest vēstuli kādam baronam, un tas tāds izskatījās. Viņam bija pāri par simt gadiem. Pasakiet taču, kur jūs tagad dzīvojat?

Mariuss neatbildēja.

—   Vai, — viņa turpināja, — jums ir caurs krekls. Es to salāpīšu.

Tad viņa atsāka ar tādu izteiksmi, kas pamazām kļuva drūmāka:

—  Jums laikam nav nekāda prieka mani redzēt?

Mariuss klusēja, ari viņa uz bridi apklusa, tad iesaucās:

—   Bet, ja gribēšu, es izdarīšu tā, lai jūs būtu priecīgs!

— Kā? — jautāja Mariuss. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—       Ak! Jus mani agrāk uzrunājāt ar «tu»! — viņa atsacīja.

—   Nu, labi, ko tad tu gribi teikt?

Viņa iekoda lūpā; likās, viņa šaubās, izcīna kādu iekšēju cīņu. Beidzot viņa šķita izšķīrusies.

—       Lai, vienalgal Jūs izskatāties noskumis, bet es gribu, lai jūs būtu priecīgs. Apsoliet man tikai, ka jūs smiesities. Es gribu redzēt, kā jūs smiesities un kā jūs teiksit: «Jā, tas ir jauki.» Nabaga Mariusa kungs! Vai jūs atceraties, jūs man apsolījāt, ka došot man visu, ko es gribēšot …

—   Jā! Bet runā taču!

Viņa paraudzījās Mariusam tieši acīs un teica:

—   Es zinu to adresi.

Mariuss nobālēja. Asinis saplūda viņam sirdī.

—   Kādu adresi?

—   Adresi, ko jūs man prasījāt!

Un it kā ar lielām pūlēm viņa piebilda:

—   Jūs taču pats zināt… nu, to adresi..,

—   Jā! — nomurmināja Mariuss.

—   Jaunkundzes!

Šo vārdu izteikusi, viņa dziļi nopūtās.

Mariuss nolēca no margām, uz kurām bija sēdējis, un kā neprātīgs satvēra viņas roku.

—       Ai, cik jauki! Aizved mani! Pasaki man! Prasi no manis, ko vien gribi! Kur tas ir?

—       Nāciet man līdzi! — viņa atbildēja. — Es labi nezinu ne ielu, ne numuru; tas ir pavisam otrā pusē, bet es labi atceros to māju, es jūs aizvedīšu.

Viņa atvilka atpakaļ roku un sacīja tādā balsī, kas butu satriekusi kuru katru citu cilvēku, bet nemaz neaizkustināja apskurbušo un pacilāto Mariusu.

—   Ak, cik jūs esat laimīgs!

Kāds mākonis aptumšoja Mariusa seju. Viņš satvēra Eponīnu aiz rokas.

— Zvēri man kaut ko!

—       Zvērēt? — viņa teica. — Ko tas nozīmē? Ak tā, jūs gribat, lai es zvēru? .

Un viņa iesmējās,

—   Tavs tēvs! Apsoli man, Eponīna! Zvēri man, ka tu

neteiksi šo adresi savam tēvam!

Viņa pagriezās pret to, ārkārtīgi pārsteigta.

—   Eponīna! Kā jūs zināt, ka mani sauc — Eponīna?

—  Apsoli man, ko es no tevis prasu!

Bet viņa, šķiet, nedzirdēja.

—   Cik tas jauki! Jūs mani nosaucāt par Eponīnu!

Mariuss saņēma abas viņas rokas.

—        Bet atbildi taču man, dieva dēļ! Uzklausi, ko es tev saku, zvēri man, ka tu neteiksi šo adresi savam tēvam!

—       Savam tēvam? — viņa jautāja. — Ak jā, savam tēvam! Esiet pilnīgi mierīgs! Viņš sēž viennīcā. Un vispār, kas man daļas gar tēvu!

—   Bet tu man neapsolīji! — iesaucās Mariuss.

—       Laidiet taču mani vaļā! — viņa sacīja, skaļi smiedamās. — Kā jūs mani raustāt! Jā! Jā! Es jums to apsolu! Es jums zvēru! Tas man tīrais nieks! Es neteikšu šo adresi savam tēvam. Nu, vai kārtībā? Vai tas ir viss?

—   Un nevienam citam arī ne? — piebilda Mariuss.

—   Nevienam.

—   Tagad, — Mariuss teica, — aizved mani turp!

—   Tūlīt?

—   Tūlīt.

—   Nāciet! Ak, cik viņš ir laimīgs! — Eponīna noteica.

Pagājusi dažus soļus, viņa apstājās.

—       Jūs man ejat pārāk tuvu aiz muguras, Mariusa kungs. Ļaujiet man iet pa priekšu un sekojiet man ta? it kā jūs ietu viens pats. Nav labi, ka redz kopā tādu pieklājīgu jaunu cilvēku kā jūs ar tādu sievieti kā es.

Nevienā valodā nebūtu iespējams izteikt visu to, kas bija ietverts vārdā «sieviete», kā to izrunāja šis bērns.

Viņa pagāja soļus desmit un atkal apstājās; Mariuss viņu panāca. It kā no sāniem un nepagriezdamās viņa teica:

—   Bet vai atceraties, ka man kaut ko apsolījāt?

Mariuss parakņājās kabatā. Viņam bija tikai -pieci

franki, kas bija domāti Tenardjē. Viņš tos izvilka un iespieda Eponīnai saujā.

Eponīna atlaida pirkstus, ļāva naudas gabalam nokrist zemē un, drūmi viņu uzlūkodama, sacīja:

—   Man nav vajadzīga jūsu nauda.

## TREŠA GRAMATA mĀja plimĒ IELĀ

,

## 1 Noslēpumainā māja

Ap pagājušā gadsimta vidu kāds Parīzes tiesu palātas priekšsēdētājs, kam bija mīļākā un kas to slēpa, — jo tais laikos augstmaņi rādīja savas mīļākās, bet buržuā tās slēpa, — lika uzcelt «mazu mājiņu» Senžermēnas priekšpilsētā, klusajā Blomē ielā, kuru tagad sauc par Plimē ielu, netālu no tās vietas, ko toreiz sauca «Zvēru kauja».

Tā bija divstāvu savrupmāja; pirmajā stāvā divas zāles, divas istabas otrā stāvā, apakšā virtuve, augšā buduārs, zem jumta bēniņi, mājas priekšā augsta žoga ieskauts dārzs, kas izgāja uz ielu. Šis dārzs bija apmēram vienu arpānu liels. Tas bija viss, ko garāmgājēji varēja saskatīt, bet aiz savrupmājas atradās šaurs pagalmiņš un pagaltniņa viņā galā zema mājiņa ar divām istabām un pagrabu; mājiņa bija domāta gadījumam, ja būtu jānoslēpj bērns un zīdītāja. Šai mājiņai aizmugurē bija maskēti slepeni vārtiņi, kas veda uz garu, šauru eju; tā bija bruģēta un līkumaina, ar vaļēju augšu, no abām pusēm augsta mūra iežogota, šī eja bija lieliski apslēpta un it kā pazuda starp augļu un sakņu dārzu žogiem, izveidota ar tādiem pašiem stūriem un līkumiem, un nobeidzās pie otriem tādiem pašiem slepeniem vārtiņiem, kas atvērās ceturtdaļjūdzes attālumā no šās vietas, gandrīz citā kvartālā — Babilonas ielas neapdzīvotajā galā.

Priekšsēdētāja kungs slepus manījās iekšā pa šiem vārtiņiem, un, ja arī kāds viņam būtu uzglūnējis, sekojis un novērojis, ka priekšsēdētāja kungs katru dienu noslēpumaini pazūd, tad nebūtu varējis iedomāties, ka iet uz Babilonas ielu ir tas pats, kas iet uz Blomē ielu. Ar veikliem zemes gabalu piepirkumiem izmanīgais tiesnesis varēja ierīkot savās mājās slepenu ceļu, pats uz savas zemes un tātad bez jebkādas uzraudzības. Vēlāk viņš pārdeva augļu un sakņu dārzu ierīkošanai zemes gabalus abpus ejai, un šo zemes gabalu īpašnieki abās pusēs domāja, ka viņu priekšā ir starpsiena, un viņiem nebija ne mazākās jausmas par garo, bruģēto taku, kas izlocījās divu mūru vidū starp viņu dobēm un augļu dārziem. Vienīgi putni redzēja šo interesanto ierīci. Iespējams, ka pagājušā gadsimta sarkankrūtīši un zīlītes tika daudz čivinājuši par priekšsēdētaja kungu. .

Savrupmājai, kas bija būvēta no akmeņiem Mansāra gaumē, apšūta ar paneli un mēbelēta Vato gaumē — rokajs iekšpusē, rokoko ārpuse, — apņemta ar trīskārtēju ziedu žogu, piemita kaut kas atturīgs, koķets un svinīgs, kā tas piederas mīlestības un tiesu resora kaprīzei.

Šī māja un eja, kas tagad nozudušas, vēl tur atradās pirms gadiem piecpadsmit. 93. gadā kāds vara izstrādājumu tirgotājs nopirka šo māju noplēšanai, bet, tā kā laikā nevarēja nomaksāt naudu, nācija viņu izsludināja par maksātnespējīgu. Tādējādi iznāca, ka māja noplēsa vara trauku tirgotāju. Kopš tā laika māja palika neapdzīvota un pamazām arvien vairāk sabruka — kā katrs mājoklis, kuram cilvēka klātiene nepiešķir vairs dzīvību. Tajā bija palikušas vecās mēbeles, un tā bija pastāvīgi pārdodama vai iznomājama, un tos desmit divpadsmit cilvēkus, kas gada laikā izgāja cauri šai ielai, par to informēja sadzeltējis un grūti salasāms sludinājums, piestiprināts pie darza režģu žoga kopš 1810. gada.

Ap restaurācijas laika beigām tie paši garāmgājēji varēja ievērot, ka sludinājums nozudis un pat otrā stāva slēģi ir atvērti. Mājā tiešām kāds dzīvoja. Pie logiem bija «mazie aizkariņi» — zīme, ka mājā dzīvoja sieviete.

1829. gada oktobrī bija ieradies kāds vīrs pusmūža gados un noīrējis šo māju, kā tā stāv, tas ir: ar visu sētas namiņu un eju uz Babilonas ielu. Viņš lika atjaunot ejas abus slepenos vārtiņus. Mājā, kā jau sacījām, atradās vēl gandrīz visas agrākās priekšsēdētāja mēbeles; jaunais iemītnieks bija licis šo to pielabot, šo to pārkārtot, vietām pārbruģēt pagalmu, iemūrēt sienās izkritušos ķieģeļus un kāpienus trepēm, ielikt klucīšus parketā un stiklus logos un beidzot kopā ar kādu jaunu meiteni un pavecu kalponi bija pārnācis šurp dzīvot — pavisam klusu, vairāk it kā ielavīdamies, nevis atklāti kā saimnieks savā mājā. Kaimiņi par to nepļāpāja aiz tā iemesla, ka kaimiņu nebija.

Šis neuzkrītošais iemītnieks bija Žans Valžāns, jaunā meitene — Kozete. Kalpone bija veca meita, vārdā Tusēna, ko Žans Valžāns bija izglābis no slimnīcas un nabadzības, un viņa bija krietni gados, nāca no provinces un raustīja valodu — šās trīs īpašības bija izšķīrušas Žana Valžāna nodomu ņemt viņu sev līdzi. Viņš bija noīrējis māju uz rantjē Fošlevāna kunga vārda. No visa tā, kas tika pastāstīts agrāk, lasītājs, bez šaubām, vēl ātrāk pazina Žanu Valžānu, nekā tas izdevās viltīgajam Tenardjē.

Kādēļ gan Žans Valžāns bija pametis Mazo Pikpusa klosteri? Kas bija noticis?

Nekas nebija noticis.

Kā atceramies, Žans Valžāns bija juties laimīgs klosterī, tik laimīgs, ka viņu beidzot sāka tirdīt sirdsapziņa. Viņš redzēja Kozeti katru dienu, viņš jo dienas, jo vairāk juta sevī mostamies tēva jūtas, viņš maigi loloja šo bērnu, teica sev, ka tas pieder viņam, ka nekas nevar viņam to atņemt, ka tas tā būs mūžīgi, meitene droši vien kļūs par mūķeni", jo Kozete katru dienu tika maigi uz to skubināta, ka klosteris tādējādi kļūs Kozetei, tāpat kā viņam, par visu pasauli, ka viņš tur novecos un Kozete tur izaugs, ka tā tur novecos un viņš tur nomirs, ka — ai, kāda brīnišķīga cerība! — viņus nekas nevarēs šķirt. Kad viņš par to domāja, viņam sāka uzmākties šaubas. Viņš sāka pats sevi pratināt. Viņš sev jautāja, vai viņam ir tiesība uz šo laimi, vai tā nav radusies no kāda cita laimes, no šā bērna laimes, ko viņš, sirmgalvis, bija piesavinājies un nobēdzinājis; vai tā nebija zādzība? Viņš sev teica, ka šim bērnam ir tiesība iepazīt dzīvi, pirms no tās atteikties; ka atņemt tai iepriekš un savā ziņā bez piekrišanas visus priekus, aizbildinoties ar tās pasargāšanu no visiem pārbaudījumiem, izmantot tās nezināšanu un vientulību, lai mākslīgi ieaudzinātu tajā aicinājumu, — tas nozīmēja sakropļot cilvēcisku būtni un melot dievam. Un, kas zina, vai kādreiz, visu to saprazdama un nožēlodama savu mūķenes stāvokli, Kozete nesāks viņu ienīst? Pēdējā doma, gandrīz egoistiska un mazāk pašaizliedzīga nekā citas, viņam kļuva neciešama. Viņš nolēma atstāt klosteri.

Viņš to nolēma, ar izmisumu atzinis, ka tas jādara, šķēršļu nebija. Pieci gadi, kas bija nodzīvoti starp šīm četrām sienam kopš viņa nozušanas, bija iznīcinājuši vai izklīdinājuši pamatu bailēm. Viņš varēja mierīgi rādīties cilvēkos. Viņš bija novecojis un pārvērties. Kas viņu tagad pazīs? Turklāt pat ļaunākajā gadījumā briesmas draudēja tikai viņam pašam, un viņam nebija tiesību notiesāt Kozeti uz dzīvi klosterī tādēļ, ka pats bija notiesāts un izsūtīts katorgā. Un vispār, kas gan ir briesmas salīdzinājuma ar pienākumu? Galu galā nekas viņam neliedz būt apdomīgam un rīkoties piesardzīgi.

Kozetes audzināšana bija gandrīz pilnīgi pabeigta.

Palikdams pie šā noteiktā lēmuma, viņš sāka gaidīt izdevīgu gadījumu. Un tas drīz radās. Nomira vecais Fošlevāns.

Žans Valžāns pieprasīja audienci pie visaugstās klostera priekšnieces un paziņoja, ka, saņēmis pēc brāļa nāves nelielu mantojumu, kas turpmāk viņam ļauj dzīvot bez strādāšanas, viņš atstāj darbu klosterī un ņem līdz savu meitu; bet, tā kā nebūtu bijis taisnīgi, ka Kozete, nenodevusi mūķenes zvērestu, būtu par brīvu audzināta, viņš pazemīgi lūdz visaugsto priekšnieci pieņemt no viņa kā atlīdzību kopienai par Kozetes piecu gadu uzturēšanos klosterī piecus tūkstošus franku.

Tā Žans Valžāns iznāca no klostera «Nepārtrauktā pielūgsme».

Atstājot klosteri, neuzticēdamies nesējam, viņš pats paņēma padusē mazo čemodānu, kura atslēga vienmēr bija viņam klāt. Šis čemodāniņš aizvien interesēja Kozeti, jo no tā plūda balzama smarža.

Tūlīt arī piezīmēsim, ka viņš nekad turpmāk no šā čemodāniņa nešķīrās. Viņš to vienmēr turēja savā istabā. Tā bija pirmā un dažkārt vienīgā manta, ko viņš ņēma līdzi, mainot dzīves vietu. Kozete par to smējās un sauca šo čemodāniņu par nešķiramo, teikdama: «Es esmu greizsirdīga uz to.»

Protams, Žans Valžāns, no jauna iznākdams brīvībā, bija dziļi satraukts.

Viņš uzgāja māju Plimē ielā un uzsāka tur vientuļu dzīvi. Tagad viņu sauca par Ultimu Fošlevānu.

Tai pašā laikā viņš noīrēja vēl divus dzīvokļus Parīzē, lai mazāk pievērstu sev uzmanību, pastāvīgi dzīvojot vienā ielā, lai vajadzības gadījumā būtu iespējams pazust, tiklīdz pārņemtu mazākais nemiers, un lai viņu pēkšņi nepārsteigtu kā tai naktī, kad tikai brīnišķā kārtā viņš bija

Izmucis no Žavēra nagiem. Sie divi mājokļi bija divi i.lipri trūcīgi un pēc izskata nabadzīgi dzīvokļi divos kvarIjilos, kas atradās ļoti tālu viens no otra, — viens Rieļumu ielā, otrs — Bruņu vīra ielā.

Laiku pa laikam kopā ar Kozeti, neņemot līdzi Tusēnu, viņš devās vai nu uz Bruņu vīra, vai uz Rietumu ielu padzīvot tur mēnesi vai pusotra. Tur viņu apkalpoja durvju sargi, un viņš uzdevās par pilsētas tuvumā dzīvojošu rantjē, kam ir pagaidu dzīvoklis pilsētā. Šai augstajai tikumībai tātad Parīzē bija trīs mājvietas, lai izbēgtu no policijas. -

## 2 Žans Valžāns — nacionālais gvards

Taču īstenībā viņš dzīvoja Plimē ielā un savu dzīvi bija iekārtojis šādi:

Kozete ar kalponi aizņēma savrupmāju; viņai bija prāva guļamistaba ar apgleznotām ailēm, buduārs ar zeltītām bagetēm, priekšsēdētāja salons ar auduma klātām sienām un ērtiem atzveltnes krēsliem; viņas rīcībā bija arī dārzs. Žans Valžāns lika novietot Kozetes istabā gultu ar baldahīnu no senlaicīga trīskrāsaina damasta un izklāt vecu, skaistu persiešu paklāju, kas bija pirkts Figjēsenpola ielā pie Gošē mātes, un, lai mīkstinātu šā lieliskā senatnīguma stingrību, pievienoja šīrn senlietām jaunai meitenei piedienīgas vieglas un graciozas mēbelītes: etažeri, grāmatu skapi un grāmatas ar apzeltītām muguriņām, rakstāmpiederumus, darba galdiņu ar perlamutra inkrustāciju, apzeltītu sudraba neseseru, tualetes piederumus no japāņu porcelāna. Otrā stāva logiem bija aizkārti priekšā gari aizkari no tāda paša trīskrāsaina damasta, kāds bija gultai, un gar malām tos rotāja sarkans zīda audums. Apakšstāvā bija izšūti aizkari. Cauru ziemu mazā Kozetes mājiņa tika apkurināta no augšas līdz apakšai. Pats Žans Valžāns apdzīvoja namiņu, kas atradās dibenpagalmā un atgādināja vārtsarga mitekli, ar matraci uz saliekamas gultas, nekrāsotu koka galdu, diviem salmu pinuma krēsliem, ar fajansa ūdens krūzi, dažām noplukušām gramatām plauktā un dārgo čemodāniņu kaktā; šīs telpas nekad netika apkurinātas. Pusdienas viņš ēda kopā ar Kozeti, un galdā viņam tika pasniegta plaucētā maize. Kad viņu mājās ieradās Tusēna, viņš tai bija sacījis: «Šās mājas saimniece ir jaunkundze.» — «Un jūs, ku-ungs?» noprasīja pārsteigtā Tusēna. «Es — es esmu daudz vairāk nekā saimnieks, es esmu tēvs.»

Kozetei klosterī bija mācīta mājturība, un viņa noteica izdevumus, kas bija visai mēreni. Katru dienu Žans Valžāns ņēma Kozeti zem rokas un veda pastaigāties. Viņš to veda uz Luksemburgas dārzu, uz visklusāko aleju, bet katru svetdienu uz dievkalpojumu, vienmēr uz Senžakdiopā baznīcu, tādēļ ka tā bija tālu. Tā kā tas bija ļoti nabadzīgs kvartāls, viņš tur izdalīja daudz dāvanu, un baznīcā viņu vienmēr ielenca ubagi, kas arī bija par cēloni Tenardjē sūtījumam: Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas. Apmeklējot nabagos un slimos, viņš labprāt ņēma līdzi Kozeti. Neviens svešs cilvēks neienāca Plimē ielas mājā. Tusēna apgādāja pārtiku, un Žans Valžāns gāja pēc ūdens uz ūdens sūkni, kas atradās pavisam tuvu uz bulvāra. Malku un vīnu glabāja tādā kā puspazemes alā, kas bija izrotāta gliemežnīcām un atradās līdzās Babilonas ielas vārtiņiem, un kādreiz bija kalpojusi priekšsēdētāja kungam par grotu, jo «bezprātīgu kaislību» un «ārpilsētas mājiņu» laikos mīlestība nebija iedomājama bez grotas.

Pie Babilonas ielas vārtiņiem bija piestiprināta kastīte vēstulēm un laikrakstiem, bet trīs Plimē ielas savrupmājas iemītnieki nesaņēma ne laikrakstus, ne vēstules,,, un kastīte, kas agrāk bijusi ātri gaistošas mīlas starpniece un švītīgā tiesas kunga noslēpumu līdzzinātāja, tagad kalpoja tikai nodokļu iekasētāja pavēstēm un nacionālās gvardes paziņojumiem. Jo Fošlevāna kungs, rantjē, skaitījās nacionālajā gvardē; viņš nebija varējis izsprukt no 1831. gada reģistratūras biezajiem tīkliem. Šai laikā ieviestie municipālie saraksti bija aizsnieguši arī Mazā Pikpusa klosteri, šo savā ziņā svēto un blīvo mākoni, no kura iznākdams Žans Valžāns savas mērijas acīs bija godājama persona un tātad cienīgs iestāties tās gvardē.

Trīs četras reizes gadā Žans Valžāns uzvilka mugurā uniformu un veica sardzes dienestu, turklāt ļoti labprāt: tā bija legāla pārģērbšanās, kas viņu vienoja ar citiem cilvēkiem, tai pašā laikā atstādama savrup. Žans Valžāns jau bija sasniedzis sešdesmit gadus — vecumu, kad likums atbrīvo no karaklausības, bet viņam nevarēja dot vairāk par piecdesmit gadiem; turklāt viņam nebija nekādas vēlēšanās atbrīvoties no vecākā seržanta pakāpes un traucēt grāfu de Lobo. Žanam Valžānam nebija sabiedriskā stāvok|a, viņš slēpa savu vārdu, slēpa savu īsto personību, savu vecumu, viņš slēpa visu, un, kā tikko teikts, viņš bija brīvprātīgais nacionālais gvards. Izskatīties pēc jebkura garāmgājēja, kas cītīgi veic valsts uzliktos pienākumus, — tā bija visa viņa godkāre. Šā vīra ideāls bija iekšienē eņģelis, ārienē — buržuā.

Atzīmēsim tomēr kādu sīkumu. Kad Žans Valžāns izgāja no mājām kopā ar Kozeti, viņš apģērbās kā parasti un izskatījās pēc atvaļināta virsnieka. Iziedams viens pats, un tas notika parasti vakaros, viņš allaž bija ģērbies strādnieka blūzē un biksēs un uzlicis galvā naģeni, kas paslēpa seju. Vai tā bija piesardzība vai pazemība? Abas reizē. Kozete bija apradusi ar savas dzīves mīklainībām un gandrīz nemanīja tēva dīvainības. Bet Tusēna ļoti cienīja Žanu Valžānu un atzina par labu visu, ko tas darīja. Kādu dienu miesnieks, kas bija saticis Žanu Valžānu, viņai teica: «Viņš ir savādnieks.» Viņa atbildēja: «Viņš ir s-svētais.»

Ne Žans Valžāns, ne Kozete, ne Tusēna neienāca un neizgāja no mājas citādi kā pa Babilonas ielas vārtiņiem. Ja viņi netiktu redzēti caur dārza režģiem, būtu grūti iedomāties, ka viņi dzīvo Plimē ielā. Šie režģu sētas vārtiņi vienmēr bija aizslēgti. Žans Valžāns bija pametis dārzu nekoptu, lai tas nepievērstu uzmanību.

Šai ziņā viņš varbūt maldījās.

## 3 Foliis ac frondibus «Ar lapām un zariem». (Lat.)

Šis dārzs, pamests vairāk nekā pusgadsimtu savā vaļā, bija kļuvis neparasts un skaists. Garāmgājēji jau pirms gadiem četrdesmit mēdza apstāties šai ielā un apbrīnoja dārzu, nenojauzdami noslēpumus, ko tas glabāja aiz sava svaigā, zaļā biezokņa. Ne viens vien sapņotājs un ne vienu vien reizi ir pūlējies ar acīm un domām nekautrīgi izurbties cauri senatnīgās, aizslēgtās, sašķiebušās, izļodzītās režģu sētas stieņiem, kura turējās pie diviem zaļi apsūbējušiem un apsūnojušiem stabiem un kuru rotāja dīvains frontons ar neizprotamām arabeskām.

Kādā stūrī tur bija akmens sols, viena vai divas apsūnojušas statujas, dažas kārtis, ko atrāvis laika zobs un kastagad puva uz mūra; no alejām un zāļu laukumiem nebija vairs ne vēsts, viss aizaudzis vārpatām. Dārznieks bija projām, bet bija atgriezusies daba. Jo kupli zēla nezāles — apbrīnojams ieguvums tādam nabaga zemes stūrītim. Tur ziedēja arī krāšņas lefkojas. Nekas šai dārzā netraucēja svētās dzīvības alkas; cildenā augšana te bija savā elementā. Koki bija noliekušies pie ērkšķu krūma, ērkšķu krūms stiepās pretī kokiem, stāds rāpās uz augšu, zars liecās lejup, tas, kas staipās pa zemi, atrada to, kas uzplaukst gaisā, tas, kas plīvo vējā, noliecās pie tā, kas nīkuļo sūnās; stumbri, zari, lapas, stiebri,, kušķīši, stīgas, atvases, dzeloņi — tas viss bija sajaucies, sajucis, sapārojies, sakusis; augu valsts ciešā un sirsnīgā apkampienā slavēja tur un piepildīja apmierinātā radītāja acu priekšā trīssimt kvadrātpēdu lielajā zemes gabalā savas brālības svēto mistēriju — cilvēku brālības simbolu. Šis dārzs vairs nebija dārzs, tas bija milzīgs krūmājs, biezs kā mežs, apdzīvots kā pilsēta, bailīgs kā ligzda, drūms kā katedrāle, smaržīgs kā puķu pušķis, vientulīgs kā kaps, dzīvs kā ļaužu pūlis.

Floreālā[5] šie milzīgie brikšņi, brīvi aiz sava žoga un starp savām četrām sienām, kaisli iekļāvās visuma klusajā vairošanās darbā, drebēja, saulei lecot, gandrīz tāprat kā dzīvnieks, kas ieelpo kosmiskās mīlestības vēsmojumu un jūt dzīslās sakāpjam un virmojam aprīļa sulas, un, purinot vējā savus brīnišķos zaļos matus, bārstīja pār valgo zemi, pār noplukušajām statujām, pār savrupmājas pussagruvušo lieveni un pat pār tukšās ielas bruģi ziedu zvaigznes, rasu pērles, auglību, skaistumu, dzīvību, prieku, smaržas. Ap dienas vidu tur salaidās tūkstošiem baltu tauriņu, un tas bija dievīgs skats — redzēt, kā baltām pārslām virpuļo ēnā šis dzīvais vasaras sniegs. Tur līksmajā, zaļajā mijkrēslī vesels koris nevainīgu balsu maigi sarunājās ar dvēseli, un to, ko bija aizmirsusi pateikt putnu čivināšana, papildināja kukaiņu dūkšana. Vakara dārzs izdvesa sapņu tvaikus un ietinās tajos, to pārklājā miglas plīvurs, dievišķas un mierīgas skumjas; no visām pusēm kā izmeklētākā un smalkākā inde plūda reibinošā sausseržu un vīteņu smarža; bija dzirdami pēdējie dzilnīšu un cielavu saucieni pirms aizmigšanas zaros; tur bija jūtama putna un koka svētā tuvība: dienā spārni iepriecināja lapas, naktī lapas sargāja spārnus.

Ziemu šie brikšņi bija melni, slapji, spuraini, tie drebēja aiz aukstuma un ļāva mazliet redzēt māju. Ne ziedu zaros, ne rasas ziedos, tikai garas, sidrabainas gliemežu pēdas stiepās uz saltā un biezā dzelteno lapu paklāja; bet, lai tas bija kāds būdams, lai tas izskatījās kāds izskatīdamies, visos gadalaikos — pavasarī, ziemā, vasarā, rudenī — šis mazais zemes stūrītis izdvesa grūtsirdību, apceri, vientulību, brīvību, cilvēka prombūtni, dieva klātesamību, un vecā sarūsējusī režģu sēta šķita sakām: «Šis dārzs ir mans.»

Kaut gan apkārt bija Parīze, pāris soļu attālumā Varēna ielas klasiskās un greznās savrupmājas, pavisam līdzās Invalīdu doma kupols, netālu deputātu palāta, kaut gan pa Burgundijas un Sendominika ielām ripoja greznas karietes, kaut gan tuvējā ielu krustojumā sastapās dzeltenie, brūnie, baltie un sarkanie omnibusi, — Plimē iela bija tuksnesis, un bija pieticis ar veco īpašnieku nāvi, ar aizgājušo revolūciju, ar seno bagātību bojāeju, ar cilvēku prombūtni, aizmirstību, ar četrdesmit gadu pamestību un atstātību, lai šai aristokrātiskajā stūrītī no jauna saviestos papardes, deviņvīruspēks, velnarutki, pelašķi, uzpirkstītes, garas zāles, lieli augi ar platām, it kā no bāli zaļas vadmalas darinātām, izraibinātām lapām, ķirzakas, vaboles, kustīgi un žigli kukaiņi, lai no zemes dzīlēm iznāktu un no jauna parādītos starp šiem četriem mūriem mežonīgs un bargs dižums un lai daba, kas izjauc nožēlojamos cilvēka izkārtojumus un vienmēr izpaužas visnotaļ tur, kur tā sevi izpauž, — lai tā būtu skudra vai ērglis, — uzplauktu "šai nožēlojamā Parīzes dārziņā ar tādu pašu skarbumu un lieliskumu kā Jaunās pasaules mūžamežā.

īstenībā nav nekā maza; kurš katrs, kas spēj dziļāk ieskatīties dabā, to zina. Kaut arī filozofijai nav dots absolūts apmierinājums, nedz arī tā spēj noteikti aprakstīt cēloņus un norādīt seku robežas, taču vērotājs nonāk bezgalīgā ekstāzē, redzēdams visas šīs spēku sadalīšanās, kas nobeidzas vienotībā. Viss darbojas visa labā.

Algebra ir pielietojama mākoņiem; zvaigznes izstarojumi dara labu rozei; neviens domātājs neiedrošināsies teikt, ka vilkābeles smarža nav noderīga zvaigznājiem. Kas gan spēj aprēķināt molekulas ceļu? I\uc1ā lai mēs zinām, vai pasauļu rašanos nenosaka smilšu graudiņu krišana? Kas gan zina par bezgalīgi lielā un bezgalīgi mazā savstarpējo paisumu un bēgumu, par pirmcēloņu atbalsošanos atsevišķas būtnes bezdibeņos un radības lavīnās? Arī ērce ir nozīmīga; mazais ir liels, lielais ir mazs; viss līdzsvarojas nepieciešamībā — vīzija, kas šausmina prātu. Starp būtnēm un lietām ir brīnišķīga sakarība, šai neizsmeļamajā kopumā no saules līdz laputij cits citu nenicina, vieniem ir vajadzīgi otri. Gaisma neaiznes debesu zilgmē zemes smaržas, nezinādama, ko tā dara; nakts izdala zvaigžņu esenci aizmigušajām puķēm. Visi lidojošie putni tur nagos bezgalības pavedienu. Dzīvības izcelšanās kļūst sarežģītāka — no meteora rašanās līdz bezdelīgas knābja cirtienam, sasitot olu, un tā noved vienādi līdz sliekas dzimšanai un līdz Sokrātā atnākšanai. Kur beidzas teleskops, sākas mikroskops. Kuram no tiem abiem plašāks redzes lauks? Izvēlieties! Pelējums ir puķu plejāde, miglājs ir zvaigžņu skudru pūznis. Tā pati ciešā tuvība un vēl pārsteidzošāka ir starp prāta parādībām un matērijas stāvokļiem. Stihijas un principi sajaucas, savienojas, sapārojas, vairojas cits caur citu tādā mērā, ka noved beidzot materiālo pasauli un garīgo pasauli pie vienas un tās pašas skaidrības. Dabas paradības mūžīgi atgriežas pašas sevī. Plašajās kosmiskajās pārvērtībās universa dzīve kifstas uz priekšu un atpakaļ nezināmos apmēros, griežot visu neredzamajā tapšanas mistērijā, izlietojot visu, nezaudējot pat iztēli un sapni, te iesējot infuzoriju, tur saskaldot zvaigzni, svārstoties ūn izlokoties, radot no gaismas spēku un no domas stihiju, visur izsēta un nedalāma, izšķīdinot visu, izņemot vienu ģeometrisko punktu — «es», novedot visu līdz dvēselei — atomam, atklājot visu dievā, sajaucot visus darbošanās principus — no visaugstākā līdz viszemākajam — šā prātu reibinošā mehānisma miglā, sasaistot kukaiņa lidojumu ar Zemes kustību, pakļaujot — kas zina, varbūt tikai likuma identitātes dēļ, — komētas pārvietošanos pie debesu velves infuzorijas riņķošanai ūdens pilienā. Prāta radīts mehānisms. Milzīga zobratu sistēma, kuras pirmais motors ir knislis un beidzamais rats — zodiaks.

## 4 Režģu apmainīšana

Šķita, ka šis dārzs, kādreiz radīts izlaidības noslēpumu glabāšanai, pārvērties un kļuvis cienīgs glabāt šķīstības noslēpumus. Tajā vairs nebija ne lapeņu, ne zaļu pļaviņu, ne tumšu aleju, ne grotu; te valdīja burvīga izkliedēta Krēslainība, kura kā plīvurs krita no visām pusēm. Pafosa bija pārvērtusies par Ēdeni. It kā grēku nožēla šo kluso stūrīti būtu padarījusi atkal šķīstu. Šī puķu pārdevēja piedavāja tagad savas puķes dvēselei. Šis koķetais dārzs, kam kādreiz bija slikta slava, atkal bija atguvis šķīstību un kautrību. Kāds tiesas priekšsēdētājs ar kāda dārznieka palīdzību — viens no šiem vientiešiem bija iedomājies sevi par Lamuaņona sekotāju, bet otrs domājās esam I.enotra pēcnieks — bija šo dārzu izkropļojis, sagraizījis gabaliņos, nolaizījis, izskaistinājis, pielāgojis smalkām dēkām; daba to bija atkal atguvusi, piepildījusi ar ēnām un sagatavojusi mīlestībai.

Sai vientuļajā stūrītī mājoja arī kāda pilnīgi sagatavota sirds. Atlika tikai ierasties mīlestībai; tur bija templis, uzcelts no zaļumiem, zālēm, sūnām, putnu nopūtām, maiga mijkrēšļa, līganiem zariem, un bija kāda dvēsele, radīta no maiguma, ticības, skaidrības, cerības, trauksmes un ilūzijām.

Kozete bija iznākusi no klostera, būdama gandrīz vēl bērns: viņai bija mazliet pāri par četrpadsmit gadiem — tas ir «nepateicīgais vecums». Kā jau minējām, viņa izskatījās drīzāk neglīta nekā daiļa, vienīgi acis bija skaistas, tomēr viņā nebija nekā nepatīkama, viņa bija tikai neveikla, vāja, bikla un reizē droša — vārdu sakot, pusaudze.

Audzināšana bija pabeigta, tas ir, viņai bija mācīta ticības mācība un it īpaši dievbijība, tad vēl «vēsture», proti, tas, ko šai vārdā sauc klosterī, ģeogrāfija, gramatika, divdabji, Francijas karaļi, mazliet mūzikas, profilu zīmēšana utt., bet vispār viņa nekā nezināja — un te slēpjas ir burvīgums, ir briesmas. Jaunas meitenes dvēseli nedrīkst atstāt tumsībā, tad vēlāk tajā rodas mirāžas, pārāk asas un pārāk spilgtas kā tumšā istabā. Tā jāapgaismo maigi un atturīgi, vairāk ar īstenības atspulgu nekā ar tās tiešo un aso gaismu. Šī derīgā un pievilcīgi-stingrā pusgaisina izklīdina bērnišķās bailes un pasargā no kritieniem. Vienīgi mātes instinkts — apbrīnojamā intuīcija, kurā sakusušas jaunavas atmiņas un sievietes pieredze, — zina, kā un no kā jārada šī pusgaisma. Sis instinkts nav ne ar ko aizstājams. Lai izveidotu jaunas meitenes dvēseli, visas pasaules mūķenes nevar atsvērt vienu māti.

Kozetei nebija bijis mātes. Viņai bijušas tikai daudzas mātes — daudzskaitlī.

Un Žans Valžāns — viņā gan pārpārēm bija maigās jūtas un lielais gādīgums, bet viņš tomēr bija tikai vecs vīrs, kas no visa tā nekā nesaprata.

Audzināšanas darbā, šai svarīgajā uzdevumā — sagatavot sievieti dzīvei, — cik daudz te vajadzīgs zināšanu, lai cīnītos pret to lielo nezināšanu, ko sauc par nevainību!

Nekas tā nesagatavo jaunu meiteni kaislībām kā klosteris. Klosteris vērš domas uz nezināmā pusi. Sirds, koncentrēdamās sevī, cieš mokas, nespēdama izplūst, un noslēdzas, nespēdama uzplaukt. No tā rodas pārādības, pieņēmumi, minējumi, izdomāti romāni, dēkainības alkas, fantastiskas gaisa pilis, celtnes, kas caur un cauri būvētas saprāta iekšējā tumsā, neizdibināmi un slepeni mājokļi, kur tūdaļ rod sev mājvietu kaislības, tiklīdz aiz muguras pamestais režģu žogs atļauj tām tur iekļūt. Klosteris ir slogs, kuram, lai tas triumfētu pār cilvēka sirdi, jāturpinās visu mūžu.

Atstājusi klosteri, Kozete nevarēja atrast nekā patīkamāka un bīstamāka kā māju Plimē ielā. Tas bija vientulības turpinājums ar brīvības sākšanos; noslēgts dārzs, bet asi spilgta, bagātīga, saldkaisles un smaržu pilna daba; tie paši sapņi, kas klosterī, bet arī neskaidri redzēti jauni cilvēki; režģu žogs, bet ar skatu uz ielu.

Un tomēr, — atkārtosim to, — te ierodoties, viņa bija tikai bērns. Žans Valžāns nodeva viņas rīcībā šo nekopto dārzu.

«Vari darīt te visu, ko vien vēlies,» viņš sacīja. Kozeti tas iepriecināja: viņa tur izvandīja visus krūmiņus un akmeņus, viņa tur meklēja «zvērus»; viņa tur rotaļājās, kamēr nebija pienācis laiks sapņiem; viņa mīlēja šo dārzu kukainīšu dēļ, kurus atrada zālē zem kājām, kamēr nebūs pienācis laiks, kad viņa to mīlēs zvaigžņu dēļ, kuras ieraudzīs starp koku vainagiem virs galvas.

Bez tam viņa mīlēja savu tēvu, tas ir, Žanu Valžānu, no visas sirds, ar naivu bērna mīlestības kvēli, uzskatīdama šo sirmgalvi par patīkamu un burvīgu biedru. Lasītājs atcerēsies, ka Madlēna kungs tika daudz lasījis, Žans Valžans to turpināja un tādēļ bija kļuvis par labu stāstītāju; vīnam piemita slēpta lēnprātīgas un patiesas gudrības bap.itiba un daiļrunība, kas bija spontāni attīstījusies. Viņā bija atlicis tieši tik daudz asuma, cik nepieciešams, lai viņa labsirdība nekļūtu pliekana; tas bija ass prāts un maiga sirds. Lukseinburgas dārzā, divatā sarunājoties, viņš visu jo plaši paskaidroja, smeldamies no tā, ko bija lasījis, kā arī no tā, ko izcietis. Klausoties Kozetes acis sapņaini maldījās tālēs.

Sis vienkāršais vīrs apmierināja Kozetes domas, tāpat kā aizaugušais dārzs — viņas acis. Kad viņa bija piekususi, skraidīdama pakaļ tauriņiem, viņa atskrēja aizelsusies pie tā un teica: «Ai, kā es esmu noskrējusies!» Viņš noskūpstīja meiteni uz pieres.

Kozete dievināja šo labsirdīgo vīru. Viņa visur sekoja tam pa pēdām: Tur, kur atradās Žans Valžāns, bija labi. Tā kā Žans Valžāns nemēdza uzturēties ne savrupmājā, ne dārzā, tad viņai labāk patika bruģētais pagalms aiz mājas nekā ziedu pilnais dārza stūrītis un mazā istabiņa ar Rītajiem krēsliem likās labāka nekā lielais salons ar paklājiem un mīkstajiem atzveltnes krēsliem gar sienām. Dažreiz" Žans Valžāns, smaidīdams aiz laimes, ka tiek traucēts, mēdza viņai teikt: «Ej taču uz savām mājām! Ļauj man pabūt kādu mirkli vienam!»

Kozete viņam. izteica jaukus un maigus pārmetumus, kas ir jo mīlīgi, ja tos vērš meita pret tēvu.

—  Tēt, man ir ļoti auksti pie jums. Kāpēc jūs te neizklājat paklāju un neieliekat krāsni?

—  Mīļais bērns, ir tik daudz cilvēku, kas ir labāki par mani un kam nav pat jumta virs galvas.

—  Bet kāpēc tad pie manis ir silti un man nekā netrūkst?

—   Tāpēc, ka tu esi sieviete un bērns.

—  Ak tā! Tātad vīriešiem vajag salt un dzīvot trūkumā?

—   Dažiem.

—  Labi, es nākšu tik bieži šurp, ka jūs būsit spiests te kurināt.

Tad viņa vēl teica:

—   Tēt, kāpēc jūs ēdat tik negaršīgu maizi?

—  Tāpat, meit…

—   Labi, ja jūs tādu ēdat, arī es ēdīšu tādu.

Un, lai Kozete neēstu šo rupjmaizi, Žans Valžāns dažkart ēda baltmaizi.

Savu bērnību Kozete atcerējās pavisam neskaidri. Rītos un vakaros viņa lūdza dievu par savu māti, kuru nepazina. Tenardjē viņai bija palikuši atmiņā kā divi atbaidoši murgu tēli. Viņa atcerējās, ka «reiz naktī» bija gājusi uz mežu pēc ūdens. Viņa domāja, ka tas bijis ļoti tālu no Parīzes. Viņai šķita, ka sākumā viņa dzīvojusi kādā bezdibenī un ka no turienes viņu izvilcis Žans Valžāns. Bērnība viņai likās kā tāds laiks, kad apkārt rāpojuši tikai simtkāji, zirnekļi un čūskas. Tā kā viņa nebija pilnīgi pārliecināta, ka ir Žana Valžāna meita un ka Žans Valžāns ir viņas tēvs, tad vakaros pirms iemigšanas savās domās iztēlojās, ka viņas mātes dvēsele pārgājusi šai krietnajā sirmgalvī un mīt viņai līdzās.

Kad viņš sēdēja, Kozete pieglauda vaigu pie viņa sirmajiem matiem un, klusi nobirdinādama asaru, domāja: «Varbūt viņš ir mana māte!»

Lai tas izklausās cik dīvaini izklausīdamies, savā dziļajā nezināšanā, kāda piemīt klosterī uzaudzinātai meitenei, un arī tādēļ, ka kļūšana par māti ir absolūti neizprotama jaunavībai, Kozete beigu beigās iedomājās, ka diez vai viņai māte maz bijusi. Viņa pat nezināja savas mātes vārdu. Katru reizi, kad gadījās to pajautāt Žanam Valžānam, viņš klusēja. Ja Kozete jautājumu atkārtoja, viņš atbildēja ar smaidu. Vienreiz viņa nepavisam neatlaidās, un šis smaids pārvērtās asarā.

Žana Valžāna klusēšana ietina Fantinu dziļā tumsā.

Vai tā bija piesardzība? Vai cieņa? Vai tās bija bailes nodot šo vārdu kādas citas atmiņas nejaušībām?

Kamēr Kozete bija maza, Žans Valžāns bija labprāt runājis par viņas māti; kad Kozete paaugās, viņš to vairs nespēja. Viņam šķita, ka viņš vairs to nedrīkst. Vai nu tas bija Kozetes dēļ, vai tas bija Fantinas dēļ, bet viņš juta mistiskas bailes ļaut šai ēnai ienākt Kozetes domās un padarīt mirušo par trešo līdzdalībnieci viņu liktenī. Jo svētāka viņam kļuva šī ēna, jo draudīgāka tā šķita. Viņš domāja par Fantinu un izjuta klusēšanas smagumu. Neskaidri miglā viņš redzēja it kā pirkstu, pieliktu pie lūpām. Vai varbūt šķīstība, kas bija mājojusi Fantinā un, viņai dzīvai esot, tikusi varmācīgi atņemta, bija atgriezuifcs pēc viņas nāves un sašutusi, nikna izpletusies pār Viņu, lai būtu nomodā par mirušās mieru un sargātu viņu kapā? Vai Žans Valžāns, pats neapjauzdams, neizjūta tās Ki ibu? Mēs, kas ticam nāvei, mēs nepiederam pie tiem, kas noraidītu šo mistisko izskaidrojumu. Tāpēc arī viņš nespēja pat Kozetei izrunāt šo vārdu — Fantina.

Kādu dienu Kozete sacīja:

—  Tēt, es redzēju šonakt sapnī savu māti. Viņai bija divi lieli spārni. Mana māte laikam, dzīva būdama, būs pieskaitīta svētajiem.

—   Par savām ciešanām, — atbildēja Žans Valžāns.

Žans Valžāns tomēr bija laimīgs.

Kad Kozete devās ar viņu pastaigāties, tā atbalstījās uz viņa rokas, lepna un laimīga līdz sirds dziļumiem. No visām maiguma izpausmēm, tik neparastām un tikai viņam veltītām, Žans Valžāns juta, ka viņa dvēsele vai kusa aiz laimes. Nabaga vīrs drebēja, izjuzdams šo debesu prieku; lielā sajūsmā viņš sev apgalvoja, ka tā turpināsies visu mūžu; viņš sev teica, ka īstenībā nav tik daudz izcietis, lai būtu pelnījis šo gaišo laimi, un sirds dziļumos pateicās dievam, ka tas ļāvis, lai viņu, nožēlojamo, tik ļoti mīlētu šī nevainīgā būtne.

## 5 Roze pamana, ka tā kļuvusi par kara ieroci

Kādu dienu Kozete nejauši palūkojās spogulī un nodomāja: «Skat vien!» Viņai gandrīz likās, ka viņa ir skaista. Tas dīvaini satrauca. Līdz šim brīdim viņa nebija nemaz domājusi par savu izskatu. Viņa gan paraudzījās spogulī, bet sevi tajā neredzēja. Turklāt viņai bieži tika teikts, ka viņa ir neglīta; vienīgi Žans Valžāns mēdza maigi sacīt: «Nē taču, nē!» Lai nu bija kā būdams, Kozete vienmēr bija iedomājusies sevi neglītu un izaugusi vieglā bērnišķā rezignācijā, apradusi ar šo domu. Tagad pēkšņi spogulis viņai sacīja, tāpat kā Žans Valžāns: «Nē taču!» Nakti viņa negulēja. «Bet ja nu es esmu skaista?» viņa domāja. «Cik tas būtu jocīgi, ja es patiešām būtu skaista!» Viņa atcerējās savas apžilbinoši skaistās klostera biedrenes un nodomāja: «Ak pasaulīti Vai tiešām es izskatos kā šis jaunkundzes?!»

Otrā dienā viņa ielūkojās spogulī, bet nu jau vairs tas nebija nejauši, un sāka šaubīties: «Kur gan man bija prāts? Nē taču, es esmu neglīta.» Viņa gluži vienkārši bija sHkti gulējusi, zem acīm pletās tumšas ēnas, un viņa bija bāla. Viņa nebija vakar jutusies pārāk priecīga, noticēdama savam skaistumam, bet kļuva pavisam bēdīga, tam vairs neticēdama. Viņa vairs neskatījās spogulī un jau vairāk nekā divas nedēļas centās sasukāt matus, uzgriezusi spogulim muguru.

Vakarpusē, pēc pusdienām, viņa parasti sēdēja viesistabā un kaut ko izšuva vai strādāja kādu citu klosterī iemācītu darbu, bet Žans Valžāns turpat līdzās lasīja. Reiz viņa pacēla acis no sava darba un bija ļoti pārsteigta par viņai pievērsto tēva satraukto skatienu.

Kādu citu reizi, ejot pa ielu, viņai likās, ka aiz muguras kāds, ko viņa neredzēja, teica: «Skaista sieviete! Bet slikti ģērbusies.» — «Nē,» viņa nodomāja, «tas neattiecas uz mani. Es esmu labi ģērbusies un neglīta.» Toreiz viņai galvā bija plīša cepurīte un mugurā merinosa kleitiņa.

Beidzot kādudien, būdama dārzā, viņa izdzirdēja, ka nabaga vecā Tusēna sacīja: «Vai jūs, kungs, esat ievērojis, ka jaunkundze kļūst skaista?» Kozete nedzirdēja, ko tēvs atbildēja. Tusēnas vārdi bija viņu satraukuši. Viņa aizskrēja no dārza, uzgāja savā istabā, piesteidzās pie spoguļa — jau trīs mēnešus viņa nebija tajā ieskatījusies — un iekliedzās. Viņa apžilba pati no sevis.

Viņa bija brīnišķīgi skaista, viņa nevarēja nepiekrist Tusēnai un savam spogulim. Viņas augums bija nobriedis, āda kļuvusi baltāka, mati spoži, zilajās acīs bija iededzies nepazīts mirdzums. Sava skaistuma apzināšanās vtņā radās pavisam pēkšņi kā spilgti uzliesmojusi gaisma; citi to bija ievērojuši agrāk: to teica Tusēna, un nebija vairs šaubu, ka ari garāmgājējs toreiz bija runājis par viņu; viņa nogāja atkal lejā dārzā, juzdamās kā karaliene, un, kaut gan bija ziema, viņa dzirdēja putnus dziedam, redzēja zeltainas debesis, sauli starp koku zariem, ziedu pilnus krūmus, viņa bija apmulsusi, līksma, neizteicamas jūsmas pārņemta.

Bet Žanam Valžārvam dziļi un neizskaidrojami sažņaudzās sirds.

Patiešām, kopš kāda laika viņš ar dziļām bailēm vēroja .o skaistumu, kas jo dienas spožāk atplaiksnīja maigajā Kozetes sejā. Iedegās rīta blāzma — tā ielīksmos visus, lnl viņu tā skumdinās.

Kozete bija bijusi skaista jau labu laiku, iekām pati to ievēroja. Bet kopš pirmās dienas šī negaidītā gaisma, kas lēnām pieauga un pamazām apņēma jaunās meitenes būtni, bija ievainojusi Žana Valžāna drūmo skatienu. Viņš to izjuta kā pārmaiņu savā laimīgajā dzīvē, tik laimīgā, ka neiedrošinājās ne pakustēties aiz bailēm kaut ko tajā izjaukt. Šis vīrs, kurš bija izgājis cauri visām likstām, kura likteņa cirstās brūces vēl aizvien asiņoja, kurš bija bijis gandrīz vai ļaundaris un kļuvis gandrīz svēts, kurš pēc tam, kad bija vilcis katorgas ķēdes, tagad vilka neredzamu, bet smagu apslēpta negoda ķēdi, šis vīrs, kuru likums nebija atbrīvojis un kuru varēja jebkuru bridi no jauna saķert un izvest no viņa tikumības tumsas sabiedriskā negoda gaismā, šis vīrs pieņēma visu, piedeva visu, attaisnoja visu, svētīja visu, bija mierā ar visu un lūdza no dieva, no cilvēkiem, no likumiem, no sabiedrības, no dabas, no visas pasaules tikai vienu — lai Kozete viņu mīlētu.

Kaut Kozete joprojām viņu mīlētu! Kaut dievs neaizliegtu šā bērna sirdij tiekties uz viņu un piederēt viņam! Kozetes mīlēts, viņš jutās izdziedēts, atpūties, nomierināts, apmierināts, gandarīts, paaugstināts. Kozetes mīlēts, viņš jutās laimīgs. Viņš neprasīja nekā vairāk. Ja viņam kāds jautātu: «Vai tu gribi būt vēl laimīgāks?» — viņš būtu atbildējis: «Nē.» Ja dievs viņam būtu vaicājis: «Vai tu vēlies debesu priekus?» — Viņš būtu atbildējis: «Tad es zaudētu.»

Viss, kas varētu sagādāt izmaiņas dzīvē, kaut arī tikai mazliet, lika viņam izbailēs nodrebēt, ka sāksies kaut kas jauns. Viņš nekad nebija pārāk labi sapratis, kas ir sievietes skaistums, bet instinktīvi nojauta, ka tas ir kaut kas ārkārtējs.

Šo skaistumu, kas aizvien krāšņāk un lieliskāk uzplauka viņam līdzās — viņa acu priekšā — nevainīgā, bet jau apslēptu draudu pilnā bērna sejā, viņš iztrūcies vēroja no sava neglītuma, vecuma, posta, no savas nebrīves nomāktības dziļumiem.

Viņš domāja: «Cik viņa ir skaista! Kas gan tagad notiks ar mani?»

Un tieši te izpaudās starpība starp viņa maigumu un mātes maigumu. To, ko viņš vēroja ar satraukumu, māte būtu vērojusi ar prieku.

Pirmie simptomi jo drīz parādījās.

Jau nākamajā dienā pēc tam, kad Kozete bija izsaukusies: «Tiešām es esmu skaista!» — viņa pievērsa uzmanību savam tērpam. Viņa atcerējās garāmgājēja vārdus «Skaista, bet slikti ģērbusies,» — tas bija orākula čuksts, dvesma, kas bija aizšalkusi garām un izzudusi, iemezdama sirdī vienu no tām abām sēklām, kam vēlāk jāaizpilda visa sievietes dzīve, — koķetēriju. Otra sēkla ir mīlestība.

Līdz ar ticību savam skaistumam viņā uzplauka sievietes dvēsele. Viņai derdzās merinosa kleitiņa un bija kauns plīša cepurītes dēļ. Tēvs nekad viņai nekā nebija liedzis. Viņa uzreiz apguva visu ģērbšanās mākslu, cepures, tērpa, apmetņa, zābaciņu, aproču noslēpumu, prata izraudzīties audumu un krāsu, kas piestāv sejai, — apguva mākslu, kas padara parīzieti tik burvīgu, tik mīklainu un tik bīstamu. Izteiciens valdzinoša sieviete ticis izdomāts parīzie» tes apzīmēšanai.

Nepagāja ne mēnesis, kad mazā Kozete kļuva par vienu no skaistākajām sievietēm ne vien šai Babilonas ielas tuksnesī, — un tas jau ir kaut kas, — bet arī par vienu no «vislabāk ģērbtajām» Parīzē, — un tas jau ir daudz vairāk. Viņa labprāt būtu gribējusi satikt «savu garāmgājēju», lai dzirdētu, ko tas teiktu, un «lai to pārmācītu». Viņa patiešām bija burvīga, un viņa apbrīnojami prata atšķirt Zerāra cepurīti no Erbo cepurītes.

Žans Valžāns bažīgi raudzījās uz šo izšķērdību. Viņš, kas juta, ka nekad nespēs nekā cita kā tikai rāpot vai, visaugstākais, staigāt, — viņš redzēja Kozetei izaugam spārnus.

Un tomēr, kaut vai pavirši uzmetot acis Kozetes tualetei, kura katra sieviete būtu redzējusi, ka Kozetei nav mātes. Dažus niecīgus pieklājības likumus, dažus speciālus nosacījumus Kozete nebija ievērojusi. Māte, piemēram, viņai būtu aizrādījusi, ka jaunas meitenes nevalkā damastu.

Pirmo reizi, kad Kozete izgāja pastaigāties melnajā damasta tērpā un apmetnī, baltu krepa cepurīti galvā, jautra, starojoša, sārta, lepna, mirdzoša, viņa paņēma zem rokas Žanu Valžānu un jautāja: «Tet, kā es izskatos?»

Zutis Valžāns atbildēja tādā balsī, kas atgādināja sarugllnātu skauģi: «Burvīgi!» Pastaigas laikā viņš izturējās l<a parasti. Pārnākot viņš jautāja Kozetei:

—  Vai tu nekad vairs neuzģērbsi savu agrāko kleitu un cepuri?

Tas notika Kozetes istabā. Kozete pagriezās pret drēbju skapi, kur karājās viņas pamestās klostera drānas.

—   Šo ķekatnieku tērpu! — viņa teica. — Tēt, ko lai es ar to iesāku? Ai nē, es nekad vairs nevilkšu mugurā šīs šausmīgās drēbes. Ar šo ērmu galvā es izskatos pēc putnu biedēkja.

Žans Valžāns smagi nopūtās.

Sākot ar šo brīdi, viņš ievēroja,, ka Kozete, kas agrāk vienmēr lūdzās palikt mājās, teikdama: «Tēt, man labāk patīk te kopā ar jums,» — tagad vienmēr lūdza viņu iet pastaigāties. Patiesi, kam gan vajadzīga daiļa sejiņa un brīnišķīga tualete, ja nav, kam parādīt?

Viņš arī ievēroja, ka pagalmiņš Kozetei vairs nav tik mīļš kā agrāk. Tagad viņa daudz labprātāk uzturējās dārzā, ar patiku pastaigādamās žoga tuvumā. Žans Valžāns, noslēdzies sevī, nespēra dārzā ne kāju. Viņš kvernēja dibenpagalmā kā ķēdes suns.

Kozete, zinādama, ka ir skaista, zaudēja nezināšanas jaukumu — izsmalcinātu jaukumu, jo ar vientiesību savienots skaistums ir neizsakāms un nav nekā burvīgāka par starojošu nevainību, kas, pati to neapzinādamās, tur savā rokā paradīzes atslēgu. Bet to, ko bija zaudējusi ar naivuma jaukumu, viņa atguva ar domīguma un nopietnības burvīgumu. Visa viņas būtne, pilna jaunības prieka, nevainības un skaistuma, izdvesa cēlas skumjas.

Tas notika tieši tai laikā, kad Mariuss pēc sešu mēnešu pārtraukuma ieraudzīja viņu no jauna Luksemburgas dārzā.

## 6 Kauja sākas

Kozete savā noslēgtībā, tāpat kā Mariuss savā, bija pilnīgi sagatavota mīlas uzliesmojumam. Liktenis ar savu noslēpumaino un fatālo pacietību lēnām tuvināja vienu otrai šīs divas būtnes, kas bija it kā vētrainas kaislību elektrības pārpilnas un tās izmocītas; šim divām dvēselēm, kuras slēpa sevī mīlestību, tāpat kā divi mākoņi slēpj sevī negaisu, vajadzēja saskarties un saplūst kopā vienā skatienā, kā saplūst kopā mākoņi vienā zibens uzliesmojumā.

Mīlestības romānos tik daudz nelietīgi valkāts acu skatiena spēks, ka to vairs neviens, neciena. Tagad gandrīz baidās sacīt, ka divi ir iemīlējušies tāpēc, ka saskatījušies. Un tomēr tieši tā iemīlas, un vienīgi tā. Pārējais nav nekas cits kā pārējais un seko pēc tam. Nav nekā reālāka par šiem lielajiem satricinājumiem, ko izraisa divi dvēseles viena otrā, apmainīdamās ar šo dzirksti.

Tai brīdī, kad Kozete, pati-neapzinādamās, ar savu skatienu bija satraukusi Mariusu, Mariuss nenojauta, ka arī viņa skatiens satraucis Kozeti.

Viņš tai nodarīja tādu pašu ļaunumu un tādu pašu labumu.

Viņa jau sen to bija ieraudzījusi un novēroja, kā mēdz novērot un ieraudzīt meitenes, skatīdamās pat uz otru pusi. Mariusam Kozete vēl likās neglīta, kad Kozetei Mariuss jau šķita skaists. Bet, tā kā viņš nepievērsa Kozetei uzmanību, šis jaunais cilvēks meitenei bija gluži vienaldzīgs.

Tomēr viņa nevarēja neatzīt, ka tam ir skaisti mati, skaistas acis, skaisti zobi, patīkams balss tembrs, kad viņa to dzirdēja tērzējam ar biedriem, ka tam, ja jums tīk, ir neveikla gaita, bet ar īpatu eleganci, ka tas nemaz peliekas muļķis, ka visai tā būtnei piemīt cēlums, maigums, vienkāršība un lepnums un, beidzot, kaut arī jaunais cilvēks šķiet nabadzīgs, tā izskats ir cienīgs.

Tai dienā, kad viņu acis pēkšņi sastapās un beidzot pateica vienas otrām pirmos noslēpumainos un neizsakāmos vārdus, kādus mēdz klusi paust skatiens, Kozete sākumā nekā nesaprata. Viņa atgriezās domīga Rietumu ielas mājā, uz kuru Žans Valžāns, bija pārnācis, lai kā parasti pavadītu tur sešas nedēļas. Otrā rītā atmodusies, viņa iedomājās svešo jaunekli, kas tik ilgi bija bijis vienaldzīgs un vēss, bet tagad, šķiet,.sāka pievērst viņai uzmanību, un viņai itin nemaz nelikās, ka šī uzmanība būtu patīkama. Drīzāk viņai bija mazliet dusmas uz šo skaisto, nevērīgo jaunekli. Viņā pamodās kareivīgums. Viņai šķita, — un viņa par toizjuta vēl tīri bērnišķīgu prieku,—» ka beidzot varēs atriebties.

Apzinādamās sevi skaistu, viņa noskārta, kaut gan neskaidri, ka viņai ir kāds ierocis. Sievietes rotaļājas ar savu skaistumu kā bērni ar nažiem. Viņas ar to ievaino pašas sevi.

Lasītājs atcerēsies Mariusa šaubas, viņa svārstīšanos, izbīli. Viņš palika sēžam uz sola un netuvojās. Tieši tas Kozetē sacēla īgnumu. Kādu dienu viņa sacīja Žanam Valžānam:

— Tēt, paiesim uz to pusi!

Redzēdama, ka Mariuss nenāk pie viņas, viņa devās pie . tā. Līdzīgos gadījumos visas sievietes izrīkojas gluži tāpat kā Muhammeds. Turklāt — dīvaina parādība — pirmā īstas mīlestības pazīme jauneklim ir biklums, jaunai meitenei — drosme. Tas liekas dīvaini un tomēr ir tik saprotami. Tie ir divi dzimumi, kas tiecas tuvināties un pārņem viens otra īpašības.

Todien Kozetes skatiens padarīja Mariusu neprātīgu, Mariusa skatiens lika Kozetei nodrebēt. Mariuss aizgāja ar cerībām sirdī, Kozete — ar nemieru. No tās dienas viņi sāka viens otru dievināt.

Pirmais, ko Kozete izjuta, bija neskaidras un dziļas skumjas. Viņai šķita, ka vienas dienas laikā viņas dvēsele aptumsusi. Viņa to vairs nepazina. Jaunu meiteņu dvēseles skaidrība, ko rada saltums un jautrība, ir līdzīga sniegam. Tā izkūst no mīlestības, kas ir tās saule.

Kozete nezināja, kas ir mīlestība. Viņa nekad nebija dzirdējusi izrunājam šo vārdu pasaulīgajā nozīmē. Laicīgās mūzikas grāmatās, kas iekļuva klosterī, mīlestība bija aizstāta ar vārdiem — bungas vai trakulisL Tas radīja mīklas, kas intriģēja lielo meiteņu iztēli, kā, piemēram: Ak, cik bungas ir patīkamas! vai Līdzcietība nav trakulis! Bet Kozete bija iznākusi no klostera vēl pārāk jauna, lai sevišķi interesētos par «bungām». Un tādēļ viņa nezināja, kā nosaukt to, ko tagad pārdzīvoja. Bet vai kāds ir mazāk slims, ja nezina savas slimības nosaukumu?

Viņa mīlēja ar vēl jo lielāku aizrautību, jo nezināja, ka mīl. Viņa nezināja, vai tas ir kas labs vai slikts, vēlams vai bīstams, nepieciešams vai nāvīgs, mūžīgs vai pārejošs,

1 Franciski: mīlestība — Iamour-, bungas — le iambour; trakulis — le pandour. (Tulk.) atjauts vai aizliegts; viņa mīlēja. Viņa būtu ļoti izbrīnījusies, ja viņai teiktu: «Jūs neguļat? Bet tas taču nav atļauts! Jūs neēdat? Tas ir slikti! Jums trūkst eipas un ir paātrināta sirds darbība? Bet tā taču nedrīkst būt! Jūs sarkstat un bālējat, kad kāda zināma persona melnā uzvalkā parādās zaļās alejas galā? Tas ir šausmīgi!» Viņa nebūtu sapratusi un būtu atbildējusi: «Kā gan es varu būt vainīga par to, kur nekā nevaru darīt un ko nemaz nesaprotu?»

Izrādījās, ka atnākusi mīlestība biia tieši tāda, kāda vislabāk atbilda viņas dvēseles stāvoklim. Tā bija sava veida pielūgsme iztālēm, mēma vērošana, nepazīstamā dievināšana. Tā bija vienas jaunības parādība otrai jaunībai, nakts sapnis, pārvērties romānā un palicis sapnis, ilgu tēls. kas beidzot kļuvis īstenība, bet kam vēl nav ne vārda, ne vainas, ne traipa, ne prasību, ne trūkumu, — vārdu sakot, tāls iemīļotais, kas mīt ideālu pasaulē, himera, kas ieguvusi veidu. Jebkura tiešāka un tuvāka satikšanās šai pirmaiā laikā būtu nobaidījusi Kozeti. vēl pa pusei iegrimušu klostera dzīves biezajā miglā. Viņā bija sajaukušās kopā visas bailes, kādas piemīt bērniem un mūķenēm. Klostera gars, ar kuru viņa bija piesātinājusies piecos gados, vēl aizvien plūda no viņas būtnes un rādīja visu apkārtējo neīstā gaismā. Sādi viņai nebija vajadzīgs mīlamais, viņai nebija pat vajadzīgs mīlošais, viņai bija vajadzīgs tikai sapņu tēls. Vina sāka dievināt Mariusu kā kaut ko burvīgu, gaiši mirdzošu un netveratfm.

Tā kā galēja naivitāte saskaras ar galēju koķetēriju, vina tam uzsmaidīja gluži brīvi.

Katru dienu viņa ar nepacietību gaidīja pastaigas laiku, redzēja tur Mariusu, jutās neizsakāmi laimīga un ticēja, ka vaļsirdīgi izsaka savas domas, teikdama Žanam Valžānam: «Cik gan burvīgs ir šis Luksemburgas dārzs!»

Mariuss un Kozete bija viens otram tumsā tīti."Viņi nesarunājās, nesasveicinājās, viņi nebija pazīstami; viņi redzēja viens otru un līdzīgi debesu spīdekļiem, kurus šķir miljoniem jūdžu, dzīvoja, viens otru vērodami.

Tā Kozete pamazām veidojās par sievieti, skaistu un iemīlējušos, apzinādamās savu skaistumu un neapzinādamās savu mīlestību. Turklāt par koķetu sievieti — aiz tīras nevainības.

## 7 Pēc vienām bēdām vēl lielākas bēdas

Katrā situācijā cilvēkā darbojas īpašs Instinkts. Vecā un mūžīgā dabas māte klusi brīdināja Žanu Valžānu par Mariusa esamību. Žans Valžāns drebēja slēptākajos dvēseles dziļumos. Žans Valžāns nekā neredzēja, nekā nezināja, taču ar neatlaidīgu uzmanību vērās apkārtējā tumsā, it kā juzdams, ka no vienas puses kaut kas veidojas, bet no otras puses kaut kas sabrūk. Mariuss, arī tās pašas dabas mātes brīdināts, — un te slēpjas dziļais dievišķais likums, — darīja visu, ko vien varēja, lai izvairītos no «tēva». Tomēr gadījās, ka Žans Valžāns viņu dažreiz manīja. Mariusa izturēšanās nebija gluži dabiska. Viņa piesardzība bija aizdomīga un drosme neveikla. Viņš vairs nenāca tik tuvu klāt kā agrāk, viņš apsēdās attālāk un gremdējās ekstāzē; viņam allaž bija līdzi grāmata, un viņš izlikās lasām. Kā priekšā viņš izlikās? Agrāk viņš bija nācis šurp, ģērbies vecajā uzvalkā, tagad viņam vienmēr bija mugurā jaunais uzvalks; nevarēja arī droši apgalvot, vai viņam nav sacirtoti mati; viņam bija pavisam jocīgas acis, viņš sāka valkāt cimdus; īsi sakot, Žans Valžāns no visas sirds ienīda šo jaunekli.

Kozete neļāva nekā uzminēt. Nezinādama īsteni, kas ar viņu notiek, viņa tomēr nojauta, ka tas bija kaut kas tāds, ko vajag slēpt.

Starp greznošanās patiku, kāda bija uznākusi Kozetei, un paradumu apģērbt jaunās drēbes, kāds bija radies šim svešajam jauneklim, Žans Valžāns saskatīja neciešamu kopsakarību. Varbūt tā bija nejaušība, droši vien nejaušība, bet bīstama nejaušība.

Viņš vēl nekad nebija teicis Kozetei ne pušplēsta vārda par nepazīstamo jaunekli. Taču kādu dienu nespēja savaldīties, un, pilns neskaidra izmisuma, kas pēkšņi piespiež zondēt pašam savu brūci, viņš pateica: «Cik tas jauneklis ākstīgs!»

Pirms gada, būdama vēl maza meitene, Kozete būtu vienaldzīgi atbildējusi: «Nemaz nē, viņš ir ļoti jauks.» Pēc desmit gadiem ar mīlestības pilnu sirdi uz Mariusu viņa būtu atbildējusi: «Jums taisnība! Viņš ir tik ākstīgs, ka netīk ne skatīties!» Bet šajā savas dzīves un jutu mirki! viņa aprobežojās ar augstākā mērā mierīgu atbildi:

— Ak tas jauneklis?!

It kā to redzētu pirmo reizi savā mūžā.

«Kads es muļķis!» nodomāja Žans Valžāns. «Viņa to nemaz nebija ievērojusi. Un es pats to parādu.»

Ak, vecu cilvēku vientiesība! Ak, bērnu lielā gudrība!

Jauno dienn ciešanās un rūpestos, pirmās mīlestības karstaja cīņā pret pirmajiem šķēršļiem ir vēl viena likumība: meitene neiekrīt nevienās lamatās, jauneklis iekrīt jebkurās. Žans Valžāns bija uzsācis pret Mariusu slepenu karu, ko Mariuss savā kaislības un jaunības svētajā vientiesībā nevarēja ne iedomāties. Žans Valžāns viņam izmeta neskaitāmas cilpas: viņš grozīja laiku, mainīja solu, aizmirsa savu mutautu, ieradās Luksemburgas dārzā viens pats; Mariuss bez apdoma ieskrēja visos tīklos un uz visiem jautājumiem, kurus Žans Valžāns bija izlicis viņam ceļā, vientiesīgi atbildēja ar jā. Bet Kozete palika noslēgusies savā šķietamajā bezrūpībā un nesatricināmajā mierā, tā ka Žans Valžāns secināja: «Sis muļķis ir neprātīgi iemīlējies Kozetē, bet Kozete pat nezina, ka tāds jauneklis ir pasaulē.»

Un tomēr viņa sirds sāpīgi ietrīsējās. Mirklis, kad Kozetē uzplauks mīlestība, var pienākt kuru katru brīdi. Vai tad viss nesākas ar vienaldzību?

Vienu vienīgu reizi Kozete izdarīja kļūdu un viņu nobiedēja. Kad pēc trim stundām viņš piecēlās no sola, gribēdams iet projām, tā iesaucās: «Jau?»

Žans Valžāns nepārtrauca pastaigas Luksemburgas dārzā, negribēdams uzsākt nekā sevišķa un galvenokārt baidīdamies modināt Kozetē aizdomas, bet šais stundās, kas bija tik saldas abiem mīlētājiem, kamēr Kozete raidīja smaidu noreibušajam Mariusam, kurš nekā cita neievēroja un tagad neredzēja pasaulē nekā cita kā dievināmo, starojošo seju, Žans Valžāns urbās Mariusa zvērojošām un briesmīgām acīm. Viņš, kas vairs nedomāja esam spējīgs uz ko ļaunu, brīžiem, redzot Mariusu, juta, ka atkal kļūst mežonīgs un nikns un ka no jauna atveras un saceļas pret šo jaunekli tās viņa dvēseles dzīles, kur kādreiz bijis tik daudz dusmu. Pašam gandrīz vai šķita, ka viņā atkal sākuši darboties apdzisuši vulkāni.

«Kā! Jau atkal viņš ir te, šis radījums! Ko viņš te meklē? Atnācis pagorīties, izošņāt, izokšķerēt, izmest cilpas Atnācis, lai pateiktu: «Ha! Kādēļ gan ne?» Atnācis, lai ložņātu ap Žana Valžāna dzīvi! Lai ložņātu ap tā laimi, lai atņemtu un aiznestu šo laimi!»

Žans Valžāns piemetināja: «Jā, tā ir! Ko viņš meklē? Dilkul Ko viņš grib? Mīlas dēku! Mīlas dēku! Un es? Vai tfidēļ esmu bijis kādreiz pats nožēlojamakais no visiem cilvēkiem, pēc tam pats nelaimīgākais, vai tādēļ sešdesmit sava mūža gadus esmu rāpojis uz ceļiem, vai tādēļ esmu izcietis visu, ko vien var izciest, vai tādēļ esmu novecojis, nebūdams nekad jauns, vai tādēļ esmu dzīvojis bez ģimenes, bez piederīgiem, bez draugiem, bez sievas, bez bērniem, vai tādēļ esmu atstājis savas asinis uz visiem akmeņiem, uz visiem dzeloņiem, uz visiem robežstabiem, gar visiem mūriem, vai tādēļ man vajadzēja būt mīkstsirdīgam, kaut gan pret mani izturējās nežēlīgi, vai tādēļ man vajadzēja būt labam, kaut gan pret mani bija ļauni; yai tādēļ, neskatoties uz visu, man vajadzēja atkal kļūt godīgam cilvēkam, vai tādēļ man bija jānožēlo ļaunums, ko biju nodarījis, un jāpiedod ļaunums, kas nodarīts man, lai tai brīdī, kad man viss ir atmaksāts, brīdī, kad tas viss beidzies, brīdī, kad esmu jau pie mērķa, brīdī, kad man ir viss, ko vēlos, — tas ir taisnīgi, tas ir pareizi, es esmu samaksājis par to, es esmu nopelnījis to, — lai tagad tas viss pazustu, viss izgaistu; un es pazaudēšu Kozeti, pazaudēšu savu dzīvi, savu prieku, savu dvēseli, jo kādam garam slaistam iepaticies vazāties pa Luksemburgas dārzu!»

Tad viņa acīs iegailējās nežēlīga un neparasta gaisma. Tas nebija vairs cilvēks, kas uzlūko cilvēku, tas nebija ienaidnieks, kas uzlūko ienaidnieku. Tas bija nikns suns, kas uzlūko zagli.

Pārējais ir zināms. Mariuss joprojām bija kā bez prāta. Kādu dienu viņš sekoja Kozetei uz Rietumu ielu. Kādu citu dienu viņš sarunājās ar durvju sargu. Tas savukārt uzsāka sarunu ar Žanu Valžānu, teikdams: «Kungs, kas tas bija par ziņkārīgu jaunekli, kas jautāja pēc jums?» Nākamajā dienā Žans Valžāns uzmeta Mariusam tādu skatienu, ko Mariuss beidzot saprata. Pec nedeļas Žans Valžāns pameta šo dzīvokli. Viņš nozvērējās nespert vairs kāju ne Luksemburgas dārzā, ne Rietumu ielā. Viņš atgriezās Plimē ielā.

Kozete nesūrojās, viņa nekā. neteica, nekā nejautāja, necentās izdibināt iemeslus, jo jau bija tai vecuma, kad baidās kļūt saprasta un sevi nodot. Žanam Valžānain nebija nekādās pieredzes šādās nelaimēs, vienīgajās, kas slēpj sevī burvību, un vienīgajās, kuras viņš nepazina, tādēļ arī nesaprata Kozetes klusēšanas lielo nozīmi. Viņš tikai ievēroja, ka meitene kļuvusi skumja, un ari pats sadruma. Tas pierādīja, ka ir vienai, ir otrai pusei trūkst pieredzes ciņa.

Reiz viņš izdarīja mēģinājumu. Viņš jautāja Kozetei:

—  Vai tev gribētos aiziet uz Luksemburgas dārzu?

Prieka stars apmirdzēja Kozetes bālo seju.

—Jā, — viņa teica.

Viņi devās turp. Bija aizritējuši trīs mēneši. Mariuss vairs uz turieni negāja. Mariusa tur nebija.

Nākamajā dienā Žans Valžāns atkal jautāja Kozetei:

—  Vai tu gribētu aiziet uz Luksemburgas dārzu?

Viņa skumji un rāmi atbildēja:

—   Nē.

Žanu Valžānu aizskāra šīs skumjas un sarūgtināja šis rāmums.

Kas gan notika šai tik jaunajā un jau tik neizdibināmajā prātā? Kas gan tur tika izlemts? Kas norisa Kozetes dvēselē? Dažreiz, ilgāk palikdams nomodā, Žans Valžāns, saņēmis galvu rokās, palika sēžam pie savas lāviņas un pavadīja cauras naktis, sev jautādams: «Kas norisinās Kozetē?» — un prātodams, par ko tā varētu domāt.

Ai, cik sāpju pilnus skatienus viņš raidīja tādos brfžos uz klosteri, šo skaidro kalngalu, eņģeļu mitekli, neaizsniedzamo šķīstības ledus gāli! Ar kādu bezcerīgu sajūsmu viņš lūkojās klostera dārzā, kas bija pilns nepazīstamu puķu un ieslodzītu šķīstu jaunavu, kur visas smaržas un visas dvēseles paceļas tieši pret debesīm! Kā viņš dievināja šo uz visiem laikiem zaudēto Ēdeni, no kuras bija labprātīgi aizgājis ,un neprātīgi nokāpis lejā! Kā viņš nožēloja savu pašaizliedzību un bezprātu, ka bija atgriezis Kozeti pasaulīgajā dzīvē, — šis nabaga pašuzupurēšanās varonis, ko bija sagrābusi un satriekusi pīšļos viņa paša pienākuma apziņa! Cik reižu viņš sev neteica: «Ko es esmu izdarījis?»

Bet Kozete no visa tā nekā nemanīja. Ne viņa īgnumu, ne asumu. Allaž viena un tā pati sejas izteiksme — skaidra un laipna. Žana Valžāna izturēšanās bija maitfftku un tēvišķīgāka nekā jebkad. Ja kaut kas būtu ļāvis Er,minēt, ka viņš vairs nav tik priecīgs kā agrāk, tad tā V»ueja būt viņa pieaugusī labsirdība.

Arī Kozete mocījās. Viņa cieta, Mariusu neredzēdama, ffipat kā bija priecājusies, to redzot, tikai pati to skaidri neapzinājās. Kad Žans Valžāns neņēma viņu vairs līdzi parastajās pastaigās, sievietes instinkts sirds dziļumos viņai bija"neskaidri pačukstējis, ka nevajag izrādīt interesi par Luksemburgas dārzu un ka tevs viņu atkal vestu uz turieni, ja šis dārzs viņai būtu vienaldzīgs. Bet pagāja dienas, nedēļas un mēneši. Žans Valžāns klusēdams pieuema Kozetes kluso piekrišanu. Viņa to nožēloja. Bet bija jau par vēlu. Kad viņa no jauna ieradās Luksemburgas dārzā, Mariusa tur vairs nebija. Tātad Mariuss bija pazudis, visam beigas. Ko lai dara? Vai viņa to kādreiz vēl atradīs? Viņa juta dīvainu smagumu krūtīs, kas nepārgāja un jo dienas kļuva lielāks; viņa vairs nezināja, vai tagad ir ziema vai vasara, vai spīd saule vai līst lietus, vai dzied putni, vai zied dālijas vai mārpuķītes, vai Luksemburgas dārzs ir skaistāks par Tilērijām, vai veļas mazgātājas atnestā veļa ir par daudz vai par maz iestīvināta, vai Tusēna lēti vai dārgi iepirkusies, un viņa palika nomākta, iegrimusi sevī, domādama tikai vienu domu, viņas skatiens bija tukšs un sastindzis, kāds mēdz būt, skatoties naktī melnā un dziļā telpā, kur izgaisusi kāda parādība.

Jāteic, arī viņa neļāva Žanam Valžānam nekā vairāk saskatīt kā savu bālumu. Viņa joprojām tam rādīja mierīgu sejiņu.

Ar šo bālumu bija pārāk gana, lai Žans Valžāns uztrauktos. Dažreiz viņš jautāja:

—   Kas tev kait?

Viņa atbildēja:

—   Nekas.

Juzdama, ka ari Žans Valžāns ir skumīgs, brīdi klusējusi, viņa atsāka:

—   Un jums, tēt, vai jums kas nekait?

—   Man? Nekas, — viņš mēdza atteikt.

Sīs divi būtnes, kas tik ļoti bija viena otru mīlējušas ar tik aizkustinošu mīlestību un tik ilgi dzīvojušas viena otrai, tagad cieta mokas viena otrai līdzas viena otras dēļ, klusēdamas, nesūrodamās un smaidīdamas.

## 8 Važās saslēgtie

Nelaimīgākais no abiem bija Žans Valžāns. Jaunība pat bēdas saglabā sevī kādu gaismas stariņu.

Dažubrīd Žans Valžāns bēdājās tik ļoti, ka kļuva vai bērnišķīgs. Bēdām piemīt īpašība, ka tās pieaugušā cilvēkā modina bērnišķību. Viņš neatvairāmi juta, ka Kozete slīd projām no viņa. Viņš gribēja cīnīties, to noturēt, iejūsmināt ar kaut ko ārēju un spožu. Šīs, kā jau sacījām, bērnišķīgās un tai pašā laikā vecīgās domas radīja viņā tieši savas bērnišķības dēļ diezgan pareizu izpratni par ārējā spožuma ietekmi uz jaunām meitenēm. Reiz viņam gadījās redzēt uz ielas jājam zirgā ģenerāli pilnā parādes uniformā; tas bija grāfs Kutārs, Parīzes komandants. Žans Valžāns apskauda šo vīru un nodomāja: kas tā būtu par laimi, ja viņš varētu uzvilkt šādu uniformu, kam piemita neatvairāma vara; ja Kozete viņu tādu ieraudzītu, tā apžilbtu, un, ja viņš ar Kozeti zem rokas noietu gar Tilēriju vārtiem un sardze viņam atdotu godu, ar to pietiktu, lai Kozetei zustu vēlēšanās skatīties uz jauniem cilvēkiem.

Šīm skumjajām domām pievienojās kāds negaidīts trieciens.

Viņu noslēgtajā dzīvē, kopš viņi bija pārnākuši dzīvot Plimē ielā, bija ieviesies jauns paradums. Izklaidēšanās dēļ viņi šad tad devās noskatīties saules lēktā; tas ir kluss prieks, kāds piederas tiklab tādiem, kas ienāk dzīvē, kā tādiem, kas no tās aiziet.

Agra rīta pastaiga vientulības mīļotājam ir līdzvērtīga nakts pastaigai, turklāt ncr rīta daba ir daudz priecīgāka. Ielas ir tukšas, un dzied putni. Kozete, būdama pati kā putniņš, labprāt rītos agri cēlās. Šīs rīta pastaigas tika ieplānotas iepriekšējā vakarā. Viņš ierosināja, viņa piekrita. Tas viss tika sagatavots kā sazvērestība: no mājām izgāja vēl pirms gaismiņas, un Kozetei tie bija īsti laimes brīži. Šādas dīvainas nevainīgas izpriecas jaunatnei patīk.

Kā zinām, Žans Valžāns labprāt mēdza doties uz maz apmeklētām vietām, uz vientuļām nomalēm, aizmirstiem stūrīšiem. Tos laikus Parīzes barjeru tuvumā, saplūzdami gandrīz kopā ar pilsētu, pletās nabadzīgi lauki, kuros vasarā auga vārga labība un kuri rudenī pēc ražas novākšanas izskatījās nevis nopļauti, bet izplūkāti. Žans Vaiaus tos apmeklēja sevišķi labprāt. Arī Kozete tur negarlaikojas. Viņam tur bija vientulība, viņai — brīvība. Tur viņa kļuva atkal par mazu meiteni, varēja skraidīt un gandrīz vai draiskoties; viņa noņēma cepuri, nolika to Žanam Valžānam uz ceļiem un plūca puķes. Viņa aplūkoja tauriņus uz ziediem, bet tos neķēra — labsirdība un maigums dzimst līdz ar mīlestību, un jauna meitene, kurā mājo trausls, trīsošs sapņu tēls, žēlo tauriņa spārnu. Viņa pina magoņziedu vītnes, ko apvija sev ap galvu; saules pielijušas un piestrāvotas, sarkanas kā liesma, tās ieskāva viņas svaigo, sārto sejiņu kā ugunīgs vainags.

Pat pēc tam, kad viņu dzīve bija kļuvusi drūmāka, viņi bija saglabājuši paradumu pastaigāties no rītiem.

Un tā kādā oktobra rītā, 1831. gada burvīgā rudens dzidruma valdzināti, viņi bija izgājuši no mājām un mazā gaismiņā atradās pie Mēnas barjeras. Tā nebija rīta blāzma, tā bija rītausma — lielisks un negants mirklis. Daži zvaigznāji šur tur bālajā un dziļajā zilgmē, gluži melna zeme, gluži baltas debesis, dreboši zāļu pudurīši, viscaur noslēpumainas krēslas trīsas. Kāds cīrulis, šķiet, iemaldījies zvaigznēs, dziedāja bezgalīgos augstumos, un likās, ka šās mazās radībiņas himna bezgalīgajam nomierināja bezgalību. Austrumos pie gaišā, tēraudpelēkā apvāršņa ar savu tumšo masīvu iezīmējās Valdegrasas baznīca; žilbinoša Venera pacēlās aiz.baznīcas kupola un izskatījās kā dvēsele, kas bēg projām no drūmā mājokļa.

Visur bija miers un klusums, neviena cilvēka uz ceļa; ieplakās tikko saredzami reti strādnieki, kas dodas uz darbu.

Žans Valžāns bija apsēdies sānalejā uz baļķiem, kas bija sakrauti pie kādas būvmateriālu noliktavas vārtiem. Viņa seja bija pagriezta uz ceja pusi, mugura pret gaismu; viņš bija aizmirsis saules lēktu, viņš bija nogrimis tais dziļajās pārdomās, kurās saliedējas visas domas, kuras paņem savā gūstā pat skatienu un ieslēdz cilvēku it kā četrās sienās. Ir tādas pārdomas, ko varētu nosaukt par vertikālām; ja nokļūst to dzīlēs, vajadzīgs laiks, lai atgrieztos atkal uz zemes. Žans Valžāns bija iegremdējies vienā no šādām pārdomām. Viņš domāja par Kozeti, par iespējamo laimi, ja starp viņiem nekas nenostātos, par gaismu, ar kādu tā piepildījaviņa dzīvi, par gaismu, kas bija viņa dvēseles elpa. Viņš jutās gandrīz laimīgs šais pārdomās.

Kozete, stāvēdama viņam līdzās, vērās mākoņos, kas bija sākuši sārtoties.

Pēkšņi Kozete iesaucās:

— Tēt, šķiet, ka tur kāds brauc.

Žans Valžāns pacēla acis. Kozetei bija taisnība.

Ceļš, kas ved uz agrāko Mēnas barjeru, kā zināms, ir Sevras ielas turpinājums, un to šķērso taisnā leņķī bulvāris. Pagriezienā no bulvāra uz ceļu, pašās krustcelēs, bija dzirdams šai stundā grūti izskaidrojams troksnis un drīz kļuva redzams neskaidrs ņudzeklis. Kaut kas bezveidīgs, tuvodamies no bulvāra puses, parādījās uz ceļa.

Tas auga lielāks, šķita vienmērīgi kustamies, bet tai pašā reizē izskatījās izspūris un ļodzīgs; likās, ka tie ir rati, bet nevarēja izšķirt kravu. Kļuva redzami zirgi, riteņi, dzirdami kliedzieni, plīkšķēja pātagas. Pamazām kontūras kļuva skaidrākas, kaut gan vēl grima tumsā. Patiešām, tie bija rati, kas iegriezās no bulvāra uz ceļa un virzījās uz barjeras pusi, kur sēdēja Žans Valžāns; šiem sekoja tādi paši otri rati, tad trešie, ceturtie; cits pakaļ citam parādījās septiņi pajūgi, zirgu galvas skāra priekšējo ratu pakaļgalu. Šais ratos kustējās kaut kādi silueti, krēslā varēja redzēt zibam kaut ko līdzīgu kailiem zobeniem, varēja dzirdēt tādu kā važu žvadzēšanu, viss nāca tuvāk, balsis kļuva skaļākas, un tas bija tik briesmīgi, ka atgādināja pazemes murgus.

Tuvojoties viss ieguva noteiktu veidu un aiz kokiem iezīmējās ar spokainu bālumu; šī masa kļuva balta; pamazām austošā diena pārklāja ar nespodru gaismu ņudzēkli, kas it kā nāca no veļu valstības un tai pašā reizē bija dzīvs, siluetu galvas pārvērtās par miroņu sejām, un, lūk, kas tas bija.

Pa ceļu cits aiz cita brauca septiņi pajūgi. Sešiem pirmajiem bija īpaša uzbūve. Tie atgādināja mucinieku ores: tās izskatījās kā garas kāpnes, kas uzliktas uz diviem riteņiem un ar savu priekšgalu veidoja ilksi. Katrai orei, pareizāk sakot, katrām kāpnēm, bija aizjūgti priekšā cits aiz cita četri zirgi. Šīs kāpnes bija nosētas dīvainiem cilvēku čemuriem. Vājajā rīta gaismā cilvēki nebija skaidri redzami, tos varēja tikai noģist. Divdesmit četri katros ratos, divpadsmit katrā pusē, ar mugurām cits pret citu, ar sejām pret garāmgājējiem, pār ratu malu nokārtām kājām — tā veica savu ceļu šie cilvēki; aiz mugurām viņiem kaut kas žvadzēja, un tā bija ķēde, bet ap kaklu kaut kas īdēja, un tie bija kakla dzelži. Katram bija savi kakla /elži, bet ķēde visiem viena; tādējādi šie divdesmit četri cilvēki bija nežēlīgi sasaistīti vienkopus, un, ja viņiem r ulitos izkāpt no ores un iet kājām ar ķēdi mugurkaula vietā, viņiem būtu jālokās pa zemi kā simtkājim. Katru ralu priekšgalā un pakajgalā stāvēja divi šautenēm bruņoti vīri, katrs no viņiem pieturēdams ar kājām ķēdes Kalu. Kakla dzelži bija četrstūraini. Septītajam pajūgam— lielai orei ar dēļu malām, bet bez pārsega — bija četri riteņi, un to vilka seši zirgi; tajā veda veselu kaudzi skanošu dzelzs katliņu, čuguna podu, ogļu krāsniņu un ķēžu, un starp šiem krāmiem bija redzami daži sasieti un visā augumā izstiepušies cilvēki, kas, šķiet, bija slimi. 5iem ratiem ar spraugainajām malām bija apliktas apkārt vecas restes, kas droši vien kalpojušas agrākajos miesas soda laikos.

Rati turējās bruģa vidū. Abās pusēs rindās soļoja pretīga izskata uzraugi, galvā tiem bija salokāmās trīsstūrenes kā direktorijas laika zaldātiem, tie bija netīri, noplīsuši, riebīgi, ērmīgi ģērbušies pelēkzilās, gandrīz skrandainās invalīdu uniformās un līķu vedēju biksēs, sarkaniem uzplečiem, dzeltenām plecu siksnām, īsiem zobeniem, šautenēm un rungām, — īsti vezumnieku zaldāti. Šais sbiros šķita apvienota ubaga pazemība ar bendes augstprātību. Tas, kurš izskatījās pēc viņu priekšnieka, turēja rokās pasta puiša pātagu. Visi šie krēslas notušētie sīkumi kļuva aizvien skaidrāki pieaugošajā dienas gaismā. Gājiena priekšgalā un noslēgumā jāja žandarmi ar kailiem zobeniem rokās.

Šī procesija bija tik gara, ka tad, kad pirmie rati sasniedza barjeru, pēdējie vēl tikko iegriezās no bulvāra.

Nez no kurienes radies un acumirklī izveidojies pūlis, kā tas bieži mēdz būt Parīzē, drūzmējās abpus ceļa un skatījās. Blakusieliņās bija dzirdama ļaužu sasaukšanās un sakņu audzētāju koka tupeļu klaudzēšana, tiem skrienot šurp skatīties.

Orēs samestie cilvēki klusi pacieta kratīšanos. Viņi bija zilgani no rīta dzestruma. Visiem bija audekla bikses un koka tupeles kailās kājās. Pārējais apģērbs liecināja par nabadzības iztēles spējām. Viņu jocīgie tērpi bija nejēdzīgi raibi; nav nekā bēdīgāka par āksta skrandām. Platmales ar izplīsušiem dibeniem, vaskadranas naģenes, šausmīgas vilnas mices un blakus darba blūzei melna fraka cauriem elkoņiem; dažam galvā bija sieviešu cepure, citam — grozs; varēja redzēt spalvainas krūtis, un cauri apģērbu skrandām bija saskatāmi tetovējumi: mīlas tempļi, kvēlojošas sirdis, amori. Bija redzamas arī ēdes un slimīgi sarkani plankumi. Divi trīs bija piesējuši pie ores šķēršiem salmu virvi, kas nokarājās lejup kā seglu kāpslis, uz kura viņi atbalstīja kājas. Viens no viņiem turēja rokā un laiku pa laikam pielika pie mutes kaut ko līdzīgu melnam akmenim, un likās, ka viņš tajā koda, tā bija maize, ko viņš ēda. Acis visiem bija sausas, izdzisušas vai arī zibēja ļaunā spīdumā. Konvojnieki lamājās, ķēdēs iekaltie neizdvesa ne skaņas; laiku pa laikam noskanēja nūjas sitiens pa kāda muguru vai galvu; daži no šiem cilvēkiem žāvājās, viņu skrandas bija atbaidošas; kājas nokarājās, pleci kratījās, galvas sagrūdās kopā, dzelži skanēja, acis neganti zvēroja, rokas sažņaudzās dūrēs vai arī nevarīgi pavērās kā miroņiem; gājiena beigās skaļi smējās bērnu bars.

Sī ratu virkne, lai tā bija kāda būdama, radīja drūmas pārdomas. Bija skaidrs, ka rīt vai pat pēc dažām stundām var uznākt lietus gāze, ka tai sekos nākamā un pēc tās vēl nākamā, ka šīs skrandainās drēbes izmirks, ka līdz ādai slapjie cilvēki vairs neapžūs, nosaluši viņi vairs nesasils, izlijušās audekla bikses pielips pie viņu miesām, koka tupeles būs pilnas ar ūdeni, pātagas cirtieni nespēs aizturēt žokļu klabēšanu, ķēde joprojām žņaugs viņiem kaklu, viņu kājas joprojām nokarāsies pār ratu malu, un neviļus pārskrēja šermuļi, redzot šīs cilvēciskās būtnes — sasaistītas un bezpalīdzīgas zem aukstajiem rudens mākoņiem, atstātas lietus, ziemeļu vēja, nelāga laika varā līdzīgi kokiem un akmeņiem.

Nūjas sitieni nesaudzēja pat slimos, kas, virvēm sasieti, nekustīgi gulēja septītajos ratos un izskatījās kā tajos samesti atkritumu maisi.

Pēkšņi parādījās saule, no austrumiem izšāvās milzīgs stars un it kā aizdedza šīs briesmīgās galvas. Mēles atraisījās, izlauzās zobgalības, lāsti un ieskanējās pa dziesmiņai. Platā, horizontālā gaismas svītra pāršķēla uz pusēm visu šo virkni, apgaismodama galvas un rumpjus, atstādama tumsā kājas un riteņus. Sejās parādījās domas; šis mirklis bija baismīgs: maskām nokrītot, kļuva redzami dēmoni, gluži kailas asinskāras dvēseles. Pat apgaismots šis trokšņainais bars palika tumšs. Daži, kļuvuši jautri,

Ielika mutē spalvu stobriņus" un pūta ar tiem pūlī kūkaiņiis, izraudzīdamies par mērķi sievietes; rīta blāzma melnam ēnām zīmēja šos nožēlojamos profilus; nebija neviena paša, ko nebūtu sakropļojusi nabadzība; un tas bija tik drausmīgi, ka saules gaisma šķita pārvērtusies zibens atspulgā. Tie, kas atradās brauciena pirmajos ratos, uzsāka pilnā rīklē ar mežonīgu bezbēdību dziedāt un monotoni vilkt kadu popuriju no tais laikos slavenās Dezožjē «Vestālietes»; koki drūmi šalca; blakus alejās buržuā idiotiskā svētlaime klausījās vaļīgos jokus, ko dziedāja spoki.

Šai procesijā kā pirmatnējā haosā bija sajaucies kopā viss cilvēciskais posts; tur bija redzami visu dzīvnieku viepļu atveidi, sirmgalvji, jaunekļi, kaili galvaskausi, sirmas bārdas, baismīgs cinisms, drūma padevība, mežonīgas ņirgas, nejēdzīgas pozas, cūku purni zem naģenēm, galvas ar sprogām virs deniņiem kā jaunām meitenēm, bērnišķīgi vaibsti, kas tieši tādēļ, bija briesmīgi, vājas skeletu sejas, kurām trūka vairs tikai nāves. Pirmajos ratos sēdēja kāds nēģeris, kas varbūt kādreiz bijis vergs un varēja salīdzināt agrākās un tagadējās važas. Briesmīgais zemo slāņu nivelētājs — negods — bija pieskāries šīm sejām;"šai pagrimuma pakāpē, sabiedrības padibeņu dziļumā tie bija pārdzīvojuši savu pēdējo pārvērtību: tumsonība, pārvērtusies trulumā, bija kļuvusi līdzvērtīga saprātam, kas pārvērties izmisumā. Nebija iespējama nekāda izlase starp šiem cilvēkiem, kas vērotāja acij šķita kā pašu padibeņu spožākais zieds. Bija skaidrs, ka šīs riebīgās procesijas nejaušais izrīkotājs nebija tos šķirojis, šie radījumi bija sasaistīti un sapāroti juku jukām, droši vien alfabētiskā nekārtībā, un iekrauti šais ratos, kā nu pagadījās. Taču no vienkopus apvienotām šausmām aizvien izriet kāds rezultāts, ikvienam nelaimīgo apvienojumam ir zināma kopsumma; katrai ķēdei bija kopīga dvēseie, un katriem ratiem bija sava seja, Līdzās ratiem, kuros dziedāja, bija citi, kuros rēca, trešajos lūdza dāvanas; bija redzami tādi, kuros grieza zobus; kādos citos draudēja garāmgājējiem, vēl kādos citos zaimoja dievu, pēdējie rati bija klusi kā kaps. Dante būtu varējis nodomāt, ka viņš redz kustamies septiņus elles apļus.

Tas bija drūms notiesāto brauciens uz soda vietu, nevis ar Apokalipses drausmīgajiem uguns ratiem, bet — un tas ir vēl baigāk — ar kauna pilnām cietuma orēm.

Kāds no uzraugiem, kuram nūjas galā bija āķis, laiku pa laikam izrādīja vēlēšanos parušināt šo cilvēku atkritumu kaudzi. Kāda veca sieva pūlī rādīja uz viņiem ar pirkstu mazam piecgadīgam zēnam, sacīdama:

—   Tā tev būs mācība, negantniek!

Tā kā dziedāšana un lamāšanās pieņēmās, tas, kurš likās esam konvoja priekšnieks, nošmiukstināja pātagu, un pēc Šā signāla uz visiem ratos sēdētājiem sāka birt šausmīgi nūju sitieni — dobji un akli, izklausīdamies kā krusas biršana; daudzi rēca un plosījās, tas divkāršoja prieku ielaspuikām, kas bija saskrējuši kā mušu bars ap strutojošu vāti.

Žana Valžāna skatiens bija kjuvis briesmīgs. Tās vairs nebija acis, tas bija biezs stikls, kurš aizstāj skatienu dažiem nelaimīgajiem un neatspoguļo īstenību, bet kurā zvēro šausmu un katastrofu atspulgi. Viņš neredzēja to, kas notika, viņš redzēja baigu vīziju. Viņš gribēja piecelties, bēgt, pazust, bet nevarēja pakustēties no vietas. Dažkārt tas, ko mēs redzam, mūs satver un tur ciet. Viņš palika kā pienaglots, sastindzis, apstulbis, vaicādams sev neskaidrās, neizsakāmās bailēs, ko nozīmē šī aizkapa vajāšana un no kurienes radies ļauno garu bars, kas viņu vajāja. Pēkšņi viņš pielika roku pie pieres — parastā to cilvēku kustība, kuri piepeši atgūst atmiņu; viņš atcerējās, ka tiešām šis bija parastais maršruts, ka šeit mēdza inest līkumu, lai izvairītos no sastapšanās ar karali, kas vienmēr bija iespējama uz Fontenblo ceļa, un ka pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš pats bija braucis cauri šai barjerai.

Kozetes izbailes bija citādas, taču ne mazākas. Viņa nekā nesaprata, viņai bija aizžņaugusies elpa; tas, ko viņa redzēja, šķita neiespējams, beidzot viņa iesaucās:

—  Tēt, kas tur īsti ir tais ratos?

Žans Valžāns atbildēja:

—   Katordznieki.

—   Uz kurieni tad viņi brauc?

—   Uz katorgu.

Šai mirklī nūju sitieni, kas krita no simtiem roku, kļuva jo dedzīgi, ar tiem sajaucās plakaniskie zobenu cirtieni,— tas izvērtās itin kā par pātagu un nūju trakošanu; katordznieki sakumpa, miesas sods bija izraisījis zemisku padevību, un visi apklusa, raudzīdamies ar sagūstītu vilku skatienu. Kozete visa trīcēt trīcēja; viņa atkal atsāka:

—   Tēt, vai tad tie vēl ir cilvēki?

—   Reizumis, — atteica nelaimīgais,

tas tiešām bija etaps, kas pirms gaismiņas bija izgājis No Bisetras un devās uz Manu, lai apbrauktu ar līkumu Fontenblo, kur tobrīd uzturējās karalis. Sis līkums pagarināja briesmīgo ceļu par trīs vai četrām dienām, bet, lai karaliskajai augstībai aiztaupītu visai nepatīkamo skatu, šīs mocības itin labi varēja paildzināt.

Žans Valžāns atgriezās mājās smagu sirdi. Šādas sastapšanās ir triecieni, un atmiņas, ko tās atstāj, ir līdzinās satricinajumam.

Taču Žans Valžāns, atgriezdamies ar Kozeti Babilonas ielā, nemanīja, ka Kozete vēl būtu viņam ko jautājusi sakarā ar to, ko viņiem būtu gadījies redzēt; varbūt viņš pats bija pārāk iegrimis savā -grūtsirdībā, lai uztvertu vārdus un atbildētu. Tikai vakarā, kad Kozete pirms gulētiešanas viņam novēlēja labu nakti, viņš izdzirdēja, ka tā pusbalsī, it kā pati ar sevi sarunādamās, teica:

—   Man šķiet, ja es kaut kur sastaptos ar kādu no šiem, ak dievs, es jau no tā vien būtu pagalam, ka redzētu šādu cilvēku savā tuvumā!

Par laimi, gadījās tā, ka otrā dienā pēc šās traģiskās sastapšanās sakarā ar kādām oficiālām svinībām Parīzē bija svētki: parāde Marsa laukā, airēšanas sacīkstes pa Senu, teātra izrāde Elizejaš laukos, uguņošana Zvaigznes laukumā, iluminācijas pa visu pilsētu. Žans Valžāns, pārkāpdams savus paradumus, aizveda Kozeti uz šiem svētkiem, gribēdams viņu izklaidēt no iepriekšējās dienas atmiņām un jautrajā kņadā, kāda valdīja visā Parīzē, izdzēst riebīgo ainu, kas bija norisinājusies viņas acu priekšā. Parāde, šo svētku piedeva, gluži dabiski radīja formas tērpu saplūdumu; Žans Valžāns uzvilka nacionālās gvardes tērpu, neskaidri juzdamies kā cilvēks, kas patvēries no briesmām. Lai nu kā, — šās pastaigas mērķis šķita sasniegts. Kozete, kura uzskatīja par savu pienākumu izpatikt tēvam un kurai turklāt viss, ko te redzēja, bija jauns, pieņēma šo izklaidēšanos labprāt, ar jaunatnei raksturīgu vieglu un nepretenciozu prieku un neuzmeta nicīgi lūpiņu par šo kopējo prieka katlu, ko sauc par tautas svētkiem, tādēļ Žans Valžāns varēja cerēt, ka viņa nodoms būs izdevies un ka no baismīgās vīzijas vairs nebūs palikušas pēdas.

Pēc dažām dienām kādu rītu skaistā, saulaina laika viņi abi bija izgājuši dārza lievenī — ta bija otra atkapšanās no priekšrakstiem, kādus Žans Valžāns, šķiet, bija sev noteicis, un no paraduma sēdēt savā istabā, ko Kozete darīja aiz skumjām. Kozete stāvēja, ģērbusies rltasvārkos, šai nevērīgi uzmestajā agras stundas tērpā, kas burvīgi apņem jaunas meitenes un izskatās līdzīgs dūmakai ap zvaigzni; viņas galvu apmirdzēja gaisma, viņa bija sārta pēc labi gulētas nakts, un vecais vīrs ar maigumu klusi noraudzījās, kā viņa citu pēc citas noplūca margrietiņas ziedlapas. Kozetei bija sveša brīnišķīgā zīlēšana: mīl, nemīl, mazdrusciņ utt. Kas gan viņai to būtu iemācījis? Viņa plūca ziedlapiņas instinktīvi, nevainīgi, nenojauzdama, ka margrietiņas ziedlapu plūkšana nozīmē kādas sirds noslēpuma atklāšanu. Jabūtu bijusi vēl ceturtā grācija, ko sauc par Melanholiju un kas smaida, tad Kozete būtu izskatījusies tāda kā šī grācija. Žanu Valžānu bija savaldzinājuši mazie pirkstiņi, kas plucināja ziedu, viņš bija visu aizmirsis mirdzumā, ko izstaroja šis bērns. Blakus krūmājā čivināja sarkankrūtītis. Balti mākoņi tik līksmi peldēja debesīs, it kā nupat būtu tikuši brīvībā. Kozete joprojām uzmanīgi plūkāja ziedu; šķita, ka viņa kaut ko domā, un tam vajadzēja būt kaut kam burvīgam; pēkšņi viņa lēni un cēli kā gulbis pagrieza galvu un jautāja Žanam Valžānam: — Tēt, kas īsti ir katorga?

## CETURTA GRĀMATA palĪdzĪba no apakŠas VAR KĻŪT PAR PALĪDZĪBU NO AUGSAS

.

## 1 Ievainojums ārpusē, izveseļošanās iekšpusē

Tā viņu dzīve pakāpeniski kļuva aizvien drūmāka.

Viņiem bija palikusi tikai viena izklaidēšanās, kas agrāk viņus bija darījusi laimīgus, — izdalīt maizi izsalkušajiem un drēbes tiem, kuri sala. šais nabadzīgo ļaužu apmeklējumos, kuros Kozete bieži pavadīja Žanu Valžānu, viņi izjuta kaut ko no savas agrākās tuvības; un dažreiz, ja diena bija pagadījusies laba, kad viņi bija palīdzējuši daudziem trūkumcietējiem un iepriecinājuši un sasildījuši daudzus bērnus, Kozete vakarā jutās mazliet priecīgāka. Tieši šai laika posmā viņi ari bija apmeklējuši Zondreta būdu.

Tūlīt otrā dienā pēc šā apciemojuma Žans Valžāns ieradās no rīta savrupmājā mierīgs kā parasti, bet ar platu brūci uz kreisās rokas; brūce bija stipri iekaisusi, stipri ļaundabīga un izskatījās pēc apdeguma, un tās cēloni viņš izskaidroja visai nenoteikti. Šās brūces dēļ viņam vairāk nekā mēnesi bija drudzis un viņš nevarēja nekur iziet. Pie ārsta griezties viņš negribēja. Kad Kozete neatlaidās, viņš sacīja:

—   Pasauc lopārstu!

Kozete pārsēja brūci rītos un vakaros ar dievišķu pacietību un tik eņģelisku laimi par savu noderību, ka Žans Valžāns jūta sevī atgriežamies agrāko prieku, izgaistam bažas un nemieru, un viņš uzlūkoja Kozeti, sacīdams:

—  Ak, svētīgā brūce! Ak, svētīgā slimība!

Redzēdama, ka tēvs ir slims, Kozete bija pametusi savrupmāju un atkal iemīļojusi mazo mitekli un dibenpagalmu. Gandrīz caurām dienām Kozete nosēdēja pie Žana Valžāna un lasīja viņam priekšā paša izraudzītās grāmatas, lielāko tiesu ceļojumu aprākstus." Žans Valžāns atdzima, viņa laime no jauna uzplauka neizsakāmā mirdzumā; Luksemburgas dārzs, jaunais nepazīstamais klaidonis, Kozetes atsalums — visi šie mākoņi dvēselē izgaisa. Viņš pat sāka domāt: «To visu es būšu izgudrojis. Esmu vecs plānprātiņš.»

Viņa laime bija tik Liela, ka pretīgā un tik negaidītā sastapšanās ar Tenardjē ģimeni Zondreta būdā bija viņam viegli paslīdējusi garārn. Bija izdevies izbēgt, viņa pēdas bija pazaudētas, kas viņam bēdas gar pārējo! Viņš nedomāja par tiem vairāk, kā vien nožēlodams šos nelaimīgos cilvēkus. «Tagad viņi ir cietumā un nevar vairs kaitēt,» viņš domāja, «bet cik tā ir nožēlojama un nelaimīga ģimene!»

Un par riebīgo vīziju pie Mēnas barjeras — par to Kozete nebija nekad vairs ierunājusies.

Klosterī māsa Mehtilde bija mācījusi Kozetei mūziku. Kozetei bija dvēseliski maiga sarkankrūtīša balss, un dažreiz vakaros vienkāršajā slimnieka miteklī viņa dziedāja skumjas dziesmiņas, kas iepriecināja Žanu Valžānu.

Atnāca pavasaris, dārzs šai gadalaikā bija tik brīnišķīgs, ka Žans Valžāns sacīja Kozetei:

—   Tu taču gandrīz neizej ārā; ej dārzā pastaigāties!

—   Kā vēlaties, tēt, — teica Kozete.

Un, paklausīdama tēvam, viņa atsāka pastaigas pa dārzu, visbiežāk viena, jo, kā jau zināms, Žans Valžāns, droši vien baidīdamies, ka to neierauga caur dārza žogu, tikpat kā nekad tur negāja.

Žana Valžāna ievainojums bija radījis jaunu pavērsienu.

Redzēdama, ka tēvam kļuvis labāk, ka viņš atveseļojas un liekas esam laimīgs, Kozete izjuta apmierinājumu, ko pati pat nemanīja — tik klusi un dabiski tas bija radies. Turklāt bija marts, dienas kļuva garākas, ziema devās projām, un ziema aizvien aiznes sev līdzi kaut ko no mūsu skumjām; pēc tam pienāca aprīlis, šī vasaras rītausma, svaigs kā ikviena rītausma, līksms kā ikviena bērnība, dažkārt mazliet raudulīgs kā ikviens jaunpiedzimušais. Daba šai mēnesī ir pilna brīnišķīga mirdzuma, kas plūst no debesīm, no mākoņiem, no kokiem, no pļavām un no ziediem, plūst tieši cilvēka sirdī.

Kozete vēl bija pārāk jauna, lai šī aprīļa līksme, kas bija līdzīga viņai pašai, neiestrāvotu viņā. Nemanot un

pašai neatskāršot, izgaisa viņas tumšās domas. Pavasarī skumjās dvēseles kļūst gaišas, tāpat kā dienas vidū kļūst gaišas pagraba telpas. Kozete pat vairs nebija pārāk skumja, turklāt viņa pati to neapzinājās. No rītiem ap pulksten desmitiem, pēc brokastīm, kad viņa bija piedabūjusi tēvu iznākt uz ceturtdaļstundiņu dārzā un kopā pastaigājās pa piesauli lieveņa priekšā, pieturēdama tā slimo roku, viņa pati nemaz neievēroja, ka ik brīdi smejas un jūtas laimīga.

Žans Valžāns sajūsmā vēroja, ka viņa atkal kļuva sārta un moža.

— Ak, svētīgā brūce! — viņš atkārtoja pavisam klusu.

Un viņš bija pateicīgs Tenardjē ģimenei.

Tiklīdz ievainojums bija sadzijis, viņš atkal atsāka savas vientuļās pastaigas krēslas stundās.

Būtu maldīgi dornāt, ka iespējams vienam pašam pastaigāties pa Parīzes neapdzīvotajām nomalēm bez kādiem piedzīvojumiem.

## 2 Plutarha māte bez grūtībām izskaidro kādu parādību

Kādu vakaru mazajam Gavrošam nebija ko ēst, viņš atcerējās, ka nebija ēdis pusdienas arī iepriekšējā dienā, tas kļuva apnicīgi. Viņš nolēma pamēģināt sadabūt vakariņas. Viņš devās pasirot pa tukšākām vietām aiz Salpetriēras, tieši tādās mēdz laimēties; kur neviena nav, tur allaž var kaut ko atrast. Viņš nonāca līdz kādai apdzīvotai vietai, kas viņam šķita esam Austerlicas ciems.

Kādā no saviem agrākajiem klaiņojumiem viņš tur bija ievērojis vecu dārzu, kurā rosījās kāds večuks un vecenīte, un šai dārzā — itin jēdzīgu ābeli. Līdzās ābelei atradās kaut kas līdzīgs vaļīgi aizvērtai augļu kastei, no kuras varēja izčiept kādu ābolu. Ābols — tās jau ir vakariņas; ābols — tā jau ir dzīve. Tas, kas bija pazudinājis Ādamu, varēja glābt Gavrošu. Gar dārzu stiepās klusa, nebruģēta ieliņa bez mājām, apaugusi ar krūmāju; no ielas šo dārzu šķīra dzīvžogs.

Gavrošs devās turp, uzmeklēja mazo ieliņu, atrada ābeli, saskatīja augļu kasti, izpētīja žogu; bet žogs — tas ir tikai viens lēciens. Diena slīga uz vakarpusi; ieliņā nevienas dzīvas dvēseles, laiks bija izdevīgs. Gavrošs jau bija gatavs uzbrukumam, bet tad pēkšņi apstājās. Dārzā kāds runāja. Gavrošs palūkojās pa žoga spraugu.

Divu soļu atstatumā no viņa otrpus žoga, tieši pret to vietu, kur viņš bija nolūkojis caurumu, lai iekļūtu iekšā, gulēja kāds akmens, kas noderēja par solu, un uz sola sēdēja šā dārza sirmgalvis, bet tam pretī stāvēja vecā sieviete. Vecenīte kaut ko rūca. Gavrošs, nebūdams diez cik smalkjūtīgs, sāka klausīties.

—  Mabefa kungs! — vecīte sacīja.

«Mabefs!» nodomāja Gavrošs. «Tas nu gan ir smieklīgs vārds.»

Uzrunātais sirmgalvis nepakustējās. Vecenīte atkārtoja:

—  Mabefa kungs! ,

Sirmgalvis, nepaceldams acu, šoreiz nolēma atbildēt:

—   Kas ir, Plutarha māt?

«Plutarha māte!» nodomāja Gavrošs. «Otrs tikpat smieklīgs vārds.»

Plutarha māte atsāka, un vecais vīrs bija spiests ielaisties sarunā.

—   Saimnieks ir nemierā.

—   Kādēļ?

—   Mēs viņam esam parādā trīs maksājumus.

—       Pēc trim mēnešiem mēs viņam būsim parādā četrus maksājumus.

—   Viņš saka, ka izlikšot jūs uz ielas.

—   Nu, kad izliks — izliks.

—       Sakņu pārdevēja prasa, lai viņai samaksā. Viņa nedod vairs ne klēpīti malkas. Ar ko jūs šoziem kurināsit? Mums vairs nemaz nav malkas.

—   Toties ir saule.

—       Miesnieks atsakās dot uz parāda, viņš vairs negrib dot gaļu.

—       Tas tieši ir labi. Man grūti sagremot gaļu. Tā man par smagu.

—   Ko tad jūs ēdīsit pusdienās?

—   Maizi.

—       Maiznieks pieprasa norēķināties un saka: ja nav naudas, tad nebūs arī maizes.

—   Nu, labi.

—   Ko tad jūs ēdīsit?

—  Mums ir āboli.

—   Bet, kungs, nevar taču dzīvot ta pavisam bez naudas.

Man nav.

Vecenīte aizgāja, sirmgalvis palika viens. Viņš sāka l« it domāt. Ari Gavrošs pārdomāja. Bija jau gandrīz pāvi ain satumsis.

Gavroša pārdomu pirmais rezultāts bija tāds, ka viņš nelāpās vis pār žogu, bet notupās pie tā zemē. Krūmu zari apakšā bija mazliet retāki.

«Skat,» domās iesaucās Gavrošs, «te jau ir īsta guļamistaba!» — un viņš tur saritinājās. Ar muguru viņš bija gandrīz atspiedies pret Mabefa tēva solu. Viņš dzirdēja astoņdesmit gadus vecā sirmgalvja elpu.

Tātad pusdienas viņš lūkoja aizstāt ar snaudu.

Kaķa miegs ir miegs ar vienu aci. Arī snauzdams Gavrošs vēroja dārzu.

Debesu krēslainais bālums meta gaišu atspulgu arī uz zemi, un mazā ieliņa iezīmējās kā zilgana svītra starp divi tumšajām krūmu rindām.

Pēkšņi uz bālganās svītras parādījās divi silueti. Viens gāja pa priekšu, otrs mazliet tālāk no muguras.

— Lūk, tur vēl divi, — nomurmināja Gavrošs.

Pirmais siluets izskatījās pēc stipri vienkārši ģērbta vecāka, salīkuša un domīga buržuā, kas sava vecuma dēļ gāja lēnām, it kā pastaigādamies zem vakara zvaigžņotām debesīm.

Otrs bija stalts, švītīgs. Viņš pielāgoja savu soli pirmā gājēja solim, bet tīši palēninātajā gaitā bija jūtams vingrums un veiklība. Šim siluetam piemita kaut kas plēsonīgs un satraucošs, visa viņa stāja liecināja par «elegantu cilvēku», kā toreiz mēdza teikt; viņam bija skaista platmale, labi pašūti melni svārki ar iežņaugtu vidukli un droši vien no labas drānas. Viņa galvas pagriezienā bija spēka pilna grācija, un zem platmales krēslā varēja saskatīt bālu jaunekļa profilu. Profilam zobos bija roze. Otru siluetu Gavrošs labi pazina, tas bija Monparnass.

Turpretī par pirmo gājēju nevarēja teikt nekā cita kā vienīgi to, ka viņš izskatījās kā vecs lāga vīrs.

Gavrošs tūdaļ sāka tos novērot.

Vienam no šiem divi gājējiem acīmredzot bija kaut kas padomā. Gavrošs varēja labi saskatīt, kas notiks tālāk. Viņa guļamistaba bija ļoti izdevīgs slēpnis.

Monparnass medībās šādā stundā šādā vietā — tas bija bīstami. Gavrošs juta, ka viņa, ielaspuikas, sirds sažņaudzās aiz žēluma pret veco vīru.

Ko darīt? Iejaukties? Tā būs vājā palīdzība vājajam! Monparnasam tik būtu ko pasmieties. Gavrošs sev neslēpa, ka šis briesmīgais astoņpadsmitgadīgais bandīts viens divi tiks galā ir ar sirmgalvi, ir ar bērnu.

Kamēr Gavrošs prātoja, uzbrukums jau bija noticis — pēkšņs un riebīgs. Tīģera uzbrukums meža ēzelim, zirnekļa uzbrukums mušai. Monparnass pēkšņi nometa rozi, uzkrita virsū sirmgalvim, saķēra viņu aiz apkakles, sažņaudza viņu rokās, iekārās viņā, un Gavrošs tikko savaldīja kliedzienu. Mirkli vēlāk viens no vīriem gulēja zem otra, piespiests pie zemes, krākdams, spārdīdamies, ar smagu ceļgalu uz krūtīm. Tikai tas nu nebija gluži tas, ko Gavrošs bija gaidījis. Pie zemes gulēja Monparnass, virsū bija sirmgalvis. Tas viss notika dažu soļu atstatumā no Gavroša.

Sirmgalvis bija dabūjis sitienu un atbildējis ar pretsitienu, turklāt atbildējis tik briesmīgi, ka vienā acumirklī uzbrucējs un tas, kuram uzbruka, bija mainītās lomās.

«Tavu brašu veci!» nodomāja Gavrošs.

Un, nespēdams savaldīties, viņš sasita plaukstas. Bet šī plaukšķināšana bija gluži veltīga. Tā neaizsniedza abus cīnītājus, kas, viens otru apdullinājuši, aprauti elpodami, bija iekaisuši cīņā.

Iestājās klusums. Monparnass vairs nepretojās. Gavrošam iešāvās prātā: «Vai tik viņš nav beigts?»

Sirmgalvis nebija izrunājis ne pušplēsta vārda, nedz arī iekliedzies. Viņš izslējās, un Gavrošs dzirdēja, ka viņš teica Monparnasam:

—   Celies augšā!

Monparnass piecēlās, bet sirmgalvis viņu joprojām turēja ciet. Monparnass izskatījās pazemots un nikns kā vilks, ko notvērusi avs.

Gavrošs skatījās un klausījās, iepletis acis un ausis. Viņš ārkārtīgi uzjautrinājās.

Viņš bija saņēmis gandarījumu par savu godīgo skatītāja uztraukumu. Viņš uztvēra šādu dialogu, kas tumsā ieguva īpašu traģiskuma pieskaņu. Sirmgalvis jautāja. Monparnass atbildēja.

—   Cik tev gadu?

—   Deviņpadsmit.

—   Tu esi stiprs un vesels. Kādēļ tu nestrādā?

—   Tas man par garlaicīgu,

—   Kas tad tu īsti esi?

—   Slaists.

—   Runā nopietnil Vai tevis labā nevar ko darīt? Par ko tu gribētu būt?

—   Par zagli.

Iestājās klusums. Sirmgalvis šķita kaut ko dziļi pārdomājām. Viņš stāvēja nepakustēdamies, taču nelaizdams vaļā Monparnasu.

Laiku pa laikam jaunais bandīts, spēcīgs un veikls, izdarīja pēkšņas kustības kā slazdā noķerts zvērs. Viņš rāvās laukā, mēģināja aizlikt sirmgalvim priekšā kāju, izmisīgi izlocīja ķermeni, lūkoja izmukt. Sirmgalvis šķita to neievērojam un turēja viņa abas rokas ar savu vienu bezgalīga spēka valdonīgā mierā.

Brīdi pārdomājis, sirmgalvis, cieši uzlūkodams Monparnasu, mazliet pacēla balsi un tumsā, kur viņi atradās, iesāka kaut ko līdzīgu svinīgai runai, no kuras Gavrošs nepalaida garām nevienu zilbi:

—   Mīļais bērns, slinkuma dēļ tu uzsāc visgrūtāko dzīves veidu. Ak vai! Tu nosauci sevi par slaistu! Nu, tad sagatavojies darbam! Vai tu esi redzējis tādu briesmīgu mašīnu, ko sauc par velmi? No tās jāuzmanās, tā ir viltīga un asinskāra, ja tā kādu saķer aiz drēbju stērbeles, tad ierauj pilnīgi iekšā. Šāda mašīna ir dīkdienība. Apstājies, kamēr vēl ir laiks, un glābies! Citādi būs beigas, viens un divi tu būsi starp zobratiem. Un, ja tevi saķers, ne uz ko vairs neceri! Pie darba, sliņķi! Atpūta beigusies. Tevi ir satvērusi nepielūdzamā darba dzelžainā roka. Pelnīt sev maizi, strādāt kādu darbu, pildīt kādu pienākumu — to tu negribi! Būt tādam kā citi — tas tev ir garlaicīgi! Nu, labi! Tu dzīvosi citādi. Darbs ir likums: kas to noraida, atzīdams par garlaicīgu, tam būs smags sods. Tu negribi būt strādnieks, tad būsi vergs. Darbs mūs palaiž vaļā tikai tāpēc, lai atkal saķertu no citas puses: tu negribi būt tam draugs — tu būsi tā vergs. Ak tā, tu neesi gribējis cilvēka godīgo nogurumu, tad tev būs jāsvīst nolādēto grēcinieku sviedri. Kad citi dziedās, tu varēsi sēkt. Tu redzēsi iztālēm, no apakšas, kā citi cilvēki strādā; tev liksies, ka viņi atpūšas. Arājs, pļāvējs, matrozis, kalējs tev parādīsies gaismas apmirdzēti, ka svētlaimīgie paradīzē. Kāds spožums nāk no laktas! Vadīt arklu, siet kūļus — kas tā par baudu! Liellaiva brīvos vējos — kas tā par līksmību! Bet tu, sliņķi, kaplē, stiep, vel, kusties! Uzmauc savus apaušus, jo tu esi kļuvis par jūglopu elles aizjūgā! Ak ta, nekā nedarīt — tas ir tavs mērķis. Nu, labi! Nevienu nedēju, nevienu dienu, nevienu stundu tu nebūsi brīvs no pārguruma sajūtas. Kaut ko pacelt tu varēsi tikai ar mokām. Katra minūte liks krakšķēt taviem muskuļiem. Tas, kas citiem šķitīs kā spalva, tev būs kā klints bluķis. Visvienkāršākās lietas tev būs grūtas. Apkārtējā dzīve kļūs tev par baigu briesmoni. Staigāt, kustēties, elpot — arī tas būs šausmīgs darbs. Tavas plaušas tev šķitīs simt mārciņu smagas. Nogriezties te vai tur — tas tev kļūs par grūtt atrisināmu jautājumu. Kurš katrs, kas grib iziet no mājām, atver durvis un — darīts: viņš jau ir laukā. Tev, ja tu gribēsi iziet, būs jāizurbj mūris. Ko parasti mēdz darīt, lai tiktu uz ielas? Visi dodas lejā pa kāpnēm, bet tu saplēsīsi savus palagus, savīsi strēmeles virvē, pēc tam izlīdīsi pa logu un karāsies šai pavedienā virs bezdibeņa, un tas notiks naktī, negaisā, lietū, viesuļvētrā, un, ja virve izrādīsies pārāk īsa, tev nebūs citas iespējas tikt lejā kā krist. Krist, kā pagadās, krist bezdibenī no jebkura augstuma — un uz kā uzkrist? Uz tā, kas ir tur apakšā, uz nezināmā. Vai varbūt tu līdīsi caur skursteni, riskēdams sadegt, varbūt tu rāpsies pa ateju caurulēm, riskēdams noslīkt. Es nemaz nerunāju par aizmaskējamiem caurumiem, par akmeņiem, kuri būs jāizņem un jāatliek atpakaļ divdesmit reižu dienā, par apmetuma gružiem, kas jāpaslēpj savā salmu maisā. 1 alāk — tavā priekšā ir atslēga; pilsētniekam kabatā mēdz būt atslēga. Tu, ja gribēsi iztikt bez tās, būsi notiesāts izgatavot briesmīgu un dīvainu rīku; tu paņemsi divi sū monētu, tu to pārgriezīsi divās daļās. Ar kādiem instrumentiem? Tu tos izgudrosi. Tas tev būsļādara. Pēc tam tu izgrebsi abas plāksnītes no iekšpuses, saudzīgi sargādams ārpusi, un visapkārt gar malu iegriezīsi vītnes tā, lai šīs plāksnītes cieši sakļautos viena ar otru, kā sakļaujas kārbiņas dibens ar vāciņu. Kad augša un apakša būs tā saskrūvētas, neko nevarēs manīt. Uzraugiem — jo tevi apsargās — tā būs vienkārša divi sū monēta, bet tev — kārbiņa. Ko tu ieliksi šai kārbiņā? Mazu gabaliņu tērauda. Pulksteņa atsperīti, kurā tu iegriezīsi zobiņus un kura pārvērtīsies par zāģīti. Ar šo zāģīti, kas būs kniepadatas garumā un glabāsies tavā monētā, tev būs jāpārzāģē slēdzenes mēlīte, aizšaujamā bulta, piekaramās atslēgas lociņš, loga šķērsis un dzelzs riņķis ap savu kāju. Pagatavojis šo lielisko rīku, šo brīnumu, paveicis visus šos mākslas, izveicības, veiklības, pacietības brīnumus, kādu atalgojumu tu saņemsi, kad dabūs zināt, ka tu esi to autors? Karceri. Tada ir tava nākotne. Slinkums, izklaidēšanās — nejēdzīgs bezdibenis! Nekā nedarīt — tas ir bēdīgs nodoms. Vai tu to zini? Dzīvot dīkā uz sabiedrības rēķina! Būt nederīgam, tas ir, būt kaitīgam! Tas noved tieši nabadzības dzīlēs. Vai! tam, kas grib būt parazīts! Viņš kļūs par tārpu. Ak tā, tev nepatīk strādāt! Ak tā, tev ir tikai viena doma: labi padzert, labi paēst, labi izgulēties. Tu dzersi ūdeni, ēdīsi rupju maizi, gulēsi uz dēļiem ar dzelzs ķēdēm, kas grauzīs tavus locekļus, un naktī tu jutīsi šo dzelžu aukstumu uz savām miesām! Tu sadauzīsi šos dzelžus, tu aizbēgsi. Labi. Tu ielīdīsi uz vēdera krūmos un ēdīsi zāli kā meža zvērs. Un tevi noķers. Un tad tu gadiem sēdēsi apakšzemes cietumā, piekalts pie sienas, taustīdamies pēc krūzes, lai nodzertos, grauzdams šausmīgo cietuma maizi, kādu negribētu ēst pat suņi, ēzdams pupas, ko pirms tevis jau būs izlodājuši tārpi. Tu kļūsi par mitreni, kas dzīvo pagrabā. Ak, apžēlojies pats par sevi, nelaimīgais bērns, kas esi vēl tik jauns, — vēl nav pagājis ne divdesmit gadu, kopš tu zīdi mātes krūti, un droši vien tev vēl ir arī māte! Es tevi ļoti lūdzu, paklausi mani! Tu gribi valkāt smalkas, melnas drānas, lakādas kurpes, sprogaino matu cirtas vēlies ieziest ar smaržīgu eļļu, vēlies patikt sievietēm, būt skaists. Tev nodzīs matus no galvas, tu valkāsi sarkanu kreklu, un kājās tev būs koka tupeles. Tu gribi nēsāt pirkstā gredzenu — tev būs dzelži ap kaklu. Un, ja tu uzskatīsi kādu sievieti, tu saņemsi nūjas sitienu. Tu tur ieiesi divdesmit gadus vecs, bet iznāksi no turienes kā piecdesmitgadīgs sirmgalvis! Tu ieiesi jauns, sārts, svaigs, mirdzošām acīm un baltiem zobiem, ar skaistu jaunekļa Јekulu, bet iznāksi salauzts, salīcis, krunkains, bezzobains, šausmīgs, sirmiem matiem! Ak, mans nabaga bērns, tu esi uz nepareiza ceļa, dīkdienība tev dod sliktu padomu; pats grūtākais no visiem darbiem ir zagšana. Tici man, neuzņemies šo mokpilno darbu — slinkošanu! Kļūt par blēdi nav viegli. Dauclz vieglāk būt godīgam cilvēkam. Tagad ej un pārdomā, ko esmu tev teicis. Jā, — ko tu no manis gribēji? Manu naudas maku? Se, ņem!

Un, palaizdams Monparnasu vaļā, sirmgalvis ielika viņam rokā savu naudas maku, ko Monparnass brīdi pasvārstīja saujā; pēc tam ar tādu pašu instinktīvu piesardzību, it kā viņš naudas maku būtu. zadzis, Monparnass Jāva tam klusi ieslīdēt savu svārku mugurpuses kabatā.

To visu pateicis un izdarījis, sirmgalvis uzgrieza jauneklim muguru un mierīgi devās projām.

—  Muļķis! — nomurmināja Monparnass.

Kas bija šis sirmgalvis? Lasītājs to, bez šaubām, būs uzminējis.

Monparnass apstulbis noskatījās, kā vecais vīrs pazuda krēslā. Sī noskatīšanās viņam bija liktenīga.

Kamēr sirmgalvis attālinājās, Gavrošs tuvojās.

Gavrošs, pametis skatienu sānis, pārliecinājās, ka Mabefa tēvs, kas laikam bija iesnaudies, vēl joprojām sēdēja uz sola. Tad zeņķis izlīda no krūmiem un sāka rāpot, turēdamies ēnā, uz Monparnasa pusi, kurš nekustīgi stāvēja ar muguru pret viņu. Tā viņš nepamanīts nedzirdami aizkļuva līdz Monparnasam, klusītiņām iebāza roku viņa smalko, melno svārku pakaļkabatā, satvēra naudas maku, izvilka roku un atkal rāpus kā zalktis aizslīdēja tumsā. Monparnass, kam nebija nekāda pamata piesargāties un kas pirmo reizi mūžā bija kļuvis domīgs, nekā nemanīja. Gavrošs, atgriezies tai vietā, kur sēdēja Mabefa tēvs, pārsvieda naudas maku pār žogu un metās bēgt, ko nagi nes.

Maks uzkrita Mabefa tēvam uz kājas. Tas viņu uzmodināja. Viņš noliecās un pacēla naudas maku. Nekā nesaprazdams, viņš to atvēra. Tas bija naudas maks ar diviem nodalījumiem: vienā atradās daži sīknaudas gabali, otrā — seši napoleoni.

Mabefa kungs, ļoti pārsteigts, aiznesa šo atradumu Јavai saimniecības vadītājai.

—  Tas nokritis no debesīm, — noteica Plutarha māte.

## PIEKTĀ GRAMATA, kuras beigas nav LĪDZĪGAS SAKUMAM

.

## 1 Vientulības un kazarmas savienojums

Kozetes sāpes, vēl tik smeldzošas un tik asas pirms četriem pieciem mēnešiem, pašai nemanot, bija sākušas gaist. Daba, pavasaris, jaunība, mīlestība uz tēvu, putnu un puķu līksmība pamazām, dienu no dienas, pilienu pa pilienam iepludināja šai tik šķīstajā un tik jaunajā dvēselē kaut ko līdzīgu aizmirstībai. Vai uguns viņā jau pavisam bija izdzisusi? Vai varbūt to tikai sedza pelnu kārta? Taču viņa vairs gandrīz nejuta svelošo sāpju.

Kādu dienu viņa pēkšņi atcerējā.s Mariusu: «Cik savādi! Es vairs par viņu nedomāju.»

Tai pašā nedēļā, iedama gar dārza žogu, viņa ievēroja skaistu ulānu virsnieku ar lapsenes vidukli, brīnišķā formas tērpā, ar meitenīgiem vaigiem, zobenu pie sāniem, iepomadētām ūsām, spožu ķiveri galvā. Turklāt viņam bija gaiši mati, zilas, izvelbtas acis, apaļa, tukša, nekaunīga un skaista seja — pilnīgs pretstats Mariusam. Mutē viņam bija cigārs. Kozete nodomāja, ka šis virsnieks droši vien ir no tā pulka, kas novietots Babilonas ielas kazarmās.

Nākamajā dienā viņa to atkal redzēja ejam garām. Viņa iegaumēja stundu.

Sākot ar šo brīdi, — vai tā bija nejaušība? — virsnieku viņa redzēja ejam garām gandrīz katru dienu.

Virsnieka biedri ievēroja, ka tur, tai «nolaistajā» dārzā aiz aprūsējušiem rokoko stila režģiem, gandrīz vienmēr atrodas kāds diezgan jauks radījums, kad tur garām iet skaistais leitnants, kurš lasītājam nav svešs un kura vārds bija Teodils Žilnormāns.

— Paklau! — viņi tam sacīja. — Tur ir kāds skuķēns, kas uz tevi met acis, paskaties taču!

— Man nav laika noņemties ar katru meiteni, kas uz mani skatās, — atbildēja ulāns.

Tas bija tieši tai laikā, kad Mariuss krita galējā izmisumā un atkārtoja: «Kaut es to vēlreiz redzētu pirms nāves!» Ja viņa vēlēšanās būtu piepildījusies, ja viņš būtu redzējis šai brīdī Kozeti nolūkojamies ulānā, tad nespētu izrunāt ne vārda un būtu nomiris aiz bēdām.

Kas būtu vainīgs? Neviens.

Mariuss bija no tādas dabas cilvēkiem, kas, iegrimuši skumjās, tajās arī paliek; Kozete bija no tādiem, kas iegrimst skumjās, bet no tām izkļūst laukā.

Turklāt Kozete pārdzīvoja to bīstamo laikmetu, to liktenīgo sievišķās sapņainības fāzi, kad jaunas, vientulīgas meitene sirds ir līdzīga vīnogulāja stīgām, kas atkarībā no gadījuma vijas tiklab ap marmora kolonnas kapiteli, kā ap kroga stabu. Tas ir straujš un izšķirīgs brīdis, bīstams kurai katrai bārenei, vienalga, vai tā ir nabaga vai bagāta, jo bagātība nepasargā no sliktas izvēles: mēdz būt nevienādas laulības arī augstākajā sabiedrībā; visīstākās nevienādās laulības ir tās, kurās savienotas nevienādas dvēseles, un, tāpat kā jauns, nepazīstams cilvēks bez vārda, bez augstas kārtas, bez bagātības var kļūt par marmora kapiteli, kas balsta lielu jūtu un lielu ideju templi, tāpat kāds augstākās sabiedrības cilvēks, pašapmierināts un bagāts, ar nospodrinātiem zābakiem un lakotām frāzēm, ja viņu apskata nevis no ārpuses, bet pamatīgāk, kā tas lemts viņa sievai, izrādās, nav nekas cits kā pilnīga nulle, slepenībā pakļāvies negantām, zemiskam un vīnā izmiecētām kaislībām, — īsts kroga stabs.

Kas tad slēpās Kozetes dvēselē? Norimusi vai iesnaudusies kaislība, plīvojoša mīlestība, kaut kas caurspīdīgs, mirdzošs, mazliet dziļāk duļķains un pašā dzelmē pavisam tumšs. Skaistā virsnieka tēls atspoguļojās dvēseles virspusē. Vai tās dziļumos glabājās vēl kādas atmiņas? Pašos dziļumos? Varbūt. Kozete to nezināja.

Pēkšņi notika dīvains gadījums.

## 2 Kozetes izbailes

Aprīļa pirmajā pusē Žans Valžāns kaut kur aizbrauca. Kā zināms, viņam šad tad pēc visai gariem starplaikiem gadījās aizceļot. Viņš mēdza būt projām vienu vai divas dienas, augstākais — trīs. Kurp viņš brauca? Neviens to nezināja, pat Kozete ne. Tikai vienu reizi, kad viņš brauca piojām, tā pavadīja viņu fiakrā līdz mazai šķērsieliņai, ii/ kuras stūra tā izlasīja: Dēļu aklā iela. Tur viņš izkāpa, un fiakrs aizveda Kozeti atpakaļ uz Babilonas ielu. Sais mazajos ceļojumos Žans Valžāns devās galvenokārt tad, kad mājās pietrūka naudas.

Tātad Žans Valžāns bija aizbraucis. Viņš bija teicis: «Es atgriezīšos pēc trim dienām.»

Vakarā Kozete bija viena pati viesistabā. Lai izklaidētos, viņa bija atvērusi harmoniju un, pati sevi pavadīdama, sākusi dziedāt kori no «Eiriantes» — «Mežā apmaldījušies mednieki», kas varbūt ir viens no skaistākajiem mūzikas sacerējumiem. Beigusi dziedāt, viņa kļuva domīga.

Pēkšņi viņai likās, ka pa dārzu kāds staigā.

Tas nevarēja būt tēvs, — viņš bija aizbraucis; tā nevarēja būt Tusēna, — viņa gulēja. Pulkstenis bija desmit vakarā.

Kozete piegāja pie viesistabas atvērtā iekšslēģa un piespieda pie tā ausi.

Viņai šķita, ka tie ir vīrieša soļi un ka staigā ļoti klusu.

Viņa steigšus uzkāpa otrajā stāvā savā istabā, atvēra slēģī ierīkoto vēdlodziņu un palūkojās dārzā. Spīdēja pilnmēness. Bija tik gaišs kā dienā.

Laukā neviena nebija.

Viņa atvēra logu. Dārzā valdīja pilnīgs klusums, arī iela, cik vien tālu varēja pārredzēt, bija kā vienmēr tukša.

Kozete nodomāja, ka ir maldījusies. Viņai tikai būs licies, ka dzirdējusi troksni. Tā būs bijusi halucinācija, ko radījis drūmais un brīnišķais Vēbera koris, kas paver gara priekšā mulsinošus dziļumus un vibrē acu priekšā kā apskurbis mežs, kurā var dzirdēt sakaltušu zaru brīkšķēšanu zem krēslā samanāmo mednieku steidzīgajiem soļiem.

Viņa vairs par to nedomāja.

Turklāt Kozete pēc dabas nebija pārāk bailīga. Viņas dzīslās ritēja klaidones un baskājes dēku meklētājas asinis. Kā atceramies, viņa drīzāk bija cīrulis nekā dūja. Viņas rakstura pamatā bija biklums un drosme.

Otrā dienā mazliet agrāk, tiklīdz iestājās krēsla, viņa pastaigājās pa dārzu. Mokoties ar neskaidrām pārdomām, viņai pēkšņi šķita, ka brīžiem skaidri sadzird kādu troksni, līdzīgu vakardienas troksnim, itin kā tur kāds staigātu fumsā zem kokiem ne visai tālu no viņas, bet, nodomājusi, ka nekas ta neatgadina cilvēka soļus zālē kā divu zaru čabēšana, kuri ilgodamies pieskaras viens otram, viņa tam nepievērsa uzmanību. Turklāt viņa arī nekā neredzēja.

Viņa iznāca no krūmu biežņas, bija tikai jāpāriet pāri mazam, zaļam mauriņam, lai sasniegtu lieveni. Mēness, kas tikko bija uzlēcis Kozetei aiz muguras, kad viņa iznāca no biezokņa, uzmeta viņas ēnu uz mauriņa.

Kozete izbijusies apstājās.

Līdzās viņas ēnai mēness skaidri iezīmēja uz maura otru ēnu, ārkārtīgi baigu un šausmīgu, — kādu ēnu ar apaļu cepuri.

Šķita, ka šī ēna piederēja kādam cilvēkam, kas stāvēja krūmu malā dažu soļu atstatumā aiz Kozetes.

Kādu mirkli viņa nevarēja ne parunāt, ne pakliegt, ne saukt palīgā, ne pakustēties, ne pagriezt galvu.

Beidzot viņa sadūšojās un apņēmības pilna atskatījās.

Neviena nebija.

Viņa paskatījās uz zemi. Ēna bija nozudusi.

Viņa iegāja atpakaļ krūmājā, drosmīgi pārmeklēja visas maliņas, aizgāja līdz žogam, bet nekā neatrada.

Viņa gluži sastinga. Vai tā atkal bija halucinācija? Vai tiešām? Divi dienas pēc kārtas! Viena halucinācija — tas vēl varētu būt, bet divas? Viņu uztrauca tas, ka ēna nekādā ziņā nebija spoks. Spoki nekad nestaigā apaļās cepurēs.

Nākamajā dienā Žans Valžāns atgriezās. Kozete viņām pastāstīja, ko bija dzirdējusi un redzējusi. Viņa gaidīja, ka tēvs viņu nomierinās un, paraustījis plecus, noteiks: «Tu esi maza muļķīte.»

Žans Valžāns kļuva bažīgs.

—Tas kaut ko nozīmē, — viņš teica.

Aizbildinājies viņš atstāja Kozeti un izgāja dārzā, un jaunā meitene redzēja, ka viņš ar lielu uzmanību pārbaudīja žoga režģus.

Naktī viņa uzmodās, šoreiz viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka skaidri dzird kādu staigājam gar pašu lieveni zem sava loga. Viņa pieskrēja pie vēdlodziņa un atvēra to. Dārzā patiešām bija kāds vīrs ar resnu nūju rokā. Tai mirklī, kad viņa gandrīz jau iekliedzās, mēness apgaismoja šā vīra profilu. Tas bija viņas tēvs.

Viņa atkal apgūlās, nodomādama: «Tātad viņš ir stipri nemierīgs.»

Žans Valžāns pavadīja dārzā šo nakti un divas nākamas naktis. Kozete viņu redzēja pa slēģa spraugu.

Trešajā naktī bija dilstošs mēness un tas uzlēca vēlāk; pulkstenis varēja būt ap vieniem naktī, kad viņa izdzirdēja skaļu smieklu šalti un tēva balsi, kurš sauca:

—   Kozete!

Viņa izlēca no gultas, uzvilka rītatērpu un atvēra logu.

Tēvs stāvēja lejā uz mauriņa.

—  Es tevi uzmodināju, lai nomierinātu, — viņš sacīja. — Paskaties! Te ir tā tava ēna ar apaļo cepuri.

Un viņš norādīja uz zālē krītošu ēnu, ko iezīmēja mēness un kas tiešām izskatījās ļoti līdzīga vīrieša siluetam ar apaļu cepuri. Šo ēnu meta skārda dūmvads ar uzmavu galā, kurš pacēlās virs kāda kaimiņu jumta.

Arī Kozete sāka smieties, visas viņas drūmās aizdomas izgaisa, un otrā dienā, ar tēvu brokastodama, viņa nevarēja vien beigt smieties par šo baigo dārzu, kuru apciemo spokainas skursteņu ēnas.

Žans Valžāns atkal kļuva pavisam mierīgs, bet Kozete pat nemaz lāgā neievēroja, vai dūmvads varēja mest ēnu tai virzienā, kur šo ēnu bija redzējusi vai domājās redzam, un vai mēness atradās tai pašā vietā pie debesim. Viņa nemaz nenodarbināja sevi ar jautājumu par dīvaino krāsns dūmvadu, kas baidījās tikt notverts nozieguma vietā un aizbēga, kolīdz apskatīja tā ēnu, jo ēna bija nozudusi, kad Kozete atskatījās, un Kozete par to bija stingri pārliecināta. Kozete pilnīgi nomierinājās,. Pierādījums viņai šķita neapšaubāms, un tādu domu, ka varētu būt kāds, kas vakaros vai naktīs staigā pa dārzu, viņa izmeta no galvas.

Taču pēc dažām dienām atgadījās jauns notikums.

## 3 nodaļa, kas kuplināta ar Tusēnas komentāriem

Dārzā netālu no dzelzs žoga ielas pusē stāvēja akmens sols, kuru no ziņkārīgajiem skatieniem aizsedza skābardis, bet kuru tomēr, ja labi gribēja, garāmgājējs varēja aizsniegt ar roku cauri žogam un skābarža zariem.

Kādu vakaru tai pašā aprīlī Žans Valžāns bija izgājis un Kozete pēc saulrieta apsēdusies uz šā sola. Spirgts vējš šalca kokos, Kozete sapņoja, pamazām viņu pārņēma nenoteiktas skumjas, tās nepārvaramās skumjas, ko at« nes vakars un kas varbūt plūst šai stundā no pusatvērtā aizkapu noslēpuma.

Varbūt šai tumsā bija klāt arī Fantina.

Kozete piecēlās, lēnām apstaigāja dārzu, iedama pa vasas pilno zāli, un cauri melanholiskajai sapņainībai, kurā bija iegrimusi, nodomāja: «īstenībā ir vajadzīgas koka tupeles, lai staigātu šādā laikā pa dārzu. Citādi vēl var dabūt iesnas.»

Viņa atgriezās pie sola.

Sēzdamās viņa ievēroja tai vietā, kur bija iepriekš sēdējusi, paprāvu akmeni, kurš nekādā ziņā tur nebija bijis pirms dažiem mirkļiem.

Kozete aplūkoja šo akmeni, jautādama sev, ko tas varētu nozīmēt. Pēkšņi viņā pazibēja doma, ka akmens nevarēja rasties uz šā sola pats no sevis, kāds to bija nolicis, kāda roka izspraukusies cauri režģim, un šī doma viesa viņā bailes. Šoreiz tās bija pamatotas bailes. Nevarēja būt nekādu šaubu: te taču gulēja akmens; viņa tam nepieskārās, aizskrēja prom, neiedrīkstēdamās atskatīties, iebēga mājā un tūdaļ aiztaisīja slēģi, aizslēdza un aizbultēja lieveņa stikla durvis. Viņa jautāja Tusēnai:

—  Vai tēvs pārnācis?

—  Vēl ne, jaunkundz.

(Reiz jau tika aizrādīts uz Tusēnas stostīšanos. Lai atļauts to vairs neminēt. Ir pretīgi ar skaņām atdarināt fizisku defektu.)

Žans Valžāns, būdams pārdomu cilvēks un nakts pastaigu mīļotājs, bieži vien mēdza pārnākt mājās diezgan vēlu naktī.

—  Tusēna, — atsāka Kozete, — vai jūs labi aizbultējat slēģus, vismaz uz dārzu, un vai jūs stingri iebāžat riņķīšos dzelzs ķīlīšus?

—   Ak, esiet bez rūpēm, jaunkundz!

Tusēna vienmēr visu izdarīja nevainojami, un Kozete to labi zināja, tomēr nevarēja nepiebilst:

—   Te taču tik neapdzīvota vieta!

—   Tas gan tiesa, — atteica Tusēna. — Nositīs, ka nedabūsi ne iepīkstēties! Un vēl kungs arī neguļ mājās. Bet nebaidieties nenieka, jaunkundz, es aiztaisu logus tikpat kā cietokšņus. Vienas pašas sievietes! Kā te lai nedreb aiz bailēm! Iedomājieties tik! Pēkšņi naktī ņem un ienāk jūsu istabā vīrieši, kas jums uzbļauj: «Muti cieti» — un  jums griezt rīkli. Un ne jau tā miršana, — visiem jāmirst, tā tas ir, mēs jau zinām: tik un tā kādreiz jāmirst, — bet ir taču riebīgi sajust, ka šie cilvēki jums ķeras klāt. Un bez tam vēi tie viņu dunči, — droši vien tie ir neasil Ak dieviņ!

—  Beidziet! — sacīja Kozete. «— Noslēdziet visu labi pamatīgi! »

Nobijusies no Tusēnas izdomātās melodrāmas un varbūt arī no atmodinātām atmiņām par pagājušās nedējas spokiem, Kozete pat neiedrošinājās Tusēnai pateikt: «Ejiet taču paskatīties akmeni, kas nolikts uz sola!» — aiz bailēm atvērt durvis uz dārzu, lai neienāktu tie «vīrieši». Viņa lika rūpīgi aizslēgt visas durvis un logus, lika Tusēnai apskatīt māju no pagraba līdz bēniņiem, ieslēdzās savā istabā, aizšāva bultas, paskatījās pagultē, apgūlās, bet miegs bija nemierīgs. Cauru nakti viņai rādījās akmens, liels kā kalns, ar daudzām alām.

Kad uzlēca saule, — bet saullēktam piemīt īpašība likt mums pasmieties par visām nakts šausmām, un šie smiekli allaž ir samērīgi ar pārdzīvotajām bailēm, — kad uzlēca saule, Kozete pamodusies noturēja savas bailes par murgiem un nodomāja: «Ko gan visu es nesapņoju! Tas ir tāpat kā ar tiem soļiem, kurus it kā dzirdēju viņnedēļ naktī dārzā! Un tāpat ar to skursteņa ēnu! Vai tiešām esmu kļuvusi tik bailīga?» Spožā saule, kas iespiedās pa slēģu spraugām un pārlēja ar purpuru damasta aizkarus, viņu tā iedrošināja, ka no domām viss pagaisa, pat akmens.

«Nekāda akmens uz sola nav bijis, tāpat kā nav bijis dārzā vīra ar apaļu cepuri; es esmu redzējusi šo akmeni sapnī tāpat kā visu pārējo.»

Viņa apģērbās, nogāja lejā dārzā, aizskrēja pie sola un sastinga aiz šausmām. Akmens tur bija.

Bet šausmas ilga tikai mirkli. Tas, kas biedē naktī, modina ziņkāri dienā.

—   Vai tu re! — viņa teica. — Nu paskatīsimies!

Viņa pacēla akmeni, kas bija diezgan smags. Zem tā atradās kaut kas līdzīgs vēstulei.

Tā bija balta papīra aploksne. Kozete to satvēra, Uz aploksnes nebija ne adreses vienā pusē, ne zieģeļa otra. Taču aploksne, kaut arī neaizlīmēta, nebija tukša. Varēja manīt, ka iekšā atradās papīri.

Kozete tajos parakņājās. Tās vairs nebija bailes, tā vairs nebija ziņkāre; viņu sāka pārņemt satraukums.

Kozete izņēma no aploksnes saturu — mazu burtnīciņu, kurā katra lappuse bija numurēta un uz katras bija uzrakstītas nedaudzas rindas ar diezgan glītu — kā Kozete nodomāja — un ļoti sīku rokrakstu.

Kozete ar acīm meklēja uzrunu — tās tur nebija, paraksta arī nebija. Kam bija adresēta vēstule? Droši vien viņai, jo kāda roka bija nolikusi šo sūtījumu uz viņas sola. Kas šo vēstuli sūtīja? Viņu pārņēma neatvairāma burvestība, viņa lūkoja novērst acis no šīm lapiņām, kas drebēja rokā, viņa pavērās gaismas pilnajās debesīs, uz ielu, uz akācijām, uz baložiem, kuri lidinājās virs kaimiņu jumta, tad pēkšņi viņas skatiens noslīdēja uz burtnīciņu, un viņa nodomāja, ka jāuzzina, kas tur ir iekšā.

Lūk, ko viņa izlasījal

## 4 Sirds zem akmens

Visuma sašaurināšana līdz vienai vienīgai būtnei, vienīgās būtnes paplašināšana līdz dievībai — tā ir mīlestība.

Mīlestība ir eņģeļu sveiciens zvaigznājiem.

Cik noskumusi ir dvēsele, ja tā noskumusi mīlestības dēļ! Kāds tukšums, ja trūkst būtnes, kas viena pati aizpilda visu pasauli! Ai, kāda liela patiesība, ka mīļotā būtne kļūst par dievu. Patiešām, dievs būtu kļuvis skaudīgs, ja viņš, visa tēvs, nebūtu radījis visumu dvēselei, bet dvēseli — mīlestībai.

Pietiek ar vienu smaidu, kas pavīd zem baltas krepa cepurītes ar violetu lenti, lai dvēsele ieietu sapņu pilī.

Dievs ir aiz visa, bet viss apslēpj dievu. Lietas ir tumsas, dzīvās radības necaurredzamas. Mīlēt kādu būtni nozīmē padarīt to caurspīdīgu.

Dažas domas ir lūgšanas. Ir brīži, kad neatkarīgi no ķermeņa stāvokļa dvēsele nometas ceļos.

Šķirti mīlnieki piekrāpj šķiršanos ar tūkstoš māņiem, kuriem tomēr ir sava realitāte. Viņiem liedz satikties, viņi nevar sarakstīties; viņi atrod daudz noslēpumainu līdzekļu, lai sazinātos. Viņi sūta viens otram putnu dziesmas, puķu smaržu, bērnu smieklus, saules gaismu, vēja nopūtas, zvaigžņu starus, visu dzīvo pasauli. Un kādēļ gan ne? Visas dieva radības ir radītas, lai kalpotu mīlestībai. Mīlestība ir pietiekami spēcīga, lai uzdotu visai dabai pārnēsāt savus sūtījumus.

Ai, pavasari, tu esi vēstule, ko es rakstu viņai.

Nākotne daudz vairāk pieder sirdij nekā prātam. Mīlēt — tas ir vienīgais, kas spēj iekarot un piepildīt mūžību. Bezgalīgajam ir vajadzīgs neizsmeļamais.

Mīlestība ir daļa no pašas dvēseles. Tai piemīt tāda pati daba. Tāpat kā dvēsele tā ir dievišķa dzirkstele, tāpat kā dvēsele tā ir neiedragājama, nedalāma, neiznīcināma. Tā ir uguns, kas atrodas mūsos, tā ir nemirstīga un bezgalīga, to nekas nevar ierobežot un nekas nevar izdzēst. To jūt degam līdz pat kaulu smadzenēm, un to redz starojam līdz pat debesu dzīlēm.

Ai, mīlestība! Dievināšana! Bauda, ko izjūt divas dvēseles, kas saprot viena otru, divas sirdis, kas atdodas

viena otrai, divi skatieni, kas iespiežas viens otrā! Tu taču atnāksi pie manis, laime, vai ne? Vientu|ās pastaigas divatā! Svētītās un starojošās dienas! Dažreiz man ir licies, ka laiku pa laikam no eņģeļu dzīves atraisās acumirkļi un nolaižas šurp lejā, lai izšautos cauri cilvēku liktenim.

Dievs nespēj pielikt nekā klāt to cilvēku laimei, kuri mīl viens otru, vienīgi spēj piešķirt šai laimei bezgalīgu ilgumu. Pēc mīlestības pilnas dzīves — mīlestības pilna mūžība; tā patiesi ir laimes pagarināšana, bet palielināt pašu neizsakāmās svētlaimes spēku, ko mīlestība dod dvēselei šai pasaulē, to neiespēj pat dievs. Dievs ir debesu pilnība, mīlestība ir cilvēka pilnība.

Mēs raugāmies zvaigznē aiz diviem iemesliem: tādēļ, ka tā ir starojoša, un tādēļ, ka tā ir neizdibināma. Bet mums līdzās ir vēl maigāks starojums un vēl lielāks noslēpums — sieviete.

Mums visiem, lai mēs būtu kas būdami, ir būtnes, kas palīdz mums elpot. Ja mums to trūkst, mums trūkst gālsa, mēs noslāpstam. Un tad mums jāmirst. Nomirt aiz mīlestības trūkuma — tas ir briesmīgi. Tā ir dvēseles nosmakšana.

Kad mīlestība savienojusi un sakausējusi divas būtnes dievišķā un svētā vienībā, tās ir atklājušas dzīves noslēpumu; tagad tās ir viena un tā paša likteņa divi robežstabi; tagad tās ir viena un tā paša gara divi spārni. Mīliet, lidojietl

Tai dienā, kad jums liksies, ka garām ejoša sieviete izstaro gaismu, jūs esat pazudis, jūs mīlat. Jums atliek vairs tikai viens: domāt par viņu tik neatlaidīgi, lai arī

viņa būtu spiesta domāt par jums.

To, ko mīlestība iesāk, var pabeigt tikai dievs.

īsta mīlestība krīt izmisumā vai nonāk sajūsmā nozaudēta cimda vai atrasta mutautiņa dēļ, un tās uzupurēšanās un-tās cerības prasa mūžību. Vienā un tai pašā laikā tā ietver sevī bezgala lielo un bezgala mazo.

Ja jūs esat akmens — esiet magnēts, ja jūs esat augs esiet mimoza, ja jūs esat cilvēks — esiet mīlestība!

Mīlestībai ne ar ko nepietiek. Ja mums ir laime, mēs vēlamies paradīzi, ja mums ir paradīze, mēs vēlamies debesis.

Ai, jūs, kas mīlat viens otru, tas viss ir mīlestībā. Protiet tikai atrast! Mīlestībai pieder tas pats, kas debesīm,— kontemplācija, un vairāk nekā debesīm — lieglaime.

— Vai viņa vēl nāk uz Luksemburgas dārzu? — Nē, kungs. — Viņa šai baznīcā nāk klausīties mesu, vai ne? — Viņa vairs šurp nenāk. — Vai viņa vēl arvien dzīvo šai mājā? — Viņa ir pārgājusi dzīvot citur. — Kur tad viņa tagad dzīvo? — Viņa to netika pateikusi.

Cik bēdīgi ir nezināt savas dvēseles adresi!

Mīlestībai piemīt bērnišķīgums, citām kaislībām — sīkumainība. Negods kaislībām, kas padara cilvēku sīku! Slava tai, kas viņu pārvērš par bērnu!

Cik dīvaini, vai jus to zināt? Es esmu tumsā. Ir kāda būtne, kas aiziedama paņēmusi līdzi debesis.

Ak, gulēt cieši līdzās vienā kapā, roku rokā, un laiku pa laikam tumsā maigi noglāstīt viens otram pirkstus — ar to pietiktu manai mūžībai.

Jūs, kas ciešat tādēļ, ka mīlat, mīliet vēl stiprāk! Mirt aiz mīlestības nozīmē dzīvot no tās,

Mīliet! Neizprotama, zvaigžņu apmirdzēta pārvēršanās ir saistīta ar šīm mokām. Agonijā ir sava ekstāze.

Ak, putnu līksme! Tādēļ, ka tiem ir ligzdas, tiem ir dziesmas.

Mīlestība ir dievišķa paradīzes gaisa ieelpošana.

Dziļās sirdis, gudrie prāti, ņemiet dzīvi tādu, kādu to dievs radījis. Tas ir ilgs pārbaudījums, neizprotama sagatavošanās nezināmam liktenim. Šis liktenis, īstais liktenis, sākas cilvēkam ar pirmo pakāpienu, kas ved kapā. Tad viņam kaut kas parādās, un viņš sāk saredzēt galīgo. Galīgais! Padomājiet par šo vārdu! Dzīvie redz bezgalīgo; galīgais ļauj sevi saskatīt tikai mirušajiem. Gaidīdami mīliet un cietiet, ceriet un vērojietl Ak vai! tam, kas būs mīlējis tikai miesu, formu, redzamo! Nāve atņems tam visu. Centieties mīlēt dvēseli, un jūs to atkal atradīsit.

Es sastapu uz ielas kādu ļoti nabadzīga jaunekli, kas mīlēja. Viņam bija veca cepure, viņa drēbes bija apdilušas, viņam bija cauri elkoņi, ūdens sūcās viņa zābakos un zvaigznes — dvēselē.

Cik tas ir cildeni — būt mīlētam! Vēl daudz cildenāk ir mīlēt! Sirds kļūst varonīga aiz kaislībām. Tajā nav vairs nekā cita kā vienīgi tīrais, tā nebalstās vairs ne uz ko citu kā vienīgi uz cēlo un lielo. Necienīga doma nevar tur vairs dzīt asnus, tāpat kā nātre nevar augt uz ledus. Cēlā un skaidrā dvēsele, nepieejama zemām kaislībām un jūtām, paceldamās pāri šās pasaules mākoņiem un ēnām, pāri neprātam, meliem, naidam, uzpūtībai, niecībai, postam, mājo debesu zilgmē un sajūt tikai dziļas un apslēptas likteņa svārstības, tāpat kā kalnu virsotnes sajūt zemes drebēšanu.

Ja nebūtu neviena, kas mīl, apdzistu saule.

## 5 Kozete pēc vēstules izlasīšanas

Lasot Kozete pamazām iegrima sapņos. Tai brīdī, kad viņa pacēla acis no pēdējās rindas burtnīciņā, skaistais virsnieks — šis bija viņa parastais laiks — triumfēdams pagāja garām gar žogu. Kozetei viņš šķita pretīgs.

Viņa no jauna iedziļinājās burtnīciņā. «Cik burvīgs rokraksts!» nodomāja Kozete. «Visu rakstījusi viena un tā pati roka, bet ar dažādām tintēm — brīžiem gluži melnu, brīžiem bālganāku, kā tas mēdz būt, ja tintei pielej klāt ūdeni, — tas nozīmē, ka viss nav rakstīts vienā dienā. Tātad tā ir doma, kas te izlauzusies mirkļu nopūtās, juceklīgi, bez kādas kārtības, bez izlases, bez mērķa, kā pagadījies.» Kozete nekad nekā līdzīga nebija lasījusi. Sis manuskripts, kurā viņa saskatīja vairāk gaismas nekā tumsas, viņai šķita kā pavērusies svētnīca. Ikviena šī noslēpumainā rinda viņas acīs ieguva mirdzumu un pārplūdināja sirdi ar dīvainu gaismu. Viņu audzinot, aizvien bija runājuši par dvēseli, bet nekad par mīlestību, apmēram tapat, kā kad runātu par ugunskuru un nepieminētu liesmu. Sis piecpadsmit lappušu lielais manuskripts pēkšņi un maigi atklāja viņai mīlestību, sāpes, likteni, dzīvi, mūžību, sākumu, galu. It kā būtu atvērusies kāda roka un pēkšņi izmetusi viņai veselu sauju staru. Šais nedaudzajās rindās viņa juta kaislu, dedzīgu, cēlu, godīgu raksturu, stipru gribu, bezgalīgas sāpes un bezgalīgas cerības, cietēju sirdi, kvēlu sajūsmu. Kas bija šis manuskripts? Vēstule. Vēstule bez adreses, bez vārda, bez datuma, bez paraksta, neatlaidīga un nekā neprasoša, no patiesībām savērpta mīkla, mīlestības vēstījums, cienīgs, lai to būtu atnesis eņģelis un lasītu šķīsta jaunava, ārpus šās zemes sfērām norunāta satikšanās, mīlestības vēstulīte ēnai no rēga. Tas bija kāds te neesošais, miera pilns un sagrauzts, kas šķita esam gatavs meklēt patvērumu nāvē un sūtīja te neesošajai likteņa noslēpumu, dzīvības atslēgu, mīlestību. Tas bija rakstīts, stāvot ar vienu kāju kapā un veroties debesīs. Šīs rindas, kas bija izrisušas cita pakaļ citai uz papīra, varētu nosaukt par dvēseles lāsēm.

Bet kas gan varēja šīs lapiņas sūtīt? Kas varēja būt tās rakstījis?

Kozete nešaubījās ne mirkli. Viens vienīgs cilvēks.

Viņš!

Dvēsele kļuva atkal gaiša. Viss bija atdzīvojies. Viņa izjuta līdz šim nepieredzētu prieku un dziļu satraukumu. Tas bija viņš! Viņš rakstījis! Viņš ir bijis te! Viņa roka sniegusies cauri šiem režģiem! Kad viņa to bija sākusi aizmirst, tas viņu atkal bija atradis! Bet vai tad viņa bija to aizmirsusi? Nē, nekad! Viņa bija zaudējusi apjēgu, ka vienu mirkli tā domāja. Viņa vienmēr to bija mīlējusi, vienmēr dievinājusi. Uguns bija pārklājusies pelniem un kādu laiku gruzdējusi, bet — viņa to skaidri redzēja — tā bija vēl dziļāk ielavījusies, tagad no jauna uzliesmojusi un viņu pilnīgi pārņēmusi. Šī burtnīciņā bija kā dzirkstele, kas no otras dvēseles iekritusi viņas dvēselē, un viņa juta no jauna iedegamies ugunsgrēku. Viņa uzsūca sevī katru vēstules vārdu. «Ak jā!» viņa sacīja. «Cik labi tas viss man zināms! To visu es jau tiku lasījusi viņa acīs.»

Kad Kozete bija beigusi lasīt rokrakstu trešo reizi, leitnants Teodils gāja atkal garām gar žogu, skandinādams piešus uz ielas bruģa. Kozete pacēla acis. Viņš tai likās pliekans, aprobežots, muļķīgs, nekam nederīgs, ākstīgs, nepatīkams, nekaunīgs un ļoti neglīts. Virsnieks uzskalija par savu pienākumu viņai uzsmaidīt. Viņa uzgrieza muguru, nokaunējusies un sašutusi. Viņa labprāt būtu lam ar kaut ko sviedusi pa galvu.

Viņa aizbēga, iegāja mājā un ieslēdzās savā istabā, lai pārlasītu rokrakstu, iemācītos no galvas un pasapņotu. Kad viņa bija visu vērīgi izlasījusi, viņa noskūpstīja lapiņas un aizbāza sev aiz ņiebura.

Tas bija noticis — Kozete no jauna iegrima dziļā eņģeliskā mīlestībā. Atkal bija atvēries Ēdenes bezdibenis.

Visu dienu Kozete jutās kā reibonī. Viņa nespēja gandrīz nekā domāt, domas bija kā samudžinājies dzijas kamols, viņa nevarēja nekā uzminēt, šaubām cauri jaucās cerības. Uz ko? Uz kaut ko nenoteiktu. Viņa neiedrošinājās sev nekā apsolīt un negribēja ne no kā atteikties. Viņas seja brīžiem nobālēja un miesu kratīja drebuļi. Brīžiem šķita, ka viņa sāk murgot. Viņa sev jautāja: «Vai tā ir īstenība?» Tad viņa pieskārās dārgajai vēstulei, kas bija paslēpta zem tērpa, spieda lapiņas pie sirds, juta tās pieskārāmies pie savas miesas, un, ja Žans Valžāns būtu viņu šai brīdī redzējis, tas nodrebētu no nepazīstamā, starojošā prieka, kas plūda no viņas acīm. «Jā, jā!» Kozete domāja. «Noteikti tas ir viņš! To man sūta viņš!»

Un viņa sāka ticēt, ka viņai to atdevusi atpakaļ eņģeļu iejaukšanās, dievišķīga nejaušība.

Ai, mīlestības pārvērtības! Ai, sapņi! Šī dievišķīgā nejaušība, šī eņģeļu iejaukšanās bija maizes lodīte, kuru viens zaglis bija pārsviedis otram zaglim no Kārļa Lielā pagalma uz Lauvu bedri pāri Forsas cietuma jumtiem.

## 6 Sirmgalvji ir pasaulē tādēĻ lai istā laikā izietu no mājām

Kad pienāca vakars, Žans Valžāns aizgāja; Kozete apģērbās. Viņa sakārtoja matus, kā viņai vislabāk piestāvēja, un uzvilka tērpu, kura ņieburu šķēres bija skārušas mazliet dziļāk, tā ka izgriezums ļāva saskatīt krūtis, un tādēļ šis ņieburs, kā mēdza teikt jaunas meitenes, bija «mazlietiņ nepieklājīgs». Patiesībā tur nebija nekā nepieklājīga, tikai izskatījāsdaudz skaistāk nekā parasti. Viņa tā apģērbas, pati nezinādama, kādēļ.

Vai viņa gribēja kur iet? Nē.

Vai viņa gaidīja kādu atnākam? Nē.

Krēslai iestājoties, viņa nokāpa lejā dārzā. Tusēna rīkojās pa virtuvi, kas atradās sētas pusē.

Kozete sāka staigāt zem nolīkušajiem koku zariem, laiku pa laikam pašķirdama tos ar roku, jo" tie bija ļoti zemu saauguši.

Tā viņa nonāca pie sola.

Akmens vēl gulēja turpat.

Viņa apsēdās un uzlika savu maigo, balto roku uz akmens, it kā gribēdama to noglāstīt un tam pateikties.

Pēkšņi viņu pārņēma neizskaidrojamā sajūta, kādu cilvēks izjūt, ja tarn, kaut arī neredzams, kāds stāv aiz muguras.

Viņa pagrieza galvu un piecēlās.

Tas bija viņš.

Viņš stāvēja kailu galvu. Viņš likās bāls un novājējis. Tumsā viņa melnās drēbes bija tikko saskatāmas. Krēsla vērta bālu viņa skaisto pieri un klāja ēnas pār acīm. Zem neparastā lēnīguma plīvura viņam piemita kaut kas no nāves un no nakts. Viņa seju apmirdzēja dziestošās dienas gaisma un aizlidojošas dvēseles doma.

Šķita, ka tas vēl nebija rēgs, bet nebija vairs arī cilvēks.

Cepuri viņš bija nometis mazliet tālāk krūmos.

Kozete gandrīz vai zaudēja samaņu, tomēr neiekliedzās. Viņa lēnām kāpās atpakaļ, jo juta, ka tas viņu pievelk. Viņš pat nepakustējās. Ap viņu klājās kaut kas neizteicams un skumjš, un Kozete juta viņa skatienu, kaut gan neredzēja viņa acis.

Kāpdamās atpakaļ, Kozete atdūrās pret koku un atspiedās pret to. Nebijis šā koka, viņa būtu pakritusi.

Tad viņa izdzirdēja balsi, šo balsi, ko viņa īstenībā nekad nebija dzirdējusi, kas bija tikko saklausāma lapu šalkšanā un kas čukstēja:

— Piedodiet man, es esmu te. Mana sirds ir noilgojusies, es vairs nevarēji! tā dzīvot, es atnācu šurp. Vai jūs izlasījāt, ko biju nolicis te uz sola? Vai jūs mani kaut cik vēl pazīstat? Nebaidieties no manisl Ir pagājis jau labs laiks — vai jūs atceraties vēl to dienu, kad mani uzlūkojāt? Tas bija Luksemburgas dārzā pie Gladiatora statujas. Un to dienu, kad man pagājāt garām? Tas bija 16. jūnijā un 2. jūlijā. Būs aizritējis gandrīz gads. Es jūs neesmu redzējis ļoti ilgi. Apvaicājos pie krēslu izīrētājas, un viņa man teica, ka neesot jūs vairs redzējusi. Jūs dzīvojāt Rietumu ielā kādā jaunā mājā, trešajā stāvā, ar logiem ielas pusē — redzat, ka es to zinu. Es jums sekoju, jā. Ko gan citu es varēju darīt? Un pēc tam jūs nozudāt. Man likās, reiz jūs pagājāt garām, kad es lasīju laikrakstus zem Odeona arkades. Es sāku skriet. Taču nē. Tā bija cita sieviete ar tādu pašu cepuri kā jums. Naktīs es nāku šurp. Nebaidieties, neviens mani neredz. Es nāku paskatīties uz jūsu logiem tuvumā. Eju ļoti klusu, lai jūs nedzirdētu, jo jums varbūt būtu bail. Kādu vakaru stāvēju jums aiz muguras, bet jūs pagriezāties atpakaļ, un es aizbēgu. Reiz es jūs dzirdēju dziedam. Es biju laimīgs. Vai tas jūs varēja traucēt, ka es klausos jūs dziedam aiz slēģiem? Tas taču nav nekas ļauns. Nav, vai ne? Redziet, jūs esat mans eņģelis, atļaujiet man šad tad atnākti Man šķiet, ka es drīz miršu. Kaut jūs zinātu! Es jūs dievinu! Piedodiet man, ka es jums stāstu, nezinu pats, ko jums sarunāju, varbūt jūs uz mani dusmojaties, Sakiet, — vai jūs uz mani dusmojaties?

—   Ak dievs! — viņa iesaucās.

Un, it kā mirdama, viņa sāka slīgt lejup.

Viņš satvēra Kozeti, viņa nespēja nostāvēt, viņš to apkampa, cieši saspieda savās rokās, neapzinādamies, ko dara. Viņš to pieturēja, pats stipri grīļodamies. Viņa galva bija it kā dvingas pilna, gar acīm šaudījās zibeņi, domas izzuda; viņam šķita, ka viņš izpilda kādu reliģisku ceremoniālu un reizē apgāna svētumu. Un tomēr viņam nebija ne mazākās iekāres pēc šās burvīgās sievietes, kuras augumu juta pie savām krūtīm. Viņš bija zaudējis prātu aiz mīlestības.

Viņa paņēma jaunekļa roku un uzlika sev uz sirds. Viņš sajuta zem tērpa papīrus. Viņš nomurmināja:

—   Jūs mani mīlat?

Viņa atbildēja tik klusā balsī, it kā tā būtu tikko dzirdama dvesma:

—   Ciet klusu! Tu taču to zini!

Un viņa paslēpa pietvīkušo seju pie lepnā un noreibušā jaunekļa krūtīm.

Viņš atslīga uz sola, Kozete viņam līdzās. Viņiem nebija vairs vārdu. Iemirdzējās zvaigznes. Kā tas notika, ka viņu lūpas sastapās? Kā tas notiek, ka putns dzied, ka sniegs kūst, ka roze atveras, ka maijs uzplaukst, ka iemirdzas rītausma aiz melnajiem kokiem uzkalna virsotnē, kas dreb no sala?

Viens skūpsts — un tas bija viss.

Abi nodrebēja un mirdzošām acīm saskatījās tumsā.

Viņi nejuta ne vēso nakti, ne auksto akmeni, ne valgo zemi, ne slapjo zāli, viņi raudzījās viens otrā, un viņu sirdis bija pilnas domu. Pašiem nemanot, viņi bija satvēruši viens otra rokas.

Viņa nejautāja, pat nedomāja, kā jauneklis bija ienācis un kā iekļuvis dārzā. Viņai šķita tik dabiski, ka tas bija šeit.

Brīžiem Mariusa celis pieskārās Kozetes celim un abiem pārskrēja vieglas trīsas.

Laiku pa laikam Kozete izdvesa kādu vārdu. Viņas dvēsele drebēja uz lūpām līdzīgi rasas lāsei ziedā.

Pamazām valoda atraisījās. Klusumam, kas izteica jūtu pārpilnību, sekoja jūtu izplūdums. Virs viņu galvām izpletās skaidra un mirdzoša nakts. Šīs divi būtnes, skaidras kā gari, izteica viena otrai visu — savus sapņus, savu skurbumu, jūsmu, iedomas, iztvīkumu, kā viņi dievinājuši viens otru no tālienes, kā viens pēc otra ilgojušies, kā izmisuši, kad vairs neredzējušies. Ideālā tuvības sajūtā, kuru nekas vairs nespēja kāpināt, viņi uzticēja viens otram dziļākās un slepenākās domas. Ar skaidru ticību savām ilūzijām viņi pastāstīja viens otram visu, ko mīlestība, jaunība un viņu aizejošā bērnība bija ielikusi domās. Šīs divi sirdis saplūda viena ar otru tā, ka jau pēc stundas jauneklim piederēja meitenes dvēsele, bet meitenei piederēja jaunekļa dvēsele. Viņi bija dziļi izpratuši, apbūruši un apžilbinājuši viens otru.

Kad viņi bija beiguši runāt, kad bija visu izteikuši, viņa nolieca galvu tam uz pleca uz jautāja:

—   Kā jūs sauc?

—  Mani sauc — Mariuss, — viņš teica. — Un jūs?

—   Kozete.

## SESTĀ GRAMATA mazais gavroŠs

.

## 1 Vēja ļaunā aušība

Kopš 1823. gada, kad Monfermeijas traktieris sāka iet uz leju un pamazām grima ne tik daudz bankrota dzelmē, cik sīku parādu mēslainē, Tenardjē laulātajam pārim bija nākuši klāt vēl divi bērni — divi puisēni. Tagad viņiem bija pieci bērni: divas meitenes un trīs zēni. Tas bija daudz.

Tenardjiene ar sevišķu prieku bija atbrīvojusies no diviem pēdējiem, kamēr tie vēl bija pavisam mazi.

Atbrīvojusies — tas ir īstais vārds. Šai sievietē bija atlikusi tikai maza daļiņa cilvēciskas dabas. Starp citu, šādi fenomeni nav nemaz tāds retums. Kā maršala de La Mota-Udankūra sieva, Tenardjiene bija māte tikai savām meitām. Ar to viņas mātes jūtas izbeidzās. Ar zēniem sākās viņas naids pret cilvēku dzimumu. Pret dēliem šīs sievietes ļaunums sniedzās līdz galējībai, un viņas sirds šai novadā pacēlās kā baiga krauja. Kā jau redzējām, viņa ienīda vecāko dēlu; viņa neieredzēja arī abus jaunākos. Kādēļ? Tādēļ. Visbriesmīgākais iegansts un visneapstrīdamākā atbilde ir «Tādēļ».

«Man nav vajadzīga tāda bērnu varza,» mēdza teikt šī māte.

Paskaidrosim, kā Tenardjē laulātajam pārim izdevās atbrīvoties no abiem jaunākajiem bērniem un iegūt no tā pat labumu.

Manjona, par kuru stāstīts jau agrāk,bijātā pati meiča, kurai bija izdevies panākt, ka lādzīgais Žilnormāns apgādāja viņas divus bērnus. Viņa dzīvoja veclaicīgās Mazas Mošus ielas stūrī Celestīniešu krastmalā, kas bija darījusi visu, lai ar jauku smaržu aizstātu savu slikto slavu. Visi atceras neganto difterijas epidēmiju, kura pirms trīsdesmit

pieciem gadiem iztukšoja Sēnas piekrastes kvartālus Parīzē un kuru plaši izmantoja zinātne, lai pārbaudītu alauna iedarbību, kas tagad jo lietderīgi aizstāts ar ārīgu ; joda ieziešanu. Sai epidēmijā Manjona zaudēja vienā dienā abus savus puisēnus, kas bija vēl pavisam mazi, — vienu no rīta, otru vakarā. Tas bija trieciens. Sie bērni mātei bija joti dārgi: tie nozīmēja astoņdesmit franku mēnesī. Sos astoņdesmit frankus Žilnormāna kunga vārdā ļoti precīzi izmaksāja viņa pārvaldnieks, atvaļināts tiesu izpildītājs Barža kungs, kas dzīvoja Sicīlijas karaļa ielā. Līdz ar bērnu nāvi šie ienākumi bija pagalam. Manjona meklēja kādu izeju. Tai tumšajā ļaunuma brālībā, pie kuras piederēja arī viņa, visiem viss ir zināms, katrs prot glabāt otra noslēpumus un cits citam palīdz. Manjonai bija vajadzīgi divi bērni, Tenardjienei tie bija. Tā paša dzimuma, tai pašā vecumā. Izdevīgs darījums vienai, izdevīgs kapitāla ieguldījums otrai. Mazie Tenardjē kļuva mazie Manjoni. Manjona atstāja Celestīniešu krastmalu un pārgāja dzīvot Klošpersas ielā. Parīzē, ja pāriet dzīvot no vienas ielas uz otru, personas identitāte zūd.

Civiliestādes, kas ne par ko nebija informētas, neiebilda, un substitūcija tika izdarīta neiedomājami vienkārši. Vienīgi Tenardjē pieprasīja par bērnu patapināšanu desmit franku mēnesī, kurus Manjona apsolīja un pat maksāja. Pats par sevi saprotams, ka Žilnormāna kungs joprojām kārtoja savus maksājumus. Divreiz gadā viņš mēdza apciemot mazuļus. Viņš nemanīja nekādu pārmaiņu.

— Mans kungs, — teica viņam Manjona, — cik ļoti viņi izskatās pēc jums!

Tenardjē, kam pārvēršanās bija parastas, izmantoja šo gadījumu, lai kļūtu par Zondretu. Viņa abām meitām un Gavrošam nebija gandrīz laika ievērot, ka tiem bijuši divi mazi brālīši. Zināmā nabadzības pakāpē cilvēks iegūst tādu kā rēgu vienaldzību un skatās uz dzīvām būtnēm kā uz viņpasaules spokiem. Vistuvākie cilvēki bieži vien šķiet kā neskaidri ēnas apveidi, kas tik tikko saskatāmi uz miglainā dzīves fona un viegli saplūst ar neredzamo.

Tās dienas vakarā, kad Tenardjiene bija nogādlājusi abus savus mazuļus Manjonai ar skaidri izteiktu vēlēšanos atbrīvoties no tiem uz visiem laikiem, viņa izjuta vai izlikās izjūtam sirdsapziņas pārmetumus. Viņa sacīja vīram: «Bet tas taču nozīmē pamest savus bērnus!» Tenardjē — valdonīgs un flegmātisks — remdināja sirdsapziņas pārmetumus šādiem vārdiem: «Žans Zaks Ruso ir rīkojies vēl smalkāk!» No sirdsapziņas pārmetumiem māte pārsviedās uz baiļošaņos. «Bet ja nu policija sāks mūs tramdīt? Pasaki, Tenardjē kungs, vai tas, ko mēs esam izdarījuši, ir atļauts?» Tenardjē atbildēja: «Viss ir atļauts. Neviens par to nekā neuzodīs. Turklāt nevienam nav ne mazākās intereses par bērniem, kuriem nav ne graša pie dvēseles.»

Noziedznieku pasaulē Manjona bija savā ziņā modes dāma. Viņai patika uzcirsties. Viņas nabadzīgajā, bet ar zināmu manierīgumu iekārtotajā dzīvoklī mitinājās kāda rūdīta zagle — pārfranciskojusies angliete. Šī angliete, kas bija pārvērtusies par parīzieti un baudīja uzticību savu visai plašo sakaru dēļ, bija cieši saistīta ar bibliotēkas medaļām un Marsa jaunkundzes briljantiem un vēlāk kļuva slavena tiesu reģistros. Viņu saukāja par «Mis mamzeli».

Abi knīpas, kas bija nokļuvuši pie Manjonas, nevarēja ne par ko žēloties. Par astoņdesmit frankiem viņi bija labi apkopti — kā viss, kas atnes peļņu, bija diezgan labi apģērbti, diezgan labi ēdināti, pret viņiem izturējās gandrīz kā pret «maziem kundzēniem»; pie neīstās mātes viņiem klājās labāk nekā pie īstās. Manjona tēloja dāmu un viņu klātbūtnē nerunāja žargonā.

Tā viņi nodzīvoja vairākus gadus. Tenardjē to uzskatīja par labu zīmi. Kādu dienu viņš pat pateica Manjonai, kad tā viņam atkal pasniedza kārtējo mēneša maksu — desmit frankus: «Vajadzētu, lai «tēvs» sāktu rūpēties par viņu skološanu.»

Pēkšņi šie abi nabaga bērni, kurus līdz šim pat viņu ļaunais liktenis bija pietiekami apgādājis, tika rupji iemesti dzīvē un spiesti to uzsākt patstāvīgi.

Noziedznieku masveida apcietināšana, kas notika, piemēram, Zondreta perēklī un kas neizbēgami saistīta ar vēlākām kratīšanām un ieslodzīšanu cietumā, ir īsta katastrofa šiem riebīgajiem, slepenajiem pretsabiedriskajiem spēkiem, kuri perinās zem likumīgās sabiedrības; šāda veida notikums izraisa dažādus sabrukumus šai tumšajā pasaulē. Tenardjē ģimenes katastrofa radīja Manjonas katastrofu.

Kādu dienu drīz pēc tam, kad Manjona bija nodevusi Eponīnai zīmīti sakarā ar Plimē ielu, policija pēkšņi izdarīja aplenkumu Klošpersas ielā; Manjona tika saņemta ciet, tāpat arī Mis mamzele, un visi aizdomīgie mājas iemītnieki iekrita šai izmestajā tīklā. Abi mazie zēni tai laika rotaļajās sētas pagalmā un nemaz neredzēja policijas iebrukumu. Kad zēni gribēja atgriezties dzīvoklī, viņi atrada aizslēgtas durvis un tukšu māju. Kurpnieks no pretejā apavu veikaliņa pasauca viņus un iedeva zīmīti, ko «viņu māte» bija viņiem atstājusi. Zīmītē bija kāda adrese: «Barža kungs, pārvaldnieks, Sicīlijas karaļa ielā Nr. 8.» Kurpnieks viņiem teica: «Jūs vairs te nedzīvojat. Ejiet uz turieni! Tas ir pavisam tuvu. Pirmā iela pa kreisi. Prasiet ceļu ar šo zīmīti!»

Abi bērni devās projām, vecākais vezdams jaunāko un turēdams rokās zīmīti, kurai bija viņi jāvada. Laiks bija auksts, viņa mazajiem, sastingušajiem pirkstiņiem bija grūti saliekties, un tie tik tikko turēja zīmīti. Klošpersas ielas pagriezienā vēja brāzma viņam to izrāva, un, tā kā nāca virsū nakts, bērns to nevarēja vairs atrast.

Viņi sāka maldīties pa ielām uz labu laimi.

## 2 nodaļa, kurā mazais Gavrošs gūst labumu no Napoleona Lielā

Pavasarī Parīzē diezgan bieži pūš asi un griezīgi ziemeļu vēji, kas, ja arī ne tieši stindzina, tad tomēr krietni saldē; šie vēji, kas nomāc pašas saulainākās dienas, rada tieši tādu iespaidu kā aukstā gaisa plūsmas, kas iekļūst siltā istabā pa loga spraugām vai lāgā neaizvērtām durvīm. Šķiet, ka drūmie ziemas vārti būtu pamesti pusviru un pa tiem brāžas vējš. 1832. gada pavasarī — laikā, kad Eiropā uzliesmoja pirmā lielā epidēmija šai gadsimtā, — šie ziemeļu vēji bija tik skarbi un sveloši kā vēl nekad. Atvērās vārti, kas stindzināja vēl vairāk nekā puspavērtie ziemas vārti. Tie bija kapu vārti. Šais ziemeļu vējos bija jūtama holeras dvesma.

No meteoroloģiskā redzes viedokļa šiem aukstajiem vējiem bija tā īpatnība, ka tie nebūt nebija brīvi no stipra elektrības sprieguma. Šai pavasarī plosījās bieži negaisi ar zibeņiem un pērkoniem.

Kādu vakaru, kad ziemelis pūta tik nikni, ka šķita, it kā būtu atgriezies janvāris, un kad pilsētas iedzīvotāji bija atkal uzvilkusi mēteļus, mazais Gavrošs, kā allaž būdams priecīgs un drebēdams savās skrandās, stāvēja kā apburts lielā sajūsmā kādas frizētavas priešā Ormsenžervē apkaimē. Viņš bija izrotājies ar nez kur sadabūtu siltu sieviešu lakatu, ko bija aptinis ap kaklu. Šķita, ka mazais Gavrošs aizgrābts apbrīnotu vaska līgavu dekoltētā tērpā un ar pomeranču ziediem matos, kura griezās logā starp divām Kenkē lampām, rādīdama garāmgājējiem savu smaidu, bet īstenībā viņš noskatīja šo bodīti, apsvērdams, vai no vitrīnas nevarētu «nospert» kādu ziepju gabalu, ko vēlāk par vienu sū varētu pārdot kādam priekšpilsētas «frizierim». Viņam bieži bija gadījies brokastot ar šāda ziepju gabaliņa palīdzību. Šo darba veidu, uz ko viņam bija talants, viņš mēdza saukt «piešūt bārdu bārddziņiem».

Cieši lūkodamies līgavā un visu laiku paslepus vērodams ziepju gabalu, viņš murmināja caur zobiem:

—   Otrdien. Nē, ne otrdien. Vai tomēr otrdien? Var arī būt, ka otrdien. Jā, otrdien gan.

Tā arī nekad nenoskaidrojās, uz ko šis monologs attiecās.

Ja šim monologam būtu bijis kāds sakars ar pēdējām Gavroša ieturētajam pusdienām, tad kopš tā laika bija pagājušas jau trīs dienas, jo todien bija piektdiena.

Bārddzinis savā bodītē, ko apsildīja labi sakurināta krāsniņa, dzina bārdu kādam klientam un laiku pa laikam pašķielēja uz šo ienaidnieku, uz šo nosalušo un bezkaunīgo puiku, kuram abas rokas bija sabāztas kabatās, bet domas acīmredzot klejoja nezin kur.

Kamēr Gavrošs pētīja līgavu, vitrīnu un Vindzoras ziepes, divi dažāda auguma zēni, diezgan tīri ģērbušies un vēl mazāki nekā viņš — vienam, liekas, bija septiņi, otram — pieci gadi, — bikli pagrieza durvju rokturi un iegāja bodītē, kaut ko lūgdami, varbūt dāvanas, raudulīgi čukstot, kas vairāk izklausījās pēc kunkstēšanas nekā pēc lūgšanas. Viņi runāja abi reizē, un viņu vārdus nevarēja saprast, jo mazākajam balss raustījās no raudāšanas, bet vecākajam klabēja zobi aiz aukstuma. Bārddzinis pagriezās pret viņiem ar niknu seju un, nenolicis bārdas nazi, stumdams atpakaļ vecāko ar kreiso roku, bet mazāko ar celi, izgrūda abus uz ielas un aizvēra durvis sacīdams:

—   Vazājas tik un veltīgi laiž saltumu iekšā!

Abi bērni raudādami devās tālāk. Pa to laiku bija uznācis mākonis, sāka līņāt.

Mazais Gavrošs devās puisēniem pakaļ un, viņus panācis, uzrunāja:

—   Kas jums noticis, zeņķi?

—  Mēs nezinām, kur pārgulēt, — atbildēja vecākais,

—       Ak šitā? — teica Gavrošs. — Tad ta liela muiža! Vai tad tadeļ jāraud? Ir nu gan muļķīši!

Un, paturēdams savu mazliet zobgalīgo pārākumu, viņš sacīja aizkustināta priekšnieka maigi gādīgā balsī:

—   Nāciet man līdz, knauķi!

—   Labi, kungs, — atteica vecākais.

Un abi bērni viņam sekoja, kā būtu sekojuši arhibīskapam. Viņi bija mitējušies raudāt.

Gavrošs veda viņus uz Sentantuāna ielu, ejot Bastīlijas virzienā.

Soļod ams Gavrošs pameta sašutuma pilnu skatienu atpakaļ uz bārddziņa veikaliņu.

—       Ak, tu bezsirdis tāds, īsts mencu tēviņš! — viņš rūca. — Droši vien kāds englenders.

Kāda staigule, ieraudzīdama šo zosu gājienu -ar Gavrošu priekšgalā, sāka skaļi smieties. Smiekli bija necieņas izrādīšana šai sabiedrībai.

—        Labdien, Omnibus[6] mamzele, — sacīja viņai Gavrošs.

Pēc kāda brīža, atkal atcerēdamies frizieri, viņš piemetināja:

—        Par to lopu es kļūdījos: tas ir nevis menca, bet gan kobra. Balbieri, tu mans prieks, jāatrod man atslēdznieks, lai uztaisa zvārgulīti — piekārt tev pie astes.

Bārddzinis bija viņu noskaņojis kareivīgi. Lēkdams pāri notekai, viņš zobgalīgi uzrunāja bārdainu sētnieci, kas stāvēja ar slotu rokās un bija cienīga sastapt Faustu Brokena kalnā.

—   Cienītā, vai jūs vienmēr izjājat uz sava zirga?

Un tūdaļ aptašķīja ar dubļiem kāda garāmgājēja lakotos zābakus.

—   Dauzoņa tāds! — garāmgājējs pārskaities iesaucās.

Gavrošs pabāza degunu laukā no kaklauta.

—   Par ko kungs sūdzas?

—   Par tevi! — atteica garāmgājējs.

—       Kantoris ir slēgts, — sacīja Gavrošs, — es vairs nepieņemu sūdzības.

Soļodams pa ielu uz priekšu, viņš pamanīja kādos vārtos pavisam nosalušu trīspadsmit četrpadsmit gadus vecu ubadzi tik īsās drēbēs, ka bija redzami ceļgali. Meitene bija jau daudz par lielu tik īsai kleitai. Augšana mēdz izspēlēt tādus niķus. Svārki kļūst par īsu tai brīdī, kad kailums kļūst nepieklājīgs.

—       Nabaga meitene! — sacīja Gavrošs. — Tādām jau pat bikšu nav kājās. Pag, ņem vismaz šo!

Attinis no kakla silto vilnas lakatu, viņš to uzmeta uz vājajiem, zili nosalušajiem ubadzes pleciem, un kaklauts atkal pārvērtās par lakatu.

Mazā viņu uzlūkoja ar izbrīna pilnu skatienu un klusēdama pieņēma lakatu. Zināmā trūkuma pakāpē nabagais sava truluma dēļ negaužas vairs par ļaunu un nepateicas par labu.

To izdarījis, Gavrošs nodrebinājās: «Brrr!», trīcēdams stiprāk nekā svētais Mārtiņš, kas bija paturējis vismaz pusi no sava mēteļa.

Līdz ar šo «brrr!» lietus, pieņemdamies spēkā, sāka gāzt kā ar spaiņiem. Tā ļaunās debesis soda par labiem darbiem.

—       Ak šitā, — iesaucās Gavrošs, —ko gan tas nozīmē? Atkal gāž! Mīļais dievs, ja tas tā turpināsies, es atsakos maksāt par ūdeni.

Un viņš atkal soļoja tālāk.

— Vienalga, — viņš atsāka, pamezdams acis atpakaļ uz ubadzi, kas bija sarāvusies čokurā zem lakata, — skuķim būs krietns apģērba gabals.

Un, palūkodamies uz mākoni, viņš sauca:

—  Apvedām gan tevi ap stūri!

Abi bērni centās tikt viņam līdz.

Kad viņi gāja garām kādai cieši aizrestotai vitrīnai, kas norādīja, ka te ir maiznīca, — jo maizi, tāpat kā zeltu, mēdz turēt aiz dzelzs režģiem, — Gavrošs pagriezās atpakaļ.

—   Ak tā, knauķi, vai jūs esat ēduši pusdienas?-

—        Kungs, — atbildēja vecākais, — mēs neesam ēduši kopš šārīta.

—       Tātad jums nav ne tēva, ne mātes? — svinīgi jautāja Gavrošs.

—       Piedodiet, kungs, mums ir tēvs un māte, bet mēs nezinām, kur viņi atrodas.

—        Dažreiz tas ir labāk nekā zināt, — sacīja Gavrošs, kas bija liels domātājs.

—       Mēs jau kādas divas stundas staigājam, — turpināja vecākais, — mēs meklējām, vai neatradīsim kaut ko ēdamu, bet nekā neatradām.

—   To es zinu, — Gavrošs attrauca. — Visu aprij suņi.

Brīdi klusējis, viņš atsāka:

—       Ahā! Mēs esam pazaudējuši savus vecākus. Mēs vairs nezinām, ko iesākt. Tas nu nekam neder, zēni. Tas ir muļķīgi, ka tik lieli cilvēki tā var apmaldīties. Paklaul Vajadzētu tomēr kaut ko iegrauzt.

Viņš tiem vairs nekā nejautāja. Kas gan var būt vienkāršāks kā būt bez pajumtes?

Vecākais no abiem zēniem, gandrīz pilnīgi atguvis bērniem raksturīgo bezrūpību, iesaucās:

—       Tie nu gan ir joki! Māte taču teica, ka Pūpolsvētdienā vedīs mūs pēc apsvētītiem pūpoliem.

—   Pēršanai, — Gavrošs noteica.

—       Mana mamma, — turpināja vecākais zēns, — ir īsta dāma, viņa dzīvo kopā ar Mis mamzeli.

—   Velna milti! — iesaucās Gavrošs.

Viņš bija apstājies un labu brīdi taustījās un rakņājās savās skrandās pa visām slēptuvēm.

Beidzot viņš pacēla galvu ar tādu sejas izteiksmi, kurai vajadzētu paust tikai apmierinātību, bet īstenībā tā bija triumfējoša.

—       Varat būt mierīgi, bērniņi. Te mums iznāks visiem trim vakariņas.

Un viņš izvilka no kabatas vienu sū.

Nedodams abiem mazajiem laiku brīnīties, viņš tos iestūma abus divus sev pa priekšu maiznīcā un uzlika savu sū uz letes, saukdams:

—   Pārdevēj! Par pieciem santīmiem maizi.

Maiznieks, kas bija pats saimnieks, paņēma maizes kukuli un nazi.

—       Trijos gabalos, pārdevēj! — turpināja Gavrošs un cienīgi piebilda:

—   Mēs esam trīs.

Redzēdams, ka maiznieks, noskatījis visus trīs vakariņu ēdējus, bija paņēmis saldskābo maizi, Gavrošs iebāza dziļi degunā pirkstu un, tik augstprātīgi ieraudams gaisu,

II kā viņam uz īkšķa gala būtu bijusi uzbērta Fridriha Lielā šņaucamā tabaka, iemeta maizniekam tieši sejā šādu sašutuma pilnu izsaucienu:

—   Kastsi?

Tie mūsu lasītāji, kas maizniekam izmestajā GavroŠa l/saucienā lūkotu saskatīt krievu vai poļu valodas vārdu vai arī kādu no tiem mežonīgajiem kliedzieniem, ko aiovieši vai botokudi pārsviež cits citam pāri neapdzīvotām vietām, no viena upes krasta uz otru, tiek brīdināti, ka šo vārdu viņi (šie mūsu lasītāji) izrunā katru dienu un tas aizstāj šādu teikumu: «Kas tas ir?» Maiznieks to ļoti labi saprata un atbildēja:

—   Ak tu žē! Tā ir ļoti laba maize, otrā labuma maize.

—       Jūs gribat sacīt — rupucis, — noteica Gavrošs mierīgi un vienaldzīgi nicīgi. — Dodiet baltmaizi, pārdevēj, visbaltāko baltmaizi! Es izmaksāju.

Maiznieks nespēja novaldīt smaidu un, griezdams baltmaizi, tos līdzcietīgi noskatīja, kas Gavrošu apvainoja.

—       Paklau, beķerzelli, — viņš teica, — ko jūs tā mūs mērījāt?

Ja viņus visus trīs uzliktu citu uz cita, viņi tikko aizsniegtu vienas tuāzes augstumu.

Kad maize bija sagriezta un maiznieks iemetis kasē sū, Gavrošs sacīja abiem mazuļiem:

—   Sukājiet!

Mazie zēni viņu pārsteigti uzlūkoja.

Gavrošs iesmējās:

—   Ak tā, viņi jau to vēl nesaprot, viņi vēl par maziem!

Un piebilda:

—   Ēdiet!

Tai paša laikā viņš tiem pasniedza katram pa maizes gabalam.

Un, uzskatīdams, ka vecākais, kas šķita vairāk cienīgs ar viņu sarunāties, pelnījis kādu sevišķu uzmundrinājumu un ka tas jāatbrīvo no visām raizēm par savas ēstgribas apmierināšanu, viņš tam iedeva pašu lielāko gabalu, piebilzdams:

—   Ķepē iekšā savā rorē!

Viens gabals bija mazāks nekā divi pārējie, to viņš paņēma pats sev.

Nabaga bērni bija stipri izsalkuši, tāpat arī Gavrošs. Gardu muti ēzdami maizi, viņi mīņājās bodītē, un maiznieks, kuram jau bija samaksāts, uzlūkoja viņus īgni.

—   Iesim uz ielas, — teica Gavrošs.

Viņi atkal devās Bastīlijas virzienā.

Šad tad, kad viņi gāja garām apgaismotām veikalu vitrīnām, mazākais apstājās un paskatījās alvas pulkstenīti, kas saitītē karājās viņam kaklā.

—   Nudien, tīrais vientiesītis, — noteica Gavrošs.

Pēc tam viņš domīgi novilka caur zobiem:

—       Lai nu kā, ja man būtu mazuļi, es tos labāk uzraudzītu.

Kad viņi beidza ēst katrs savu maizes gabalu un bija sasnieguši drūmās Baleta ielas stūri, kuras galā rēgojas zemie un naidīgie Forsas cietuma vārtiņi, kāds uzsauca:

—   Klau, vai tu tas esi, Gavroš?

—   Klau, vai tu tas esi, Monparnas? — atņēma Gavrošs.

Zēnam pienāca klāt kāds vīrs, un šis vīrs nebija neviens

cits kā Monparnass, pārģērbies un ar zilām brillēm uz acīm, taču Gavrošs viņu tūlīt bija pazinis.

—       Vilks ar ārā, — turpināja Gavrošs, — tava spalva ir uz mata linsēklu kompreses krāsā un zilās brilles taisni kā ārstam. Tev ir izturēts stils, tici man, vecam puikam!

—   Cst, — teica Monparnass, — ne tik skaļi!

Un viņš žigli aizvilka Gavrošu tālāk no apgaismotajām bodītēm.

Abi mazuļi, turēdamies rokrokā, akli sekoja.

Kad viņi stāvēja zem kādu vārtu melnajām velvēm, pasargāti no garāmgājēju skatieniem un lietus, Monparnass jautāja:

—  Vai tu zini, kurp es eju?

—       Uz Varmācīgās debesbraukšanas klosteri1 , — teica Gavrošs.

—   Zobgalis tāds!

Un Monparnass turpināja:

—   Es eju meklēt Babetu.

—  Ak, viņas vārds ir Babeta, — attrauca Gavrošs.

Monparnass klusināja balsi.

—  Tā nav vina, bet viņš.

—  A, Babets!

—  Ja, Babets.

—   Es domāju, ka viņš ir būrītī.

—  Viņš jau aizlaidies, — atbildēja Monparnass.

Ešafots. (Autora piez.).

Un viņš ātri pastāstīja zēnam, ka šo pašu rītu Babets, L<s bija pārvests uz Konsjeržēriju, izbēdzis, dodamies pa I reisi un nevis pa labi uz «pratināšanas koridoru».

Gavrošs apbrīnoja šādu veiklību.

—   Uguns zellis! — viņš noteica.

Monparnass pastāstīja vēl dažus sīkumus par Babeta bēgšanu un nobeidza ar vārdiem:

— O, tas vēl nav viss.

Gavrošs, Monparnasā klausīdamies, bija satvēris spieķi, ko tas turēja rokā; nejauši viņš parāva aiz roktura, un kjuva redzams dunča asmens.

—   O, — viņš iesaucās, ātri iegrūzdams dunci atpakaļ,

—   tu esi paķēris līdz savu žandarmu, pārģērbtu civilā tērpā.

Monparnass pamirkšķināja aci.

—       Velns ar ārā! — turpināja Gavrošs. — Tu taču nedomā saķerties ar kruķiem?

—   Nevar zināt, — Monparnass vienaldzīgi atbildēja.

—  Nekad nav par ļaunu nēsāt klāt kniepadatu.

Gavrošs neatlaidās:

—   Ko tad tu gribi šonakt darīt?

Monparnass atkal cienīgi izslējās un izgrūda caur zobiem:

—   So to.

Un, pēkšņi mainīdams tematu, izsaucās:

—   Jā, starp citu …

—   Kas ir?

—       Viendien gadījās tāds piedzīvojums. Iedomājies! Es satieku kādu buržuā. Viņš pasniedz man kā dāvanu — sprediķi un savu naudas maku. Es to visu iebāžu savā kabatā. Pēc brīža es rakņājos pa kabatu. Tur vairs nekā nebija.

—   Kā tikai sprediķis, — piebilda Gavrošs.

—        Bet tu, — turpināja Monparnass, — uz kurieni tad tu tagad ej?

Gavrošs norādīja viņam uz abiem saviem aizbildināmajiem un teica:

—   Es eju nolikt gulēt šos bērnus.

—   Kur tad tu viņus liksi gulēt?

—   Savās mājās.

—   Kur tad ir tavas mājas?

—   Manās mājās.

—   Tātad tev ir dzīvoklis?

—  Jā, man Ir dzīvoklis.

—   Un kur tad tu dzīvo?

—   Zilonī, — sacīja Gavrošs.

Kaut gan Monparnass pēc savas dabas reti kad brīnījās, viņš tomēr nespēja noturēties neiesaucies

—   Zilonī?!

—   Jā gan, zilonī! — atcirta Gavrošs. — Kasttu?

Šis arī ir viens vārds no tās valodas, kurā neviens neraksta, bet kuru visi runā. «Kasttu» nozīmē: kas tad tur?

Zēna neizdibināmā piezīme lika Monparnasam atkal atgūt mieru un veselo saprātu. Šķiet, viņā pamodās vislabākās domas par Gavroša mājokli.

—       Patiesi! — viņš teica. — Kā tad, zilonī,.. Vai tur ir labi?

—       Ļoti labi, — atteica Gavrošs. — Tur patiešām ir lieliski. Tur nav caurvēja kā zem tiltiem.

—   Kā tu tur tiec iekšā?

—   Es ieeju.

—       Vai tad tur ir kāds caurums? — jautāja Monparnass.

—       Velns parāvis! Tikai nevajag nevienam teikt. Starp priekškājām. Špiki to nav ievērojuši.

—   Un tu rāpies augšā? Nu es saprotu.

—       Vienkāršs trjks. Viens divi, un darīts — vairs neviena nav.

Brīdi klusējis, Gavrošs piemetināja:

—   Šiem mazuļiem es sadabūšu kāpnes.

Monparnass sāka smieties.

—   Kur tu, velnēn, izrāvi šos zeņķus?

Gavrošs vientiesīgi atbildēja:

—   šos knauķus man uzdāvināja kāds frizieris.

Pēkšņi Monparnass kļuva domīgs.

—  Tu mani pārāk viegli pazini, — viņš nomurmināja.

Viņš izvilka no kabatas divus mazus nieciņus, kas nebija nekas cits kā divi ar vati aptīti spalvu stobriņi, un iebāza tos katru savā nāsī. Tas pārvērta viņa degunu.

—       Tas tevi pārvērš, — teica Gavrošs, — tu neizskaties vairs tik neglīts, tev vajadzētu vienmēr tādam palikt.

Monparnass bija skaists puisis, bet Gavrošs zobgalis.

—       Bez jokiem, — teica Monparnass, — kāds es izskatos?

Arī viņa balss skanēja citādi. Vienā acumirklī Monparnass bija kļuvis nepazīstams.

—  Ai, parādi mums ķiparu! — iesaucās Gavrošs.

Abi mazie zēni, kas līdz šim nemaz nebija klausījušies, |o, iebāzuši pirkstu degunā, paši bija iegrimuši darbā, šo vārdu izdzirduši, panācās tuvāk un raudzījās Monparnasā ar prieku un apbrīnošanu.

Diemžēl Monparnass bija noraizējies.

Viņš uzlika roku Gavrošam uz pleca un sacīja, uzsvērdams katru vārdu:

—   Klausies, puis, ko es tev teikšu, ja es pastaigātos ar savu dogu, savu dagu un savu digu pa laukumiņu, kur sadīguši za|a zālīte, būtu maldīgi domāt, ka es to badīgi ēstu un atteiktos no mielasta, kur galdi gaļas bļodu pilni, kaut arī tagad ir gavēnis.

Šis dīvainais teikums darīja uz zēnu sevišķu iespaidu. Viņš aši atskatījās, ļoti uzmanīgi pārlaida spožās ačteles visapkārt un dažu soļu atstatumā pamanīja policistu, kas stāvēja, uzgriezis viņiem muguru. Gavrošam izspruka: «Ak šitā!», bet viņš tūdaļ apvaldījās un, kratīdams Monparnasa roku, teica:

—   Nu, labi, arlabvakar, es iešu ar saviem mazuļiem uz ziloni. Gadījumā, ja es tev kādu nakti būtu vajadzīgs, tu mani tur atradīsi. Es dzīvoju starpstāvā. šveicara tur nav. Prasi pēc Gavroša kunga!

—   Labi, — atteica Monparnass.

Un viņi šķīrās; Monparnass devās uz Grēva laukumu, bet Gavrošs uz Bastīlijas pusi. Piecgadīgais zēns, ko vilka sev līdz viņa brālis, kuru savukārt vilka Gavrošs, vairākas reizes atskatījās atpakaļ, lai redzētu aizejošo «ķiparu».

Neskaidrajā teikumā, ar kuru Monparnass bija brīdinājis Gavrošu par policista klātbūtni, bija tikai viens noslēpums — skaņu kopa dig, kas tika atkārtota piecas vai sešas reizes dažādās variācijās. Šī zilbe dig, ko neizrunā atsevišķi, bet prasmīgi savieno ar kāda teikuma vārdiem, nozīmē: «Būsim uzmanīgi, nevar runāt brīvi.» Bez tam Monparnasa teikumā bija arī literāri izpušķojumi, kas Gavrošam pagāja secen, proti: mans dogs, mans dags un mans digs — Tampla cietuma argo izteiciens, kas nozīmē mans suns, mans duncis un mana sieva un ko bieži lietoja āksti un jokdari tai diženajā gadsimtā, kad rakstīja Moljērs un zīmēja Kalo.

Pirms kādiem divdesmit gadiem Bastīlijas laukuma dienvidaustrumu stūrī līdzās kanāla kuģu piestātnei — šis kanāls izrakts agrākajā cietokšņa-cietuma gravā — vēl varēja redzēt kādu dīvainu pieminekli, kas no parīziešu atmiņas tagad jau izgaisis, bet ir pelnījis, lai atstātu kādas pēdas, jo tajā bija ieveidota «Institūta locekļa, Ēģiptes armijas virspavēlnieka» iecere.

Mēs sakārn «piemineklis», kaut gan tas bija tikai makets. Taču pat makets, lieliskais pirmuzmetums, Napoleona idejas grandiozais līķis, ko divi trīs cits citam sekojoši notikumu vēja brāzieni bija aiznesuši un aizsvieduši ar katru reizi no mums tālāk, bija kļuvis vēsturisks un ieguvis zināmu nobeigtību, kas kontrastēja ar tā iepriekšējo izskatu. Tas bija četrdesmit pēdu augsts, no dēļiem un akmeņiem pagatavots zilonis, kam uz muguras bija tornis, kurš atgādināja māju; kāds krāsotājs to kādreiz bija nokrāsojis zaļu, bet tagad debesis, lietus un laiks to bija pārkrāsojuši melnu. Tukšajā un klajajā laukuma stūrī milzeņa platā piere, viņa snuķis, ilkņi, viņa tornis, platie krusti, kolonnām līdzīgās četras kājas iezīmēja zvaigžņotajās nakts debesīs pārdabisku un baigu siluetu. Ko ar to gribējuši izteikt, nebija zināms. Tas bija it kā tautas spēka simbolizējums. Tas bija kaut kas drūms, neizdibināms un milzum liels. Tas bija varens, visiem redzams spoks, kas stāvēja līdzās neredzamajam Bastīlijas rēgam.

Ārzemnieki šo celtni apmeklēja reti, neviens garāmgājējs uz to pat nepaskatījās. Tā pamazām pārvērtās drupās; katru gadu no tās sāniem nodrupušais apmetums radīja riebīgas rētas. «Edili», kā mēdz izteikties elegantā salonu valodā, to bija aizmirsuši kopš 1814. gada. Tur viņš stāvēja savā kaktā, drūms, slims, grūstošs, ar sapuvušu žogu apkārt, kuru ik brīdi aptašķīja piedzēruši važoņi; plaisas viņam bija izvagojušas vēderu, viena lata spraucās ārā no astes, gara zāle bija saaugusi starp kājām, un, tā kā trīsdesmit gados laukuma līmeni visapkārt viņam bija pacēlusi tā lēnā un nemitīgā kustība, kas nemanot paceļ augstāk lielu pilsētu virsējo zemes kārtu, viņš atradās ieplakā, un šķita, ka zeme zem viņa būtu iegrimusi. Viņš bija netīrs, nonicināts, atbaidošs un dižens, riebīgs buržuā acīs, drūms domātāja acīs. Viņam piemita kaut kas no mēslu čupas, ko drīz aizmēzīs, un kaut kas no valdnieka, kuram drīz nocirtīs galvu.

Kā jau minēts, naktī viņa izskats pārvērtās. Nakts ir kā radīta visam tam, kas saistīts ar tumsu. Tiklīdz nolaidās krēsla, vecais zilonis pārveidojās: viņš izskatījās mierīgs un baigs šausmīgajā tumsas rāmumā. Piederēdams par;atnei, tas piederēja naktij, un tumsa piederējās tā dižumam.

Sis piemineklis, rupjš, drukns, smags, skarbs, bargs, gandrīz bezveidīgs, tomēr neapšaubāmi majestātisks un apzīmogots ar kādu lielisku un mežonīgu cienīgumu, ir nozudis, un tagad tur mierīgi valda kaut kas līdzīgs gigantiskai krāsnij, kas izrotāta ar skursteni un aizstājusi drūmo cietoksni ar deviņiem torņiem, gandrīz tāpat kā buržuāziskā iekārta aizstāj feodālo. Ir gluži dabiski, ka krāsns kļuvusi par simbolu laikmetam, kura varenība ietverta tvaika katlā. Sis laikmets paies, tas jau aiziet; ļaudis sāk saprast: ja spēks var būt ietverts katlā, tad varenība var būt ietverta vienīgi smadzenēs, citiem vārdiem runājot: pasauli ved uz priekšu un velk sev līdzi nevis lokomotīves, bet gan idejas. Aizjūdziet lokomotīves idejām priekšā, tas ir labi, taču neuzskatiet zirgu par jātnieku!

Lai būtu kā būdams, atgriežoties pie Bastīlijas laukuma, jāsaka: ziloņa konstruktors arī ar ģipsi bija sasniedzis kaut ko lielu, krāsns skursteņa konstruktors no bronzas ir radījis tikai nieku.

Šis krāsns skurstenis, kurš nokristīts skanīgā vārdā un nosaukts ~par Jūlija kolonnu, šis neveiksmīgās revolūcijas neizdevies piemineklis 1832. gadā vēl bija aizsegts ar milzīgu sastatņu kreklu, kura nozušanu mēs personiski nožēlojam, un apjozts ar plašu dēļu žogu, kas galīgi nošķīra ziloni.

Uz šo laukuma stūri, ko tik tikko apgaismoja tālās laternas atblāzma, tad nu ielaszēns veda abus savus «mazuļus».

Lai atļauts stāstu šai vietā pārtraukt un atgādināt, ka īstenība nav sagrozīta un ka pirms divdesmit gadiem labošanas tribunāls bija notiesājis kādu bērnu, kas atrasts guļam tā paša Bastīlijas ziloņa iekšienē, par klaidonību un sabiedriska pieminekļa bojāšanu.

So faktu konstatējuši, turpinām stāstījumu.

Pienācis pie šā milzeņa, Gavrošs saprata, kādu iespaidu var radīt bezgala lielais uz bezgala mazo, un teica:

— Zeņķi, nebaidieties!

Pēc tam viņš ielīda pa kādu spraugu iežogojumā, kas bija ap ziloni, un palīdzēja arī puisēniem izspraukties cauri. Abi bērni, mazliet izbijušies, ne vārda nerunādami, sekoja Gavrošam un uzticējās mazajam sargeņģelim skrandās, kurš viņiem bija iedevis maizi un apsolījis naktsmājas.

Pie žoga zemē bija trepes, kuras dienā lietoja kaimiņu būvlaukuma strādnieki. Gavrošs tās pacēla ar apbrīnojamu spēku un pieslēja pie vienas ziloņa priekškājas. Ap to vietu, kur trepes atspiedās, milzeņa vēderā varēja saskatīt melnu caurumu.

Gavrošs norādīja saviem viesiem uz trepēm un caurumu un sacīja tiem:

—   Kāpiet augšā un lieniet iekšā!

Abi mazie zēni izbijušies saskatījās.

—   Jums ir bailes, mazuļi! — iesaucās Gavrošs.

Un viņš piebilda:

—  Tūlīt jūs redzesit.

Viņš aptvēra grubuļaino ziloņa kāju un vienā acumirkli, neizlietodams trepes, sasniedza plaisu. Viņš ielīda pa to kā zalktis, kas ieslīd spraugā, un ienira iekšā, bet pēc kāda brīža abi bērni neskaidri saskatīja viņa bālo seju parādāmies kā baltganu, blāvu plankumu pie tumšā cauruma malas.

—       Lūk, tā, — viņš sauca, — kāpiet taču, mazulīši! Jūs redzēsit, cik te labi! Kāp tu! — viņš uzsauca vecākajam. — Es tev pasniegšu roku.

Mazie piebikstīja viens otram ar plecu; Gavrošs viņiem iedvesa bailes un reizē uzticību, turklāt gāza stiprs lietus. Vecākais sadūšojās. Jaunākais, redzēdams brāli kāpjam un atstājam viņu gluži vienu starp šā lielā zvēra ķetnām, gribēja sākt raudāt, bet neuzdrīkstējās.

Vecākais grīļodamies rāpās augšā pa trepju šķērskokiem. Gavrošs tikām uzmundrināja viņu ar saucieniem, tāpat kā paukošanas skolotājs uzmundrina savus skolniekus vai mūļu dzinējs mūļus:

—   Nebaidies!

—   Pareizi!

—   Kāp vien!

—   Liec kāju tur!

—   Roku te!

—   Drošāk!

Un, kad zēnu jau varēja aizsniegt, viņš pēkšņi satvēra to stingri aiz rokas un vilka pie sevis.

—   Augšā ir! — viņš teica.

Mazulis bija ielecis spraugā.

—  Tagad, — noteica Gavrošs, — pagaidi manil Mans kungs, papūlieties apsēsties!

Un, izlīdis no spraugas, tāpat kā tajā bija ielīdis, viņš ar pērtiķa veiklību noslīdēja lejā pa ziloņa kāju, nolēca stāvus zālē, paķēra klēpī piecgadīgo zēnu, uzcēla to pašā tiepju vidū, tad sāka kāpt augšup tam no mugurpuses, uzsaukdams vecākajam:

—   Es viņu stumšu, bet tu velc uz augšu!

Vienā mirklī mazais tika celts, stumts, bīdīts, vilkts, iegrūsts caurumā, tā ka nepaguva ne atjēgties, bet Gavrošs, uzkāpdams pēc viņa un nogrūzdams ar kāju trepes atpakaļ zālē, sāka sist plaukstas un sauca:

—  Nu mēs esam galā! Lai dzīvo ģenerālis Lafaijets!

Pēc šā prieka izvirduma viņš piemetināja:

—   Nu, mazulīši, jūs esat manās mājās.

Gavrošs tiešām bija savās mājās.

Ak, necerētais nederīgā derīgums! Ak, lielo lietu žēlsirdība! Ak, milžu labestība! Šis neaptverami platais piemineklis, kas bija ietvēris sevī imperatora domu, bija kļuvis par ielaszēna ligzdiņu. Knauķi bija paņēmis savā aizsardzībā milzis. Svētku drānās tērpušies buržuā, iedami garām Bastīlijas zilonim, to nicīgi noskatīdami izvalbītām acīm, labprāt mēdza sacīt: «Kam gan tas der?» Tas noderēja, lai paglābtu no aukstuma, sarmas, krusas, lietus, lai pasargātu no ziemas vējiem, lai pasargātu no naktsguļas dubļos, kam seko drudzis, un no naktsguļas sniegā, kam seko nāve, kādu mazu radību, kam nebija ne tēva, ne mātes, ne maizes, ne drēbju, ne patvēruma. Tas noderēja, lai uzņemtu nevainīgo, ko bija izstūmusi sabiedrība. Tas noderēja, lai mazinātu sabiedrības vainu. Tā bija zvēra ala, atvērta tādam, kam visas durvis slēgtas. Šķita, ka vecais, nožēlojamais mastodonts, tārpu apsēsts un visu aizmirsts, piepju, pelējuma un augoņu apklāts, grīļodamies, ķirmju izgrauzts, pamests, bojāejai nolemts, līdzīgs milzu ubagam, kas uz krustceļa velti lūdz kā žēlastības dāvanu labvēlīgu skatienu, bija iežēlojies par otru ubagu, nabaga pigmeju, kas skraidīja bez apaviem kājās, bez jumta virs galvas, pūzdams dvašu uz pirkstiem, ģerbies skrandās, pārtikdams no atkritumiem. Lūk, kam noderēja Bastīlijas zilonis. Cilvēku nonicināto Napoleona domu bija pārņēmis dievs. Tas, kas būtu varējis kļūt tikai slavens, bija kļuvis dižens. Imperatoram, lai realizētu savu ieceri, bija vajadzīgs porfīrs, bronza, dzelzs, zelts, marmors; dievam pietika ar veciem dēļiem, sijām un ģipsi. Imperatoram bija bijis ģeniāls nodoms: šai titāniskajā, apbruņotajā, neparastajā zilonī ar paceltu snuķi, ar torni uz muguras, ar visapkārt šļācošām jautrām un dzīvām ūdens strūkliņām viņš gribēja iemiesot tautu. Dievs no tā bija radījis kaut ko lielāku: viņš tajā deva mitekli bērnam.

Caurums, pa kuru ielīda Gavrošs, bija tik tikko no ārpuses saskatāma plaisa, paslēpta, kā jau minējām, zem ziloņa vēdera un tik šaura, ka pa to varēja ielīst tikai kaķi un mazi bērni.

—  Vispirms, — sacīja Gavrošs, — pateiksim durvju sargam, ka mēs neesam mājās.

Un, ienirdams tumsā tik veikli, kā to var izdarīt tikai tāds, kas labi pazīst savu mitekli, viņš paņēma kādu dēli un aizlika to priekšā caurumam.

Gavrošs vēlreiz ienira tumsā. Bērni izdzirdēja nočirkstam sērkociņu, kas tika iemērkts pudelītē ar fosforainu šķidrumu. Ķīmisko sērkociņu toreiz vēl nebija; Fimāda šķiltavas iezīmēja to laiku progresu.

Pēkšņa gaisma spieda viņus piemiegt acis; Gavrošs bija aizdedzinājis sveķos iemērktu aukliņas galu, ko sauc par «pagraba žurku». «Pagraba žurka», kura vairāk kūpēja nekā apgaismoja, ļāva neskaidri saskatīt ziloņa iekšieni.

Abi Gavroša viesi paraudzījās apkārt un izjuta kaut ko līdzīgu tam, ko izjustu tāds, kas tiktu iespundēts lielajā Heidelbergas mucā vai, vēl pareizāk, kas bija jāizjūt Jonasam bibliskās valzivs vēderā. Viņi ieraudzīja milzīgu skeletu, kas viņus ietvēra sevī. Virs galvas garā, tumšā sija, no kuras ik pēc zināma atstatuma nāca masīvi spriešļoti loki, izskatījās kā mugurkauls ar ribām; ģipša stalaktīti nokarājās no tiem, līdzīgi iekšām, un no viena gala uz otru stiepās plati zirnekļa tīkli, veidodami putekļiem klātu diafragmu. Šur tur kaktos bija redzami lieli, melngani plankumi, kas izskatījās dzīvi un strauji un bailīgi skraidīja no vienas vietas uz otru.

Gruveši, kas bija nokrituši no ziloņa muguras vēderā, aizpildīja iedobumu, tā ka pa to varēja staigāt kā pa grīdu.

Mazākais piespiedās pie brāļa un pusbalsī sacīja:

—   Te ir tumšs.

Šie vārdi izraisīja Gavrošā protestu. Abi knauķi bija sastinguši aiz bailēm, tos vajadzēja sapurināt.

—   Ko jūs man te pūšat pīlītes? — viņš iesaucās. — Mums patīk ņergāties? Mēs tēlojam neapmierinātos? Jums ir vajadzīgas Tilērijas? Nu, vai jūs neesat lopiņi? Atbildiet! Brīdinu jūs, ka es neesmu no muļķu mājām. Ak tā, jūs iedomājaties sevi briesmīgi smalkus?

Mazliet rupjības — tas izbailēs noder. Tas nomierina. Abi bērni piegāja pie Gavroša.

Gavrošs, kuru šī uzticība bija tēvišķi aizkustinājusi, pārgāja «no bardzības uz maigumu» un pievērsās mazākajam:

—   Muļķīti, — viņš tam teica, mīkstinādams bāršanos ar laipnību, — nevis te, bet laukā ir tumšs. Laukā līst lietus, te nelīst; laukā ir auksts, te nav ne mazākā vējiņa; laukā ir daudz cilvēku, te nav neviena; laukā nespīd pat mēness, bet te man ir svece, velns parāvis!

Abi bērni sāka aplūkot telpu drošāk, bet Gavrošs viņiem neļāva ilgi nodoties apskatei.

—   Žigli! — viņš sacīja.

Un viņš tos pastūma uz to vietu, ko mēs ar lielu prieku varam nosaukt par galveno istabas daļu.

Tur atradās viņa gulta.

Gavrošam bija īsta gulta. Tas ir — tur bija matracis, sega un niša ar aizkariem.

Par matraci noderēja salmu pinums, par segu — diezgan plats pārklājs, darināts no rupjas, pelēkas vilnas, ļoti silts un gandrīz jauns. Un, lūk, kāda izskatījās niša:

Trīs diezgan garas kārtis iespraustas un nostiprinātas zfernē, tas ir, būvgružos, kas klāja ziloņa vēdera iekšpusi, — divas kārtis priekšā, viena pakaļgalā, un sasietas augšā ar virvi, tā izveidojot piramidālu sastatni. Šī sastatne balstīja misiņa stiepļu sietu, kas bija vienkārši uzmests virsū, bet, ar māku pielāgots un piestiprināts ar dzelzs stiepli, pilnīgi apsedza visas trīs kārtis. Lielu akmeņu rinda visapkārt šim sietam piestiprināja to pie zemes, tā ka nekas nevarēja iekļūt iekšā. Šis siets nebija nekas cits kā vara stiepļu režģis, ar ko apsit putnu sprostus zvēru dārzos. Gavroša guļas vieta zem šā sieta atradās it kā būrī. Viss kopā izskatījās pēc eskimosa telts.

Šis siets tad arī noderēja par aizkariem.

Gavrošs mazliet atbīdīja akmeņus, kas saturēja sietu no priekšas, un divas šā aizkara puses, kas pamīšus sagāja kopā, pašķīrās.

—   Metieties nu, mazuļi, četrrāpus! — sacīja Gavrošs.

Viņš uzmanīgi ielaida viesus būrī, pēc tam ielīda pats

viņiem rāpus pakaļ, pastūma atpakaļ akmeņus un cieši aiztaisīja spraugu.

Visi trīs atstiepās uz mašas.

Lai viņi bija cik mazi būdami, neviens no viņiem šai niša nebūtu varējis izslieties visā augumā. Gavrošs vēl aizvien turēja rokā «pagraba žurku».

—       Tagad, — viņš teica, — vajag sust! Es tūlīt izdzēsīšu svečturi.

—       Kungs, — Gavrošam jautāja vecākais no abiem brāļiem, radīdams uz sietu, — kas tas tāds?

—       Tas, — Gavrošs cienīgi atbildēja, — tas ir pret žurkām. Sūtiet!

Taču viņš juta, ka nepieciešams piebilst vēl dažus vārdus, lai pamācītu šīs gados jaunās būtnes, un turpināja:

—       Šīs mantas ir no Botāniskā dārza. Tās ir priekš zvēriem. Turti (tur to ir) pilns spīķeris. Turtvajg (tur tikai vajag) pārkāpt pār mūri, ierāpties pa logu un izlīst caur durvju apakšu. Tur šādu mantu — cik tik uziet.

To runādams, viņš apsedza ar vienu segas stūri mazāko zēnu, kas nomurmināja:

—   Ak, cik labi! Cik silti!

Gavrošs ar apmierinātu skatienu noraudzījās uz segu.

—       Arī tā ir no Botāniskā dārza, — viņš sacīja. — Es to paņēmu no pērtiķiem.

Un, norādīdams vecākajam uz mašu, uz kuras tas bija atlaidies, uz ļoti biezu un brīnišķi izstrādātu mašu, viņš piemetināja:

—   Un šitā bija žirafei.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

—       Visas šīs mantas piederēja zvēriem. Es tās viņiem atņēmu. Viņi par to dusmojās. Es viņiem pateicu: «Tas priekš ziloņa.»

Viņš atkal brīdi klusēja un atsāka:

—       Jāpārkāpj pār mūri — un nospļauties par priekšniecību. Gatavs ir.

Abi bērni raudzījās ar bailīgu un mulsu bijību uz šo drosmīgo un attapīgo cilvēku, kurš bija tāds pats klaidonis kā viņi, tikpat vientuļš kā viņi, tikpat vārgs kā viņi, kurā bija kaut kas nožēlojams un kurš reizē bija visuvarens, kurš viņiem likās pārdabisks un kura sejā daždažādas veca kumēdiņu rādītāja grimases mijās ar naivāko un burvīgāko smaidu.

—       Vai tad jūs, kungs, nebaidāties no policistiem? —« bikli ierunājās vecākais.

Gavrošs aprobežojās ar šādu atbildi:

—   Knauķi, nav jāsaka «policisti», jāsaka «kruķi».

Mazākajam bija plaši ieplestas acis, taču viņš nekā nerunāja. Tā kā viņš gulēja uz mašas malas, bet vecākais vidū, Gavrošs aizsprauda viņam garām segu, kā to būtu darījusi māte, un pacēla augstāk mašu viņa pagalvī, pabāzdams zem tās vecas lupatas, tādējādi sataisīdams mazulim spilvenu. Pēc tam viņš pievērsās vecākajam:

—   Nu? Vai te nav jauki?

—       O jā, — atbildēja vecākais, uzlūkodams Gavrošu ar izglābta eņģeļa skatienu.

Abi nabaga mazie bērni, kas bija izmirkuši līdz ādai, sāka sasilt.

—        Paklau, — Gavrošs turpināja, — kādēļ jūs pirmīt raudājāt?

Un, rādīdams vecākajam brālim uz mazo, piebilda:

—       Tāds knauķis kā šis, tur es nekā nesaku, bet tik liels kā tu, un raudāt — tas ir pavisam muļķīgi, taisni pēc teļa.

—       Jā, — atbildēja zēns, — mums taču vairs nebija māju, kur palikt.

—       Zeņķi, — turpināja Gavrošs, — nav jāsaka «māja», jāsaka «skabūzis».

—        Un bez tam mums bija bailes palikt pa nakti vieniem.

—   Nav jāsaka «nakts», bet gan — «tumsene».

—   Pateicos, kungs, — bērns atteica.

—        Paklausies, — atsāka Gavrošs, — nekad nevajag pinkšķēt par niekiem. Es par jums gādāšu. Tu redzēsi, cik mums būs jautri. Vasarā mēs iesim uz Glasjēru kopā ar Navē, manu draugu, peldēsimies pie kuģu piestātnes, skraidīsim gluži pliki pa plostiem pie Austerlicas tilta un tā kaitināsim veļas mazgātājas. Viņas kliedz, dusmojas, kaut tu zinātu, cik viņas smieklīgas! Un tad iesim apskatīt ģindeņa vīru. Viņš ir dzīvs. Elizejas laukos. Viņš ir ārkārtīgi vājš, šis zellis. Un pēc tam es jūs vedīšu uz teātra izrādi. Es jūs aizvedīšu uz Frederiku Lemetru. Man gadās biļetes, es pazīstu aktierus, reiz es pats esmu spēlējis vienā lugā. Mēs toreiz bijām tādi mazi knauķi kā

jūs, skraidījām zem kāda audekla, un izskatījās kā jūras viļņošana. Es jūs likšu angažēt savā teātrī. Mēs aiziesim apskatīt mežoņus. Viņi gan nav īsti —tie mežoņi. Viņiem ir rozā triko, kas krokojas, bet uz elkoņiem redz lāpījumus ar baltiem diegiem. Pēc tam mēs iesim uz operu, ieiesim iekšā kopā ar klaķieriem. Aplaudēšana operā ir ļoti labi izstrādātā. Uz bulvāriem es ar klaķieriem gan neietu. Operā, iedomājies, ir tādi, kam maksā divdesmit sū, bet tie ir muļķi. Viņus sauc par trauklupatām. Un tad vēl mēs iesim skatīties giljotinēšanu. Es jums parādīšu bendi. Viņš dzīvo Marē iela. Sansona kungs. Viņam ir vēstuļu kastīte pie durvīm. Ai, mēs varēsim lieliski izpriecāties!

Sai brīdī uz Gavroša pirksta uzpilēja sveķu piliens, atgādinādams dzīves īstenību.

—  Velns lai parauj! — viņš teica. — Dakts taču izdeg. Uzmanību! Es nevaru izdot vairāk kā vienu sū mēnesī par apgaismošanu. Ja jau apguļas, tad jāguļ. Mums nav laika lasīt Pola de Koka kunga romānus. Bez tam gaisma varētu izspiesties cauri vārtu šķirbām, un to varētu pamanīt kruķi.

— Un vēl, — bikli aizrādīja vecākais, kas vienīgais iedrošinājās sarunāties ar Gavrošu un atbildēt viņam, kāda oglīte varētu iekrist salmos, jāuzmanās, ka nenodedzinām māju.

— Nav jāsaka «nodedzināt māju», — pamācīja Gavrošs, — jāsaka «pielaist sarkano gaili».

Negaiss kļuva stiprāks. Caur pērkona dārdiem varēja dzirdēt, kā lietus gāze bungo pa milzeņa muguru.

—  Apvedām ap stūri tevi, lietutiņ! — sacīja Gavrošs. —» Man ir prieks klausīties, kad ūdens līst kā no karafes gar mūsu mājas kājām. Ziema ir muļķe; tā velti izšķiež savu preci, velti šķiež savus spēkus, tā mūs neizmērcēs, un tāpēc tā tagad ņurd, šī vecā ūdens nesēja.

Pēc pērkonam izteiktās piezīmes, kuras sekas Gavrošs kā deviņpadsmitā gadsimta filozofs uzņēmās uz sevi, sekoja tik žilbinošs zibens, ka tā atspīdums iespiedās pa spraugu ziloņa vēderā. Gandrīz tai pašā brīdī nodārdēja bargs pērkons. Abi mazie iekliedzās un pietrūkās kājās tik strauji, ka gandrīz norāva sietu, bet Gavrošs pagrieza pret tiem savu drosmes pilno seju un, it kā atbildēdams uz pērkona spērienu, sāka skaļi smieties.

—  Mierīgāk, bērni! Netriciniet tik stipri mūsu ēku! Kas par jauku pērkonu, lieliski! Tas nav vis nekāds nieka zibens. Bravo, dieviņi Goda vārds, rīb gandrīz tikpat labi kā Ambigī teātrī.

To pateicis, viņš sakārtoja sietu, lēnām parāva abus bērnus atpakaļ gultā, nospieda uz leju viņu ceļus, lai viņi varētu izstiepties visā garumā, un iesaucās:

—   Ja jau dieviņš aizdedzis savu sveci, es savu varu nopūst. Bērniem vajag gulēt, jaunie cilvēki. Tas ir ļoti slikti, kad neguļ. Pietiks muti dzesināt vai, kā smalkā sabiedrībā saka, žaunas virināt. Ietinieties labi segāl Es tūlīt nodzēsīšu uguni. Kārtībā?

—   Jā, — nočukstēja vecākais, — man ir labi. Itin kā dūnu spilvens būtu zem galvas.

—   Nevajag teikt «galva», — iesaucās Gavrošs, — jāsaka «ķobis».

Abi bērni piespiedās viens pie otra. Gavrošs beidzot bija noguldījis viņus uz mašas, uzvilka viņiem segu līdz pat ausīm, pēc tam trešo reizi atkārtoja pavēli iesvaidīto valodā:

—   Sūtiet!

Un viņš nopūta daktiņu.

Tiklīdz gaisma nodzisa, siets, zem kura gulēja trīs zēni, sāka drebēt no savādiem grūdieniem. Kļuva dzirdama neskaidra berzēšanās, kam sekoja metāliska skaņa, itin kā ar nagiem un zobiem kāds skrāpētos gar vara režģiem. To visu pavadīja dažnedažādi griezīgi pīkstieni.

Mazais piecgadīgais zēns, izdzirdis virs galvas šo kņadu un sastindzis aiz bailēm, piegrūda ar elkoni vecākajam brālim, bet vecākais brālis jau «suta», kā viņam to bija pavēlējis Gavrošs. Tad mazais, nevarēdams glābties aiz bailēm, iedrošinājās griezties pie Gavroša, bet pavisam klusu, aizturētu elpu:

—   Kungsl

—   Nu? — jautāja Gavrošs, taisīdamies jau iemigt.

—   Kas tas ir?

—  Tās ir žurkas, — atbildēja Gavrošs.

Un viņš atkal nolika galvu uz mašas.

Patiešām, žurkas, kas tūkstošiem mudžēja ziloņa karkasā un bija tie melnie dzīvie plankumi, par kuriem jau tika pieminēts, bija turējušās cienīgā attalumā, kamēr dega svece, bet, tiklīdz šī ala, kas šķita esam viņu valstība, bija iegrimusi tumsā, sajuzdamas tajā to, ko jaukais pasaku stāstītājs Pero sauc par «svaigu gaļu», tās metās bariem uz Gavroša telti, uzrāpās līdz pašai augšai

un sāka grauzt sietu, itin kā lūkodamas izlauzties cauri šim jaunveida moskītu tīklam.

Mazais tomēr nevarēja aizmigt.

— Kungs! — viņš atkal ieteicās.

—   Nu? — jautāja Gavrošs.

—   Kas tas ir — žurkas?

—   Tas ir peles.

Sis paskaidrojums bērnu mazliet nomierināja. Viņš jau bija redzējis savā mūžā baltās pelītes un nebaidījās no tām. Taču viņš vēlreiz ierunājās:

—   Kungs!

—   Nu? — jautāja Gavrošs.

—   Kāpēc jums nav kaķa?

—       Kaķis man bija, — Gavrošs atbildēja, — es reiz to atnesu šurp, bet viņas man to apēda.

Otrais paskaidrojums vājināja pirmā paskaidrojuma iespaidu, un mazais atkal sāka drebēt aiz bailēm, Dialogs starp viņu un Gavrošu sākās ceturto reizi.

—   Kungs!

—   Nu?

—   Kas tad tika apēsts?

—   Kaķis.

—   Un kas tad apēda kaķi?

—   Žurkas.

—   Peles?

—   Ja, žurkas.

Bērns, pārsteigts par tādām pelēm, kas ēd kaķus, turpināja:

—   Kungs, vai šīs peles arī mūs var apēst?

—   Protams! — atbildēja Gavrošs.

Bērna izbīlis bija sasniedzis augstāko pakāpi. Bet Gavrošs piebilda:

—       Nebaidies! Tās nevar te iekļūt. Un bez tam — es taču esmu te! Še, ņem manu roku! Ciet klusu un sūti!

Gavrošs tai pašā laikā saņēma mazā roku, sniegdamies pāri otram brālim. Bērns piespieda šo roku sev klāt un jutās nomierināts. Drosmei un spēkam piemīt noslēpumaina īpašība pāriet uz citiem. Ap viņiem atkal bija iestājies klusums, balsu troksnis bija izbiedējis un aizdzinis žurkas; kad pēc kāda brīža tās atgriezās un sāka trakot, trīs mazuļi, iegrimuši miegā, vairs nekā nedzirdēja.

Nakts stundas aizritēja. Tumsa klāja milzīgo Bastīlijas laukumu, ziemas vējš, sajaucies ar lietu, pūta asiem grūdieniem, patruļas okšķerēja pa pievārtēm, alejām, iežogojumiem, tumšiem kaktiem un, meklēdamas nakts klaidoņus, klusu staigāja apkārt zilonim; spoks stāvēja nekustīgs, vērdamies ar acīm tumsā, it kā sapņodams un apmierināts ar savu labo darbu, un sargāja no slikta laika un cilvēkiem trīs nabaga aizmigušus bērnus.

Lai saprastu visu sekojošo, jāatceras, ka tai laikā Bastīlijas sardzes māja atradās laukuma otrā galā un to, kas notika pie ziloņa, sargpostenis nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt.

Ap tās stundas beigām, kurai seko rītausma, no Sentantuāna ielas pēkšņi iznira kāds vīrs, pārskrēja pāri laukumam, apgāja apkārt lielajam Jūlija kolonnas iežogojumam un, ieslīdējis starp žoga dē|iem, nokļuva zem paša ziloņa vēdera. Ja šo vīru būtu apgaismojis kaut niecīgs gaismas stariņš, tad pēc tā, cik ļoti viņš bija izmircis, varētu uzminēt, ka viņš pavadījis nakti lietū. Nonācis zem ziloņa, viņš dīvaini iekliedzās, un šim kliedzienam nebija nekā kopēja ne ar kādu cilvēku valodu — tā varētu kliegt vienīgi papagailis. Viņš divi reizes atkārtoja šo kliedzienu, par kuru kaut cik nojēgas dod šāda rakstība:

—   Kirikikiu!

Uz otro kliedzienu no ziloņa vēdera atbildēja kāda dzidra, priecīga bērna balss.

—  Jā, jā.

Gandrīz tūdaļ dēlītis, kas aizsedza caurumu, atbīdījās un atvēra eju zēnam, kas noslīdēja uz leju pa ziloņa kāju un viegli nokrita blakus šim vīram. Tas bija Gavrošs. Vīrs bija Monparnass.

Runājot par kliedzienu «kirikikiu», jāpaskaidro, ka tas, bez šaubām, bija tas, ko zēns bija gribējis sacīt ar teikumu: «Prasi pēc Gavroša kunga!»

To dzirdot, viņš jau bija uztrūcies no miega, izrāpies no savas «nišas», mazliet atbīdīdams sietu, ko pēc tam atkal rūpīgi aizbīdīja, tad atvēra lūku un nolaidās lejā.

Vīrs un zēns klusēdami pazina viens otru tumsā. Monparnass aprobežojās ar vārdiem:

—  Tu mums esi vajadzīgs. Nāc mums palīgā!

Zēns neprasīja citus paskaidrojumus.

—   Labs ir, — viņš atteica.

Un abi devās uz Sentantuāna ielu, no kuras Monparnass bija iznācis; viņi steidzīgi spraucās starp sakņkopju ratiņu garo virkni, kuri ap šo laiku mēdza doties uz tirgu.

Sakņkopji, tupēdami ratos starp salātiem un dārzeņiem, ietinušies stiprā lietus dēļ līdz pat acīm virsvalkos, pussnaudā savādos gājējus pat neievēroja.

## 3 Bēgšanas peripetijas

Lūk, kas bija noticis tai pašā naktī Forsas cietumā.

Babets, Brižons, Dižrīkle un Tenardjē bija norunājuši bēgt, kaut gan Tenardjē sēdēja viennīcā. Babets bija «lietu nodarījis» jau dienā, kā to nojautām no Monparnasa stāsta Gavrošam.

Monparnasam vajadzēja viņiem palīdzēt no āra.

Brižonam, vienu mēnesi pavadot soda kamerā, bija pieticis laika, pirmkārt, novīt tur virvi, otrkārt — pamatīgi sagatavot plānu. Agrāk šīs bargās ieslodzījuma vietas, kur cietuma disciplīna atstāj notiesāto sava paša ziņā, veidoja četras akmens sienas, akmens griesti, akmens plākšņu grīda, saliekama gulta, aizrestots lodziņš, ar dzelzi apsistas durvis —un to sauca par karceri; taču karceris tika atzīts par pārāk drausmīgu; tagad šīs ieslodzījuma vietas izskatās tādas: dzelzs durvis, aizrestots lodziņš, saliekama gulta, akmens plākšņu grīda, akmens griesti, četras akmens sienas, un to sauc par soda kameru. Ap pusdienas laiku tajās ieplūst mazliet gaismas. So kameru neērtība, kuras, kā tas redzams, nav karceri, ir tāda, ka tās ļauj nodoties pārdomām tiem radījumiem, kuriem vajadzētu likt strādāt.

Tātad Brižons bija nodevies pārdomām, un viņš iznāca no soda kameras ar virvi. Tā kā viņu uzskatīja par visai bīstamu Kārļa Lielā pagalmam, viņu ievietoja Jaunajā ēkā. Pirmais, ko viņš atrada Jaunajā ēkā, bija Dižrīkle, otrs — nagla; Dižrīkle nozīmēja noziegumu, nagla nozīmēja brīvību.

Brižons, par kuru jau laiks radīt sev pilnīgu priekšstatu, kaut gan izskatījās nevarīgs un viņa kustībām piemita iepriekš smalki aprēķināts gausums, bija brašs zēns, pieklājīgs un saprātīgs, zaglis ar mīlīgu skatienu un cietsirdīgu smaidu. Skatienu noteica viņa gribasspēks, bet smaidu viņa daba. Pirmie mēģinājumi viņa mākslā bija pievērsti jumtiem; viņš bija radījis lielu progresu «svina noplēsēju» amatā, kuri aplaupa jumtus, nogriežot lietus notekas ar tā saukto «vērša spurekļa» paņēmienu.

Sis bridis jo sevišķi izdevīgs bēgšanas mēģinājumam bija aiz tā iemesla, ka tieši šai laikā jumiķi vietvietām pārjūma un laboja cietuma šīfera jumtu. Senbernāra pagalms nebija vairs galīgi nošķirts noKārJa Lielā un Senluī pagalmiem. Augšā bija ierīkotas sastatnes un trepes, citiem vārdiem sakot, tilti un kāpnes uz brīvību.

Jaunā ēka, kas bija visvairāk saplaisājusī un novecojusī ēka pasaulē, bija arī vājākā vieta cietumā. Sienas te bija tik ļoti salpetra izgrauztas, ka kopējās kameras velves bija jāapšuj ar dēļiem, jo no tām atdalījās nost akmeņi, kas krita tieši uz cietumniekiem viņu guļas vietās. Neraugoties uz šo Jaunās ēkas vecumu, tika izdarīta kļūda, ieslogot Jaunajā ēkā visnemierīgākos arestantus, novietojot tur «sevišķi bīstamos», kā mēdz sacīt cietuma valodā.

Jaunajā ēkā bija četras kopējās kameras, cita virs citas, un jumta telpa, ko sauca par «Svaigo gaisu». Plats krāsns dūmvads, droši vien no kādas agrākās hercogu de la Foršu virtuves, iznāca no apakšstāva, gāja cauri visiem četriem stāviem, pārdalīja divās daļās visas kopējās kameras, kur tas izskatījās līdzīgs ieplakanam pīlāram, un izlauzās cauri jumtam.

Dižrīkle un Brižons sēdēja vienā kamerā. Piesardzības dēļ viņi bija ievietoti apakšstāvā. Izgadījās, ka viņu gultu galvgaļi balstījās pret skursteni.

Tenardjē atradās tieši virs viņiem jumta telpā, ko sauca par «Svaigo gaisu».

Gājējs, kas apstāsies Svētās Katrīnas druvas ielā aiz ugunsdzēsēju kazarmām, pirts vārtu priekšā, ieraudzīs pagalmu ar kastēs sastādītām puķēm un krūmiem un pagalma dibenā ar diviem spārniem izpletušos mazu, baltu rotondu, ko atdzīvina zaļi slēģi — Žana Zaķa bukoliskais sapnis. Vēl tikai pirms kādiem desmit gadiem par šo rotondu pacēlās melns, milzīgs, baigs, kails mūris, pret kuru tā atbalstījās. Aiz mūra atradās Forsas cietuma sargceliņš.

Mūris aiz rotondas — tas bija Miltons, kas rēgojās aiz Berkēna.

Lai cik augsts bija šis mūris, tam pāri pacēlās kāds vēl melnāks jumts viņā pusē. Tas bija Jaunās ēkas jumts. Tajā varēja saskatīt četras bēniņu lūkas ar režģiem: tie bija «Svaigā gaisa» logi. Pa jumtu spraucās laukā skurstenis; šis skurstenis stiepās cauri kopējām kamerām.

«Svaigais gaiss», šī Jaunās ēkas jumta telpa, atgādinaja lielu šķūni, kas sadalīts vairākos mansardos, ar trīskāršiem logu režģiem un dzelzs skārdu apsistām durvīm, kuras bija nosētas milzu naglām. Ja tur iegāja no ziemeļu puses, tad pa kreisi bija četri lodziņi, bet pa labi, pretī lodziņiem, četras diezgan plašas kvadratveida kameras, cita no citas zināmā atstatumā, nošķirtas ar šaurām ejām, izbūvētas līdz palodzēm no ķieģeļiem un tālāk līdz jumtam no dzelzs stieņiem.

Tenardjē sēdēja viens pats vienā no šīm kamerām kopš 3. februāra nakts. Nekad netika atklāts, kādā veidā un ar kā līdzdalību viņam tur bija izdevies sadabūt un noslēpt pudeli vīna, kam bijušas piejauktas miegazāles, ko izgudrojis Deri un slavenu padarījusi «iemidzinātāju» banda.

Daudzos cietumos ir nodevēji kalpotāji, pa pusei cietuma uzraugi, pa pusei zagļi, kas palīdz organizēt bēgšanas, ir neuzticami policijas algotņi un netaisni iedzīvojas mantā.

Tā tai pašā naktī, kad mazais Gavrošs bija paglābis divus nomaldījušos bērnus, Brižons un Dižrīkle, kas zināja, ka torīt izbēgušais Babets kopā ar Monparnasu gaida viņus uz ielas, klusi piecēlās un ar Brižona atrasto naglu sāka .urbināt skursteni, pie kura stāvēja viņu gultas. Apmetuma gruži krita Brižona gultā, tā ka viņus neviens nedzirdēja. Lietus gāze ar krusu un pērkonu drebināja durvis ar visām eņģēm un radīja cietumā šausmīgu troksni, kas tobrīd bija visai izdevīgs. Pamodušies cietumnieki izlikās atkal aizmiegam un ļāva Dižrīklem un Brižonam rīkoties. Brižons bija izveicīgs, Dižrīkle bija spēcīgs. Iekām kāds troksnis bija nonācis līdz uzraugam, kas gulēja aizrestotā istabelē, kuras lodziņš izgāja uz kameru, skursteņa mūris bija izurbts, dūmvads pieveikts, dzelzs režģis, kas aizsedza dūmvada augšējo caurumu, uzlauzts, un abi bīstamie bandīti bija jau uz jumta. Lietus un vējš pieņēmās spēkā, jumts bija slidens.

— Kas par jauku tumseni aizļekošanail — sacīja Brižons.

Sešas pēdas plats un astoņdesmit pēdu dziļš bezdibenis šķīra viņus no mūra, kas atradās viņpus sargceliņa. Šai bezdibenī zem sevis viņi redzēja tumsā spīdam cietumsarga šauteni. Viņi piesēja vienu Brižona novītās virves galu pie pašu izlauztajiem skursteņa stieņiem, pārsvieda otru galu pāri mūrim pie sargceliņa, pārlēca bezdibeni, ieķērās mūra korē, pārkāpa tam pāri, nolaidās viens pakaļ otram pa virvi uz maza jumtiņa līdzās pirtīm, parāva uz sevi virvi, nolēca pirts pagalmā, pārskrēja tam pāri, atgrūda vārtsarga mazo lodziņu, pie kura karājās aukla, parāva šo auklu, atvēra vārtus un atradās uz ielas.

Nebija pagājušas ne trīs ceturtdaļstundas kopš tā brīža, kad viņi tumsā bija piecēlušies no gultas ar naglu rokā, ar bēgšanas nodomu galvā.

Pēc dažiem mirkļiem viņi bija pievienojušies Babetam un Monparnasam, kas klaiņoja turpat tuvumā.

Vilkdami uz sevi virvi, viņi to bija pārrāvuši, un viens tās gals bija palicis piesiets pie skursteņa uz jumta. Nekāda cita nelaime viņiem nebija notikusi, vienīgi viņi bija nobrāzuši gandrīz vai visu ādu no delnām.

Sai naktī Tenardjē bija ticis brīdināts — kaut gan nav izdevies izdibināt, kādā ceļā, — un negulēja.

Ap pulksten vieniem, kaut gan nakts bija ļoti tumša, viņš ieraudzīja uz jumta lietū un negaisā garām lodziņam, kas bija tieši pretī viņa kamerai, aizslīdam divas ēnas. Viena no tām uz mirkli apstājās pie lodziņa. Tas bija Brižons. Tenardjē viņu pazina un saprata. Ar to viņam pietika.

Tenardjē, kas tika uzskatīts par bīstamu laupītāju un ko turēja cietumā par lamatu sarīkošanu ar ieročiem rokās, naktī tika modri apsargāts. Gar viņa kameru ar pielādētu šauteni pastāvīgi staigāja sargzaldāts, ko nomainīja ik pēc divi stundām. «Svaigo gaisu» apgaismoja pie sienas svečturī aizdegta svece. Ap kājām ieslodzītajam bija piecdesmit mārciņu smagi dzelži. Katru dienu pulksten četros pēc pusdienas viņa kamerā divu dogu pavadībā — tā tas vēl tika darīts tais laikos — ienāca sargs, nolika pie viņa gultas divas mārciņas rupjmaizes, krūzi ūdens un bļodiņu ar visai plānu viru, kurā peldēja dažas pupas, apskatīja dzelžus un padauzīja režģus. Sis vīrs ar abiem dogiem ieradās arī pāris reižu naktī.

Tenardjē bija izdabūjis atļauju paturēt pie sevis kaut ko līdzīgu dzelzs radzei, ko lietoja maizes piespraušanai sienas spraugā, «lai,» kā viņš teica, «pasargātu to no žurkām». Tā kā Tenardjē tika pastāvīgi uzraudzīts, nekādu iebildumu pret šo radzi necēla. Taču vēlāk atcerējās, ka viens sargs bija teicis: «Labāk vajadzēja viņam atstāt kadu koka tapu.»

Pulksten divos naktī bija jāmainās sardzei, un veco zaldātu aizstāja kāds no jaunajiem. Mazliet vēlāk ieradās vīrs ar suņiem un aizgāja, nekā neievērojis, — varbūt vienīgi to, ka šis «kājnieķelis» bija pārāk jauns un «lempīgs». Pēc divi stundām, pulksten četros, kad ieradās nomainīt jauniesāceju sargu, viņu atrada aizmigušu un nokritušu zemē ka bluķi pie Tenardjē būra. Bet paša Tenardjē tur vairs nebija. Viņa salauztās važas gulēja uz akmens grīdas. Būra griestos bija caurums, un virs tā bija otrs caurums — jumtā. No viņa gultas bija izrauts viens dēlis un neapšaubāmi paņemts līdzi, jo to vairs nevarēja atrast. Kamerā atrada arī pustukšo pudeli, kurā bija atliekas no apdullinošā vīna, ar ko ticis iemidzināts zaldāts. Zaldāta durklis bija nozudis.

Mirklī, kad tas tika atklāts, domāja, ka Tenardjē vairs nav sasniedzams. īstenībā viņš gan neatradās vairs Jaunajā ēkā, taču bija vēl stipri apdraudēts. Viņa bēgšana vēl nebija galā.

Nok|uvis uz Jaunās ēkas jumta, Tenardjē bija atradis pārtrūkušo Brižona virvi, kas nokarājās no skursteņa augšlūkas režģiem, bet, tā kā šis norautais gals bija pārlieku īss, viņš nebija varējis pārkļūt pāri sargceliņam, kā to bija darījis Brižons un Dižrīkle.

Ja no Baleta ielas iegriežas Sicīlijas karaļa ielā, gandrīz turpat pa labi atrodas kāda netīra ieplaka. Pagājušajā gadsimtā tur bija stāvējusi kāda māja, no kuras nav palicis pāri nekas vairāk kā stipri apdrupis dibenmūris, kas paceļas līdz kaimiņēku trešā stāva augstumam. Sīs drupas iezīmē divi lieli kvadrātveida logi, kas tajās vēl labi saskatāmi; tas, kurš atrodas tuvāk labajam čukuram, ir aizžogots ar ķirmju izēstu siju, kas atgādina izliektu heraldisko figūru ģerboņa vairogā. Pa šiem logiem vecos laikos varēja saskatīt augstu, drūmu mūri; tas bija daļa no žoga, kas stiepās gar Forsas cietuma sargceliņu.

Tukšumu, ko sagruvusī māja atstājusi šai ielā, pa pusei aizņēmis sapuvušu dēļu žogs, atbalstīts ar pieciem akmens stabiņiem. Sai iežogojumā paslēpusies maza būdiņa, piekļaudamās pāri palikušajām drupām. Zogā ir vārtiņi, kurus pirms vairākiem gadiem aiztaisīja tikai ar aizbīdni.

So drupu korē tad nu ari Tenardjē bija nonācis mazliet pēc pulksten trijiem naktī.

Kā viņš tur bija nokjuvis? To nekad neviens nav varējis ne izskaidrot, ne saprast. Zibeņi būs viņu reizē ir kavējuši, ir viņam palīdzējuši. Vai viņš tika lietojis jumiķu kāpnes un sastatnes, lai pārkļūtu no viena jumta uz otru, no viena iežogojuma otrā, no viena apbūves gabala uz otru, lai sasniegtu Kārļa Lielā pagalma ēkas, pēc tam Senlu! pagalma ēkas, tad mūri pie sargceliņa un no turienes drupas Sicīlijas karaļa ielā? Šai ceļa gabalā bija tādi šķēršļi, kas šķitās nepārvarami. Vai viņš tika pārlicis savas gultas dēli kā tiltu no «Svaigā gaisa» jumta uz sargceliņa mūri un līdis uz vēdera pa šā mūra kori apkart visam cietumam līdz pat drupām? Bet Forsas cietuma sargceliņa mūris stiepās pa robainu un līkumainu līniju, vietām tas gāja uz augšu, vietām nolaidās uz leju, — tas gāja lejup pie ugunsdzēsēju barakas, pacēlās uz augšu pie pirts ēkām, šur tur to pārtrauca celtnes, tas nebija vienāda augstuma ne pie Lamuaņona savrupmājas, ne arī Bruģa ielā, viscaur tam bija stāvi nolaidieni un taisni stūri; turklāt sargposteņiem būtu vajadzējis redzēt tumšo bēgļa siluetu; tādējādi Tenardjē veiktais ceļš paliek gandrīz vai neizskaidrojams. Vai nu viens veids, vai otrs — bēgšana šķita neiespējama. Tenardjē, degdams tais šausmīgajās brīvības alkās, kas bezdibeņus pārvērš par grāvjiem, dzelzs režģus par kārklu pinumu, bezkāju kropli par atlētu, podagras slimnieku par putnu, stulbumu par instinktu, instinktu par saprātu un saprātu par ģēniju, — vai Tenardjē bija izgudrojis un izlietojis kādu trešo veidu? To nekad nedabūja zināt.

Ne katrreiz var izprast bēgšanas brīnumus. Cilvēks, kas glābjas bēgot, — mēs to atkārtojam — ir iedvesmots; zvaigznes un zibens uzliesmojumi apgaismo noslēpumaino bēgļa ceļu, tieksme pēc brīvības ir ne mazāk apbrīnojama kā spārnu vēdiens pret debesīm, un par izbēgušu zagli mēdz teikt: «Kā viņš varēja pārrāpties pār šo jumtu?», tāpat kā mēdz teikt par Korneiju: «Kur viņš atradis šos vārdus: «Kaut viņš mirtu»?»

Lai būtu kā būdams, viss vienos sviedros, izmircis lietū, driskās saplēstās drēbēs, nobrāztām rokām, asiņainiem elkoņiem, saplēstiem ceļgaliem Tenardjē bija nokļuvis tai sagruvušā mūra vietā, ko bērni savā telainaja valoda mēdz saukt par «asmeni»; tur viņš izstiepās visa garuma, un tad viņa spēki bija galā. Stāva krauja triju stāvu augstumā šķīra viņu no ielas bruģa.

Līdzi paņemtā virve bija pārāk īsa.

Te viņš gaidīja, bāls, pārguris, zaudējis jebkādu cerību, pagaidām vēl ietīts nakts tumsā, bet jau iztēlodamies tuvo rītausmu, šausminādamies par domu, ka pēc kāda brīža izdzirdēs tuvējā Senpola zvanu tornī nositam četri, — laiku, kad nāks nomainīt sargu un atradīs to aizmigušu zem izlauztā jumta; viņš stingi raudzījās laternu apgaismotajā šausmīgajā dziļumā uz slapjo, melno bruģi, uz šo ilgoto un baigo bruģi, kas reizē bija ir nāve, ir brīvība.

Viņš sev jautāja, vai viņa trim līdzdalībniekiem izdevies izbēgt, vai tie viņu gaidīja un vai nāks viņam palīgā. Viņš klausījās. Kopš viņš te atradās, neviens cits pa šo ielu nebija gājis kā tikai viena patruļa. Gandrīz visi Montreijas, Saronas, Vensēnas un Bersī sakņkopji brauc uz tirgu pa Sentantuāna ielu.

Pulkstenis nosita četri. Tenardjē nodrebēja. Pēc maza brīža cietumā sacēlās tā izbaiļu pilnā un juceklīgā kņada, kāda seko bēgšanas atklājumam. Līdz viņam atplūda durvju atvēršanas un aizvēršanas troksnis, režģu durvju čīkstēšana eņģēs, uzraugu skraidīšana, cietumsargu piesmakušie kliedzieni, šauteņu laidņu klaudzoņa pret pagalma bruģi. Kameru aizrestotajos logos gan uz augšu, gan uz leju skraidīja uguntiņas, pa Jaunās ēkas bēniņiem šaudījās lāpa, no kaimiņu kazarmas bija izsaukti ugunsdzēsēji. Viņu ķiveres, ko lietū apgaismoja lāpa, zibēja gar jumtiem drīz te, drīz tur. Tai pašā laikā Tenardjē ieraudzīja no Bastīlijas puses bālganu atspīdumu, kas drūmi baloja debesu pamalē.

Viņš gulēja lietū, izstiepies uz desmit collu plata mūra starp divi bezdibeņiem — pa labi un pa kreisi, nedrīkstēdams pakustēties, jo viņu mocīja baiļu reibonis no iespējas nokrist un šausmināja neizbēgamā apcietināšana, un viņa doma līdzīgi zvana mēlei svārstījās starp divām iespējām: «Nāve, ja es nokritīšu; apcietināšana, ja palikšu te.»

Šai baiļu sairaukumā, kaut gan iela vēl bija pavisam tumša, viņš pēkšņi ieraudzīja kādu vīru, kas līda gar namu sienām un nāca no Bruģa ielas puses; šis vīrs apstājās ieplakā, virs kuras it kā pakārts atradās Tenardjē. Šim vīram pievienojās otrs, kas tuvojās tikpat piesardzīgi, tad trešais, tad ceturtais. Kad šie vīri bija salasījušies, viens no viņiem atvilka žoga vārtiņu aizbīdni un visi četri iegāja iežogojumā, kur stāvēja mazā būdiņa. Viņi atradas tieši zem Tenardjē. Vīri acīmredzot bija izraudzījušies šo ieplaku, kur varētu apspriesties, lai viņus nepamanītu ne garāmgājēji, ne sargs, kas apsargā Forsas cietuma vārtiņus dažu soju atstatumā no šejienes. Jāpiezīmē arī tas, ka lietus šo sargkareivi turēja ieslodzītu viņa paša būdā. Nevarēdams saskatīt vīru sejas, Tenardjē sāka ieklausīties viņu sarunā ar bezcerīgu uzmanību, kāda piemīt nelaimīgam cilvēkam, kurš jūtas pazudis.

Tenardjē acu priekšā pavīdēja kaut kas līdzīgs cerībai — šie vīri sarunājās žargonā.

Pirmais sacīja klusi, bet skaidri:

—   Vāksimies tālāk. Ko mēs tego žāvāsimies?

Otrs atbildēja:

—   Sitas lietus apdzēsīs pašu elles uguni. Un kruķi ar var uzgrūsties, tur jau viens stāv kā bīšķis un blisina. Iegāzīsimies vēl tekail.

Šie divi vārdi tego un tekail, kas abi nozīmē te, — no kuriem pirmais pieder pie barjeru, bet otrs pie Tampla argo, — kļuva Tenardjē par gaismas stariem. Pēc «tego» viņš pazina Brižonu, kas bija «barjeru klaidonis», bet pēc «tekail» — Babetu, kurš vēl bez citām savām specialitātēm bijis arī vecu mantu pārdevējs Tamplā.

Seno astoņpadsmitā gadsimta argo nerunāja vairs nekur citur kā tikai Tamplā, un vienīgi Babets runaja tajā pavisam tīri. Bez šā «tekail» Tenardjē viņu nebūtu pazinis, jo viņš bija pilnīgi pārvērtis savu balsi.

Pa to laiku sarunā bija iejaucies trešais:

—   Nav kur steigties, nogaidīsim mazliet. Kas zina, vai nebūsim viņam vajadzīgi?

Pēc nevainojamās franču valodas Tenardjē pazina Monparnasu, kura elegance sniedzās tiktāl, ka viņš saprata visus žargonus, bet pats nevienā no tiem nerunāja.

Ceturtais klusēja, bet viņu nodeva viņa platie pleci. Tenardjē nešaubījās. Tas bija Dižrīkle.

Brižons atteica gandrīz nesavaldīgi, bet aizvien tai pašā klusajā balsī:

—   Ko tu tur klabi? Papus nav varējis aizlaisties. Viņam tā šancīte neklēbējas. Sadīrāt kreklu, saplēst vindeles, savīt šņorīti, izgrebt durvis, izcept dokumentiņus, mūķīzerīšus, pārzāģēt gredzentiņus, izkārt šņorīti laukā, panirt, uzkrāsoties, tur jābūt šlīherim! Vecais jau to nevar, viņš nav no šancētājiem!

Babets piebilda, turpinādams tai pašā klasiskajā argo, ko runājis Pulaijē un Kartušs un kas salīdzinājumā ar nekautrīgo, jauno, daudzkrāsaino un drošo Brižona žargonu ir tas pats, kas Rasina valoda salīdzinājumā ar Andrē Šenjē valodu:

—   Tavs krogus papus būs iekritis. Tur jābūt īstam ķenerim. Bet viņš tik tāds šlīherītis! Ar viņu būs izspēlējis slepenais, varbūt pat kāds klauvētājs, ar ko viņš sabrājojies. Paklau, Monparnas, vai tu dzirdi, kā akadēmijā gaudo? Vai tu redzi tās svecītes? Viņš ir iekritis, skaidra bilde! Divdesmit gadiņi rokā. Es neraustos, neesmu nekāds lupata, tas man nav jums jāsaka, bet nu jālaižas pa diegu, citādi viņi liks mums vēl padancot. Necemmējies, nāc vien līdz, iesim izmest kopā vienu labu veca vīna blašķīti.

—   Draugus nelaimē nepamet, — norūca Monparnass.

—   Es tev klārēju, ka viņš ir ciet! — atbildēja Brižons. — Tavs krodzinieks ir tagad svērts — ne plika graša nav vairs vērts! Te mums nav vairs ko darīt. Vāksimies tālāk. Es jau jūtu, ka kruķis man tūlīt būs krāgā!

Monparnass vēl mazliet pretojās; tiešām, šie četri vīri ar uzticību, kāda piemīt bandītiem, kas nekad cits citu nelaimē nepamet, bija ložņājuši cauru nakti ap Forsas cietumu, lai tas bija cik bīstami būdams, cerībā ieraudzīt.uz kāda mūra Tenardjē. Bet nakts, kas patiesi kļuva pārāk jauka — lietus tā gāza, ka visas ielas bija tukšas, — aukstums, kurš sāka viņus pārņemt, viņu izmirkušās drēbes, caurie apavi, nemierīgā kņada, kas bija sacēlusies cietumā, aizritējušās stundas, sastaptās patruļas, izgaisušās cerības, atkal uznākušās bailes — tas viss viņus mudināja atkāpties. Pat Monparnass, kas varbūt iznāca mazliet it kā Tenardjē znots, arī tas padevās. Vēl viens mirklis, un viņi būtu aizgājuši. Tenardjē uz mūra elsoja kā avarējušie no «Medūzas» plosta, redzēdami pie apvāršņa parādāmies un atkal pazūdam kuģi.

Viņš neiedrošinājās tos pasaukt: ja kliedziens tiktu izdzirdēts, tas varētu visu pazudināt; viņam radās doma — pēdējais cerības stars; izvilcis no kabatas Brižona virves galu, ko bija atsējis no Jaunās ēkas skursteņa, viņš pārsvieda to pār žogu.

Virve nokrita pie viņu kājām.

—   Cilpa, — sacīja Babets.

—   Mana šņorīte! — Brižons iesaucās.

—   Krodzinieks ir te, — Monparnass noteica.

Viņi pacēla acis. Tenardjē pabāza galvu mazliet pāri mūra malai.

—       Žigli! — mudināja Monparnass. — Vai tev ir otrs virves gals, Brižon?

—   Ir.

—        Sasien abus galus kopā, mēs viņam aizsviedīsim virvi, viņš to piestiprinās pie mūra, un ar to pietiks, lai nolaistos lejā.

Tenardjē sadūšojās pacelt balsi.

—   Esmu sasalis ragā.

—   Gan sasilsi.

—   Nevaru vairs pakustēt.

—   Tev tikai jālaižas lejā, mēs tevi saķersim.

—   Rokas pavisam stīvas.

—   Piesien tikai virvi pie mūra.

—   Es nevarēšu.

—       Vienam no mums jāuzkāpj augšā, — Monparnass sacīja.

—   Trešajā stāvā! — aizrādīja Brižons.

Vecs, apmests dūmvads, kas kalpojis krāsnij, kuru kādreiz kurināja būdā, stiepās gar muri un sniedzās uz augšu gandrīz līdz tai vietai, kur bija redzams Tenardjē. Šis dūmvads, toreiz stipri saplaisājis un izdrupis, vēlāk sagāzās, bet pēdas no tā redzamas vēl tagad. Tas bija pavisam tievs.

—   Pa to varētu uzrāpties, — Monparnass ieteicās.

—       Pa šo dūmvadu? — iesaucās Babets. — Vīrišķis nemūžam! Te vajadzētu kādu knauķi.

—   Vajadzētu kādu zeņķi, — noteica Brižons.

—   Kur lai dabū kādu knēveli? — Dižrīkle jautāja.

—   Pagaidiet! — sacīja Monparnass. — Man ir ideja.

Viņš klusu pavēra žoga vārtiņus, pārliecinājās, ka uz

ielas nav neviena gājēja, uzmanīgi izslīdēja ārā, aizvēra aiz sevis vārtiņus un devās skriešus uz Bastīlijas pusi.

Aizritēja septiņas astoņas minūtes, kas Tenardjē likās kā astoņi tūkstoši gadsimtu. Babets, Brižons un Dižrīkle netika izrunājuši ne vārda; vārtiņi beidzot atkal atvērās un parādījās Monparnass, aizelsies un vezdams līdzi Gavrošu. Tā kā stipri lija, iela joprojām bija pilnīgi tukša.

Mazais Gavrošs ienāca nožogojumā un mierīgi paraudzījās bandītu sejās. Ūdens viņam pilēja no matiem. Dižrīkle viņu uzrunāja šādiem vārdiem;

—   Saki, knauķi, vai tu esi vīrietis?

Gavrošs paraustīja plecus un atbildēja?

—       Tāds knēvelis kā es ir vīrišķis, bet tādi vīrišķi kā jūs ir knēveļi.

—   Cik tam zeņķim asa mēle! — iesaucās Babets.

—   Parīzes zēns nav jēriņš lēns, — Brižons piemetināja.

—   Kas tad jums vajadzīgs? — Gavrošs jautāja.

Monparnass atbildēja:

—   Uzrāpties pa šo skursteni.

—   Ar šo cilpu, — piezīmēja Babets.

—   Un piesiet to šņorīti, — turpināja Brižons.

—   Pašā mūra augšā, — Babets ieteicās.

—   Pie loga sijas, — papildināja Brižons.

—   Un pēc tam? — Gavrošs jautāja.

—  Tas ir viss! — noteica Dižrīkle.

Zēns apskatīja virvi, dūmvadu, mūri, logus un izgrūda ar lūpām to neaprakstāmo un nicīgo skaņu, kas nozīmē:

—   Tik vien!

—       Tur augšā ir kāds cilvēks, kas tev jāglābj, — atsāka Monparnass.

—  Vai tu ar mieru? — Brižons jautāja.

—       Muļķadesa! — atbildēja zēns, it kā šāds jautājums viņam būtu licies apvainojošs, un noāva tupeles.

Dižrīkle satvēra Gavrošu ar vienu roku, uzcēla viņu uz būdas jumta, kura ķirmju izēstie dēļi ieliecās zem zēna svara, un pasniedza viņam virvi, ko Brižons bija sasējis pa Monparnasa prombūtnes laiku. Zēns devās uz skursteni, kurā bija viegli iekļūt pa plato spraugu, kas bija pie paša jumta. Tai brīdī, kad viņš taisījās līst augšā, Tenardjē, kas redzēja tuvojamies glābiņu un dzīvību, noliecās pār mūra malu; pirmie rītausmas stari apgaismoja viņa nosvīdušo pieri, zilganos vaiga kaulus, aso plēsoņas degunu, galīgi izspūrušo, sirmo bārdu, un Gavrošs viņu pazina.

—       Skat, — viņš ieteicās, — tas jau mans tēvainis!… Nu, vienalga!

Un, saņēmis virvi zobos, viņš droši sāka rāpties uz augšu.

Viņš uzrāpās līdz drupu virsotnei, apsēdās jāteniski kā uz zirga uz vecā mūra un stipri piesēja virvi pie loga šķērša.

Mirkli vēlāk Tenardjē bija uz ielas.

Tiklīdz viņš bija pieskāries bruģim, tiklīdz jutās ārpus briesmām, viņš nebija vairs ne noguris, ne nosalis stīvs, nedz arī trīcēja aiz bailēm. Visas šausmas, no kurām viņš bija atbrīvojies, izklīda kā dūmi, viss viņa dīvainais un mežonīgais prāts pamodās un, juzdamies brīvs, bija gatavs iet uz priekšu. Lūk, kādi bija šā vīra pirmie vārdi:

—   Ko mēs tagad ēdīsim?

Nav vērts paskaidrot šā šausmīgi skaidrā vārda jēgu, kas reizē nozīmē: nokaut, noslepkavot un aplaupīt. Vārda ēst īstā nozīme ir aprit.

—       Ļekosim tik prom, — teica Brižons. — Nobeigsim pāris vārdos un tūlīt izklīdīsim. Te bija tāda smalka lietiņa Plimē ielā: iela tukša, māja nošķirta, dārzs ar vecu, satrunējušu žogu, un mājās tikai sievietes.

—   Jauki! Kādēļ gan ne? — jautāja Tenardjē.

—       Tava meita Eponīna bijusi apskatīt, — atbildēja Babets.

—       Un atnesusi sausiņu Manjonai, — piebilda Dižrīkle. — Tur nav, ko darīt.

—       Skuķis nav muļķis, — atteica Tenardjē. — Bet tomēr vajadzēs apskatīties.

—  Jā, jā, — sacīja Brižons, — vajadzēs apskatīties.

Taču neviens no vīriem, šķita, vairs neievēroja Gavrošu,

kas pa sarunas laiku sēdēja uz kāda žoga stabiņa; viņš nogaidīja kādu brīdi, domādams, ka tēvs varbūt pagriezīsies pret viņu, tad apāva tupeles un teica:

—       Vai tas ir viss? Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs, vīri? Nu jūs esat laukā no ķibeles. Es aizeju. Man jāiet modināt savus mazuļus.

Un viņš devās projām.

Pieci vīri iznāca cits pakaļ citam no aizžogojuma.

Kad Gavrošs bija nozudis, iegriezdamies Baleta ielā, Babets paveda Tenardjē sāņus:

—  Vai tu apskatīji to zeņķi? — viņš tam jautāja.

—   Kādu zeņķi?

—         Nu, to, kas bija uzrāpies uz mūra un uznesa tev . virvi.

—   Ne visai.

Redzi, es gan lāgā nezinu, bet man liekas, ka tas

bija tavs dēls.

—   Hm! — noteica Tenardjē. — Tu tā domā?

Un viņš devās prom.

## SEPTĪTĀ GRĀMATA ARGO

.

## 1 Izcelšanās

Pigritia[7] — tas ir šausmīgs vārds.

Tas radījis veselu pasauli — la pegre, lasiet: zagšanu, un veselu elli — la pegrenne, lasiet: badu,

Tātad slinkums ir māte.

Tai ir meita — zagšana un dēls — bads.

Kur mēs šobrīd atrodamies? Argo pasaulē.

Kas tad ir argo? Tas ir reizē nācija un izloksne; tā ir zagšana, kas slēpjas zem savām divi maskām — tautas un valodas.

Kad pirms trīsdesmit četriem gadiem šā smagā un drūmā notikuma stāstītājs kādā no saviem darbiem[8] , kas uzrakstīts ar tādu pašu nolūku kā šis, ieveda zagli, kurš runāja argo, tas radīja izbrīnu un lielu brēku: «Ko! Kā tā? Argo! Bet argo taču ir šausmīgs! Tā taču ir galeru, katorgu, cietumu valoda, valoda, ko runā visriebīgākā sabiedrības suga!» utt., utt., utt.

Mēs nekad neesam sapratuši šāda veida iebildumus.

Pēc tam kad divi vareni romānisti, no kuriem viens ir dziļš cilvēka dvēseles pazinējs, otrs — neiebaidāms tautas draugs, Balzaks un Ežēns Sī, bija likuši bandītiem runāt viņu dabiskajā valodā, tāpat kā to darījis 1828. gadā grāmatas «Uz nāvi notiesātā cilvēka pēdējā diena» autors, no jauna atskanēja tie paši protesta saucieni. Tika atkārtots: «Ko gan rakstnieki no mums grib ar šo neķītro izloksni? Argo ir riebīgs! No argo šermuļi skrien pa kauliem!»

Protams. Kas to noliedz?

Ja runa ir par kādas brūces, bezdibeņa vai sabiedrības zondēšanu, kopš kura laika tad kjuvusi pejama vēlēšanās nokāpt zemāk, nokļūt līdz pašām dzīlēm? Mēs aizvien esam uzskatījuši, ka dažkārt tas bijis drosmīgs pasākums un katrā ziņā dabiska un derīga rīcība, tās līdzjūtīgās uzmanības cienīga, kādu pelna uzņemtais un izpildītais pienākums. Neizzināt visu, neizpētīt visu, apstāties pusceļā — kādēļ? Apstāties — tas ir zondes, nevis zondētāja uzdevums.

Protams, doties meklējumos pa sabiedrības padibenēm, tur, kur beidzas cietā zeme un sākas dubļi, rakņāties pa šiem staignajiem slāņiem, dzīties pakaļ, ķert un izmest dzīvu un drebošu uz ielas bruģa šo nicināmo izloksni, no kuras, kad tā izvilkta dienas gaismā, tek dubļi, šo strutaino vārdnīcu, kuras ikviens vārds šķiet kā dūņās un tumsā dzīvojoša posmkājaina nezvēra riebīgs gredzens,— tas nav nedz pievilcīgs, nedz arī viegls uzdevums. Ir neizsakāmi drūmi aplūkot tādu kailu pretīgo argo ņudzoņu domu gaismā. Patiesi šķiet, ka tas ir kāds nezvērs, kas radīts, lai dzīvotu tumsībā, un tikko izrauts no savas kjoākas. Liekas, ka mēs redzam šausmīgu, dzīvu un izspūrušu ērkšķu krūmāju, kas dreb, kustas, lokās, prasās atpakaļ tumsā, draud un skatās uz mums. Šis vārds izskatās pēc zvēra naga, kāds cits — pēc izdzisušas, asiņainas acs, un kāds teikums šķiet kustamies kā krabja spīles. Tas viss pārpilns tā riebīgā dzīvīguma, kāds piemīt visam, kas rodas sairumā.

Tālāk — kopš kura laika šausmas sākušas izslēgt pētīšanu? Kopš kura laika slimība sākusi padzīt ārstu? Vai gan iespējams iedomāties dabas pētnieku, kas atteiktos pētīt odzi, sikspārni, skorpionu, skolopendru, tarantulu un atsviestu tos atpakaļ tumsā, izsaukdamies: «Vai, cik riebīgi!» Domātājs, kas novērstos no argo, būtu līdzīgs ķirurgam, kas novēršas no augoņa vai kārpas. Viņš būtu līdzīgs filologam, kas kavējas izpētīt kādu valodas parādību, līdzīgs filozofam, kurš kavējas iedziļināties kādā sabiedriskās dzīves parādībā. Jo argo — tas sakāms tiem, kas to vēl nezina, — ir reizē literāra parādība un sabiedriskās iekārtas rezultāts. Kas tad argo īstenībā ir? Argo ir nabadzības valoda.

Šai vietā mūs var pārtraukt, šo faktu var vispārināt, kas dažkārt mēdz mazināt tā nozīmi; mums var aizrādīt, ka visiem amatiem, visām profesijām — varētu gandrīz vai pievienot visas sabiedriskās hierarhijas pakāpes un visas domāšanas formas — ir savs argo. Tirgotājs, kas saka: krājumā esošais Monpeljē; augstākā labuma Marseļa; biržas mākleris, kas saka: reports, prēmija, tekošais konts; kāršu spēlmanis, kas saka: eju par visu banku, piķis trumpā-, Normandijas salu tiesu izpildītājs, kas saka: nomnieks, kura zemes gabalam uzlikts aizliegums, nevar pieprasīt ražu no šā zemes gabala tai laikā, kad pieteiktas mantošanas tiesības uz novēlētāja nekustamo īpašumu; vodevilists, kas saka: lugu izsvilpa; aktieris, kas saka: es izgāzos-, filozofs, kas saka: fenomena trejādībamednieks, kas saka: suns izcēla zakifrenologs, kas saka: draudzigums, ķildīgums, siepenumskājnieks, kas šauteni sauc par klarneti; jātnieks, kas zirgu sauc par bultu; paukošanas skolotājs, kas saka: terce, kvarta, izklupiens-, burtlicis, kas saka: starpināts salikums; visi — burtlicis, paukošanas skolotājs, jātnieks, kājnieks, frenologs, mednieks, filozofs, aktieris, vodevilists, tiesu izpildītājs, kāršu spēlmanis, biržas mākleris, tirgotājs — runā argo. Gleznotājs, kas saka: mans krāsu triepējs, notārs, kas saka: mans sienāzis, frizieris, kas saka: mans māceklis, kurpnieks, kas saka: mans zellis, runā argo. īstenībā, ja vien vēlas, visi dažādie veidi apzīmēt labo un kreiso pusi, piemēram, matroža bakborts un stirborts, teātra dekoratora pagalma puse un dārza puse, ķestera apustuļu puse un evaņģēlija puse, ir argo. Ir modes dāmiņu argo, tāpat kā bijis koķešu argo. Rambuijē pilij ir šis tas kopējs ar Brīnumu galmu. Ir hercogieņu argo — par to liecina šis teikums mīlestības vēstulītē, ko rakstījusi dižciltīga un skaista restaurācijas laikmeta dāma: «Jūs atradīsit šais tenkuļojumos milzenīgu pamatu, lai es atbrīvotos.» Arī diplomātu šifri mēdz būt argo: pāvesta kanceleja, rakstot nevis Roma, bet 26, nevis nosūtīšana, bet grkztntgzyal, nevis Modenas hercogs, bet abfxustgrnogrkzu tu XI, runā argo. Viduslaiku dziednieki, kas neteica burkāns, redīss un kālis, bet gan opoponach, perfroschinum, reptitatmus, dracatholicum angelorum, postmegorum, runāja argQ. Cukurfabrikants, kas saka pūdercukurs, smalkais cukurs, cukurgalva, rafināde, kandiscukurs, dedzinātais cukurs, melase, dzeltenais cukurs, gabalcukurs, graudu cukurs, kristālcukurs, — šis godājamais rūpnieks runā argo. Kāda pazīstama kritikas skola pirms divdesmit gadiem, apgalvodama, ka puse Šekspīra ir vārdu spēle un kalambūri, runāja argo. Dzejnieks un skulptors, kas pilnīgi" pamatoti būtu nosaukuši de Monmoransī kungu par «buržuā», ja las nekā nesajēgtu no dzejas un statujām, runātu argo. Klasiķis akadēmiķis, kas puķes sauc vārdā Flora, augļus — Pomona, jūru — Neptūns, mīlestību — uguns, skaistumu — burvīgums, zirgu — rikšotājs, balto vai trīskrāsaino kokardi — Bellonas roze, trīsstūraino cepuri — Marsa trīsstūris, — šāds klasiķis akadēmiķis runā argo. Algebrai, medicīnai, botānikai ir savs argo. Valoda, ko lieto uz kuģiem, šī brīnišķīgā jūrnieku valoda, tik pilnīga un tik gleznaina, ko runājuši Žans Bars, Dikēns, Sifrēns un Diperē, valoda, kas saplūst kopā ar vēju svilpšanu takelāžā, ar rupora rēcienu, ar abordāžas cirvju klaudzieniem, kuģa šūpām, ar vētru, vēju brāzmu, lielgabala dārdiem, — tas viss ir varonības pilns, spožs argo, kas salīdzinājumā ar tramīgo nabadzības argo ir tas pats, kas lauva salīdzinājumā ar šakāli.

Bez šaubām. Bet, lai saka ko sacīdami, vārda «argo» līdzīga izpratne ir tā nozīmes paplašināšana, kam nekādā ziņā visi nepievienosies. Runājot par sevi, mēs paturēsim šim vārdam tā veco, precīzo, ierobežoto un noteikto nozīmi un nošķirsim vienu argo no otra. īstais argo, tīrais argo, — ja vien šos abus vārdus var savienot, — sensenais argo, kas kādreiz bija vesela valstība, nav nekas cits — mēs to atkārtojam — kā neglīta, tramīga, sevī noslēgta, nodevīga, indīga, nežēlīga, divdomīga, neķītra, dziļi iesakņojusies, fatāla nabadzības valoda. Pie visu pazemojumu un visu nelaimju pēdējās robežas pastāv galīga nabadzība, kas sace|as un izšķiras doties cīņā pret labklājības un valdošo tiesību kopumu, — briesmīgā cīņā, kur, būdama brīžiem viltīga, brīžiem varmācīga, vienā un tai pašā laikā nevarīga un neganta, tā uzbrūk sabiedriskajai kārtībai, durstot to ar netikuma dzeloņiem vai zveļot tai ar nozieguma rungu. Šās cīņas vajadzībām nabadzība izgudrojusi kaujas valodu — argo.

Likt uzpeldēt un noturēt virs aizmirstības, virs dzelmes kaut arī tikai fragmentu no kādas valodas, ko kādreiz cilvēks runājis un kas tagad nolemta iznīcībai, tas ir, saglabāt vienu no tiem elementiem, labiem vai ļauniem, kuri veido vai arī sarežģī civilizāciju, nozīmē paplašināt dotumus sabiedrības novērošanai, nozīmē pakalpot pašai civilizācijai. Šādu pakalpojumu gribēdams vai negribēdams tai izdarījis Plauts, likdams diviem kartāgiešu kareivjiem sarunāties feniķiešu valodā; šādu pakalpojumu tai izdarījis Moljērs, likdams daudziem saviem personāžiem sarunāties levantiešu valodā un daždažādās izloksnēs. Te iebildumi atkal atdzīvojas: «Feniķiešu valoda — brīnišķīgi! Levantiešu valoda — laipni lūdzam! Pat izloksnes — lai notiek! Tās ir valodas, kas pieder kādām nācijām vai provincēm.. Bet argo? Kāda nozīme saglabāt argo? Kāda nozīme «likt uzpeldēt» argo?»

Uz to mēs atbildēsim tikai vienu. Patiešām, valoda, kuru runājusi kāda nācija vai province, ir cienīga, ka par to interesējas, bet vēl vairāk uzmanības un studēšanas cienīga ir valoda, ko runājusi nabadzība.

Tā ir valoda, ko Francijā, piemēram, runājusi vairāk nekā četrus gadsimtus ne vien kaut "kāda nabadzība, bet nabadzība vispār, jebkura cilvēces nabadzība.

Turklāt — un no tā mēs neatkāpsimies — studēt sabiedrības kroplumus un slimības un norādīt uz tām, lai tās izdziedētu, nekādā ziņā nav darbs, kurā būtu pieļaujama materiāla atlase. Paražu un ideju vēstures pētītāja misija nav vieglāka par notikumu pētītāja darbu. Viena vēsturnieka ziņā ir civilizācijas virspuse: dinastiju cīņas, troņmantnieku dzimšanas, karaļu laulības, kaujas, likumdošanas sapulces, ievērojami sabiedriski darbinieki, revolūcijas — viss, kas notiek dienas gaismā, ārpusē; otra vēsturnieka ziņā ir iekšpuse, dzīles, tauta, kas strādā, kas cieš un gaida, apspiestā sieviete, mirstošais bērns, mēfriie kari cilvēkam pret cilvēku, neredzamās mežonības, aizspriedumi, parastās netaisnības, brīdinošie likuma apakšzemes grūdieni, slepenās dvēseļu evolūcijas, neskaidrā masu viļņošanās, bada cietēji, baskāji, plikadīdas, bezpajumtnieki, bāreņi, nelaimnieki un bezgoži — visi spoki, kas maldās pa tumsu. Viņam jānokāpj ar žēlsirdības un bardzības pilnu sirdi, reizē kā brālim un soģim, līdz neaizsniedzamajiem kazemātiem, kur juku jukām rāpo tie, kas noasiņo, un tie, kas uzbrūk, tie, kas raud, un tie, kas nolād, tie, kas mirst badu, un tie, kas visu aprij, tie, kas pacieš ļaunu, un tie, kas to dara. Vai šiem siržu un dvēseļu vēsturniekiem ir mazāki uzdevumi nekā ārējo notikumu .vēsturniekiem? Vai drīkst domāt, ka Aligjēri būtu mazāk pateicis nekā Makiavelli? Vai civilizācijas pazeme, būdama tik dziļa un tik drūma, ir mazāk svarīga nekā tas virszemes daļa? Vai var labi pazīt visu kalnu, ja nepazīst tā alu?

Un vēl piebildīsim: no nedaudzajiem iepriekš sacītajiem vārdiem varētu secināt, ka starp abām vēsturnieku kategorijām pastāv krasa atšķirība, kādas pēc mūsu domām nav. Neviens neyar būt labs tautu ārējās, redzamās, acīs krītošās un atklātās dzīves vēsturnieks, ja viņš tai pašā laikā zināmā mērā nav arī to iekšējās un apslēptās dzīves vēsturnieks, un neviens nevar būt labs iekšējās dzīves vēsturnieks, ja viņš neprot ik reizes, kad tas nepieciešams, būt par ārējās dzīves vēsturnieku. Ieražu un ideju vēsture iespiežas.notikumu vēsturē, un savukārt otrādi. Sīs ir divas dažādu parādību kategorijas, kas viena otrai atbilst, kas vienmēr saistītas un bieži vien rada viena otru. Visiem vaibstiem, ko providence ievelk kādas nācijas sejā, ir savas tumšas, bet skaidras paralēles dziļumos, un visas kustības, kas noris dzīlē, rada pārvērtības virspusē. Tā kā īstā vēsture ir piejaukta visam, tad īstam vēsturniekam jaiejaucas visā.

Cilvēks nav aplis ar vienu centru; viņš ir elipse ar diviem fokusiem. Notikumi ir viens fokuss, idejas — otrs.

Argo nav nekas cits kā ģērbtuve, kur valoda, gribēdama izdarīt kādu sliktu darbu, pārģērbjas. Tur tā uzliek sev maskas .— vārdus — un ietērpjas skrandās — metaforās.

Tādējādi tā kļūst briesmīga.

To tad ir grūti pazīt. Vai tiešām tā ir franču valoda, lielā cilvēces valoda? Lūk, tā ir gatava iziet uz skatuves un izmest repliku noziegumam, noderīga visām lomām ļaunuma repertuārā. Tā vairs neiet, tā klibo; tā atspiežas uz Brīnumu galma kruķa — uz kruķa, kas spēj pārvērsties par rungu; tā sevi sauc par ubagu; to nogrimējuši visi šie rēgi — tās kostīmmeistari; te tā rāpo pa zemi, te izslienas stāvus — divējādie rāpuļa pārvietošanās veidi. No šā brīža tā sagatavojusies visām lomām: dokumentu viltotājs padarījis to šķielējošu, indētājs pārklājis ar vara apsūbējumu, uguns pielaidējs notriepis ar sodrejiem, un slepkava tai uzlicis savu sarkano krāsu.

Ja noklausās pie sabiedrības durvīm no godīgo ļaužu puses, tad var uztvert to cilvēku sarunu, kuri atrodas ārpusē. Var izšķirt jautājumus un atbildes. Var sadzirdēt, to nesaprotot, pretīgu purpināšanu, kas izklausas gandrīz pēc cilvēciskām skaņām, bet ir daudz tuvaka gaudošanai nekā valodai. Tas ir argo. Tā vārdi ir kropli, un tiem uzspiests fantastisks dzīvnieciskuma zīmogs. Šķiet, it kā mēs dzirdētu runājam hidras.

Tas ir miglā tinies neizprotamais. Tas čīkst un sačukstas, papildinot mijkrēsli ar noslēpumu. Tumsu vieš nelaime, vēl jo lielāku tumsu vieš noziegums; šie abi sakausējumi izveido argo. Tumsība visapkārt, tumsība rīcībā, tumsība balsīs. Šī krupim līdzīgā, riebīgā valoda šaudās uz vienu un otru pusi, lēkā, rāpo, siekalojas un ērmīgi knosās šai bezgalīgajā pelēkajā miglā, ko radījis lietus, nakts, bads, netikums, meli, netaisnība, kailums, elpas trūkums un ziema, — miglā, kas nožēlojamiem aizstāj skaidro dienas vidu.

Būsirn līdzcietīgi pret nosodītajiem. Ak dievs! Kas gan esam mēs paši! Kas esmu es — es, kas ar jums runāju? Kas esat jūs — jūs, kas mani uzklausāt? No kurienes mēs nākam? Un vai ir pilnīgi drošs, ka mēs neesam nekā nodarījuši pirms savas dzimšanas? Zemei nebūt netrūkst līdzības ar cietumu. Kas zina, vai cilvēks nav jau agrāk dievišķas tiesas sodīts noziedznieks?

Apskatiet dzīvi tuvāk! Tā ir tā iekārtota, ka tajā visnotaļ jūtams sods.

Vai jūs esat tas, kuru sauc par laimīgo? Nu, bet jūs esat skumjš katru dienu. Katrai dienai ir sava liela sāpe vai sava maza raizīte. Vakar jūs trīcējāt par kāda jums dārga cilvēka veselību, šodien jūs baiļojaties pats par savu; rīt tas būs nemiers naudas dēļ, parīt — apmelotāja ķengāšanās, aizparīt — kāda drauga nelaime; pēc tam — slikts laiks, tad — kāda saplēsta vai nozaudēta lieta, vēlāk — kāda izprieca, ko jums pārmetīs jūsu sirdsapziņa un mugurkauls; kādu citu reizi — valsts lietu stāvoklis. Nemaz nerunājot par sirdssāpēm. Un tā bez gala. Dažs mākonis izklīst, dažs tikai maina savu apveidu. No simt dienām labi ja viena būs pilna prieka un saules. Bet jūs taču piederat pie tiem nedaudzajiem, kuriem ir laime. Citiem cilvēkiem — pār tiem klājas nebeidzama nakts.

Apdomīgie prāti maz lieto šo izteicienu: laimīgie un nelaimīgie. Šai pasaulē, kas acīmredzot ir tikai citas pasaules priekšnams, laimīgo nav.

Pareizais cilvēku iedalījums ir tāds: gaismas apmirdzētie un tumsā mītošie.

Samazināt tumsā mītošo skaitu, palielināt gaismas apmirdzēto skaitu — tāds ir mērķis. Tādēļ jau mēs arī saucam: «Izglītību! Zināšanas!» Iemācīt lasīt — tas ir iedegt uguni; katra izburtota zilbe dzirkstī.

Turklāt tas, kas saka «gaisma», nemaz nesaka «prieks». Ciešanas ir ari gaismā: tās pārmērība sadedzina. Liesma ir spārnu ienaidniece. Degt, nepārtraucot lidojumu, — tas ir brīnums, kādu spēj tikai ģēnijs.

Kad jūs izzināsit un kad jūs mīlēsit, jūs cietīsit vēl vairāk. Diena dzimst asarās. Gaismas apmirdzētie raud — kaut vai par tiem, kas mīt tumsā.

## 2 saknes

Argo ir tumsā mītošo valoda.

Šī mīklainā izloksne, reizē apkaunojoša un dumpīga, satrauc domu tās vistumšākajās dzīlēs un ierosina sociālo filozofiju mokpilnām pārdomām. Tieši te arī saskatāms soda zīmogs. Tas apzīmogojis katru zilbi. Ikdienas valodas vārdi tajā šķiet kā saraukušies un sacietējuši ragā zem sarkani nokaitētās bendes dzelzs. Daži» šķiet vēl kūpam. Dažs labs teikums rada iespaidu, it kā tas būtu pēkšņi izģērbta zagļa plecs ar iededzinātu kauna zīmi. Doma gandrīz neļauj sevi izteikt ar šiem cietumnieku vārdiem. Metafora dažkārt ir tik bezkaunīga, ka var just — tā nākusi no kauna staba.

Taču ar visu to un visa tā dēļ šai dīvainajai izloksnei ir tiesība ieņemt savu nodalījumu tai lielajā objektīvajā krātuvē, kurā ir vieta gan apsūbējušam liardam, gan zelta medaļai un kuru sauc par literatūru. Argo — vai nu tam piekrīt, vai nepiekrīt — ir sava sintakse un sava dzeja. Tā ir valoda. Ja pēc dažu vārdu kropluma var pazīt, ka šo valodu zelējis Mandrēns, tad pēc dažu metonīmiju spožuma var just, ka tajā runājis Vijons.

Šī tik izsmalcinātā un tik slavenā dzejas rinda:

Mais ou sont Ies neiges dantan?1

ir argo dzejas rinda. Antan — ante annum — ir vārds no Tines argo un nozīmē pagājušais gads, bet plašāka nozīmē —kādreiz. Vēl pirms trīsdesmit pieciem gadiem, liela katordznieku etapa nosūtīšanas laikā 1827. gadā, kādā Bisetras karceri varēja izlasīt šādu izteicienu, ko ar naglu uz sienas bija ieskrāpējis kāds Tines karalis, kas bija notiesāts uzr galerām: Les dabs dantan trimaient siempre pour la pierre du coesre. Tas nozīmē: Agrāko laiku karaļi vienmēr devās uz kronēšanu. Sā karaļa izpratnē kronēšana nozīmēja katorgu.

Vārds dēcarade, kas nozīmē smagas karietes aizbraukšanu aulekšiem, tiek piedēvēts Vijonam, un viņš ir tā cienīgs. Sis vārds, kas šķiltin šķiļ dzirksteles, sasaista meistariskā skaņu atdarinājumā kādu brīnišķīgu Lafontēna vārsmu:

Six forts chevaux tiraient un coche.1

No tīri literārā viedokļa maz ir tādu pētījumu, kas būtu interesantāki un auglīgāki par argo pētījumiem. Tā ir vesela valoda valodā, slimīgs izauguma veids, neveselīgs potzars, kas izdzinis asnus, parazīts, kurš laidis saknes senajā gailu stumbrā un kura baigā lapotne apņem vienu šās valodas zaru. Tāds, varētu sacīt, ir pirmais iespaids, vispārējais iespaids par argo. Bet tiem, kas valodu pētī tā, kā tā jāpētī, proti, tā, kā ģeologs pētī zemi, argo parādās kā īsta sanesa. Atkarībā no tā, cik dziļi rokas šai sanēsā, zem senās franču tautas valodas argo valodā atrod provansiešu, spāņu, itāliešu, levantiešu — šo Vidusjūras ostu valodu, angļu un vācu, romāņu valodu tās trijos paveidos: romāņu-franču, romāņu-itāliešu, romāņu-romājiu, latīņu un beidzot basku un ķeltu valodu. Tā ir dziļa un dīvaina formācija. Tā ir apakšzemes celtne, kuru kopējiem spēkiem uzcēluši visi nožēlojamie. Ikviena nolādētā cilts ir noklājusi savu slāni, ik ciešana iemetusi savu akmeni, ik sirds devusi savu oli. Noziedzīgu, zemisku vai satracinātu dvēseļu pūlis, kas aiztraukušas cauri dzīvei un izgaisušas mūžībā, atrodams te gandrīz pilnīgi un itin kā vēl saskatāms zem kāda ērmīga vārda formas.

Vai vēlaties spāņu vārdus? Senais gotu argo mudž no tiem. Lūk, boffette — pļauka, kas cēlies no vārda bofetonvantane — logs (vēlāk vanterneJ, kas cēlies no vantanagat — kaķis, kas cēlies no gatoacite — eļļa, kas cēlies no aceyte. Vai vēlaties no itāliešu valodas? Lūk, spade — zobens, kas cēlies no vārda spadacarvel — kuģis, kas cēlies no caravella. Vai vēlaties no angļu valodas? Lūk, bichot — bīskaps, kas cēlies no vārda bishop; raille — spiegs, kas cēlies no rascal, rascalion — nelietis; pilche — futrālis, kas cēlies no pilcher — maksts. Vai vēlaties no vācu valodas? Lūk, caleur — sulainis, no Kelltier; hers — saimnieks, no Herzog (hercogs). Vai vēlaties no latīņu valodas? Lūk, frangir — lauzt, no fratigere; affurer —> zagt, no fur; cadēne — ķēde, no catena. Ir viens vārds, kas parādījās visās Eiropas valodās kaut kādas mīklainas varas un autoritātes ietekmē, tas ir vārds magnus; Skotija no tā darinājusi savu mac, kas nozīmē klana vecāko: Makfarlans, Makkalimors — lielais Farlans, lielais Kalimors1 ; argo no tā darinājis meck un vēlāk meg — dievs. Vēlaties no basku valodas? Lūk, gahisto — velns, kas cēlies no gaiztoa — ļauns; sorgabon — labu nakti, kas cēlies no gabon — labvakar. Vēlaties no ķeltu valodas? Lūk, blavin — mutauts, kas cēlies no blavet — šļakstošs ūdens; menesse — sieviete (sliktā nozīmē), kas cēlies no meinec — pilns ar akmeņiem; barant — strauts, no baratiion — strūklaka; goffeur — atslēdznieks, no goff — kalējs; guedouze — nāve, kas cēlies no guenn-du — balti melns. Vai vēlaties, beidzot, kaut ko no vēstures? Argo sauc ekiju — maltiete, par piemiņu monētai, kas bija apgrozībā uz Maltas galerām.

Bez filoloģiskajiem pamatiem, uz kuriem nupat norādījām, argo ir arī citas saknes, vēl dabiskākas, un tās izriet, tā sakot, no paša cilvēka prāta.

Pirmkārt, vārdu tiešā radīšana. Tur meklējams valodu tapšanas noslēpums. Prasme zīmēt ar vārdiem, kuros nezin kā un kādēļ ietverti tēli. Tas ir visvienkāršākais pamats ikvienā cilvēku valodā — tas, ko varētu nosaukt par tās granītu. Argo mudž no šāda veida vārdiem — tiešiem vārdiem, kuri radīti no dažāda materiāla un par kuriem nav zināms, kur un kas tos radījis, bez etimoloģijas, bez analoģijas, bez atvasinājumiem, — savrupiem, barbariskiem, dažkārt riebīgiem vārdiem, kuriem piemīt dīvains izteiksmes spēks un kuri ir dzīvi. Bende — le taule; mežs — le sābri; bailes, bēgšana — taf; sulainis — le larbin; ģenerālis, prefekts, ministrs — pharos; velns — le rabouin. Nav nekā dīvaināka par šiem vārdiem, kas gan aizsedz, gan atsedz. Daži, piemēram, le rabouin, ir reizē grotesld un baigi un atstāj uz mums ciklopa grimases iespaidu.

Otrkārt — metafora. Valodai, kura grib visu pateikt un visu apslēpt, ir raksturīga figurālo izteicienu bagātība. Metafora ir mīkla, aiz kuras paslēpjas zaglis, kas perina noziegumu, cietumnieks, kas gudro par bēgšanu. Nav tādas idiomas, kas būtu metaforiskāka par argo. Atskrūvēt kokosriekstu nozīmē apgriezt sprandu; žļadzināt — ēst; laulaties tikt tiesātām; žurka — maizes zaglis; hele bardo <— līst lietus — veca, trāpīga metafora, kas zināmā veidā nes līdz savu izcelšanās laiku, pielīdzinādama garās, slīpās lietus svītras landsknehtu biezajam noliekto pīķu mežam un vienā pašā vārdā ietverdama tautisku metonīmiju: list ar helebardēm. Dažreiz atkarībā no tā, kā argo virzās no savas pirmās attīstības stadijas uz otro, vārdi no mežonīgā un primitīvā stāvokļa iegūst metaforisku nozīmi. Velns pārstāj būt le rabouin un kļūst bekeris — tas, kas šauj krāsnī. Tas ir atjautīgāk, bet seklāk; kaut kas līdzīgs Rasinam pēc Korneija, Eiripīdam pēc Eshila. Daži argo izteicieni, kas attiecas uz abiem attīstības laikmetiem un kam vienā un tai pašā laikā piemīt barbariskais un metaforiskais raksturs, atgādina fantasmagorijas: Les sorgueurs vont sollicer des gails ā la lune — klaidoņi gatavojas naktī nozagt zirgus. Tas viss paslīd gar apziņu kā spoku bars. Mēs nesaprotam, ko redzam.

Treškārt — tā veiklība. Argo parazitē valodā. Tas izlieto valodu, kā vien tam iešaujas prātā, smeļ no valodas ulabu laimi un bieži aprobežojas, ja rodas nepieciešamība, ar vispārēju un rupju izkropļojumu. Dažreiz ar šādi sakropļotiem parastiem vārdiem, pievienojot klāt tīrā argo vārdus, tas izveido gleznainus izteicienus, kuros jūtams abu minēto elementu — tiešās vārdu darināšanas un metaforas — piejaukums: Le cab jaspine, je marronne que la roulotte de Pantin trime dans le sābri — suns rej, man šķiet, ka diližanss no Parīzes brauc pa mežu. Le dab est sinve, la dabuge est merloussiēre, la fee est bative — saimnieks ir muļķis, saimniece ir viltīga, meita ir skaista. Visbiežāk, lai maldinātu klausītājus, argo pieliek, kā pagadās, visiem vārdiem kaut kādu neķītru asti, galotni -ailt -org, -jerg vai -iš. Piemērs: «Vai jumsjerg šisait cepetorg garšiš?» — Vai jums šis cepetis garšo? Ar šādu teikumu Kartušs uzrunājis vārtsargu, lai uzzinātu, vai par bēgšanu piedāvātā summa to apmierina, Galotni -mar sāka pievienot samērā nesen.

Argo, būdams sairuma izloksne, ātri sairst. Tā kā tas vienmēr lūko paslēpties, tad, tiklīdz jūt, ka to saprot, tas pārveidojas. Pretēji kurai katrai citai veģetācijai ikviens gaismas stars te nonāvē to, kam pieskaras. Tā arī iet uz priekšu argo, nemitīgi irdams un no jauna veidodamies; tas ir apslēpts un spējš darbs, kas nekad neapstājas. Desmit gados tas noiet garāku ceļa gabalu nekā valoda desmit gadsimtos. Tādējādi le lartoti  kļūst par le lartifle gail  kļūst par le gayela fertanche3 — la fertille-, le momignard — le momacqueIes siquesA — Ies frusquesla chique  — legrugeoir; le colabre  — le colas. Velns sākumā ir gahisto, pēc tam rabouin, pēc tam bekeris; mācītājs ir kasīklis, pēc tam mežakuilis; duncis ir divdesmit divi, pēc tam spalva, pēc tam kniepe; policisti ir biguļi, pēc tam ērzeļi, pēc tam sarkanmataini, pēc tam cilpu pārdevēji, pēc tam putnu suņi, pēc tam kruķi; bende ir onkulis, pēc tam Sarlo, pēc tam biškis, pēc tam boze, Septiņpadsmitajā gadsimtā vārda kauties nozīmi izteica vārdkopa pacienāt vienam otru ar tabaku, deviņpadsmitajā gadsimtā — vārdkopa sadzīt tabaku nāsīs. Divdesmit dažādu vārdkopu nomainījies starp šiem abiem galapunktiem. Lasnēram būtu licies, ka Kartušs runā senebreju valodā. Visi šās valodas vārdi nemitīgi bēguļo — tāpat kā cilvēki, kas tos izrunā.

Taču laiku pa laikam — un tieši šās kustības dēļ — vecais argo parādās atkal un kļūst jauns. Tam ir savi centri, kur tas noturas. Tamplas cietums saglabāja septiņpadsmitā gadsimta argo; Bisetra, kamēr tā bija cietums, glabāja Tines karalistes argo. Tur varēja dzirdēt veco tiniešu galotni — anš, Vai tu dzeranš? (Vai tu dzer?) Viņš ticanš (viņš tic). Bet mūžīgā kustība tomēr paliek šā argo likums.

Ja filozofam izdodas uz mirkli aizturēt šo nemitīgi gaistošo valodu, lai to izpētītu, viņu pārņem sāpīgas, bet derīgas pārdomas. Neviena cita pētīšana nav efektīvāka un auglīgāka pamācību ziņā. Nav nevienas metaforas, nevienas argo saknes, kas neietvertu sevī kādu pamācību. So ļaužu vidū sist nozīmē tēlot-, mēdz sist kādu slimību: viltība ir viņu spēks.

Cilvēka jēgums viņiem nav nošķirams no tumsas jēguma. Nakts ir tumsene — la sorgue, cilvēks ir tumsinieks — orgue. Cilvēks ir atvasinājums no nakts.

Viņi raduši uzlūkot sabiedrību par vidi, kas viņus nonāvē, par fatālu spēku, un par savu brīvību viņi runā tā, it kā runātu par savu veselību. Apcietināts cilvēks ir slimnieks, notiesāts cilvēks — mironis.

Visšausmīgākais ieslodzītajam starp četrām akmens sienām, kurās viņš apbedīts, ir kaut kāda ledaina tīrība; cietumu viņš sauc par tīro. Sai drūmajā vietā dzīve ārpusē viņam vienmēr rādās rožainākajā gaismā. Ieslodzītajam ir važas ap kājām; varbūt jūs domājat, ka viņš uzskata, ka ar kājām staigā? Nē, viņš domā, ka ar kājām dejo, tāpēc arī, kad viņam izdodas pārzāģēt šās važas, viņa pirmā doma ir, ka tagad viņš var dejot, un viņš nosauc zāģi par ģīgām. Cilvēka vārds ir centrs — dziļš salīdzinājums. Bandītam ir divas galvas: viena, kas apsver visus viņa pasākumus un vada viņu visu mūžu, otra — kas viņam uz pleciem nāves soda dienā; to galvu, kas viņam dod padomus noziegumos, viņš sauc par sorbonnu, bet to galvu, ar kuru viņš izpērk savus grēkus, — par kluci. Kad cilvēkam mugurā ir vairs tikai skrandas un sirdī netikumi, kad viņš nonācis līdz tai divkārtējai pagrimšanai — materiālajai un morālajai, ko izsaka šais abās nozīmēs vārds gueux — nabags, tad viņš ir sagatavojies izdarīt noziegumu; viņš ir kā asi uztrīts nazis, viņam ir divi asmeņi — viņa nabadzība un viņa niknums, tāpēc tad argo nesaka gueux, tas saka reguise —uzasinātais. Kas ir katorga? Tā ir mūžīgās pazudināšanas uguns, elle. Katordznieks saucas — žagaru klēpis. Un, beidzot, kā tad ļaundari sauc cietumu? Akadēmija. Vesela labošanas sistēma var tikt atvasināta no šā vārda.

Arī zaglim ir sava lielgabalu gaļa — apzogamie: jūs, es, kurš katrs garāmgājējs —pantre. (Pan — visi cilvēki.)

Vai gribat zināt, kur radusies lielākā daļa katorgas dziesmu, tie piedziedājumi, kas speciālajās vārdnīcas nosaukti par lirlonfa? Nu, tad uzklausieties!

Parīzes šatlē kādreiz bija garš pagrabs. Šis pagrabs atradās astoņas pēdas zemāk par Sēnas līmeni. Tajā nebija ne logu, ne vēdlodziņu, vienīgā sprauga bija durvis; ļaudis tajā varēja iekļūt, gaiss — ne. šā pagraba griesti bija akmens velve, bet grīda — desmit collu bieza dubļu kārta. Šis pagrabs bija kādreiz izbruģēts, bet, tā kā tajā sūcas iekša ūdens, akmens plāksnes bija izdrupušas un saplaisajušas. Astoņu pēdu augstumā no grīdas šo pazemi no viena gala līdz otram šķērsoja gara, masīva sija; no šās sijas ik pēc zināma atstatuma nokarājās trīs pēdu garas ķēdes, un pie šo ķēžu galiem bija piestiprināti kakla dzelži. Šai pagrabā sēdināja cilvēkus, kas bija notiesāti uz galerām; tur viņus turēja līdz tai dienai, kad nosūtīja uz Tulonu. Viņus padzina zem šās sijas, kur ikvienu gaidīja tumsā spīdošās važas. Šās ķēdes kā uz leju nokārušās rokas un kakla dzelži kā atvērtas delnas sagrāba nelaimīgos aiz kakla. Viņus iekala un atstāja te. Ķēde bija pārāk īsa, tāpēc viņi nevarēja apgulties. Viņi stāvēja nekustīgi šai pagrabā, šai tumsā, zem šās sijas, gandrīz kā pakārti, viņiem bija neiedomājami grūti aizsniegt maizi vai ūdens krūzi, virs galvas rēgojās zema velve, kājas līdz puslieliem grima dubļos; izkārnījumi tecēja viņiem gar kājām, viņus māca nogurums, ceļi ļodzījās, viņi ieķērās ar rokām ķēdē, lai atpūstos, nevarēdami gulēt citādi kā stāvot, un ik brīdi viņi pamodās no kakla dzelžu žņaugšanas; daži no viņiem vairs nemaz nepamodās. Ja viņi gribēja ēst, viņiem dubļos iemestais maizes gabals bija jāceļ uz augšu ar vienas kājas pēdu pa otras stilbu, līdz maizi varēja aizsniegt ar roku. Cik ilgi viņi palika šai stāvoklī? Mēnesi, divus mēnešus, dažreiz pusgadu; viens te bija noturēts gadu. Šī bija galeru uzgaidāmā istaba. Te mēdza iesēdināt par karalim nozagtu zaķi. Ko viņi darīja šais kapenēs, šai ellē? To, ko var darīt kapenēs, — viņi lēnām mira, un to, ko var darīt ellē, — viņi dziedāja. Jo tur, kur vairs nav cerību, vēl paliek dziesma. Maltas ūdeņos, tuvojoties galerai, vispirms bija dzirdama dziesma un pēc tam airu klaudzieni. Nabaga malumednieks Sirvensāns, kas bija izcieties šai Šatlē pagraba cietumā, sacīja: Vienīgi rīmes mani uzturēja. Dzird runājam par dzejas nevajadzīgumu. Kam gan esot vajadzīgas atskaņas? Bet tieši šai pagrabā dzimušas gandrīz visas argo dziesmas. Tieši no Lielā Šatlē cietuma Parīzē nācis Mongomerī galeras melanholiskais refrēns: Timalumizen, timulamizon.

Lielākā daļa šo dziesmu ir drūmas, dažas — jautras, viena — maiga:S it ēkai l ir teātris, Kur mīt bultmetisK

Lai jūs darītu ko darīdami, jūs neiznīcināsit cilvēka sirds mūžīgo pārpalikumu — mīlestību.

Sai tumšo darījumu pasaulē savstarpēji tiek glabāts noslēpums. Noslēpums ir visu kopējs īpašums. Noslēpums šiem nožēlojamiem ir saite, kas kalpo par pamatu viņu savienībai. Izpaust noslēpumu — tas nozīmē izraut ikvienam šās mežonīgās apvienības loceklim gabalu no viņa paša. Denuncēt — enerģiskajā argo valodā to apzīmē ar vārdiem apēst gabalu. Itin kā denuncētājs noplēstu no vi siem pa gabaliņam miesas un barotos ar šo gāju.

Ko nozīmē dabūt pļauku? Parastā metafora atbild: redzēt aizdegtas trīsdesmit sešas sveces. Te argo iejaucas un piebilst: svece ir kamufla. Tādējādi sarunvaloda radījusi pļaukai sinonīmu kamuflets. Tā ar sava veida iespiešanos no apakšas uz augšu, lietojot .metaforu, šo neaprēķināmo trajektoriju, argo uzkāpj no alas līdz akadēmijai. Pulaijē sacīja: Es aizdedzinu savu kamuflu, bet Voltērs rakstīja: Langlevjels Labomels ir pelnījis simt kamufletu.

Izrakumi argo jomā sniedz atklājumus ik uz soļa. Sās dīvainās izloksnes studēšana un iedziļināšanās tajā noved pie kārtīgo ļaužu sabiedrības un nolādēto sabiedrības noslēpumainā krustošanās punkta.

Argo ir valoda un vārds, kas kļuvis par katordznieku.

Ka cilvēka domāšanas princips varētu tikt nobīdīts tik zemu, ka to tur varētu ievilkt un sasaistīt likteņa tumšā tirānija, ka to varētu kaut kas valdzināt šais dzīlēs — tas mūs pārsteidz.

Ai, nožēlojamo nabaga doma!

Ak vai! Vai neviens nenāks palīgā cilvēka dveselei šai tumsā? Vai tās liktenis ir mūžīgi gaidīt atbrīvotāju garu, pegazu un hipogrifu milzīgo jātnieku, šo rītausmas krasa tērpto cīnītāju, kas uz spārniem nolaižas no zilgmes, šo līksmo nākotnes bruņinieku? Vai vienmēr velti tā sauks palīgā ideāla gaismas šķēpu? Vai tā ir nosodīta ar šausmām saklausīt, kā necaurredzamajā bezdibenī tai tuvojas Ļaunums, un aizvien tuvāk un tuvāk saskatīt zem riebīgā ūdens šo drakona galvu, zvēra rīkli, no kuras verd laukā putas, un ta ķetnu, tā piepūsto un noplokošo gredzenu čūskai līdzīgo izlocīšanos? Vai tiešām tai jāpaliek tur bez gaismas stara, bez cerībām, atstātai šā briesmoņa varā, kurš, to neskaidri sajuzdams, tuvojas, jāstāv tur drebot, izspūrušiem matiem, lauzot rokas, uz mūžiem pie nakts klints piekaltai ka skumjai Andromedai, baltai un kailai šai tumsībā?

## 3 Raudošais argo un smejošais argo

Kā redzam, visam argo kopumā — gan argo pirms četrsimt gadiem, gan mūsdienu argo — strāvo cauri drūmā simboliskā dvesma, kas piešķir visiem vārdiem brīžam sāpīgu, brīžam draudīgu noskaņu. Tajā manāmas senās negantās skumjas, kādas izjutuši Brīnumu galma ubagi, kas lietoja savas īpašas spēļu kārtis, no kurām dažas vēl uzglabājušās. Krusta astoņnieks, piemēram, bija attēlots kā liels koks ar astoņām milzīgām āboliņa lapām — fantastisks meža simbolizēšanas veids. Šā koka pakājē bija redzams degošs ugunskurs, uz kura trīs zaķi cepina iesmā uzdurtu mednieku, bet aiz tā virs otra ugunskura redzams kūpošs katliņš, no kura spraucas laukā suņa galva. Nav nekā bēdīgāka par šo atmaksu glezniecībā — uz spēļu kārtīm — laikā, kad ugunskuros cepināja kontra-bandistus un verdošos katlos vārīja naudas viltotājus. Da-žādajām formām, kādās izpaudās doma argo valstībā, pat dziesmai, pat zobgalībai, pat draudiem — visam piemita šis nevarības un apspiestības raksturs. Visas dziesmas, kuru dažas melodijas ir savāktas, bija lēnprātīgas un žēlabainas līdz asarām. Zaglis tiek saukts par nabaga zagli, un viņš allaž ir zaķis, kas slēpjas, pele, kas glābjas, putns, kas aizbēg. Argo gandrīz nemaz nesūdzas, tas aprobežojas ar nopūtām; viens no tā vaidiem ir nonācis līdz mums: Je nentrave que le dail comment meck, le daron des orgues, peut atiger ses momes et ses momignards et Ies locher criblant sans etre atigē lui-mēme.

Nožēlojamais ikreiz, kad viņam ir laiks padomāt, jūtas mazs likuma priekšā un niecīgs sabiedrības priekšā, viņš lien uz vēdera, viņš lūdzas, viņš sauc pēc līdzcietības, var just, ka viņš atzīstas savā vainā.

Ap pagājušā gadsimta vidu notika pārmaiņa. Cietuma dziesmas, zagļu ritorneles ieguva, tā sakot, nekaunīgu un bezbēdīgu manieri. Žēlabainais malirē tika aizstāts ar lariflā. Astoņpadsmitajā gadsimtā gandrīz visās galeru, trimdinieku un katordznieku dziesmās vērojama velnišķa un mīklaina jautrība. Tajās var saklausīt spalgu un draisku piedziedājumu, kas šķiet apgaismots ar fosforisku spīdumu un ko iemetusi mežā malduguntiņa, kura pūš stabuli:

Mirlababi, sirlababo, Mirliton riboti ribet, Sirlababi, mirlababo, Mirliton riboti ribo.

Tā dziedāja, nogalinot kādu cilvēku pagrabā vai meža biezoknī.

Tas ir nopietns simptoms. Astoņpadsmitajā gadsimtā šo drūmo ļaužu slāņu vecvecās skumjas pagaist. Viņi sāk smieties. Viņi izsmej ir lielo dievu, ir lielo karali. Luija XV laikā Francijas karali viņi sauc par «marķīzu Ķiparu». Viņi ir gandrīz jautri. Vārga gaisma izstaro no šiem nožēlojamiem, it kā sirdsapziņa viņus vairs nenomāktu. Sīņi nožēlojamām tumsas ciltīm nepiemīt vairs tikai viņu izmisīgā izdarību drosme, tām piemīt arī bezrūpīga gara drosme. Tā ir zīme, ka viņiem zūd savas noziedzības apziņa un ka viņi jūt pat starp domātājiem un sapņotājiem kādu viņiem pašiem nezināmu atbalstu. Tā ir zīme, ka zagšana un laupīšana sāk iespiesties pat doktrīnās un sofismos, tādējādi zaudējot mazliet savu nejaucību un bagātīgi ar to apveltījot sofismus un doktrīnas. Un, beidzot, tā ir zīme — ja vien neradīsies kāds traucējums — to brīnišķīgam un drīzam uzplaukumam.

Apstāsimies uz mirkli. Ko mēs te apsūdzam? Vai astoņpadsmito gadsimtu? Vai tā filozofiju? Protams, nē. Astoņpadsmitā gadsimta darbs ir svētīgs un labs. Enciklopēdisti ar Didro priekšgalā, fiziokrāti ar Tirgo priekšgalā, filozofi ar Voltēru priekšgalā, utopisti ar Ruso priekšgalā — tie ir četri svēti leģioni. Milzīgais cilvēces izrāviens uz gaismas pusi ir viņu nopelns. Tie ir četri cilvēku dzimuma priekšpulki, kas virzās pretī četriem progresa pamatpunktiem: Didro — uz skaisto, Tirgo — uz derīgo, Voltērs — uz patieso, Ruso — uz taisnīgo. Bet filozofiem līdzās un zemāk par tiem darbojās sofisti — indīga smalce, kas jaucās kopā ar veselīgajiem stādiem, suņuburkšķi pirmatnējā mežā. Kamēr bende uz tiesu pils galvenajām kāpnēm dedzināja lielās gadsimta atbrīvotājas grāmatas, rakstnieki, kas šodien jau aizmirsti, ar karaļa atļauju izdeva kaut kādus dīvaini demoralizējošus rakstus, kurus kāri lasīja nožēlojamie. Daži no šiem izdevumiem, kurus — dīvains sīkums — aizsargāja kāds princis, atrodas Slepenajā bibliotēkā. Šie svarīgie, bet nezināmie fakti bija palikuši virspusē nepamanīti. Dažkārt tieši šī pati tumsa, kas apņem faktu, liecina, ka tas ir bīstams. Tas ir tumšs tāpēc, ka noris pazemē. No visiem rakstniekiem visneveselīgāko galeriju laikam toreiz izraka masās Retifs de la Bretons.

Sis darbs, kas raksturīgs visai Eiropai, nodarīja Vācijā lielāku postu nekā jebkur citur. Vācijā zināmā laika posma, ko Šillers ietvēris slavenajā drāmā «Laupītāji», zagšana un laupīšana, uzmezdamās par tiesīgām protestēt pret īpašumu un darbu, piesavinoties dažas elementāras, šķietami pareizas, bet aplamas, šķietami taisnīgas, bet īstenībā absurdas idejas, ietērpās šais idejās un itin kā nozuda, pieņēma abstraktu nosaukumu un izvērtās šķietami par teoriju; un tādējādi tās izplatījās starp strādīgajām masām, starp cietējiem un godīgajiem cilvēkiem, pat bez neapdomīgo ķīmiķu ziņas, kuri bija pagatavojuši šo mikstūru, pat bez masu ziņas, kuras to pieņēma. Vienmēr, kad jiotiek līdzīgs fakts, tas ir nopietns. Ciešanas rada dusmas; un, kamēr laimīgās šķiras padara sevi aklu vai iemidzina sevi, — abos gadījumos acis ir aizvērtas, — nelaimīgo šķiru naids aizdedzina savu lāpu pie kāda sarūgtināta vai ļauna prāta, kas perinās kaktā, un sāk pārbaudīt sabiedrību. Naida radītā pārbaude ir briesmīga!

No šejienes, ja tāda ir kļūmīgo laiku griba, izriet tie šausmīgie satricinājumi, kas kādreiz nosaukti par žakērijām, kurām līdzās tīri politiskie nemieri ir bērnu spēle un kuras vairs nav apspiestā cīņa ar apspiedēju, bet spaidīgo apstākļu dumpis pret labklājību. Un tad viss sāk brukt.

Zakērijas ir apakšzemes grūdieni tautas dzīlēs.

Tieši šādām briesmām, kās varbūt bija neizbēgamas Eiropā ap astoņpadsmitā gadsimta beigām, darīja galu franču revolūcija, šis milzīgais godīguma akts.

Franču revolūcija, kas nav nekas cits kā ar šķēpu bruņojies ideāls, izslējās visā augumā un ar vienu pašu strauju kustību aizvēra vārtus ļaunajam un atvēra vārtus labajam.

Tā atbrīvoja domu, pasludināja patiesību, izkliedēja miasmus, atveseļoja gadsimtu, kronēja tautu.

Par to var sacīt, ka tā radījusi cilvēku otrreiz, iedodama viņam otru dvēseli — tiesības.

Deviņpadsmitais gadsimts mantojis un izlietojis tās darbu, un šodien sociālā katastrofa, uz kuru nupat aizrādīts, ir vienkārši neiespējama. Akls, kas to sludina! Muļķis, kas no tās baidās! Revolūcija ir pote pret žakēriju.

Revolūcija pārveidoja sociālos apstākļus. Feodālisma un monarhijas slimību dīgļu nav vairs mūsu asinīs. Nav vairs viduslaiku mūsu konstitūcijā. Mēs vairs nedzīvojam tais laikos, kad šausmīga iekšēja rūgšana lauzās uz āru, kad zem kājām varēja dzirdēt dobja trokšņa neskaidro dunoņu, kad civilizācijas virspusē parādījās kaut kādi kurmju rakumu radīti pacēlumi, kad zeme saplaisāja, kad atdarījās alu velves un pēkšņi izlīda no zemes ērmīgas galvas.

Revolucionārās jūtas ir morālas jūtas. Attīstījusies tiesību apziņa attīsta pienākuma apziņu. Vispārējs likums ir brīvība, kas beidzas tur, kur sākas otra cilvēka brīvība,— pēc apbrīnojamās Robespjēra definīcijas. Sākot ar 89. gadu, visa tauta izaug par cildenu personību; nav neviena nabaga, kas, ieguvis tiesības, nelolotu sevī cerības stariņu; badā mirstošais jūt sevī Francijas godīgumu; pilsoņa cieņa ir viņa iekšējais ierocis; kas ir brīvs, tas ir apzinīgs, kas balso, tas valda. No tā izriet neuzpērkamība, no tā izriet neveselīgo iekāru neveiksme, no tā izriet varonīgi nodurtās acis kārdinājumu priekšā. Revolucionārā atveseļošanās ir tāda, ka atbrīvošanās dienā — 14. jūlijā vai 10. augustā — tautā vairs nav salašņu. Pirmais apgaismoto un morāli izaugušo tautas masu sauciens ir «Nāvi zagļiem!». Progress ir goda vīrs; ideāls un absolūtais negrābstās pa kabatām. Kas pavadīja 1848. gadā furgonus ar Tilēriju bagātībām? Sentantuāna priekšpilsētas lupatlaši. Skrandas stāvēja dārgumu sardzē. Tikumība piešķīra mirdzumu šiem skrandaiņiem. Sais ratos, šais tik tikko aizvērtajās un dažās pat pusatvērtajās kastēs simt mirdzošu šķirstiņu vidū atradās senais Francijas kronis, viss vienos dimantos, starp kuriem izcēlās lieliskais Reģents, kas maksāja trīsdesmit miljonu. Un viņi, baskāji, apsargāja šo kroni.

Tātad nav vairs žakērijas. Man žēl veiklo cilvēku. Līdz ar to izgaisušas senās bailes, kuras pēdējo reizi iedarbojušās un kuras nekad vairs nevarēs izlietot politikā. Sarkanā rēga galvenā atspere ir salauzta. Tagad to visi zina. Biedēklis vairs nebiedē. Putni izturas pavisam brīvi pret putnu biedēkli, kaijas uzmetas tam virsū, buržuā par to smejas.

## 4 Divi pienākumi: būt nomodā un cerēt

Ja tā, vai tad visas sociālās briesmas ir zudušas? Nē, protams. Žakērijas vairs nav. Sabiedrība šai ziņā var būt mierīga, asinis tai vairs nesakāps galvā, bet lai tā padomā, kā tai jāelpo. Trieka vairs nebiedē, bet ir vēl dilonis. Sociālo diloni sauc par nabadzību.

Lēna dilšana ir tikpat nāvīga kā zibens spēriens.

Nenogurstoši atkārtosim, ka pirmām kārtām jādomā par grūtdieņiem un cietējiem, viņi jāatbalsta, viņiem jādod svaigs gaiss, viņi jāapgaismo, viņi jāmīl, jāpaver plaši viņu apvārsnis, jāsagādā viņiem visāda veida audzināšana, jārāda viņiem darba mīlestības, bet nekad dīkdienības priekšzīme, jāatvieglo viņu personiskās nastas smagums, padziļinot kopējā mērķa apziņu, jāierobežo nabadzība, neierobežojot bagātību, jārada plašs lauks sabiedriskai un tautas darbībai, jābūt kā Briarejam ar simt rokām, lai tās pasniegtu uz visām pusēm apspiestajiem un vājajiem, kopējiem spēkiem jāizpilda lielais pienākums, atverot darbnīcas visām nozarēm, skolas visām spējām un laboratorijas visiem prātiem, jāpalielina alga, jāatvieglo grūtības, jālīdzsvaro debets un kredīts, tas ir, jāsaskaņo pūles ar atalgojumu un nepieciešamība ar prasību apmierināšanu, ar vārdu sakot, jāliek, lai sociālā iekārta dotu cietējiem un neizglītotajiem vairāk gaismas un vairāk labklājības; tas ir pirmais brālīgais pienākums — lai līdzjūtīgās dvēseles to neaizmirst, tā ir pirmā politiskā nepieciešamība — lai egoistiskās sirdis to zina.

Un jāpiezīmē, ka tas viss ir vēl tikai sākums. īstais uzdevums ir tāds: darbs nevar būt likums, nebūdams tiesības.

Pie tā tuvāk nekavēsimies, jo tas te neiederas.

Ja dabu mēdz saukt par aizredzi, tad sabiedrība jāsauc par paredzēšanu.

Intelektuālā un morālā augšana nav mazāk nozīmīga kā materiālo apstākļu uzlabošanās. Zināšana ir ceļa maize, domāšana — pirmā nepieciešamība, patiesība ir ne ar ko neaizstājama barība. Prāts, kas izsalcis pēc zināšanām un gudrības, novājē. Pažēlosim vienlīdz vēderus un prātus, kuriem trūkst barības. Ja ir kaut kas bēdīgāks par miesu, kas cīnās ar nāvi aiz maizes trūkuma, tad tā ir dvēsele, kas mirst aiz gaismas slāpēm.

Progress visā savā kopumā tiecas .atrisināt šo jautājumu. Pienāks diena, kas visus pārsteigs. Cilvēku dzimumam paceļoties augstāk, zemākie slāņi pilnīgi dabiski iznāks laukā no posta joslas. Nabadzība izzudīs, tiklīdz pacelsies vispārējais līmenis.

Būtu maldīgi šaubīties par šo svētīgo atrisinājumu.

Pagātne, tas tiesa, mūsu dienās ir vēl ļoti spēcīga. Tā atkal atspirgusi. Šī līķa atdzīvošanās ir pārsteidzoša. Pagātne soļo un nāk aizvien tuvāk. Tā šķiet esam uzvarētāja; šis līķis ir iekarotājs. Tā nāk ar savu karapulku — māņticībām, ar savu zobenu — despotismu, ar savu karogu — tumsonību; kopš kāda laika tā ir uzvarējusi desmit kaujās. Tā tuvojas, draud, smejas, tā ir pie inusu durvīm. Bet nekritīsim izmisumā. Pārdosim lauku, kur apmeties ITannibals.

Mēs, kas ticam, no kā gan mums jābaidās?

Idejas nemēdz plūst atpakaļ, tāpat kā neplūst atpakaļ upes.

Bet lai tie, kas nevēlas nākotni, pārdomā. Sacīdami progresam «nē», viņi nebūt nenotiesā nākotni, bet gan notiesā paši sevi. Viņi atdodas drūmai slimībai: viņi iepotē sev pagātni. Ir tikai viens Rītdienas noraidīšanas veids, un tas ir — nāve.

Taču mēs nevēlamies nekādu nāvi: miesām — pēc iespējas vēlāk, dvēselei — nekad.

Jā, mīklu atminēs, sfinksa sāks runāt, problēma tiks atrisināta. Jā, Tautas tēlu, ko vispārējos vilcienos uzmetis astoņpadsmitais gadsimts, pabeigs deviņpadsmitais.

Tikai muļķis par to šaubīsies. Nākamais uzplaukums, vispārējās labklājības drīzais uzplaukums, ir dievības nolemta parādība.

Milzīgās kopuma tieksmes noteic cilvēka darbus un noved tos visus noteiktā laikā līdz loģiskam stāvoklim, proti, līdzsvarā, tas ir, līdz taisnīgumam. Cilvēce rada spēku, kurā ietilpst gan zeme, gan debesis, un šis spēks valda pār to; šis spēks spēj darīt brīnumus, brīnišķīgi atrisinājumi tam nav grūtāk veicami kā neparastas pārvērtības. Ar zināšanu palīdzību, kuras nāk no cilvēka, un ar notikumu palīdzību, kuri nāk no kāda cita, šis spēks maz baidās no tām pretrunām problēmu nostādījuma, kuras viduvējībai šķiet nepārvaramas. Tas tikpat veikli iegūst atrisinājumu, salīdzinot idejas, kā pamācību, salīdzinot faktus; un var sagaidīt visu no šā noslēpumainā progresa spēka, kas reiz konfrontējis Austrumus un Rietumus kādās kapenēs, likdams imamiem sarunāties ar Bonapartu lielās piramīdas iekšienē.

Pagaidām — nekādas atpūtas, nekādu šaubu, nekādas apstāšanās šai grandiozajā prātu gājienā uz priekšu. Sociāla filozofija savā būtībā ir miera zinātne. Tās mērķis un nepieciešamās sekas ir niknu kaislību nomierināšana ar antagonismu izpētīšanu. Tā pētī, tā pārbauda, tā analizē, pēc tam atkal visu savieno. Tā darbojas ar redukcijas paņēmieniem, neņemdama vērā ienaidu.

Jau vairākkārt ir pieredzēts, kā sabrūk sabiedrība viesuļvētrā, kas brāžas pār cilvēkiem; vēsture pārpilna tautu un valstu avārijām; kādā jaukā dienā uzbrūk šis nezināmais, šī viesuļvētra, un aiznes sev līdzi visu — ieražas, likumus, reliģijas. Indijas, Ilaldejas, Persijas, Asīrijas, Ēģiptes civilizācijas nozudušas cita pēc citas. Kādēļ? Mums tas nav zināms. Kādi ir šo katastrofu cēloņi? Mēs to nezinām. Vai šīs sabiedrības bija iespējams glābt? Vai te nav viņu pašu vaina? Vai tās nebija pieķērušās kādam liktenīgam netikumam, kas tās pazudināja? Cik lielā mērā šai šausmīgajā nāciju un rasu nāvē vainojama pašnāvība? Tie ir jautājumi bez atbildes. Sīs nāvei nolemtās civilizācijas klāj tumsa. Tās grimst, tātad tajās radusies sūce; mums nav vairs ko teikt, un mēs it kā mulsumā raugāmies, kā jūras dzelmē, ko sauc par pagātni, aiz kolosālajiem viļņiem — gadsimtiem, šausmīgas elpas dzīti, kura izplūst no visām tumsas mutēm, nogrimst milzu kuģi — Babilona, Ninive, Tira, Tēbas, Roma, Bet tur ir tumsa, te — skaidrība. Mēs nezinām seno civilizāciju slimības, bet mēs zinām mūsu civilizācijas kaites. Mums ir tiesības to visnotaļ apgaismot; mēs vērojam tās skaistumu un atsedzam kailu tās kroplumu. Tur, kur tai sāp, mēs izdarām zondēšanu, un, kad nu slimība konstatēta, cēloņa noskaidrošana noved pie zāļu atklāšanas. Mūsu civilizācija, divdesmit gadsimtu darbs, ir reizē ērms un brīnums; ir vērts papūlēties, lai to glābtu. Un tā tiks izglābta. Atvieglot tās sāpes — tas jau ir daudz; apgaismot to — tas ir vēl vairak. Visiem modernās sociālās filozofijas darbiem jātiecas uz šo mērķi. Mūsdienu domātājam ir liels pienākums — auskultēt civilizāciju.

Mēs atkārtojam: šāda auskultēšana iedveš drosmi; un ar neatlaidīgu aicinājumu būt drosmīgiem gribam nobeigt šīs nedaudzās lappuses — sāpju pilnās drāmas skarbo starpcēlienu. Zem sabiedrisko iekārtu iznīcības jūtama cilvēka nemirstība. Zemeslode nenomirst tādēļ, ka uz tās šur tur ir brūces — krāteri — un ēdes — sēra iztvaikošanas spraugas; nemirst tādēļ, ka atvēries vulkāns izverd savas strutas. Tautas slimības nenokauj cilvēku.

Un tomēr tas, kas seko sociālajai klīnikai, brīžiem krata galvu. Pašiem stiprākajiem, jūtīgākajiem, prātīgākajiem mēdz uznākt paguruma brīži.

Vai nākotni sagaidīsim? Šķiet, ka šāds jautājums gandrīz var rasties, kad redz tik daudz baigas tumsas. Drūms skats, ieraugot aci pret aci nostājušos egoistus un npžēlojamos. Egoistos — aizspriedumi, bagātības izraisīts aklums, līdz ar skurbumu pieaugošā apetīte, labklājības radīts trulums, kas padara kurlu, bailes no ciešanām, kuras dažos sniedzas līdz riebumam pret cietējiem, nejūtīga apmierinātība, tik uzpūties «es», ka aizpilda visu dvēseli; nožēlojamos — iekāre, skaudība, naids, redzot citus baudām, nevaldāmas tieksmes cilvēka-zvēra apmierināšanai, miglas pilnas sirdis, skumjas, trūkums, likstas, netikla un vientiesīga tumsonība.

Vai mums joprojām jāpaceļ savas acis uz debesīm? Vai gaišais punkts, ko mēs tur saskatām, nepieder pie tiem, kam jāizdziest? Baigi kļūst, redzot ideālu tik pazudušu šais dziļumos, mazu, vientuļu, tikko manāmu, spožu, bet visu šo lielo, tumšo draudu ielenktu, kas spokaini sablīvējušies tam apkārt; taču tas nav lielākās briesmās kā zvaigzne mākoņu žaunās.

## ASTOTA GRĀMATA burvĪba un skumjas

.

## 1 Spoža gaisma

Lasītājs būs sapratis, ka Manjonas sūtītā Eponīna, pazinusi cauri režģu žogam Plimē ielas iemītnieci, iesāka ar to, ka novirzīja no Plimē ielas bandītus, pēc tam uz turieni aizveda Mariusu, bet Mariuss pēc vairākām sajūsmas pilnām dienām šā žoga priekšā, tā spēka valdzināts, kas pievelk dzelzi pie magnēta un mīlnieku pie akmeņiem, no kuriem celts viņa iemīļotās mājoklis, beidzot bija iekļuvis Kozetes dārzā, tāpat kā Romeo Džuljetas dārzā. Viņam tas bija padevies pat vieglāk nekā Romeo; Romeo bija spiests rāpties pāri mūrim, bet Mariusam vajadzēja tikai mazliet uzspiesties vienam vecā žoga stienim, kas kustējās savā sarūsējušajā ligzdā līdzīgi veca cilvēka zobam. Mariuss bija tievs un viegli izlīda cauri.

Tā kā uz ielas nekad neviena nebija un Mariuss mēdza ielavīties dārzā tikai naktī, viņam nebija jābaidās, ka viņu varētu ieraudzīt.

Sākot ar svētīto un svēto stundu, kad skūpsts bija saderinājis šīs divi dvēseles, Mariuss ieradās tur katru vakaru. Ja Kozete šai savas dzīves brīdī būtu iemīlējusies mazāk kautrīgā, izlaidīgā cilvēkā, viņa būtu pazudusi; jo mēdz būt dāsnas dabas, kas atdod sevi bez atlikuma, un Kozete piederēja pie tādām. Viena no sievietes augstsirdīgākajām īpašībām ir — piekāpties. Mīlestībai tādā augstumā, kur tā ir pilnīga, piemīt kaut kāds dievišķs kaunīguma aklums. Bet kādas briesmas jums draud, ak, cēlās dvēseles! Bieži jūs dodat sirdi, bet mēs paņemam miesu. Jums paliek jūsu sirds, un jūs to drebot aplūkojat tumsā. Mīlestībai nav vidusceļa: tā vai nu pazudina, vai glābj. Viss cilvēka liktenis ir šai dilemmā. Nekas cits neizvirza šo dilemmu — bojāeja vai glābiņš — tik nepielūdzami kā mīlestība. Mīlestība ir dzīvība, ja tā nav nāve. šūpulis, bet arī zārks. Vienas un tās pašas jūtas cilvēka sirdī saka «jā» un «nē». No visa, ko dievs radījis, cilvēka sirds izstaro visvairāk gaismas, bet, ak vai, arī visvairāk tumsas.

Pēc dieva prāta Kozete sastapa tādu mīlestību, kas glābj.

Kamēr ilga 1832. gada maijs, katru nakti šai nelielajā, aizaugušajā dārzā zem biezokņa lapotnes, kas jo dienas kļuva smaržīgāka un kuplāka, ieradās divas būtnes, kuras apvienoja sevī visus šķīstības un visus nevainības tikumus, pilnas debesu svētlaimes, vairāk līdzīgas ercenģeļiem nekā cilvēkiem, tīras, cēlas, apskurbušas, starojošas, mirdzēdamas viena otrai tumsā. Kozetei šķita, ka Mariusu vainago kronis, bet Mariusam likās, ka Kozetes galvu apņem nimbs. Viņi pieskārās viens otram, raudzījās viens otrā, turēja viens otra rokas, viņi pieglaudās viens otram, bet bija kāda robeža, kuru viņi nepārkāpa. Ne tādēļ, ka viņi to respektētu; viņi to nemaz nezināja. Mariuss juta šķērsli — Kozetes skaidrību, bet Kozete juta atbalstu — Mariusa godīgumu. Pirmais skūpsts bija arī pēdējais. Mariuss pēc tam bija pieskāries ar lūpām tikai Kozetes rokai, lakatiņam vai matu sprogai. Kozete viņam bija smarža, nevis sieviete. Viņš to ieelpoja. Viņa nekā neliedza, un viņš nekā neprasīja. Kozete bija laimīga, un Mariuss — apmierināts. Viņš dzīvoja jūsmā, ko varētu nosaukt par vienas dvēseles apžilbumu no otras dvēseles. Tā bija pirmā neizteicamā divu nevainīgu būtņu id%ālā apkampšanās. Divi gulbji, kas satikušies Jungfravā.

Šai mīlestības stundā, kad, ekstāzes visvarenībai pakļauta, iekāre pilnīgi klusē, Mariuss, tīrais un eņģeliskais Mariuss, drīzāk būtu spējīgs aiziet pie kādas ielas sievietes nekā pavilkt uz augšu Kozetes tērpu līdz potītēm. Reiz mēnesnīcā Kozete noliecās, lai kaut ko paceltu no zemes, viņas ņieburs pavērās, un kļuva redzamas krūtis, bet Mariuss novērsa skatienu.

Kas tad notika starp šīm būtnēm? Nekas. Viņi dievināja viens otru.

Naktī, kad viņi mēdza tur būt, dārzs šķita kā dzīvības pilna un svēta vieta. Visas puķes atvērās ap viņiem un sūtīja savu vīraku, bet viņi atvēra savas dvēseles un ļāva tām ieplūst puķēs. Saldkaislā un varenā augu valsts, pilna sulu un skurbuma, virmoja ap šiem nevainīgajiem bērniern, un viņi sacīja mīlestības vārdus, no kuriem notrīsēja koki.

Kas tie bija par vārdiem? Dvesma. Nekas vairāk. Sās dvesmas pietika, lai satrauktu un aizkustinātu visu dabu. Šo vārdu maģisko varu grūti saprast, lasot grāmatā tērzēšanu, kas bija radīta tādēļ, lai tā tiktu aiznesta un izkaisīta, tāpat kā lapās paslēpies vējš aiznes dūmus. Atņemiet šiem divu mīlnieku čukstiem melodiju, kas plūst no dvēseles un pavada tos kā lira, un paliks pāri tikai ēna. Jūs sakāt: «Kā! Vai tad tas ir viss?» Jā gan, bērnišķības, vieni un tie paši atkārtojumi, smiešanās par katru nieciņu, muļķības aplamības — viss, kas vien pasaulē ir cēls un dziļš! Vienīgais, kas ir pūļu vērts, lai tiktu izsacīts un uzklausīts!

Cilvēks, kas nekad nav dzirdējis tādus niekus, tādas muļķības, cilvēks, kas nekad tos nav izrunājis, — tāds cilvēks ir aprobežots un ļauns.

Kozete sacīja Mariusam:

—   Vai tu zini? ,..

(Ievērojot visu sacīto un neraugoties uz dievišķo nevainību, ne viens, ne otrs nevarēdams pateikt, kā tas noticis, viņi bija sākuši uzrunāt viens otru ar «tu».)

—  Vai tu zini? Mani sauc — Eifrazija.

—   Eifrazija? Nē taču, tevi sauc — Kozete.

—       Ak! Kozete ir pavisam riebīgs vārds, kādā mani sauca, kad es biju maza. Bet mans īstais vārds ir Eifrazija. Vai tad tev nepatīk šis vārds — Eifrazija?

—   Patīk… Bet Kozete nemaz nav riebīgs vārds.

—  Vai tev tas patīk labāk nekā Eifrazija?

—   Jā .,, tomēr.

—       Tad arī man tas patīk labāk. Patiesi, tas ir skaisti — Kozete. Sauc mani par Kozeti!

Un smaids, ar kādu viņa izrunāja šos vārdus, pārvērta sarunu par idilli, par paradīzes birztalu.

Kādu citu reizi viņa to cieši uzlūkoja un iesaucās:

—       Mans kungs, jūs esat skaists, jūs esat jauks, jūs esat asprātīgs, jūs nepavisam neesat dumjš, jūs noteikti esat vairāk skolots nekā es, bet es ar jums paspēkošos, lūk, ar ko: «Es mīlu tevi!»

Un Mariusam, kurš grima debesu svētlaimē, šķita, ka Viņš dzird vārsmu, ko dzied kāda zvaigzne.

Vai arī viņa tam viegli iesita, kad tas kāsēja, un sacīja:

—   Nekāsējiet, mans kungsl Es negribu, ka bez manas atjaujas kasē. Tas ir ļoti nepieklājīgi — kāsēt un mani traucēt. Es gribu, lai tu jūties labi, jo, tiklīdz tu nejutīsies labi, es būšu ļoti nelaimīga. Ko gan lai es tad iesāku?

Un tas viss bija vienkārši dievīgi.

Reiz Mariuss teica Kozetei:

—   Iedomājies, vienu laiku man likās, ka tevi sauc par Ursulu.

Par to viņiem bija jāsmejas visu vakaru.

Kādas citas sarunas vidū viņš iesaucās:

—  Jā, reiz Luksemburgas dārzā man uznāca vēlēšanās nosist kādu invalīdul

Bet .viņš pēkšņi aprāvās un neturpināja. Viņam būtu vajadzējis pastāstīt Kozetei par tās prievīti, un to viņš nespēja. Te bija jūtama nepazītā pieskaršanās miesai, kuras priekšā ar kaut kādām svētām šausmām atkāpās šī bezgala lielā, nevainīgā mīlestība.

Mariuss iedomājās dzīvi ar Kozeti tādu kā šo, bez kaut kā cita: atnākt katru vakaru Plimē ielā, atbīdīt veco, padevīgo dārza režģa stieni, apsēsties plecu pie pleca uz šā sola, skatīties caur kokiem uznākošās nakts mirdzumā, pieskarties ar ceļiem pie Kozetes kuplā tērpa, glāstīt viņas īkšķa nadziņu, sacīt viņai «tu», ieelpot vienam pēc otra vienas un tās pašas puķes smaržu — un tā vienmēr, bez gala. Tai laikā pār viņu galvām slīdēja padebeši. Katru reizi, kad uzpūš vējš, tas aiznes sev līdzi vairāk cilvēka sapņus nekā debesu mākoņus.

Ka šī šķīstā, gandrīz bargā mīlestība būtu bijusi gluži bez lakstošanās, to nevar sacīt. «Teikt komplimentus» tai, kuru mīl, — tā ir pirmā glāsta forma, pusiedrīkstēšanās, kas sevi izmēģina. Kompliments ir kaut kas līdzīgs skūpstam caur plīvuru. Iekāre tajā paslēpj savu saldo dzeloni. Iekāres priekšā sirds atkāpjas, lai vēl stiprāk mīlētu. Mariusa sapņu apdvestie, maigie vārdi, ja tā varētu sacīt, bija debesu zilgmes krāsā. Putniem, kad tie lido tur augšā līdzās eņģeļiem," vajadzētu sadzirdēt šos vārdus. Tiem tomēr bija piejaukta klāt dzīve, cilvēciskums, viss labais, uz ko bija spējīgs Mariuss. Tas bija tas, ko mēdz sacīt grotā, priekšspēle tam, kas tika sacīts alkovā; lirikas izplūdums, himnas un soneta sajaukums, mīlīgu hiperbolu dūdošana, visa pielūgsmes izsmalcinātība, kas sakār tota pušķī un izdveš maigu, dievišķīgu smaržu, neizteicama vienas sirds čalošana ar otru.

—   Ai, — čukstēja Mariuss, — cik tu esi skaista! Es nedrīkstu uz tevi skatīties. Varu tevi tikai uzlūkot. Tu esi debesu žēlastība. Es nezinu, kas ar mani notiek. Tava tērpa apakšmala, kad zem tās pavīd tavas kurpes purngaliņš, padara mani neprātīgu. Un kāda burvīga gaisma plūst, kad paveras tava doma! Tu runā apbrīnojami gudri. Brīžiem man šķiet, ka tu esi sapnis. Runā, es tevī klausos, es tevi apbrīnoju. Ai, Kozete, cik tas ir savādi un brīnišķīgi, es patiesi esmu zaudējis prātu. Jūs esat burvīga, jaunkundz. Es apskatu tavas kājiņas mikroskopā, bet tavu dvēseli — teleskopā.

Un Kozete atbildēja:

—   Es tevi mīlu mazliet vairāk, nekā mīlēju visu laiku kopš šārīta.

Jautājumi un atbildes mijās šai sarunā, kā vien pagadījās, allaž tiekdamies uz mīlestību, tāpat kā plūškoka figūriņas tiecas uz centru.

Visa Kozetes būtne bija naivuma, vientiesības, dzidruma, nevainības, skaidrības un gaismas iemiesojums. Par Kozeti varēja sacīt, ka viņa ir caurspīdīga. Tiem, kas viņu redzēja, viņa šķita kā pavasaris un rītausma. Viņas acīs it kā mirdzēja rasa. Kozete bija rītausmas mirdzums sievietes veidā.

Gluži dabiski, ka Mariuss, Kozeti dievinādams, apbrīnoja viņu. Taču tiesa, ka šī mazā pansionāre, nupat kā iznākusi no klostera, sarunājās ar smalku iedziļināšanos un brīžiem izteica daždažādus patiesus un skaistus vārdus. Viņas čivināšana bija īsta saruna. Viņa nekad nekļūdījās un visu skaidri saskatīja. Sieviete jūt un runā, bikla sirds instinkta vadīta — te slēpjas viņas nekļūdīgums. Vienīgi sieviete prot pateikt reizē maigus un dziļus vārdus. Maigums un dziļums — tur ir visa sieviete, tur ir visa debess.

Šai pilnīgajā svētlaimē viņiem ik brīdi sariesās acīs asaras. Samīta mārīte, no ligzdas izkritusi putna spalva, nolauzts vilkābeles zars modināja viņos žēlumu, un viņu maigām skumjām apņemtā jūsma, šķiet, prasīja asaru. Visdrošākā mīlestības pazīme ir aizgrābtība, brīžiem gandrīz vai neizturama.

Bet tai pašā reizē — visas šīs pretrunas ir gaismas rotaļa mīlestībā — viņi labprāt smējās, turklāt tik apbrīnojami brīvi, tik nepiespiesti, ka brīžiem izskatījās kā divi zēni. Taču no šķīstības noreibušajām sirdīm, pašām nenojaušot, neatvairāmā daba paliek arvienu klāt. Tā paliek klāt ar savu rupjo un cēlo mērķi; un, lai cik šķīstas būtu dvēseles, nevainīgākajā divvientulībā var just burvīgo un noslēpumaino starpību, kas atšķir mīlnieku pāri no diviem draugiem.

Viņi dievināja viens otru.

Nepārejošais un mūžam plūstošais pastāv vienlaikus. Cilvēki mīl viens otru, uzsmaida viens otram, smejas, viegli vaibstās ar lūpu kaktiņiem, savij kopā pirkstus, uzrunā viens otru ar «tu», un tas netraucē mūžību. Divi mīlnieki paslēpjas vakarā kopā ar putniem, ar rozēm, viņi apbur viens otru tumsā ar savām sirdīm, kuras ir viņu skatieni, viņi čukst, viņi murmina, un tai pašā laikā grandiozā, vienmērīgā spīdekļu kustība piepilda bezgalību.

## 2 pilnīgā laimes reibumā

Viņi dzīvoja kā sapnī, apmulsuši no laimes. Viņi nemanīja holeru, kas plosījās Parīzē tieši šai mēnesī. Viņi bija uzticējuši viens otram, ko vien varēja, bet tas nebijanekas daudz vairāk kā savu vārdu pateikšana. Mariuss bija pastāstījis Kozetei, ka viņš ir bārenis, ka viņu sauc — iyiariuss Ponmersī, ka viņš ir advokāts, ka pārtiek no dažadu rakstu sacerēšanas grāmatu izdevējiem, ka viņa tēvs bijis pulkvedis, ka tas bijis varonis un ka viņš, Mariuss, sanaidojies ar savu bagāto vectēvu. Viņš bija arī mazliet ieminējies, ka ir barons, bet tas uz Kozeti nebija atstājis nekādu iespaidu. Mariuss ir barons? Viņa nebija sapratusi. Vina nezināja, ko šis vārds varētu nozīmēt. Mariuss bija Mariuss. Viņa tam savukārt bija pastāstījusi, ka uzaugusi Mazajā Pikpusa klosterī, ka arī viņai, tāpat kā Mariusam, māte ir mirusi, ka viņas tēvu sauc par Fošlevāna kungu, ka tas ir ļoti labs, ka tas daudz palīdz nabagiem, bet pats ir trūcīgs un no visa kā atsakās, neliegdams nekā viņai.

Savādi, bet tai sava veida simfonijā, kurā Mariuss dzīvoja, kopš bija ieraudzījis .Kozeti, pagātne, pat gluži nesenā, bija viņam kļuvusi tik neskaidra un tāla, ka tas, ko

Kozete stāstīja, viņu pilnīgi apmierināja. Viņš pat neiedomājās runāt ar to par nakts piedzīvojumu būdā, par Tenardjē, par apdegumu un par tās tēva savādo izturēšanos un neizprotamo bēgšanu. Mariuss pēkšņi to visu bija aizmirsis; viņš pat vakarā neatcerējās, ko bija darījis no rīta, kur bija brokastojis, ar ko sarunājies; ausīs viņam skanēja melodijas, kas viņu darīja kurlu pret visām citām domām, viņš dzīvoja tikai tais stundās, kad redzēja Kozeti. Un, tā kā tad viņš atradās debesīs, bija gluži dabiski, ka viņš aizmirsa zemi. Abi divi viņi iztvīkuši nesa neizprotamo bezķermeniskās lieglaimes smagumu. Tā dzīvo mēnessērdzīgie, kurus sauc par mīlniekiem.

Ak vai! Kurš gan to visu nav izjutis? KādēJ pienāk stunda, kad mēs pametam šo debesu zilgmi, un kādēļ dzīve turpinās vel pēc tam?

Mīlestība gandrīz aizstāj domāšanu. Mīlestība ir visa pārēja kvēla aizmiršana. Pamēģiniet prasīt loģiku no aizrautības! Cilvēka sirdī nav absolūtās loģiskās sakarības, tāpat kā nav pilnīgas ģeometriskās figūras debesu mehānismā. Kozetei un Mariusam neeksistēja vairs nekas cits kā Mariuss un Kozete. Visa pasaule ap viņiem bija iegrimusi tukšumā. Viņi dzīvoja zelta acumirklim. Nebija rītdienas, nebija vakardienas. Mariusam bija grūti iedomāties, ka Kozetei ir tēvs. Apžilbinājuins bija izdzēsis viņa smadzenēs atmiņu. Par ko tad viņi runāja, šie mīlnieki? Mēs jau redzējām: par puķēm, bezdelīgām, saulrietu, par uzlecošu mēnesi un visādām svarīgām lietām. Viņi bija pateikuši viens otram visu un neko. Mīlētāju viss nozīmē — nekas. Bet tēvs, reālie notikumi, būda, bandīti, dēkainais piedzīvojums — kam tas vajadzīgs? Un vai viņš bija tik pārliecināts, ka šie murgi tiešām notikuši? Viņi abi bija kopā, viņi dievināja viens otru, un tas bija viss. Nekā cita nebija. Iespējams, ka elle pazūd aiz mums tādēļ, ka esam nokļuvuši paradīzē. Vai tad kāds ir redzējis dēmonus? Vai tādi maz ir? Vai mēs esam drebējuši aiz bailēm? Vai esam cietuši? Mēs vairs nekā no tā neatceramies. To visu klāj rožaina dūmaka.

Tā nu dzīvoja šīs abas būtnes lielos augstumos, ar visu to neticamību, kāda mēdz būt dabā: ne nadīrā, ne zenītā, starp cilvēku un zēravu, virs zemes dubļiem, zem paša ētera, mākonī; gandrīz bez miesas un kauliem kā pati dvēsele un jūsma; jau pārāk cēli, lai staigātu pazemi, vēl pārāk cilvēciskās dabas nospiesti, lai pazustu zilgmē, līdzīgi atomiem suspendētā stāvoklī pirms nogulsnēšanās; viņi dzīvoja it kā ārpus likteņa, nepazīdami ierasto sliežu — vakar, šodien, rīt; apburti, nemaņā aiz laimes lidinādamies, brīžiem tik viegli, ka varētu pacelties bezgalībā, gandrīz gatavi aizlidot mūžībā.

Viņi gulēja nomodā, ļaudamies šai ieaijāšanai. Ai, ideāla iemidzinātās īstenības krāšņā letarģija!

Lai cik skaista bija Kozete, Mariuss dažreiz aizvēra acis viņas klātbūtnē. Aizvērtas acis ir labākais līdzeklis redzēt dvēseli.

Mariuss un Kozete nejautāja sev, kurp tas viņus novedīs, viņi uzskatīja, ka jau ir nonākuši pie mērķa. Tā ir savāda cilvēku prasība — gribēt, lai mīlestība viņus kaut kur aizved.

## 3 Ēnu parādīšanās

Žans Valžāns, nekā nenojauta.

Kozete, nebūdama tik sapņaina kā Mariuss, bija jautra, un ar to Žanam Valžānam pietika, lai būtu laimīgs. Kozetes domas, sirds nemiers, Mariusa tēls, kas pildīja dvēseli, viņas nevainīgajai un smaidīgajai skaistajai sejiņai nemaz neatņēma tās nepārspējamo skaidrību. Viņa bija tai vecumā, kad jaunava nes savu mīlestību, tāpat kā eņģelis nes savu liliju. Žans Valžāns tātad bija mierīgs. Turklāt, ja divi mīlētāji saprotas, viss rit ļoti labi; kāds trešais, kas viņu mīlestību varētu traucēt, tiek turēts pilnīgā aklumā ar nedaudzu piesardzības līdzekļu palīdzību, kuri allaž visiem mīlniekiem ir vienādi. Tā, piemēram, Kozete nekad nekā neiebilda Žanam Valžānam. Viņš grib pastaigāties? Labi, mīļo tētiņ. Viņš grib palikt mājās? Ļoti jauki. Viņš grib pavadīt vakaru "kopā ar Kozeti? Viņa ir sajūsmā. Tā kā viņš vienmēr atstāja Kozeti ap pulksten desmitiem vakarā, tādās reizēs Mariuss ieradās dārzā ne agrāk par šo stundu, kad, uz ielas stāvēdams, dzirdēja, ka Kozete atver lieveņa stikla durvis. Pats par sevi saprotams, ka dienā Mariuss tur nekad netika redzēts. Žanam Valžānam vairs ne prātā neienāca, ka pasaulē ir tāds Mariuss. Tikai vienreiz kādurīt viņam gadījās pateikt Kozetei: «Klausies, tu kaut kur esi nosmērējusi muguru baltu!» Iepriekšējā vakarā Mariuss, lielā jūtu uzplūdumā apskaudams Kozeti, bija viņu nejauši piespiedis pie mūra.

Vecā Tusēna, kas gāja agri gulēt, jo, pabeigusi savus darbus, domāja tikai par miegu, arī nekā nezināja — tāpat kā Žans Valžāns.

Nekad Mariuss netika spēris kāju pašā mājā. Kad viņš bija kopā ar Kozeti, viņi mēdza paslēpties iedobumā pie lieveņa, lai viņus nevarētu ne redzēt, ne dzirdēt no ielas, un tur viņi sēdēja, bieži sarunas vietā apmierinādamies ar to, ka reizes divdesmit minūtē spieda viens otram roku, skatīdamies koku zaros. Ja šādos brīžos trīsdesmit soju atstatumā no viņiem būtu iespēris zibens, viņi to nebūtu manījuši, ~ tik dziļi viena sapņi iegrima un saplūda kopā ar otra sapņiem.

Dzi(ļrās, šķīstās dvēseles! Gaismas pilnās stundas, gandrīz allaž vienādas. Šāda mīlestība ir kā lilijas ziedlapiņu un baložu spalvu virpulis.

Starp viņiem un ielu pletās viss dārzs. Katru reizi, kad Mariuss ienāca vai gāja projām, viņš rūpīgi iebīdīja savā vietā režģu žoga stieni, lai viss izskatītos kārtībā.

Parasti viņš devās projām ap pusnakti un atgriezās pie Kurfeiraka. Kurfeiraks sacīja Baorelam:

—  Vai vari iedomāties? Mariuss sācis tagad nākt mājās vienos naktī!

Baorels atbildēja:

—   Kas tur ko brīnīties? Klusie ūdeņi allaž ir dziļi.

Dažreiz Kurfeiraks sakrustoja rokas uz krūtīm, savilka

nopietnu seju un teica Mariusam:

—   Jūs esat nomaldījies no īstā ceļa, jaunais cilvēk!

Kurfeiraks, būdams praktiskas dabas, neizturējās labvēlīgi pret šo neredzamās paradīzes atspulgu Mariusa sejā; viņš nebija diez ko radis pie lielām kaislībām, tās viņu izveda no pacietības, un brīžiem viņš pieprasīja, lai Mariuss atgriežas īstenībā.

Kādu rītu viņš izmeta šādu piezīmi:

—  Mans dārgais, patlaban man ir tāds iespaids, ka tu mīti uz mēness, sapņu valstībā, ilūziju apgabalā, galvaspilsētā Ziepju burbulis. Nu, tad esi tik labiņš un pasaki, ka viņu sauc?

Bet nekas nevarēja Mariusu «piespiest runāt». Drīzāk viņam varētu nomaukt nagus nekā izdabūt no viņa kaut vai vienu no trim svētajām zilbēm, kas veidoja šo neizpaužamo vārdu — Kozete. īsta mīlestība ir starojoša kā rītausma un klusa kā kaps. Vienīgā pārvērtība, ko Kurfeiraks manīja Mariusā, bija tā, ka viņa klusēšana bija starojoša.

Sai brīnišķīgajā maijā Mariuss un Kozete iepazina šādu milzīgu laimi:

Sastrīdēties un uzrunāt vienam otru ar «jūs» vienīgi tādēļ, lai jo jaukāk-pēc tam atkal būtu uzrunāt ar «tu»; gari stāstīt viens otram ar visniecīgākajiem sīkumiem par cilvēkiem, kas viņus itin nemaz neinteresēja, — tas ir vēl viens lieks pierādījums tam, ka šai lieliskajā operā, ko sauc par mīlestību, libretam nav gandrīz nekādas nozīmes;

Mariusam — klausīties Kozeti runājam par tērpiem;

Kozetei — klausīties Mariusu runājam par politiku;

klausīties, cieši kopā sēžot, kā aizrīb karietes pa Babilc-nas ielu;

skatīties uz vienu un to pašu zvaigzni izplatījumā vai uz vienu un to pašu jāņtārpiņu zālē;

kopā klusēt; tā ir vēl lielāka bauda nekā tērzēt;

utt., utt.

Pa to laiku tuvojās dažādi sarežģījumi.

Kādu vakaru Mariuss pa Invalīdu bulvāri devās uz satikšanos, viņš gāja kā parasti, galvu nodūris; grasīdamies iegriezties ap stūri Plimē ielā, viņš izdzirdēja, ka turpat līdzās kāds teica:

— Labvakar, Mariusa kungs.

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Eponīnu.

Tas uz viņu atstāja savādu iespaidu. Viņš nebija atcerējies šo meiteni nevienu reizi kopš dienas, kad tā viņu bija atvedusi Plimē ielā; viņš nebija vairs to redzējis, un tā bija viņam pilnīgi izgājusi no prāta. Viņam vajadzēja sajust pret šo meiteni vienīgi pateicību, viņš bija tai parādā par savu pašreizējo laimi un tomēr jutās neērti, to salikdams.

Maldīgi domāt, ka mīlestība, ja tā ir laimīga un tīra, ved cilvēku uz pilnību, tā viņu vienkārši noved — mēs jau to konstatējām — aizmirstībā. Šādā stāvoklī cilvēks aizmirst būt ļauns, bet aizmirst arī būt labs. Pateicība, pienākums, visnozīmīgākās un neatvairāmākās atmiņas izgaist. Kurā katrā citā brīdī Mariuss būtu pavisam citādi izturējies pret Eponīnu. Domādams tikai par Kozeti, viņš pat skaidri neapjēdza, ka šo Eponīnu sauc par Eponīnu Tenardjē un ka tai ir tāds pats uzvārds, kāds ierakstīts vina tēva testamentā, uzvārds, kura dēļ pirms dažiem mēnešiem viņš būtu no visas sirds uzupurējies. Mēs rādām Mariusu tādu, kāds viņš bija. Pat tēva tēls bija mazliet izdzisis viņa dvēselē aiz lielā mīlestības spožuma.

Viņš atbildēja, mazliet stomīdamies:

—   Ak jūs tā esat, Eponīna?

—        Kādēļ jūs mani uzrunājat ar «jūs»? Vai es jums esmu ko nodarījusi?

—   Nē, — viņš atbildēja.

Protams, ka viņš neļaunojās. Nepavisam. Viņš tikai juta, ka tagad nevar rīkoties citādi: ja viņš uzrunāja Kozeti ar «tu», tad Eponīnu vajadzēja uzrunāt ar «jūs».

Tā kā viņš klusēja, Eponīna iesaucās:

—   Sakiet taču …

Tad viņa aprāvās. Šķita, ka šim citkārt tik bezrūpīgajam un tik drosmīgajam radījumam pietrūka vārdu. Viņa lūkoja pasmaidīt, bet nevarēja. Vina atsāka:

—   Nu?…

Pēc tam viņa atkal apklusa un palika stāvam nodurtām acīm.

—       Ar labu nakti, Mariusa kungs, — viņa pēkšņi strupi noteica un aizgāja.

## 4 kebs1 angļu valodā ripo, bet, ja runā argo, vaukšk

Otrā dienā, tas bija 3. jūnijā, 1832. gada 3. jūnijā — datumā, uz kuru jānorāda svarīgo notikumu dēļ, kas tai laikā brieda pie Parīzes apvāršņa kā negaisa mākoņi, — tumsai iestājoties, Mariuss gāja pa to pašu ceļu, kur iepriekšējā vakarā, ar tām pašām jūsmīgajām domām dvēselē, kad starp bulvāra kokiem pamanīja sev tuvojamies Eponīnu. Divas dienas no vietas — tas nu bija par daudz! Viņš strauji nogriezās, pameta bulvāri, izraudzījās citu ceļu un devās uz Plimē ielu pa Prinča ielu.

Tādēļ Eponīna viņam sekoja līdz Plimē ielai, ko vēl nekad nebija darījusi. Līdz šim tā bija apmierinājusies.

The cab — vieglie ormaņa rati. (Angl.)

redzēdama viņu ejam pa bulvāri, nemeklēdama pat satikšanos ar viņu. Tikai vakar tā bija mēģinājusi ar viņu parunāt.

Tad nu Eponīna viņam sekoja, bet viņš meiteni nemaz nemanīja. Viņa to redzēja pabīdām žoga stieni un ielienam dārzā.

—   Skat! — viņa noteica. — Viņš ieiet tai mājā!

Viņa piegāja pie žoga, aptaustīja stieņus citu pēc cita

un viegli atrada to, kuru Mariuss tika atbīdījis.

Viņa pusbalsī nomurmināja ar drūmu pieskaņu:

—   Nekas nebūs, māsiņ!

Viņa apsēdās uz žoga pamatmūra pie paša stieņa, it kā to apsargādama. Tas bija tieši tai vietā, kur žogs sagāja kopā ar kaimiņu mūra sētu. Tur bija tāds tumšs stūrītis, kur Eponīnu nevarēja nemaz saredzēt.

Tā viņa palika vairāk nekā stundu, nekustēdamās un elpu aizturējusi, savu domu tirdīta.

Ap pulksten desmitiem vakarā kāds no diviem vai trim Plimē ielas gājējiem, vecs novēlojies buržuā, kas steidzās ātrāk izkļūt no šās neapdzīvotās vietas, kurai bija slikta slava, iedams gar dārza žogu un nonācis pie stūra, kur žogs sagāja kopā ar mūri, izdzirdēja dobju un draudīgu balsi sakām:

—       Es nemaz nebrīnītos, ja viņš nāktu šurp katru vakaru!

Gājējs pārlaida skatienu visapkārt, nevienu neieraudzīja, neiedrošinājās ieskatīties tumšajā kaktā un stipri izbijās. Viņš paātrināja soli.

Šim garāmgājējam bija iemesls steigties, jo pēc maza brītiņa Plimē ielā iegriezās seši vīri, kas gāja atsevišķi un zināmā atstatumā cits no cita gar pašu mūri, tā ka viņus varēja noturēt par iereibušu patruļu.

Pirmais, pienācis pie dārza režģu žoga, apstājās un gaidīja pārējos; pēc mirkļa viņi bija sapulcējušies visi seši.

Vīri sāka klusā balsī sarunāties.

Tas ir tekail, — sacīja viens no viņiem.

—  Vai dārzā nav kebs? — kāds cits jautāja.

—       Nezinu. Drošs paliek drošs — esmu paķēris līdzi frikadelīti, ko mēs tam iedosim pasūkāt.

—   Vai tev ir mastika loga izcelšanai?[14]

—   Ir.

—   Zogs ir vecs, — ieteicās piektais vēderrunātāja balsī.

—       Jo labāk, — sacīja otrais, kas jau bija runājis. — Tas tik traki nepīkstēs, kad mēs čīgāsim, un nebūs tik grūti nogāzt to no kātiem.

Sestais, kas līdz šim vēl nebija atvēris muti, sāka pārbaudīt žogu, kā to pirms stundas bija darījusi Eponīna, aptaustīdams pēc kārtas katru stieni un uzmanīgi tos kustinādams. Tā viņš nonāca līdz stienim, kuru Mariuss bija Izļodzījis. Tiklīdz viņš bija satvēris šo stieni, kāda pēkšņi no tumsas izlīdusi roka nokrita uz viņa pleca, viņš sajuta spēju grūdienu tieši krūtīs un aizsmakusi balss viņam paklusu teica:

—   Te ir kebs.

Tai pašā brīdī viņš ieraudzīja savā priekšā stāvam bālu meiteni.

Vīrs satrūkās, kā tas allaž mēdz notikt aiz negaidīta pārsteiguma. Viņš nejauki saspurojās; nekas neizskatās tik briesmīgs kā iztraucēts meža zvērs — tā pārbiedētais izskats vien jau biedē. Viņš atkāpās, nomurminādams:

—   Kas tā par palaistuvi?

—   Jūsu meita.

Tā tiešām bija Eponīna, kas sarunājās ar Tenardjē.

Eponīnai parādoties, pieci pārējie, tas ir, Zvadzinaudiņa, Dižrīkle, Babets, Monparnass un Brižons, bija klusu pienākuši klāt, nesteigdamies, ne vārda nerunādami, ar baigu gausumu, kas raksturīgs nakts cilvēkiem.

Rokās viņiem varēja saskatīt kaut kādus briesmīgus rīkus. Dižrīkle turēja līkas knaibles, ko zagļi sauc par «lakatiņu».

—       Ak tā, ko tad tu te dari? I<o tu no mums gribi? Vai tu esi traka, vai? — iekliedzās Tenardjē, cik nu, klusi runājot, iespējams kliegt. — Ko tu nāctraucēt mūs darbā?

Eponīna sāka smieties un metās viņam ap kaklu.

—       Es te esmu tādēļ, mīļo tētiņ, ka es te esmu. Vai tad man tagad nav brīv pasēdēt te uz akmeņiem? Bet jums nu gan te nevajadzētu būt. Kāpēc jūs šurp nācāt, ja te ir sausiņš? Es taču Manjonai to pateicu. Te nav nekā, ko darīt. Bet noskūpstiet taču mani, manu mī|o tētiņ! Cik ilgi neesmu jūs redzējusi! Ak tad jūs esat gan jaukā?

Tenardjē lūkoja atbrīvoties no Eponīnas rokām un norūca:

—       Labi. Tu nu mani esi noskūpstījusi. Jā, es esmu laukā. Neesmu vairs cietumā. Un tagad vācies!

Bet Eponīna nelaida viņu vajā un divkāršoja maigumu.

—       Mīļo tētiņ, kā tad jūs to izdarījāt? Jūs nu gan es "it ļoti gudrs, ja varējāt izsprukt no turienes. Pastāstiet man to! Un māte? Kur ir matē? Pastāstiet taču man par māmiņu!

Tenardjē atbildēja:

—       Viņai klājas labi, es nezinu, liec mani mierā, es tev saku: vācies!

—       Neparko negribu iet projām, — niķojās Eponīna ar izlutināta bērna gražīgumu. — Jūs mani dzenat projām, bet es neesmu jūs redzējusi veselus četrus mēnešus un knapi esmu paguvusi jūs noskūpstīt.

Un viņa atkal apķērās tēvam ap kaklu.

—  Ak tu velns, cik dumji! — sacīja Babets.

—       Pasteigsimies! — Dižrīkle noteica. — Var vēl uznākt kruķi.

Vēderrunātāja balss noskandēja divrindu:

Nav tagad Jaunais gads, paties, Kad laiks ar tēvu bučoties.

Eponīna pagriezās pret pieciem bandītiem. %

—       Skat, tas taču Brižona kungs! Labdien, Babeta kungs! Labdien, 2vadzinaudiņas kungs! Vai tad jūs mani nepazīstat, Dižrīkles kungs? Kā klājas, Monparnas?

—       Nebēdā, tevi visi pazīst! — attrauca Tenardjē. — Bet nu sveiki un ardievu, lasies! Liec mūs mierā!

—       Šis ir lapsu, nevis vistu laiks, — noteica Monparnass.

—       Tu taču redzi, ka mums šitengo jāpastrādā, — piebilda Babets.

Eponīna satvēra Monparnasa roku.

—       Uzmanies! — viņš teica. — Tu sadursies, man ir ģelzītis rokā.

—       Mīļo Monparnasiņ, — Eponīna ļoti maigi atbildēja, — cilvēkiem vajag uzticēties. Vai tad es neesmu sava tēva meita? Babeta kungs, Dižrīkles kungs, man taču bija uzdots noskaidrot šo lietu.

Jāpiezīmē, ka Eponīna nerunāja argo. Kopš viņa pazina Mariusu, šī nejaukā valoda viņai bija kļuvusi neciešama.

Viņa sažņaudza savā mazajā, kaulainajā un vārgajā rokā, kas atgādināja ģindeņa roku, resnos, aprepējušos Dižrīkles pirkstus un turpināja:

—       Jūs ļoti labi zināt, ka es neesmu muļķe. Parasti man uzticas. Esmu jums pakalpojusi izdevīgos gadījumos. Nu, lūk, es esmu ievākuši ziņas — redziet, jūs velti dodaties briesmas. Zvēru jums, ka šai mājā nav, ko darīt.

—   Tur ir tikai sievietes, — sacīja Dižrīkle.

—   Nē, visi ir pārvākušies.

—   Bet sveces palikušas! — piebilda Babets.

Un viņš parādīja Eponīnai caur koku galotnēm gaismu, kas mirgoja savrupmājas bēniņos. Tā bija Tusēna, kas vēl negulēja un izžāva veļu.

Eponīna izmēģināja pēdējo līdzekli.

—       Kas par to, — viņa teica, — tie ir pavisam nabadzīgi ļaudis, šai mājelē nav neviena sū.

—        Ej pie velna! — iekliedzās Tenardjē. — Kad apgriezīsim visu māju otrādi un izvandīsim to no bēniņiem līdz pagrabam, tad mēs tev pateiksim, kas tur ir iekšā: dzeltenie, baltie vai kapara sīknaudiņa.

Un viņš to atgrūda, gribēdams tikt garām.

—       Mīļo draudziņ, Monparnasa kungs! — sacīja Eponīna. — Jūs esat tik jauks zēns, es jūs lūdzu, neejiet tur!

—       Uzmanies taču, tu sadursies! — atbildēja Monparnass.

Tenardjē noteica savā raksturīgajā skarbajā tonī:

—   Vācies, skuķi, un ļauj vīriem darīt savu darbu!

Eponīna palaida vaļā Monparnasa roku, ko atkal bija

satvērusi, un teica:

—   Tātad jūs gribat iet iekšā šai mājā?

—       Maķenīt iebāzt degunu! — ņirgādamies atbildēja vēderrunātājs.

Tad viņa atspieda muguru pret žogu, nostādamās ar seju pret sešiem līdz zobiem apbruņotajiem bandītiem, kuri nakts tumsā izskatījās kā dēmoni, un klusinātā balsī stingri sacīja:

—   Nu, bet es negribu.

Viņi apstulba aiz pārsteiguma. Taču vēderrunātājs joprojām ņirdza. Viņa atsāka:

—       Draugi, uzklausiet labi! Tas nav tā. Tagad es jums pateikšu. Ja jūs ieiesit šai dārzā, ja pieskarsities šim žogam, es sākšu kliegt, dauzīšu pie vārtiem, sacelšu visus kājās, es izdarīšu tā, ka jūs visus sešus saņems ciet, es pasaukšu policistus.

—       Viņa to izdarīs, — klusi sacīja Tenardjē Brižonam un vēderrunātājam.

Viņa pamāja ar galvu un piemetināja:

—   Sākot ar savu tēvu.

Tenardjē tuvojās viņai.

—   Ne tik tuvu, vecīt! — viņa noteica.

Viņš atkāpās, rūkdams caur zobiem:

— Kas viņai īsti lēcies? — Un tad piebilda: — Kuce tāda!

Viņa sāka šaušalīgi smieties.

— Kā jums tīk, bet jūs tur neiesit. Es neesmu kuce, jo esmu vilka meita. Jūs esat seši, bet kas par to! Jūs esat vīrieši. Nu, labi, es esmu sieviete. Bet man no jums nav bail. Es jums saku, ka jūs neiesit šai mājā, jo man tas netīk. Ja jūs tuvosities, es sākšu riet. Es jau jums esmu pateikusi: kebs — tā esmu es. Man par jums tikai nospļauties. Ejiet savu ceļu, jūs man esat apnikuši! Ejiet, kur vien gribat, bet šurp nenāciet, es jums to aizliedzu! Jūs mani ar nazi, bet es jūs ar vecu tupeli, vienalga, nāciet vien tuvāk!

Viņa paspēra soli uz bandītu pusi, viņa izskatījās briesmīga, atkal sākdama smieties.

—       Nudien, man nav bail. Šovasar man tikpat būs jācieš bads, šoziem man būs jāSalst. Viņi ir smieklīgi, šfe muļķa vīrieši, domādami, ka skuķis no viņiem baidīsies! Kas tur ko bīties? Tad ta jauki! Tas tādēļ, ka jūsu vīzdegunīgās mīļākās lien pagultē, kad jūs rūcat, tā tas ir! Bet es — man ne no kā nav bail!

Viņa cieši vērās Tenardjē sejā un sacīja:

—   Pat no jums ne.

Pēc tam, pārlaidusi savus zvērojošos rēga skatienus pār bandītiem, viņa turpināja:

—       Vai tad man nav vienalga, vai mani pacels rīt uz Plimē ielas bruģa, sava tēva nodurtu, vai arī atradīs pēc kāda gada Senklū tiklos vai arī pie Gulbju salas starp veciem, sapuvušiem korķiem un noslīcinātiem kucēniem!

Viņa bija spiesta pārtraukt — viņai uznāca sauss klepus, elpa gārdzot lauzās no viņas šaurajām, vārgajām krūtīm.

Viņa turpinājās — Man tikai jāiekliedzas, saskries ļaudis un — plaukš. Jūs esat seši, bet manā pusē ir visi cilvēki.

Tenardjē pavirzījās viņai tuvāk.

—   Netuvojieties! — viņa iesaucās.

Viņš apstājās un teica mīlīgi:

—        Nu, labi, nevajag. Es netuvošos, bet nerunā tik skaļi! Meitiņ, tad tu gribi izjaukt mums darbu? Bet mums taču kaut kas jādabū iztikai. Tu vairs nemīli savu tēvu?

—   Jūs man esat apnicis, — atteica Eponīna,

—   Mums tomēr jādzīvo, kaut kas jāēd .

—   Sprāgstiet nost!

To pateikusi, viņa apsēdās uz žoga pamatmūra, dungodama:

Mans plecs ir tik maigs, Mans kāju liels slaids, Bet velti zūd laiks.

Atspiedusies ar elkoni pret celi un atbalstījusi zodu rokā, viņa vienaldzīgi šūpoja kāju. Saplēstā kleita ļāva saskatīt viņas vājos atslēgas kaulus. Tuvējā laterna apgaismoja viņas profilu un pozu. Viņa izskatījās pārsteidzošas apņēmības pilna.

Seši laupītāji, apjukuši un drūmi, ka skuķis viņiem bija sagādājis neveiksmi, nogāja laternas ēnā un apspriedās, raustīdami plecus, pazemoti un pārskaitušies.

Bet viņa tos uzlūkoja mierīgi un bargi.

—       Viņai kaut kas ir aiz ādas, — sacīja Babets. — Kaut kāds iemesls. Vai viņa būtu iemīlējusies saimniekā? Taču žēl palaist garām tādu izdevību. Divas sievietes un viens vecis, kas dzīvo dibensētā; pie logiem koši aizkariņi. Vecais laikam ir žīds. Manuprāt, te būtu laba šeptīte.

—       Nu, labi, jūs, pārējie, ejiet iekšā! — iesaucās Monparnass. — Dariet savu darbu! Es palikšu pie skuķa, un, ja viņa pakustēsies …

Viņš nozlbināja laternas gaismā nazi, ko atvāztu turēja aiz piedurknes.

Tenardjē nebilda ne vārda un šķita gatavs uz visu.

Brižons, kas bija mazliet gaišreģis un, kā zināms, «ierosinājis šo pasākumu», nebija vēl nekā teicis. Viņš izskatījās domīgs. Viņu daudzināja par tādu, kurš ne no kā neatkāpjas, un visi zināja, ka tikai bravūras dēļ viņš reiz aptīrījis policistu posteni. Bez tam vir,iš prata sacerēt dzejoļus un dziesmiņas, tādēļ tika turēts lielā cieņā.

Babets viņam jautāja:

—  Tu nekā neteiksi, Brižon?

Brižons vēl mirkli klusēja, pēc tam visvisādi izgrozīja galvu un beidzot izšķīrās runāt.

—       Redziet: šorīt es uzdūros diviem zvirbuļiem, kas plūcās; šovakar uzskrēju virsū kašķīgam sievišķim. Tas viss ir uz ļaunu. Iesim prom!

Viņi devās projām.

Aizejot Monparnass nomurmināja:

—  Vienalga, ja vajadzētu, es viņu būtu nožmiedzis.

Babets viņam atbildēja:

—   Es ne. Es nemēdzu aiztikt dāmas.

Uz ielas stūra viņi apstājās un klusinātā balsī pārmija šādus mīklainus vārdus:

—   Kur mēs šonakt pārgulēsim?

—   Zem Pantēnas[15] .

—  Vai tev ir klāt režģu cauruma atslēga, Tenardjē?

—   Skaidra lieta.

Eponīna, kas viņus neizlaida no acīm, redzēja, ka viņi uzņēma to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši. Viņa piecēlās un sāka tiem sekot, līzdama gar mūra žogiem un mājām. Tā viņa tiem sekoja līdz bulvārim. Tur tie šķīrās, un viņa redzēja sešus vīrus iegrimstam tumsā, kurā tie it kā izkusa.

## 5 Nakts noslēpumi

Pēc bandītu aiziešanas Plimē iela atkal atguva savu mierīgo nakts seju.

Tas, kas nupat bija noticis šai ielā, nebūtu nemaz izbrīnījis mežu. Augstie mastu koku meži, krūmāji, viršu klajumi, cieši savijusies zari, garās zāles dzīvo krēslainu dzīvi, mežonīgais ņudzeklis te pamana pēkšņo neredzamā parādīšanos; tas, kas ir zemāks par cilvēku, te caur miglu atšķir to, kas ir augstāks par cilvēku, un lietas, ko mēs, dzīvie, nezinām, satiekas te vaigu vaigā naktī. Spurainā, mežonīgā daba baidās tuvojamies to, kurā it kā sajūt pārdabisko. Tumsas spēki pazīst cils citu, un starp tiem valda noslēpumains līdzsvars. Zobi un nagi baidās no nesatveramā. Asinskārais dzivnieciskums, rijīgās iekāres, alkdamas pēc laupījuma, ar nagiem un zobiem bruņojušies instinkti, kuru avots un mērķis ir vienīgi vēders, nemierīgi noskata un izošņā spokaino, bezkaislīgo apveidu, kas klīst, līķautā ietērpts, nostādamies viņu priekšā savā neskaidrajā, drebošajā apvalkā, un šķiet dzīvojam nedzīvu un šausmīgu dzīvi, šie rupjie radījumi, kas nav nekas cits kā matērija, neskaidri baidās saskarties ar milzīgo tumsu, kas sabiezināta kādā nezināmā būtnē. Melns tēls, aizsprostodams ceļu, uzreiz aptur plēsīgu zvēru. Iznācējs no kapiem biedē un mulsina iznācēju no alas; negantais baidās no ļaunā; vilki atkāpjas vilkača priekšā.

## 6 mariuss atgūst īstenības apziņu tiktāl, ka pasaka Kozetei savu adresi

Kamēr šis sunim līdzīgais radījums ar cilvēka seju apsargāja režģu žogu un seši bandīti atkāpās meičas priekšā, Mariuss atradās līdzās Kozetei.

Nekad debesis vēl nebija bijušas tik zvaigžņotas un skaistas, koki tik dreboši, zāļu smarža tik asa, nekad vēl putni nebija iemiguši lapotos zaros, tik maigi vīterojot, nekad vēl visuma dzidrā harmonija nebija tā saskanējusi ar mīlestības iekšējo mūziku, nekad vēl Mariuss nebija juties tik iemīlējies, tik laimīgs, tik jūsmīgs. Bet viņš atrada Kozeti noskumušu. Kozete bija raudājusi. Viņai bija sasarkušas acis.

Tas bija pirmais mākonis pār šo brīnišķīgo sapni.

Pirmie Mariusa vārdi bija:

—   Kas tev noticis?

Un viņa atbildēja:

—   Ir kaut kas.

Tad viņa apsēdās uz sola līdzās lievenim un, kamēr Mariuss trīcēdams nosēdās blakus, turpināja:

—  Tēvs šorīt man lika sagatavoties, teica, ka viņatn esot darīšanas un ka mums varbūt būšot jāaizbrauc.

Mariuss nodrebēja.

Kad mēs esam mūža beigās, mirt nozīmē šķirties, kad esam tā sākumā — šķirties nozīmē mirt.

Sešu nedēļu laikā Mariuss pamazām, lēnām, pakāpeniski, ar katru dienu vairāk ieguva Kozeti. Tā bija tīri garīga, taču pilnīga iegūšana. Kā jau tikām paskaidrojuši, pirmajā mīlestībā dvēseli iegūst daudz agrāk nekā miesu; vēlāk miesu iegūst daudz agrāk nekā dvēseli, bet dažkart dvēseli pavisam aizmirst; Foblasi un Pridomi piebilst: «Tādēļ, ka tās nav,» — bet šis sarkasms, par laimi, ir tikai zaimošana. Un Mariusam Kozete piederēja tā, kā mēdz piederēt gariem, taču viņš to bija dziļi ieslēdzis dveselē un greizsirdīgi turēja ciet ar nesatricināmu pārliecību par savām tiesībām. Viņam piederēja tās smaids, tās elpa, smarža, zilo acu dziļais starojums, ādas maigurns, kad viņš pieskārās tās rokai, burvīgā dzimumzīmite uz tās kakla, katra doma. Viņi bija norunājuši guļot sapņot tikai viens par otru, un viņi turēja vārdu. Tātad viņam piederēja visi Kozetes sapņi. Viņš nemitīgi aplūkoja sīkās sprodziņas tās pakausī, dažreiz uzpūta tām dvašu un sevī domāja, ka visas šīs sprodziņas pieder viņam, Mariusam. Viņš aplūkoja un apbrīnoja visu, ko tā valkāja, — mezglā sasieto lenti, cimdus, aproces, zābaciņus — kā svētus priekšmetus, kuru īpašnieks viņš bija. Viņš domājās esam īpašnieks skaistajām bruņurupuča ķemmēm, kas iespraustas tās matos, un pat teica sev — tie bija klusi un neskaidri mostošās iekāres čuksti, — ka nav nevieņas tērpa lentītes, neviena zeķu valdziņa, nevienas ņiebura krociņas, kas nepiederētu viņam. Līdzās Kozetei viņš jutās kā līdzās savam īpašumam, līdzās savai mantai, līdzās savai pavēlniecei un verdzenei. Šķita, ka viņu dvēseles tik ļoti saplūdušas kopā, <ka, gribēdami paņemt tās atpakaļ, viņi nebūtu spējīgi tās vairs atšķirt. «Šī ir mana.» — «Nē, tā ir mana.» — «Es tev galvoju, ka tu maldies. Tā tiešām esmu es.» — «Tas, ko tu uzskati par sevi, esmu es.» — Mariuss bija daļa no Kozetes, un Kozete — daļa no Mariusa. Mariuss juta, ka Kozete dzīvo viņā. Tas, ka viņam bija Kozete, tas, ka viņam piederēļa Kozete, viņam nozīmēja to pašu, ko elpot. Un šai ticībā, šai skurbumā, šai šķīstajā, nedzirdētajā, absolūtajā piederēšanā, šai virskundzībā pēkšņi ielauzās vārdi «Mums būs jāaizbrauc», un spalga īstenības balss viņam kliedza: «Kozete nav tava!»

Mariuss atmodās. Sešas nedējas Mariuss bija dzīvojis, kā jau zinām, ārpus reālās dzīves; vārds «jāaizbrauc» viņu nežēlīgi atgrieza tajā atpakaļ.

Viņam trūka vārdu. Kozete tikai juta, ka viņa roka kļuva ļoti auksta. Nu viņa vaicāja savukārt:

—   Kas tev noticis?

Viņš atbildēja tik klusi, ka Kozete tikko sadzirdēja:

—   Es nesaprotu, ko tu teici.

Viņa atsāka:

—       Šorīt tēvs man teica, lai es saliekot visas savas mantiņas un esot gatava, viņš man iedošot savu veļu, lai es to ieliekot ceļasomā, viņam esot jāaizceļo, un mēs braukšot; esot jāiegādājas viena liela ceļasoma man un viena maza — viņam; tas viss esot jāsagatavo nedēļas laikā, un mēs došoties varbūt uz Angliju.

—   Tas ir briesmīgi! — iesaucās Mariuss.

Skaidrs, ka šai brīdī Mariusa iedomās nekāda ļaunprātīga varas izlietošana, nekāda varmācība, nekāda rafinētāko tirānu nelietība, nekāda Bizirisa, Tiberija vai Henrija VIII rīcība cietsirdības ziņā nebija salīdzināma ar šo: Fošlevāna kungs vedīs savu meitu uz Angliju, tādēļ ka viņam tur ir darīšanas.

Mariuss jautāja vārgā balsī:

—   Un kad tu brauksi?

— Viņš neteica, kad.

—   Un kad tu atgriezīsies?

— Arī neteica.

Mariuss piecēlās un salti jautāja:

—   Kozete, vai jūs brauksit?

Kozetepavērās viņā ar savām skaistajām, skumju pilnajām acīm un dīvainā apmulsumā atjautāja?

—   Uz kurieni?

—   Uz Angliju. Vai jūs brauksit?

—   Kādēļ tu man saki «jūs»?

—   Es jums prasu, vai jūs brauksit?

—       Bet saki, ko lai es daru? — viņa vaicāja, lūdzoši salikdama rokas.

—   Tātad jūs brauksit?

—   Bet ja mans tēvs brauc?

—  Tātad jūs brauksit?

Kozete saņēma Mariusa roku un neatbildēdama to cieši paspieda.

—   Labi, — sacija Mariuss. — Tad ari es kaut kur aizbraukšu.

Kozete šo vārdu nozīmi vairāk izjuta nekā saprata. Viņa tā nobālēja, ka viņas seja tumsā šķita gluži balta. Viņa nomurmināja:

—   Ko tu ar to gribi teikt?

Mariuss viņu uzlūkoja, pēc tam pacēla lēnām acis pret debesīm un atbildēja:

— Neko.

Nolaidis acis, viņš ieraudzīja, ka Kozete viņam uzsmaida. Mīlamas sievietes smaidam piemīt mirdzums, kas redzams pat tumsā.

—   Cik mēs esam muļķīgi! Marius, man ienāca kaut kas prātā.

—   Kas?

—   Brauc arī tu, ja mēs braucam! Es tev pateikšu, uz kurieni! Mēs satiksimies tur, kur es būšu!

Tagad Mariuss bija pilnīgi atmodies. Viņš bija atkai atgriezies īstenībā. Viņš kliedza Kozetei:

—   Aizbraukt kopā ar jums! Vai tu esi prātu zaudējusi? Tam taču vajadzīga nauda, bet man tās nav! Braukt uz Angliju? Bet es patlaban esmu parādā, šķiet, vairāk nekā desmit luidoru Kurfeirakam, kādam savam draugam, kuru tu nepazīsti. Man ir veca cepure, kas nav pat graša vērta, man ir uzvalks, kuram trūkst pogu, mans krekls ir galīgi noplīsis, man ir izdiluši elkoņi, mani zābaki laiž cauri ūdeni; sešas nedējas es neesmu par to domājis un neesffiu tev to teicis. Kozete, es esmu nabags! Tu mani redzi tikai naktī un dāvā man savu mīlestību; ja tu mani redzētu dienā, tu man pasniegtu vienu sū! Braukt uz Angliju! Ak, man nav pat, ar ko samaksāt par pasi!

Pacēlis abas rokas virs galvas, viņš pieskrēja pie koka, piespieda pieri pie stumbra, nejuzdams ne cieto mizu, kas viņam skrāpēja ādu, ne drudzi, kas it kā ar āmuru dauzīja pa deniņiem, un, tikko turēdamies uz kājām, stāvēja nekustīgs kā izmisuma statuja.

Tā viņš tur palika ilgi. Šai bezdibenī viņš varētu palikt mūžīgi. Beidzot viņš pagriezās atpakaļ. Viņš dzirdēja aiz muguras apslāpētu skaņu, maigu un skumju.

Tā bija Kozete — viņa šņukstēja.

Viņa raudāja jau vairākas stundas līdzās pārdomās iegrimušajam Mariusam.

Mariuss pienāca viņai klāt, nokrita uz ceļiem un lēnām,

emu noliekdamies, saņēma viņas kurpes purngaliņu, kas praucās laukā no tērpa apakšas, un noskūpstīja to.

Viņa klusēdama ļāva to darīt. Ir mirkļi, kad sieviete pieņem mīlestības pielūgsmi ka drūma un nejūtīga dieviete.

—   Neraudi! — viņš teica.

Viņa čukstēja:

—       Man varbūt būs jāaizbrauc, bet tu nevarēsi atbraukt pie manis.

Viņš jautāja:

—   Vai tu mani mi li?

Viņa tam raudādama atbildēja ar šiem paradīzes vārdiem, kas visburvīgāk skan caur asarām:

—   Es dievinu tevi!

Viņš turpināja neizsakāma maiguma pilnā balsī:

—   Neraudi! Saki, vai tu vari man par prieku neraudāt?

—  Bet tu — vai tu mani mīli? — viņa vaicāja.

Viņš saņēma tās roku:

—        Kozete, es nekad nevienam neesmu devis savu godavārdu, tāpēc ka mans godavārds izraisa manī bailes. Es jūtu, ka man blakus stāv mans tēvs. Un tev es dodu savu vissvētāko godavārdu: ja tu aizbrauksi, es nomiršu.

Tonī, ar kādu viņš izrunāja šos vārdus, skanēja tik svinīgas un tik mierīgas skumjas, ka Kozete nodrebēja. Viņa sajuta to vēsumu, ko, garām skrejot, rada kaut kas drūms un patiess. No pēkšņām izbailēm viņa mitējās raudāt.

—   Tagad klausies! — viņš sacīja. — Negaidi mani rīt!

—   Kādēļ?

—   Gaidi mani tikai parīt!

—   Kādēļ gan?

—   Vēlāk redzēsi.

—  Vienu dienu tevi neredzēt! Tas nav iespējams.

—   Ziedosim vienu dienu, lai iegūtu varbūt veselu mūžu.

Un Mariuss pusbalsī pie sevis piebilda:

—       Tas ir cilvēks, kurš nekad negroza savus paradumus, un viņš nekad nav nevienu pieņēmis citā laikā kā tikai vakarā.

—   Par kādu cilvēku tu runā? — jautāja Kozete.

—   Es? Es neesmu nekā teicis.

—   Uz ko tu ceri?

—   Pagaidi līdz parītam!

—   Tu tā gribi?

—  Jā, Kozete.

Viņa saņēma tā galvu abās rokās un, paceldamās pirkstgalos, lai būtu ar to vienādā garumā, lūkoja saskatīt tā acīs cerību,

Mariuss atsākas

—   Domāju, ka tev vajadzētu zināt manu adresi, jo var šis tas gadīties. Es dzīvoju pie sava drauga, kura vārds ir Kurfeiraks, Stiklu ielā, numurs sešpadsmit.

Viņš parakņājās kabatā, izvilka no tās mazu nazīti un ar asmeni ieskrāpēja mūra apmetumā!

Stiklu ielā 16.

Kozete pa to laiku atkal bija sākusi raudzīties viņam acīs.

—   Saki, ko tu esi nodomājis! Tu kaut ko domā, Manus, Pasaki man! Ai, pasaki man, lai es varētu mierīgi pavadīt nakti!

Es domāju tā: nevar būt, ka dievs gribētu mūs izšķirt. Gaidi mani parit!

—   Ko tad es līdz tam laikam darīšu? — vaicāja Kozete. — Tu esi tur laukā, tu ej un nāc. Cik gan vīrieši ir laimīgi! Bet es, es palikšu gluži viena. Ai, cik man būs skumji! Ko tad tu darīsi rītvakar?

—   Es lūkošu kaut ko nokārtot.

—   Tad es lūgšu dievu un domāšu visu laiku par tevi, lai tev izdotos. Es tevi vairāk neiztaujāšu, ja jau tu negribi. Tu esi mans pavēlnieks. Rīt es visu vakaru dziedāšu dziesmu no «Eiriantes», to, kas tev patīk un ko tu neklausījies kādu vakaru aiz mana loga. Bet parīt tev jāatnāk agrāk. Es tevi gaidīšu, tumsai iestājoties, tieši pulksten deviņos, to tu liec vērā! Ak dievs, cik bēdīgi, ka dienas ir tik garas! Dzirdi, kad pulkstenis sitīs deviņi, es būšu dārzā.

—   Es arī.

Un, pašiem nemanot, vienas domas vadīti, to elektrisko strāvu aizrauti, kas divus mīlniekus tur nepārtrauktā savienojumā, abi divi, pat savās sāpēs mīlestības kvēles apreibināti, viņi ieslīga viens otra apkampienos, nemanīdami, ka viņu lūpas bija savienojušās, kamēr augšup paceltie skatieni, pilni sajūsmas un asaru, veras zvaigznēs.

Kad Mariuss devās projām, iela bija tukša. Tai brīdī Eponīna sekoja bandītiem līdz pat bulvārim.

Kamēr Mariuss, atspiedis gaivu pret koku, bija pārdomājis, viņam iešāvās prātā kāda doma, kuru — ak vai! —viņš pats uzskatīja par neprātīgu un neiespējamu. Viņš bija pieņēmis pārdrošu lēmumu.

## 7 vecā sirds un jaunā sirds viena pret otru

Žilnormāna tēvam šai laikā bija apritējis jau deviņdesmit viens gads. Viņš joprojām dzīvoja ar Žilnormāna jaunkundzi Golgatas māsu ielā 6, pats savā vecajā namā. Viņš bija — lasītājs to atcerēsies — viens no tiem veclaiku sirmgalvjiem, kuri gaida pienākam nāvi, izslējušies visā augumā, kurus gadu nasta nesaliec un pat sāpes nesalauž.

Taču pirms kāda laika viņa meita sāka ieminēties, ka ar tēvu nav lāga. Viņš vairs nepliķēja savas kalpones, viņš vairs nedauzīja tik sparīgi ar spieķi kāpņu laukumiņa, kad Basks kavējas atvērt durvis. Jūlija revolūcija sešu mēnešu laikā viņu tikpat kā nemaz nebija kaitinājusi. Gandrīz mierīgi viņš bija izlasījis valdības vēstnesī Moniteur šādu vārdkopu: «Emblo-Kontē kungs, Francijas pērs.» Taču nebija šaubu, ka sirmgalvis jutās nomākts. Viņš nepiekāpās, viņš nepadevās — tas nebija ne viņa fiziskajā, ne morālajā dabā, — bet viņš jutās iekšēji saguris. Četrus gadus viņš gaidīja Mariusu, ne soli neatkāpdamies, — tas te ir īstais vārds, — pārliecināts, ka šis nelāgais diedelnieks agri vai vēlu piezvanīs pie viņa durvīm; tagad dažā labā drūmā stundā viņam uznāca doma, ka tad, ja Mariuss vēl ilgi liks uz sevi gaidīt, tad… Nevis nāve viņam šķita šausmīga, bet gan doma, ka viņš varbūt vairs neredzēs Mariusu. Neredzēt vairs Mariusu — tas viņam līdz šim nebija ienācis prātā, tagad šī doma sāka viņam uzrasties un stindzināja viņu. Šķiršanās, kā tas allaž mēdz būt ar dabiskām un īstām jūtām, bija tikai pastiprinājusi viņa mīlestību, vecātēva mīlestību pret nepateicīgo mazdēlu, kas tā bija nozudis. Decembra naktīs, lielā salā, mēdz visvairāk domāt par sauli. Žilnormāna kungs juta vai arī viņš to bija sev iestāstījis, ka viņam, vectēvam, ir pilnīgi neiespējami spert pirmo soli pretī mazdēlam. «Drīzāk es nobeigšos,» viņš mēdza teikt. Viņš neatrada sevi nekādas vainas, bet par Mariusu domāja tikai ar dziju maigumu un mēmu izmisumu, kāds piemīt vecam vīram, kas aiziet tumsā.

Viņam sāka izkrist zobi, un tas vēl pavairoja viņa skumjas.

Žilnormāna kungs — taču arī pats sev neatzīdamies, jo tas viņu satracinātu un apkaunotu, — nekad nevienai mīļākajai nebija tā pieķēries, kā bija pieķēries Mariusam.

Viņš bija licis novietot savā istabā pret gultas galvgali kādu savas jaunākās meitas, mirušās Ponmersī kundzes, senu ģīmetni, kas bija gleznota, kad viņai bija astoņpadsmit gadu, lai šī ģīmetne būtu pats pirmais, ko viņš redzētu, ik ritu pamozdamies. Viņš pastāvīgi lūkojās šai ģīmetnē. Tajā skatoties, viņš kādu dienu neviļus pateica:

—   Man šķiet, viņš izskatās tai līdzīgs.

—       Manai māsai? — jautāja Žilnormāna jaunkundze. — Jā, protams.

Sirmgalvis piebilda:

—   Un arī viņam.

Reiz, kad viņš sēdēja cieši kopā saspiestiem ceļiem un gandrīz aizvērtām acīm, pavisam drūmā garastāvokli, meita iedrošinājās viņam pajautāt:

—  Tēvs, vai jūs vēl aizvien dusmojaties? …

Viņa aprāvās, neiedrīkstēdamās turpināt.

—   Uz ko? — viņš jautāja.

—   Uz nabaga Mariusu.

Viņš pacēla savu veco galvu, uzcirta kalsno un grumbaino dūri uz galda un ļoti niknā, drebošā balsī iekļicdzās:

—       «Nabaga Mariuss» — jūs sakāt! Sis kungs ir palaidnieks, nejauks diedelnieks, nepateicīgs iielībnieks, bez sirds, bez dvēseles, augstprātis un ļauns cilvēks.

Un viņš aizgriezās prom, lai meita nepamanītu viņa acīs asaras.

Pēc trim dienām, daudzas stundas klusējis, viņš pēkšņi sacīja meitai:

—       Man bija gods palūgt Zilnormana jaunkundzi nekad ar mani par viņu nerunāt.

Žilnormānu krustmāte atsacījās no jebkura mēģinājuma iebilst par Mariusu un izdarīja šādu dziļdomīgu secinājumu: «Tēvs vairs nemīlēja manu māsu pēc viņas izdarītās muļķības. Skaidrs, ka viņš neieredz arī Mariusu.»

«.Pēc viņas izdarītās muļķības» nozīmēja: kopš viņa bija apprecējusies ar pulkvedi.

Starp citjjĻ kā to ari varēja iedomāties, Žilnormāna jaunkundze bija cietusi neveiksmi mēģinājumā aizstāt Mariusu ar savu mīluli ulānu virsnieku. Teodilam aizstājēja lomā nebija nekādu panākumu. Žilnormāna kungs nebija pieņēmis šo samainīšanu. Sirds tukšums nav aizpildāms ar aizbāzni. Savukārt Teodils, kaut arī nojauzdams mantojumu, sajuta riebumu pret spaidu klaušām — patikt. Vecītis bija apnicis ulānarn, un ulāns vecītim — apriebies. Leitnants Teodils, bez šaubām, bija jautrs, bet pļāpīgs, vieglprātīgs, bet vulgārs, uzdzīvotājs, bet slikti audzināts; viņam bija mīļākās, tas tiesa, un viņš par tām daudz runāja — arī tas ir liesa, bet viņš par tām runāja sliktu. Visām viņa īpašībām bija trūkumi. Žilnormāna kungam bija galīgi apnicis klausīties viņa nostāstos par visādiem panākumiem Babilonas ielas kazarmu apkaimē. Turklāt leitnants Žilnormāns dažreiz ieradās uniformā ar trīskrāsainu kokardi. Tas viņu darīja gluži vienkārši neciešamu. Žilnormāna tēvs beidzot pateica savai meitai:

—   Pietiek man ar šo Teodilu. Pieņem viņu pati, ja gribi! Man nav nekādu simpātiju pret karavīriem miera laikā. Man gandrīz vairāk patīk, ja zobenu kaujā vicina, nevis ja, dīki nēsājot, dzīvi plicina. Asmeņu žvadzoņa kaujā galu galā nav tik nožēlojama kā makstu šķindināšana pa ielas bruģi. Un vēl iztaisīties par varoni un cieši savilkt vidukli kā kādam sievišķim, nēsāt korseti zem bruņām — tas ir divkārt smieklīgi. īsts vīrietis ir tikpat tālu no plātīšanās kā no klīrīguma. Viņš nav ne Iielībnieks, ne cukurlellīte. Paturi savu Teodilu pati sev!

Meita velti viņam iebilda:

—   Bet viņš taču ir jūsu brāļa mazdēls.

Izrādījās, ka Žilnormāna kungs, kas caur un cauri jutās kā vecaistēvs, nepavisam negribēja būt dižtēvocis.

īstenībā, tā kā viņš bija gudrs un prata salīdzināt, Teodils viņam tikai lika vēl vairāk nožēlot Mariusu.

Kādu vakaru — bija 4. jūnijs, taču tas Žilnormāna tēvu nemaz nekavēja likt sakurt kamīnā krietnu uguni — viņš bija aizraidījis projām savu meitu, kas blakusistabā šuva. Viens pats savā istabā, kas bija izgleznota ar skatiem no ganu dzīves, uzlicis kājas uz kamīna režģiem, pa pusei aizslēpts aiz sava deviņposmu koromandelkoka aizsega, atspiedies ar elkoņiem uz galda, kur zem zaļa abažūra dega divas sveces, viņš sēdēja, dziļi iegrimis mīkstā atzveltnes krēslā, un turēja rokās grāmatu, ko nelasīja. Viņš bija ģerbies pēc modes, kādā staigāja švīti viņa jaunības laikos, un atgadināja senu Garā portretu. Tas būtu sapulcinājis uz ielas ap viņu cilvēkus, bet meita, kad viņš gāja laukā no mājām, vienmēr uzmeta viņam uz pleciem kaut ko līdzīgu platam bīskapa apmetnim, kas apslēpa viņa drēbes. Mājās rītasvārkus viņš nēsāja vienīgi pēc piecelšanās un pirms gulētiešanas. «Rītasvārkos cilvēks izskatās vecāks,» viņš mēdza teikt.

Žilnormāna tēvs domāja par Mariusu ar mīlestību un rūgtumu, un kā parasti pārsvaru ņēma rūgtums. Viņa sarūgtinātais maigums vienmēr galu galā izvērtās sašutumā un īgnumā. Viņš bija sasniedzis to stāvokli, kad cilvēks lūko samierināties ar savu likteni un pieņemt to, kas viņu sāpina. Patlaban viņš mēģināja sev ieskaidrot, ka nav vairs pamata gaidīt Mariusa atgriešanos, ka tas jau būtu atgriezies, ja būtu vēlējies, ka no tā visa vajag atteikties. Viņš mēģināja aprast ar domu, ka tam visam jau ir beigas un ka viņam būs jānomirst, neredzējušam «šo kungu». Bet visa viņa būtne pret to sacēlās; viņa vecvecās tēva jūtas nevarēja ar to samierināties. «Vai patiesi,» viņš sūrojās, un tas bija viņa sāpju pilnais refrēns, «vai tiešām viņš vairs neatgriezīsies?!» Večuka plikpaurainā galva noslīga uz krūtīm, un viņš cieši ieurba kamīna pelnos savu sāpīgo un nikno skatienu.

Šādā visdziļāko pārdomu brīdī ienāca vecais sulainis Basks un jautāja:

—  Vai kungs vēlētos pieņemt Mariusa kungu?

Sirmgalvis saslējās sēdeklī bāls, gandrīz kā līķis, kas

pieceļas no galvaniskās strāvas iedarbības. Asinis strauji saplūda viņam sirdī. Viņš sastomījās:

—   Ko? Mariusa kungu?

—   Nezinu, — atbildēja Basks, iztrūcies un apmulsis no sava kunga izskata, — es pats viņu netiku redzējis. Man sacīja Nikoleta: «Atnācis kāds jauns cilvēks, piesakiet, ka tas ir Mariusa kungs.»

Žilnormāna tēvs klusi nomurmināja:

—   Lai ienāk.

Un viņš palika tai pašā pozā, drebošu galvu, durvīm pievērstu skatienu. Tās atvērās. Ienāca kads jauns cilvēks. Tas bija Mariuss.

Mariuss apstājās durvīs, it kā gaidīdams, ka viņu aicinās tuvāk.

Viņa trūcīgās drēbes nebija saskatāmas nokrēslī, ko radīja abažūrs. Varēja izšķirt tikai viņa mierīgo un nopietno, bet savādi skumjo seju.

Žilnormāna tēvs, apjucis no pārsteiguma un prieka, kādu brīdi neredzēja nekā cita kā vienīgi spožumu, kā tas mēdz būt kādas parādības priekšā. Viņš gandrīz zaudēja samaņu; Mariusu viņš redzēja itin kā caur žilbinošu plīvuru. Patiesi, tas bija viņš, patiesi, tas bija Mariuss!

Beidzot! Pēc četriem gadiem! Sirmgalvis to aptvēra, tā sakot, ar vienu pašu skatienu. Viņš to atzina par skaistu, cēlu, smalku, pieaugušu, par īstu vīrieti ar labām manierēm un pievilcīgu izskatu. Viņam gribējās atplest rokas, saukt to, mesties tam pretī, viņš kustin kusa aiz sajūsmas, viņā kaisa kvēli vārdi un lauzās ārā no krūtīm; beidzot viss šis maigums bija radis izeju un rosījās uz viņa lūpām, bet pretrunības dēj, kas bija viņa rakstura pamatā, izplūda laukā kā cietsirdība. Viņš skarbi jautāja:

—   Ko jūs te meklējat?

Mariuss mulsi atbildēja:

—   Cienītais kungs …

Žilnormāna kungs būtu vēlējies, lai Mariuss mestos viņa apkampienos. Viņš bija nemierā, ar Mariusu un pats ar sevi. Viņš juta, ka bija skarbs, bet Mariuss — salts. Vecajam vīram tās bija neciešamas un trakas mokas — just sevī tik lielu maigumu un žēlumu, bet izpaust tikai cietsirdību. Viņu atkal pārņēma rūgtums. Viņš īgni pārtrauca Mariusu:

—   Kādēļ tad jūs esat ieradies?

Sis «tad» nozīmēja: ja jūs neesat ieradies mani apskaut. Mariuss uzlūkoja vecotēvu, kura seju bālums darīja līdzīgu marmoram.

—Kungs…

Sirmgalvis atkal pārtrauca barga balsī:

—  Vai jūs ieradāties lūgt no manis piedošanu? Vai esat atzinis savu vainu?

Viņš domāja uzvest Mariusu uz īstā ceļa un cerēja, ka «zēns» piekāpsies. Mariuss nodrebēja: viņam prasīja atteikties no sava tēva. Viņš nodūra acis un atbildēja:

—   Nē, kungs. 1

—   Tādā gadījumā, — nevaldāmi iesaucās sirmgalvis, lielās sāpēs un pilns dusmu, — ko jūs no manis gribat?

Mariuss salika rokas, paspēra vienu soli un sacīja vāja, diebošā balsī:

—   Kungs, iežēlojieties par mani!

Šie vārdi uzbudināja Žilnormāna kungu; agrāk pateikti, tie būtu viņu aizkustinājuši, bet tie nāca pārāk veļu. Vecaistēvs piecēlās; viņš atspiedās uz spieķa ar abām rokām, lūpas bija kļuvušas bālas, galva drebēja, bet garais augums šķita vēl lielāks pret nolīkušo Mariusu.

—   Iežēloties par jums, kungs! Jauneklis prasa žēlošanu no deviņdesmit vienu gadu veca sirmgalvja! Jūs ieejat dzīvē, es no tās aizeju; jūs staigājat pa teātriem, ballēm, kafejnīcām, spēlējat biljardu, esat atjautīgs, patikat sievietēm, jūs esat skaists zēns, bet es — es drebinos pašā vasaras vidū pie degoša kamīna; jūs esat bagāts ar vienīgo īsto bagātību, kāda vien var būt, bet es — man pieder visas vecuma likstas, vārgums, vientulība! Jums ir visi trīsdesmit divi zobi, labs kuņģis, spriganas acis, spēks, laba ēstgriba, veselība, jautrība, īsts melnu matu mežs uz galvas, bet man nav vairs pat ne sirmu matu, man izkrituši visi zobi, kājas vairs neklausa, ir zudusi atmiņa, es pastāvīgi jaucu trīs ielu nosaukumus — Šarlo, Soma un Senkloda, — tik tālu es esmu; jums paveras saulaina nākotne, bet es — es jau gandrīz vairs nekā tajā neredzu — tik tuvu esmu pienācis mūžīgajai naktij; jūs esat iemīlējies, par to nav ne mazāko šaubu, bet es — mani nemīl neviens pats pasaulē, un jūs vēl prasāt no manis žēlošanu! Velns parāvis, Moljērs palaidis garām lajpu tēmu! Ja jūs tāpat jokojat Tiesu pilī, advokātu kungi, tad es jūs sirsnīgi apsveicu. Jūs esat īsti delvert.

Un deviņdesmitgadīgais sirmgalvis turpināja niknā un svinīgā balsī:

—  Jā, ko tad jūs no manis gribat?

—   Kungs, es zinu, ka mana klātbūtne jums nav patīkama, — atteica Mariuss, — bet ierados tikai palūgt no jums kaut ko, un pēc tam tūlīt aiziešu.

—   Jūs esat muļķis! — iesaucās sirmgalvis. — Kas tad jums liek aiziet?

Tāds bija to maigo vārdu tulkojums, kuri rosījās viņa sirds dziļumos: Lūdz taču piedošanu! Krīti taču man ap kaklu! Žilnormāna kungs juta, ka Mariuss kuru katru brīdi viņu pametīs, ka nelaipnā uzņemšana to atgrūž un cietsirdība dzen projām, to visu viņš saprata, un viņa sāpes pieauga, bet, tā kā viņa sāpes tūdaļ pārvērtās dusmās, tad ari cietsirdība aizvien pieauga. Viņš būtu gribējis, lai Mariuss viņu saprot, bet Mariuss nesaprata, tas veco viru satracināja. Viņš atsāka:

—   Kā! Jūs mani nonicinājāt, mani, savu vecotēvu, jūs pamētāt manu māju un nez kur pazudāt, jūs apbēdinājāt savu krustmāti, jūs to darījāt — to ir viegli uzminēt — tādēļ, ka tā varēja ērtāk dzīvot puiša dzīvi, tēlot švītu, nākt mājās, kad vien tīk, izklaidēties; jūs man nedevāt nevienu dzīvības zīmi, sataisījāt parādus, pat neprasīdami, lai es tos nomaksāju, jūs kļuvāt par dauzoņu un trokšņotāju un pēc četriem gadiem ierodaties pie manis, un jums nav nekā cita, ko man sacīt!

Tik varmācīgā veidā cenzdamies piespiest mazdēlu būt maigam, sirmgalvis panāca vienīgi to, ka Mariuss klusēja. Žilnormāna kungs sakrustoja rokas — šis žests viņu darīja sevišķi valdonīgu — un ar rūgtumu skarbi nobēra:

—   Izbeigsim. Jūs sakāt, ka esat atnācis no manis ko lūgt? Ko tad? Kas tas ir? Runājiet!

—   Mans kungs, — teica Mariuss ar tādu skatienu, it kā tūlīt iekristu bezdibenī, — es atnācu lūgt jūsu atļauju precēties.

Žilnormāna kungs pazvanīja. Basks pavēra durvis.

—   Palūdziet šurp manu meitu!

Pēc brīža durvis atkal pavērās, Žilnormāna jaunkundze neienāca, bet tikai parādījās uz sliekšņa; Mariuss stāvēja klusēdams, nokāris rokas, ar noziedznieka izskatu; Žilnormāna kungs staigāja krustu šķērsu pa istabu. Viņš pagriezās pret savu meitu un sacīja tai:

—   Nekas sevišķs. Te ir Mariusa kungs. Apsveicinieties ar viņu! Šis kungs grib precēties. Tas ir viss. Ejiet!

Sirmgalvja aprautā un piesmakusī balss skaņa liecināja par neparasti lielu niknumu. Krustmāte ar apmulsušu skatienu uzlūkoja Mariusu, šķita, ka viņa to tikko spēj vairs pazīt, viņa neizdarīja nevienu kustību, neizpauda nevienu skaņu un pazuda pēc tēva mājiena žiglāk nekā salmiņš no viesuļvētras pūtiena.

Pa to laiku Žilnormāna tēvs atkal bija atspiedies pret kamīnu.

—   Jūs — precēties! Divdesmit viena gada vecumā! Un jūs jau to esat nokārtojis! Jums tikai vēl jāpalūdz atļauja! Maza formalitāte. Apsēdieties, kungs! Nu jā, jūs esat pārdzīvojis revolūciju, kopš man nav bijis gods jus redzēt. Jakobīņi guvuši virsroku. Jums vajadzētu būt apmierinatam.

Vai tik jūs neesat kļuvis republikānis, kopš esat barons? Jūs taču to protat saskaņot. Republika nav slikta piedeva barona stāvoklim. Vai neesat apbalvots ar Jūlija ordeni? Vai jūs mazliet nepiepalīdzējāt Luvras ieņemšanā, mans kungs? Tepat tuvumā, Sentantuāna ielā, pretī Nonendjēras ielai, ir redzama lode, kas ieurbusies kādas mājas trešajā stāvā, un lodei līdzās uzraksts: 1830. gada 28. jūlijs. Ejiet apskatietl Tas atstāj dziļu iespaidu. Ak, jaukas lietiņas viņi pastrādājuši, tie jūsu draugil Starp citu, vai viņi neierīkos strūklaku Berī hercoga kunga pieminekļa vietā? Tātad jūs gribat precēties? Ar ko? Vai drīkst, nekļūstot indiskrēts, jautāt, ar ko?

Viņš aprāvās un, iekāms Mariuss paguva atbildēt, nikni piebilda:

—       Ak tā, jums ir labs stāvoklis? Jūs esat kļuvis bagats? Cik jūs pelnāt ar savu advokāta amatu?

—       Necik, — atteica Mariuss ar stingru un gandrīz niknu apņēmību.

—       Necik? Tātad jūs iztiekat tikai ar tiem tūkstoš divi simti livriem, ko es jums dodu?

Mariuss nekā neatbildēja. Žilnormāna kungs turpināja:

—  Tad es saprotu: šī meitene ir bagāta?

—  Tikpat, cik es.

—   Ko? Bez pūra?

—    Bez.

—  Ar nākotnes izredzēm?

—   Nedomāju. ļ

—  Gluži plikai Un kas tad ir viņas tēvs?

—   Nezinu.

—   Un kā viņu sauc?

—   Fošlevāna jaunkundze.

—   Foš .,. kā?

—   Fošlevāna.

—   Pfffl — nosprauslojās sirmgalvis.

—  Mans kungsl — iesaucās Mariuss.

Žilnormāna kungs viņu pārtrauca tādā balsī, it kā sarunātos pats ar sevi.

—       Tad tā, divdesmit viens gads, bez stāvokļa, tūkstoš divi simti livru gadā, baronese Ponmersī kundze ies iepirkties par diviem sū pētersīļus pie sakņu pārdevējās.

—       Mans kungs, — atsāka Mariuss pēdējās gaistošās cerības apmulsumā, — es jūs lūdzu, es jūs lūdzos debesu

vārdā, izstieptām rokām, es kritu jūsu priekšā ceļos: Jaujiet man viņu precēt!

Sirmgalvis iesmējās spalgiem, baismīgiem smiektfem, ko brīžiem pārtrauca klepus, un turpināja:

—   Ha-ha-ha! Jūs sevī nodomājāt: velns parāvis! Iešu un sameklēšu to veco putnubiedēkli, to idiotisko mujķi! Cik žēl, ka man nav vēl divdesmit pieci gadi! Gan tad es viņam parādītu savu lielo cieņu! Gan tad es iztiktu bez viņa! Bet vienalga, es viņam pateikšu: «Vecais muļķi, tu vari būt ļoti laimīgs, ka mani redzi, es gribu precēties, gribu precēties ar kaut kādu jaunkundzi, ar kaut kāda kunga meitu, man nav zābaku kājās, viņai nav krekla mugurā, bet tas nav svarīgi, es uzspļauju uz savu karjeru, savu nākotni, savu jaunību, savu dzīvi, es gribu ieslīgt nabadzībā ar sievu uz kakla, tāds ir mans nodoms, un tev tam jāpiekrīt! Un vecais prauls piekritīs. Lai notiek, manu zēn, kā tu vēlies, pakar sev kaklā dzirnakmeni, precies ar savu Puslevānu, Kuplevānu… Nē, mans kungs, nekad, nemūžam!

—  Tēvs!

—   Nemūžam!

Pēc toņa, ar kādu šis «nemūžam» tika izrunāts, Mariuss saprata, ka visas cerības zudušas. Viņš devās pāri istabai gausiem soļiem, nokārtu galvu, grīļodamies, vairāk izskatīdamies pēc mirēja nekā pēc aizejoša cilvēka. Žilnormāna kungs sekoja viņam ar acīm, un mirklī, kad durvis jau atvērās un Mariuss taisījās iziet, ar valdonīgiem un izlutinātiem sirmgalvjiem raksturīgu vecīgu žiglumu viņš piesteidzās tam klāt, satvēra Mariusu aiz apkakles, sparīgi ievilka atpakaļ istabā, iespieda to atzveltnes krēslā un sacīja:

—   Stāsti!

So apvērsumu bija radījis viens vienīgs Mariusam pasprukušais vārdiņš «tēvs».

Mariuss apmulsis to uzlūkoja. Žilnormāna kunga kustīgā seja pauda tikai skarbu un neizsakāmu labsirdību. Sencis bija atdevis vietu vectēvam.

—   Nu, tad runā, stāsti man savas mīlas dēkas, pļāpā ārā, izstāsti man visu! Velns parāvis, cik šie jaunie cilvēki ir stulbi!

—   Tēvs! — atkal iesāka Mariuss.

Pār sirmgalvja seju plaiksnījās neizsakāms mirdzums.

—   Jā, tā gan! Sauc mani par tēvu, un viss būs labi!

Sai skarbumā tagad bija kaut kas tik labs, tik maigs, tik vaļsirdīgs, tik tēvišķīgs, ka Mariuss šās pēkšņās pārejas deļ no izmisuma uz cerību it kā apstulba un apreiba. Viņš bija apsēdies pie galda, sveču gaisma izcēla viņa apdilušo apģērbu, tā ka Žilnormāna tēvs aplūkoja to ar izbrīnu,

—   Tātad, tēvs… — ierunājās Mariuss.

—   Ak šitā, — pārtrauca Žilnormāna kungs, — tev patiesi nav ne graša pie dvēseles? Tu esi ģērbies kā viens zaglis.

Viņš parakņājās atvilktnē, izņēma no tās naudas maku un uzlika uz galda:

— Ņem, tur ir simt luidoru, nopērc sev platmali!

—   Tēvs, — turpināja Mariuss, — mīļais tēvs, kaut jūs zinātu! Es mīlu viņu. Jūs nevarat iedomāties — pirmo reizi es viņu ieraudzīju Luksemburgas dārzā, kurp viņa mēdza nākt, sākumā es viņai nepievērsu sevišķu uzmanību, bet vēlāk, pats nezinu, kā tas notika, es viņā iemīlējos. Ai, cik es jutos nelaimīgs! Un tagad es ar viņu satiekos katru dienu viņas mājās, viņas tēvs to nezina, bet iedomājieties — viņi taisās braukt projām, mēs satiekamies dārzā vakaros, viņas tēvs grib viņu aizvest uz Angliju, un tad es nodomāju: «Aiziešu pie vecātēva un pastāstīšu viņam to.» Es taču zaudēšu prātu, nomiršu, saslimšu, metīšos upē. Man katrā ziņā ar viņu jāapprecas, citādi es zaudēšu prātu. Tā, lūk, ir visa patiesība, man šķiet, ka nekā neesmu aizmirsis. Viņa dzīvo dārzā ar režģu sētu, Plirnē ielā. Tas ir Invalīdu nama tuvumī.

Žilnormāna tēvs starodams bija apsēdies blakus Mariusam. Uzmanīgi klausīdamies un baudīdams tā bЈlss skaņu, viņš tai pašā laikā ar baudu ievilka krietnu šķipsnu šņaucamās tabakas. Pie vārda «Plimē iela» viņš aizturēja elpu, un tabakas atliekas viņam izbira uz ceļiem.

—   Plimē iela! Tu saki, Plimē iela? Paga, vai tur nav kazarmas? Nu jā, tā ir tā pati. Tavs brālēns Teodils man par to stāstīja. Tas ulāns, virsnieks. Par kādu meitenīti, mans mīļais draugs, par meitenīti! Velns parāvis, jr 3, Plirnē ielā. Tai pašā, kas agrāk saucās Blomē iela. Ji, tagad es sāku atcerēties. Es jau esmu dzirdējis par šo knīpu aiz režģu žoga Plimē ielā. Dārzā. īsta Pamela. Tev nav slikta gaume. Stāsta, ka viņa esot ļoti skaista. Starp mums runājot, man šķiet, ka šis lempis ulāns viņu mazliet ir Ieticis. Es nezinu, cik tālu tas aizgājis. Galu galā tam nav nekādas nozīmes. Bez tam viņam jau nevar ticēt. Viņš lielās. Marius, es uzskatu, ka tas ir ļoti jauki, ja tāds jauneklis kā tu iemīlas. Tas piederas tavā vecumā. Man vairāk tik, ka tu esi iemīlējies, nevis atrodies jakotuņu vidū. Man vairāk tīk, ka tu esi pieķēries brunčiem, velns parāvis, kaut vai divdesmit brunčiem, nevis Robespjēra kungam. Runājot par sevi, man jāatzīstas, ka no visiem sankilotiem[16] es allaž esmu mīlējis tikai sievietes. Skaistas meitenes ir un paliek skaistas meitenes, velns parāvis! Tur nav ko noliegt. Tātad šī mazā tevi pieņem, papiņam nezinot. Tā jau tas mēdz būt. Arī man ir bijušas līdzīgas dēkas, un ne viena vien. Vai tu zini, kā tādās reizēs rīkojas? Nevajag pārāk trakot, nevajag mesties nekādā traģismā, tam nav jābeidzas ar laulībām un mēra kungu ar lenti pār plecu. Gluži vienkārši jābūt prātīgam zellim. Jārīkojas ar prātu. Izklaidējieties, mirstīgie, bet neprecieties! Vajag sameklēt rokā vecotēvu, kas caur un cauri ir lāga vīrs un kam arvien atradīsies daži luidoru rullīši vecajā atvilktnē, un pateikt viņam: «Vecotēv, paklau, tā un tā.» Un vecaistēvs atbild: «Tas ir pavisam vienkārši. Jaunībā jāiztrakojas, lai vecumā būtu mierīgs. Es esmu bijis jauns, tu kļūsi vecs. Ņem, manu zēn, šo parādu tu atdosi savam mazdēlam. Te ir divi simti pistoļu. Priecājies, velns parāvis! Pasaulē nav nekā jaukāka!» Tā šī lieta jākārto. Nav jāprecas, bet tas netraucē… Vai tu mani saproti?

Mariuss, sastindzis un nespēdams bilst ne vārda, noraidoši pakratīja galvu.

Večuks sāka skaļi smieties, pamirkšķināja krunkaino plakstiņu, uzsita viņam pa celi, ielūkojās acīs ar noslēpumainu un starojošu skatienu un ļoti šķelmīgi, paraustīdams, plecus, sacīja:

— Muļķi! Padari viņu par savu mīļāko!

Mariuss nobālēja. Viņš nebija nekā sapratis no visa tā, ko vecaistēvs nupat sacīja. Viss šis juceklis ar Blomē ielu, Pamelu, kazarmām, ulānu pazibēja Mariusa priekšā kā fantasmagorija. Nekas no tā visa nevarēja attiekties uz Kozeti, kas bija šķīsta kā lilija. Vecais vīrs murgoja. Bet šie murgi bija beigušies ar vārdiem, kurus Mariuss saprata un kuri bija nāvīgs apvainojums Kozetei. Šie vārdi «padari viņu par savu mīļāko» iedūrās šķīstā jaunekļa sirdī kā šķēps.

Viņš piecēlās, pacēla no grīdas savu cepuri un noteiktā, stingra solī devās uz durvīm. Tur viņš pagriezās atpakaļ, dziļi palocījās vectēvam, izslēja galvu un teica:

—   Pirms pieciem gadiem jūs apvainojāt manu tēvu, šodien jūs apvainojat manu sievu. Es no jums vairs nekā nelūdzu, mans kungs. Ardievu.

Žilnormāna tēvs apstulba, atvēra muti, izstiepa rokas, lūkoja piecelties, bet, iekārns spēja izrunāt kādu vārdu, durvis jau bija aizvērušās un Mariuss nozudis.

Sirmgalvis palika kādu brīdi nekustīgi sēžam, nespēdams ne runāt, ne elpot, it kā viņu būtu ķēris zibens, it kā viņam kāda spēcīga roka būtu aizžņaugusi rīkli. Beidzot viņš pietrūkās no sava atzveltņa, pieskrēja pie durvīm, — kā nu deviņdesmit viena gada vecumā var paskriet, — atvēra tās un sāka kliegt:

—   Palīgā! Palīgā!

Parādījās viņa meita, pēc tam apkalpotāji. Viņš atkal sāka kliegt žēlabainā, piesmakušā balsī:

—-Skrieniet viņam pakaļ! Panāciet viņu! Ko tad es viņam nodarīju? Viņš ir traks! Viņš aizgāja! Ak dievs, ak dievs! Nu viņš vairs neatgriezīsies!

Sirmgalvis piesteidzās pie loga, kas atradās ielas pusē, ar vecīgajām, drebošajām rokām atvēra to, izliecās laukā līdz pat viduklim, kamēr Basks un Nikoleta pieturēja viņu no muguras, un kliedza: «

—  Marius! Marius! Marius! Marius!

Bet Mariuss nevarēja vairs dzirdēt, tai brīdī viņš jau nogriezās aiz Senluī ielas stūra.

Deviņdesmitgadīgais sirmgalvis ar mokpilnu izteiksmi pielika divas trīs reizes abas rokas pie deniņiem, grīļodamies aizgāja no loga un smagi noslīga atzveltnes krēslā, bez pulsa, bez skaņas, bez asarām, bezjēdzīgi šūpodams galvu un čāpstinādams lūpas, ar tukšu skatienu un tukšu sirdi, kurā bija palicis tikai kaut kas drūms un dziļš kā nakts.

## DEVĪTĀ GRĀMATA kurp viŅi iet?

;

## 1 Žans Valžāns

To pašu dienu ap pulksten četriem pēcpusdienā Žans Valžāns sēdēja viens pats uz kādas vientuļas Marsa lauka nogāzes. Vai nu aiz piesardzības, vai aiz vēlēšanās koncentrēties, vai ari gluži vienkārši aiz vienas no tām nemanāmajam pārmaiņam paradumos, kādas pamazām ieviešas katra cilvēka dzīvē, viņš tagad diezgan reti izgāja no mājām kopā ar Kozeti. Viņš bija ģērbies darba blūzē un pelēkās audekla biksēs, un cepure ar garo nagu apslēpa viņa seju. Pēdējā laikā viņš bija mierīgs un laimīgs Kozetes dēļ; tas, kas viņu kādu laiku bija biedējis un satraucis, nu izgaisis, bet kopš pāris nedēļām viņu bija pārņēmušas citas bažas. Kādu dienu, pastaigādamies pa bulvāri, viņš bija pamanījis Tenardjē; tā kā viņš bija pārģērbies, Tenardjē viņu nebija pazinis, taču kopš tā laika Žans Valžāns to tika redzējis vēl dažas reizes, un viņam tagad bija skaidra pārliecība, ka Tenardjē ložņā pa šo kvartālu. Ar to pietika, lai Žans Valžāns pieņemtu kādu nopietnu lēmumu. Tenardjē ir te — tas nozīmēja, ka draud lielas briesmas.

Turklāt Parīze bija nemierīga: politiskās jukas sagādāja neērtības ikvienam, kam bija kaut kas savā dzīvē slēpjams, jo policija bija kļuvusi pārāk tramīga un aizdomīga un, lūkodama sadzīt pēdas tādiem vīriem kā Pepens vai Morē, varētu itin viegli atklāt tādu cilvēku kā Žans Valžāns.

Visu šo apstākļu dēļ viņš bija noraizējies.

Beidzot viņu pārsteidza un vēl tagad stipri satrauca kāds neizskaidrojams fakts, kas pavairoja viņa modrību. Šo pašu rītu, piecēlies agrāk par citiem, pastaigājoties dārzā, kad Kozetes slēģi vēl bija aizvērti, viņš pēkšņi ieraudzīja uzrakstu, kas bija ieskrāpēts uz mūra droši vien ar naglu:

Stiklu ielā 16.

Tas bija izdarīts pavisam nesen, skrāpējums uz vecā, nomelnējušā apmetuma izskatījās balts, nātru pudurītis mūra pakājē bija apbiris ar smalkiem, svaigiem apmetuma putekļiem. Droši vien tas bija uzrakstīts naktī. Kas tas bija? Adrese? Kāda norunāta zīme? Brīdinājums viņam? Katrā ziņā bija skaidrs, ka dārzā kāds bija ielauzies, ka tajā var iekļūt sveši cilvēki. Viņš atcerējās dīvainos notikumus, kas jau agrāk bija satraukuši māju. Domas audās uz šiem metiem. Viņš sargājās pasacīt Kozetei par šo naglas ieskrāpēto rindiņu uz mūra, baidīdamies jauno meiteni izbiedēt.

Visu to pārdomājis un apsvēris, Žans Valžāns bija nolēmis atstāt Parīzi un pat Franciju un braukt uz Angliju. Viņš bija brīdinājis Kozeti. Viņš gribēja aizbraukt jau šonedēļ. Viņš sēdēja uz Marsa lauka nogāzes, šķetinādams galvā dažādas domas: par Tenardjē, policiju, par šo dīvaino rindiņu uz mūra, par ceļojumu un grūtībām izgādāt sev pasi.

Iegrimis pārdomās, viņš pēkšņi pamanīja pēc kādas ēnas, ka nogāzes virsotnē kāds ir apstājies, tieši viņam aiz muguras. Viņš jau gribēja pagriezties atpakaļ, kad viņam uz ceļiem nokrita četrkārt salocīta zīmīte, ko itin kā būtu pārsviedusi pār viņa galvu kāda roka. Viņš paņēma zīmīti, atlocīja to un izlasīja tajā lieliem burtiem ar zīmuli uzrakstīto vārdu:

Pārvācieties!

Žans Valžāns strauji piecēlās, bet uz nogāzes vairs neviena nebija; viņš pavērās apkārt un ieraudzīja kādu būtni, lielāku par bērnu un mazāku par vīrieti, pelēkā blūzē un smilšu krāsas samta biksēs pārkāpjam pāri valnim un ieslīdam Marsa lauka grāvī.

Žans Valžāns stipri domīgs tūdaļ atgriezās mājās.

## 2 Mariuss

Mariuss aizgāja no Žilnormāna kunga dziļi nomākts. Viņš bija devies pie tā ar mazu cerībiņu; viņš aizgāja no turienes ar bezgalīgu izmisumu.

Tie, kas ir vērojuši cilvēka sirds likumus, to sapratīs, — ulāns, aprobežotais virsnieks brālēns Teodils, nebija atstājis viņa apziņā nekādu ēnu. Ne visniecīgāko. Drāmu rakstnieks, šķiet, varētu cerēt uz kādiem sarežģījumiem no pēkšņā atklājuma, ko vecaistēvs izdarīja mazdēlam. Bet to, ko ar to būtu ieguvusi drāma, zaudētu patiesība. Mariuss bija tais gados, kad netic nekam ļaunam; vēlāk cilvēks tic visam. Aizdomas nav nekas cits kā grumbas. Agrajā jaunībā to nav. Tas, kas satriec Gtello, paslīd garām Kandidam. Turēt aizdomās Kozeti! Mariusam būtu bijis vieglāk izdarīt nez kādus noziegumus.

Viņš sāka klaiņot pa ielām — parastais cietēju glābšanās līdzeklis. Viņš nedomāja neko tādu, ko būtu varējis vēlāk atcerēties. Pulksten divos naktī viņš atgriezās pie Kurfeiraka un iekrita ar visām drēbēm savā guļas vieta. Bija jau liela diena, kad viņš aizmiga tai šausmīgaja, smagajā miegā, kad pa galvu jaucas daždažādas domas. Pamodies viņš ieraudzīja istabā stāvam ar cepuri galva un stipri rosīgus Kurfeiraku, Anžolrasu, Feijī un Kotnbefēru, kuri grasījās nupat aiziet.

Kurfeiraks viņam jautāja:

— Vai tu nāksi uz ģenerāļa Lamarka bērēm?

Viņam šķita, ka Kurfeiraks runā ķīniešu valodā.

Mariuss izgāja mazliet vēlāk. Viņš iebāza kabatā pistoles, ko Žavērs viņam bija uzticējis 3. februāra notikuma laikā un kas bija palikušas pie viņa. Sis pistoles vēl aizvien bija pielādētas. Būtu grūti pateikt, kāda neskaidra doma bijusi prātā, ņemot tās līdzi.

Cauru dienu viņš klaiņoja, pats nezinādams, kur; brīžiem lija, bet viņš to nemaz nemanīja. Pusdienām viņš sev nopirka maiznīcā par vienu sū smalkmaizīti, iebāza kabatā un aizmirsa. Šķiet, ka viņš arī izpeldējās Sēnā, pats to neapzinādamies. Mēdz būt tādi brīži, kad paurī deg pekles ugunis. Sāds brīdis bija pienācis arī Mariusam. Viņš vairs ne uz ko necerēja, ne no kā nebaidījās; viņš bija tam visam pārkāpis pāri kopš vakardienas. Drudžainā nepacietībā viņš gaidīja vakaru, viņam bija tikai viena skaidra doma — pulksten deviņos viņš redzēs Kozeti. Sī pēdējā laime bija tagad visa viņa nākotne, pēc tam — tumsa. Staigājot pa tukšākajiem Parīzes bulvāriem, laiku pa laikam viņam likās, ka viņš dzirdētu pilsētā savādus trokšņus. Viņš atbrīvojās no savam pārdomām un jautāja sev: «Vai tikai tur nekaujas?»

Uznākot tumsai, tieši pulksten deviņos, kā to bija Ko. zetei apsolījis, viņš ieradas Plimē ielā.Pienācis pie režģu žoga, viņš visu aizmirsa. Bija pagājušas četrdesmit astoņas stundas, kopš viņš nebija redzējis Kozeti, tūlīt viņš to atkal ieraudzīs; visas citas domas izgaisa, un viņš juta tikai neizsakāmu, dziļu prieku. Šie mirkļi, kuros cilvēks pārdzīvo gadsimtus, allaž slēpj sevī kaut ko tik valdonīgu un brīnišķīgu, ka tai brīdī, kad šie mirkļi pienāk, tie piepilda visu sirdi.

Mariuss atbīdīja režģus un traucās dārzā. Kozetes nebija tai vietā, kur tā parasti viņu gaidīja. Viņš izgāja cauri biezoknim un devās uz iedobumu līdzās lievenim. «Viņa gaida mani tur,» viņš nodomāja. Kozetes arī tur nebija. Viņš pacēla acis uz augšu un ieraudzīja, ka mājas slēģi aizvērti. Viņš izstaigāja visu dārzu — dārzs bija tukšs. Tad viņš atgriezās pie mājas, un, zaudējis saprašanu aiz mīlestības, noreibis, iztrūcies, sāpju un nemiera satraukts, kā saimnieks, kas atgriezies mājās nelāgā stundā, sāka klaudzināt pie slēģiem. Viņš pieklaudzināj-a, klaudzināja vēlreiz, riskēdams ieraudzīt atveramies logu, parādāmies tēva pikto seju un vaicājam viņam: «Ko jūs vēlaties?» Tas nebija itin nekas salīdzinājumā ar to, ko viņš nojauta. Izklauvējies viņš sāka skaļi saukt Kozeti.

—   Kozete! — viņš sauca. — Kozete! — viņš pavēlīgi atkārtoja.

Neviens neatbildēja. Visam bija beigas. Dārzs bija tukšs, māja bija tukša. «

Mariuss cieši vērās izmisuma pilnām acīm šai drūmajā mājā, tikpat melnā, tikpat mēmā, bet vēl tukšākā nekā kaps. Viņš uzlūkoja akmens solu, uz kura bija pavadījis tik daudz brīnum jauku stundu līdzās Kozetei. Tad viņš apsēdās uz lieveņa kāpnēm. Viņa sirds bija pilna maiguma un apņēmības, sirds dziļumos viņš svētīja savu mīlestību un teica sev, ka tagad, kad Kozete aizbraukusi, viņam atliek vairs tikai mirt.

Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu balsi, kas šķita nākam no ielas un saucam caur kokiem:

—  Mariusa kungs!

Viņš piecēlās,

—   Kas ir? — viņš jautāja.

—  Mariusa kungs, vai jūs esat te?

—  Jā.

— Mariusa kungs, — balss turpināja, — jūsu draugi gaida jūs pie barikādes šanvrerī ielā.

Šī balss viņarn nebija gluži sveša. Tā atgādināja piesmakušo un skarbo Eponīnas balsi. Mariuss pieskrēja pie žoga, atbīdīja izļodzīto stieni, izbāza galvu un ieraudzīja kādu cilvēku, pēc izskata jaunekli, skrienam un pazūdam krēslā.

## 3 mabefa kungs

Žana Valžāna naudas maks neatnesa nekādu labumu Mabefa kungam. Mabefa kungs savā bērnišķīgi godprātīgajā stingrībā nebija pieņēmis šo zvaigžņu dāvanu; viņš nebija spējis pieļaut domu, ka zvaigzne varētu nokrist zemē zelta monētu veidā. Viņš nebija varējis uzminēt, ka šī no debesīm nokritusī nauda bija Gavroša dāvana. Viņš bija aiznesis naudas inaku kvartāla policijas komisāram kā nozaudētu priekšmetu, kuru atradējs nodod pieprasītāju rīcībā. Tagad naudas maks patiešām bija pazaudēts. Bez šaubām, neviens to nepieprasīja, un tas nemaz nepaglāba Mabefa kungu.

Un tā Mabefa kungs slīdēja aizvien lejup.

Izmēģinājumi ar indigo Botāniskajā dārzā neveicās labāk kā viņa Austerlicas dārziņā. Pagājušajā gadā viņš vienmēr palika parādā algu savai saimniecības vadītājai; tagad, kā mēs redzējām, viņš bija parādā vairākus īres maksājumus. Lombards pēc trīspadsmit mēnešu notecēšanas bija pārdevis viņa «Floras» klišejas. Kāds varkalis bija izkalis no tām kastroļus. Līdz ar šo klišeju zaudēšanu, nevarēdams vairs papildināt pat atsevišķos «Floras» eksemplārus, kas viņam vēl bija palikuši, viņš pārdeva par lētu naudu kādam bukinistam gravīras un tekstu kā nepilnvērtīgu. Viņam vairs nekas nebija atlicis no visa mūža darba. Viņš sāka iztikai izdot naudu, kas bija saņemta par šiem eksemplāriem. Redzēdams, ka arī šis trūcīgais avots sāk izsīkt, viņš atsacījās no sava dārza un ļāva tam aizaugt. Jau agrāk, stipri vien agrāk, viņš bija atsacījies no divām olām un vērša gaļas gabaliņa, ko laiku pa laikam mēdza apēst. Pusdienās viņš iztika ar maizi un kartupeļiem. Viņš bija pārdevis pēdējās

mēbeles, pēc tam visu to, kas bija lieks no gultas veļas, drēbēm un segām, pēc tam savus herbārijus un estampus, !: bet viņam vēl bija palikušas visvērtīgākās grāmatas, starp kuram dažas bija liels retums, kā, piemēram, «Bī; beles vēsturiskās četrrindas», 1560. gada izdevums, j Pjēra de Besa «Bībeļu konkordance», Žana de Laē «Margaritas pērles» ar veltījumu Navarras karalienei, sjeia Viljē-Otinana grāmata «Par sūtņa pienākumiem un augsto amatu», 1644. gada «Florilegium rabbinicurn», 1567. gada Tibulls ar šāau lielisku ierakstu: «Veneiiis, in cwdibus Manutianis»t beidzot viens Diogena Lāertija eksemplārs,kurš bija iespiests 1644. gadā Lionā un kurā ietilpa J Vatikana slavenie 411. manuskripta varianti no trīspadsmitā gadsimta, kā arī divi Venēcijas manuskripti, 393. un 394., kurus tik sekmīgi bija izpētījis Anrī Etiēns, un visi fragmenti doriešu dialektā, kuri atrodami vienīgi divpadsmitā gadsimta slavenajā manuskriptā Neapoles bibliotēkā. Mabefa kungs nekad nekurināja savu istabu un gāja gulēt vēl ar gaismu, lai nebūtu jādedzina j svece. Šķita, ka viņam vairs nav kaimiņu, no viņa vairījās, kad viņš izgāja laukā, un viņš to manīja. Bērna nabadzība modina līdzjūtību ikvienā mātē, jaunekļa nabadzība modina līdzjūtību jaunā meitenē, sirmgalvja nabadzība nemodina līdzjūtību nevienā. No visiem postiem šis ir pats stindzinošākais. Taču Mabefa tēvs nebija pilnīgi zaudējis savu bērnišķīgo skaidrību. Viņa acis kļuva dzīvākas, kad viņš vērās savās grāmatās, un viņš smaidīja, aplūkodams Diogenu Lāertiju, kas bija unikāls eksemplārs. Grāmatu skapis ar stikla durvīm bija vienīgā mēbele, ko viņš vēl bija saglabājis bez visnepieciešamākā.

Kādu dienu Plutarha māte viņam sacīja:

—  Man nav naudas pusdienu pagatavošanai.

Par pusdienām viņa sauca maizi un četrus piecus kartupeļus.

—   Un ja uz parāda? — jautaja Mabefa kungs.

—  Jūs ļoti labi zināt, ka uz parāda man vairs nedod.

Mabefa kungs atvēra grāmatu skapi, ilgu laiku apskatīja savas grāmatas citu pēc citas, ka tēvs, kurš būtu spiests upurēt vienu no saviem dēliem, apskatītu tos pirms izraudzīšanas, pēc tam žigli paņēma vienu, pasita

.padusē un aizgāja. Viņš atgriežas pēc divi stundām ar tukšu padusi, uzlika galdā trīsdesmit sū un teica:

—   Te jums būs pusdienām.

Kopš šā brīža Plutarha māte redzēja pār sirmgalvja skaidro seju nolaidušos tumšu plīvuru, kas vairs nekad nenozuda.

Rīt, parīt, katru dienu vajadzēja atkārtot to pašu. Mabefa kungs aizgāja ar kādu grāmatu un atgriezās ar sudraba naudas gabalu. Redzēdami, ka vecais vīrs spiests pārdot, bukinisti pirka no viņa par divdesmit sū grāmatu, par kuru viņš pats bija maksājis divdesmit franku. Dažreiz tiem pašiem grāmatu tirgotājiem. Sējums pēc sējuma — visa bibliotēka pārceļoja pie viņiem. Dažkārt viņš mēdza teikt: «Man taču ir astoņdesmit gadu,» — itin kā viņam būtu klusa cerība nonākt līdz sava mūža beigām drīzāk nekā līdz savu grāmatu beigām. Viņš kļuva aizvien skumjāks. Bet reiz viņš tomēr piedzīvoja prieku. Viņš izgāja no mājām ar Robēru Etjēnu, ko pārdeva par trīsdesmit pieciem sū Malakē krastmalā, bet atgriezās ar aldu, kuru bija nopircis par četrdesmit sū Grē ielā. «Es paliku parādā piecus sū,» starodams viņš teica Plutarha mātei. Todien viņš nemaz neēda pusdienas.

Viņš bija Dārzkopības biedrības biedrs. Tur zināja par viņa lielo nabadzību. Sās biedrības priekšsēdētājs viņu apmeklēja, apsolīja parunāt par viņu ar zemkopības un tirdzniecības ministru un to arī izdarīja. «Nu, kā tad!» iesaucās ministrs. «Protams! Vecs zinātnieks! Botāniķis! Lāga vecītis! Kaut kas jādara viņa labā!» Otrā dienā Mabefa kungs saņēma ielūgumu uz pusdienām pie ministra. Drebēdams aiz prieka, viņš parādīja vēstuli Plutarha mātei.

—   Mēs esam glābti! — viņš sacīja.

Noteiktajā dienā viņš devās pie ministra. Viņš ievēroja, ka viņa saburzītā kaklasaite, vecā fraka ar taisnajiem stūriem un ar olu nospodrinātie zābaki pārsteidza šveicarus. Neviens viņu neuzrunāja, pat ministrs ne. Ap pulksten desmitiem vakarā, vēl aizvien gaidīdams, ka ar viņu aprunāsies, viņš izdzirdēja, ka ministra sieva — skaista, dekoltēta dāma, kurai viņš nebija iedrīkstējies tuvoties, — kādam jautāja:

—   Kas gan ir šis vecais kungs?

Viņš atgriezās mājās kājām pusnaktī, stipra lietū. Viņš bija pārdevis vienu Elzevīra sējumu, lai samaksātu par fiakru braucienam pie ministra.

Katru vakaru pirms gulētiešanas viņš bija paradis izlasīt dažas lappuses no Diogena Lāertija. Viņš pietiekami labi prata grieķu valodu, lai izbaudītu šā teksta īpašo skaistumu. Viņam tagad vairs nebija cita prieka. Aizritēja dažas nedēļas. Pēkšņi Plutarha māte saslima. Ir kaut kas vēl bēdīgāks nekā tas, ka nav, par ko nopirkt maizi pie maiznieka, proti: ka nav, par ko nopirkt zāles pie aptieķnieka. Kādu vakaru ārsts bija parakstījis ļoti dārgu mikstūru. Turklāt slimība pastiprinājās, bija vajadzīga kopēja. Mabefa kungs atvēra grāmatu skapi, tur vairs nekā nebija. Pēdējais sējums jau bija prom. Viņam bija palicis tikai Diogens Lāertijs.

Pasitis unikālo eksemplāru padusē, viņš izgāja no mājām; tas bija 1832. gada 4. jūnijā. Viņš devās uz Senžaka vārtiem pie Ruajola mantinieka un atgriezās ar simt frankiem. Uzlicis piecfranku kaudzīti uz vecās kalpones naktsgaldiņa un neteicis ne vārda, viņš iegāja savā istabā.

Otrā rītā līdz ar gaismu viņš apsēdās uz izgāztā stabiņa savā dārzā, un pāri dzīvžogam varēja redzēt viņu nekustīgi sēžam visu rīta cēlienu, nodurtu galvu, miglainu skatienu veroties uz aizaugušajām dobēm. Brīžiem lija, sirmgalvis, šķiet, to nejuta. Pēcpusdienā Parīzē sacēlās neparasts troksnis. Izklausījās pēc šauteņu šāvieniem un pūļa kliedzieniem.

Mabefa tēvs pacēla galvu. Viņš ieraudzīja kādu gailim ejošu dārznieku un vaicāja:

—   Kas tur notiek?

Dārznieks, nesdams lāpstu pār plecu, pavisam mierīgi atbildēja:

—   Dumpis.

—   Kā — dumpis?

—   Jā. Kaujas.

—   Kādēļ kaujas?

—   Dievs to zina! — atteica dārznieks.

—   Kurā pusē? — atkal jautāja Mabefa kungs.

—  Arsenāla pusē.

Mabefa tēvs iegāja atpakaļ mājā, paņēma cepuri, mehāniski sāka meklēt kādu grāmatu, ko pasist padusē, neatrada vairs un, noteicis: «Ak jā, tiešām!» — apmulsušu izskatu izgāja no mājām.

## DESMITA GRAMATA 1832. gada 5. jŪnijs

.

## 1 Jautājuma virspuse

No kā veidojas dumpis? No nekā un no visa. No pamazām uzkrājušās elektrības, no pēkšņi izšāvušās liesmas, no klaiņojoša spēka, no garām skrejošas pūsmas. Sī pūsma savā ceļā sastop domājošas galvas, sapņotājus prātus, cietējas dvēseles, degošas kaislības, brēcošu nabadzību un rauj to visu sev līdzi.

Uz kurieni?

Kur pagadās. Sviež pret valsts iekārtu, pret likumiem, pret citu cilvēku labklājību un bezkaunību.

Niknumā iekaisušas pārliecības, sarūgtināts entuziasms, pamodies sašutums, apslāpēti karošanas instinkti, sajūsminātās jaunatnes drosme, augstsirdīgs aklums, ziņkāre, pārmaiņu alkas, slāpes pēc negaidītā, tās jūtas, kas ar patiku liek lasīt afišu par jaunu izrādi un priecāties teātrī par pēkšņu skatuves meistara svilpienu; neskaidrs ienaids, dusmas, vilšanās, tukša godkāre, kas iedomājas sevi likteņa piekrāptu; neapmierinātība, nepiepildāmi sapņi, nepārvaramiem šķēršļiem iežogota godkāre; ikviens, kas cer atrast izeju no katastrofas; beidzot, pašā apakšā, pūlis — šīs saslaukas, kuras viegli aizdegas, — tādi ir dumpja elementi.

Visdiženākais un visniecīgākais, būtnes, kas klaiņo ārpus sabiedrības, gaidīdamas izdevīgu gadījumu, -— dīkdieņi, vaZanķi, priekšpilsētu klaidoņi — tie, kuri pārlaiž naktis mājām apbūvētajā tuksnesī un kuriem nav virs galvas cita jumta kā saltie debesu mākoņi, tie, kas katru dienu gaida maizi no gadījuma, bet nevis no darba, nabadzības un posta bezvārdu atvases, skrandaiņi un baskāji, — tie visi pieder dumpim.

Ikviens, kura dvēselē mājo slepens īgnums pret valsts iekārtu, dzīvi vai likteni, pieslejas dumpim, un, tiklīdz tas uzliesmo, viņš sāk trīsēt un jūt, ka viņu sagrābj viesulis.

Dumpis ir sava veida sociālās atmosfēras virpuļviesulis, kas pēkšņi izveidojas zināmos temperatūras apstākļos un griezdamies ceļas uz augšu, joņo, dārd, plēš, jauc, grauj, posta, izrauj ar saknēm, aiznesot sev līdzi ceļus un nožēlojamus raksturus, spēcīgus cilvēkus un nevarīgus prātus, koka stumbru un sīku salmiņu.

Vai tam, ko tas aiznes sev līdzi, kā arī tam, kuru tas nogrūž no ceļa! Dumpis sadauza viņus vienu pret otru.

Tas piešķir sevišķu varenību tiem, kurus satver. Tas piepilda pirmo pretimnācēju ar notikumu spēku, pārvērš visu par šāviņu. Tas pārvērš oli par lodi un nastu nesēju — par ģenerāli.

Ja varētu ticēt dažiem apslēptās politikas orākuliem, tad no valsts varas viedokļa dumpis nelielā devā ir vēlams. Sā viedokļa sistēma ir tāda: dumpis padara spēcīgākas tās valdības, kuras tas nenogāž. Tas pārbauda armiju, saliedē buržuāziju, attīsta policijas muskuļus, konstatē sociālā skeleta stiprumu. Tā ir vingrošana, tā ir gandrīz higiēna. Valsts vara jūtas labāk pēc dumpja, tāpat kā cilvēks pēc pirts.

Dumpis pirms trīsdesmit gadiem tika aplūkots vēl arī no cita viedokļa.

Ir universāla teorija, kas pati sevi dēvē par «veselo saprātu»; Filints pret Alsestu; brīvprātīga vidutājfba starp īsto un neīsto; izskaidrošana, pārliecināšana, mazliet augstprātīga mīkstināšana, būdama nopēluma un attaisnojuma sajaukums, iedomājas sevi par gudrību, bet bieži vien nav nekas cits kā pedantisms. No tās cēlusies vesela politiskā skola, kuru sauc par zelta vidusceļu. Starp auksto ūdeni un karsto ūdeni šī ir remdenā ūdens partija. Sī skola ar savu neīsto dziļumu un paviršību iztirzā sekas, nesniedzoties līdz cēloņiem, un nozākā no pseidozinātnes augstumiem tautas nemierus.

Ja uzklausa šo skolu, iznāk, ka: «Dumpji, kas sarežģīja 1830. gada apvērsumu, atņēma šim lielajam notikumam daļu tā tīrības. Jūlija revolūcija bija dižens tautas dusmu brāziens, kam pēkšņi sekoja skaidra debess. Dumpji debesīm lika atkal apmākties. Tie pārvērta par ķildu šo revolūciju, kas sākumā izcēlās ar savu vienprātību.

Jūlija revolūcijā, tāpat kā jebkurā lēcienveidīgā kustībā uz priekšu, bija apslēpti lūzumi, dumpis tos padarīja redzamus. Varēja sacīt: «Ahal Te ir lūzums.» Pēc jūlija revolūcijas bija jūtama tikai atbrīvošanās; pēc dumpjiem sajuta katastrofu.

Ikviens dumpis aizslēdz veikalus, pazemina vērtspapīrus, satricina biržu, aptur tirdzniecību, kavē darījumus, paatrina bankrotus; nav vairs naudas; lielie privātīpašnieki satraukti, sabiedriskais kredīts grīļojas, rūpniecība izsista no sliedēm, kapitāli tiek nobēdzināti, par darbu nekā nemaksā, visur bailes; šis belziens atbalsojas visās pilsētās. Tas ir par cēloni tam, ka rodas bezdibeņi. Aprēķināts, ka pirmā dumpja diena Francijai izmaksā divdesmit miljonu, otrā — četrdesmit, trešā — sešdesmit. Triju dienu ilgs dumpis izmaksā simt divdesmit miljonus, tas ir, ja ievēro tikai finansiālos rezultātus, dumpis ir līdzīgs postījumam, kuģu avārijai vai zaudētai kaujai, kurā būtu iznīcināta flote ar sešdesmit līnijkuģiem..

Bez šaubām, no vēstures viedokļa dumpjiem piemīt savs skaistums; ielu cīņa nav mazāk grandioza un mazāk patētiska kā partizānu cīņa; vienā ir jūtama meža dvēsele, otrā — pilsētas sirds, vienā ir Žans Šuāns, otrā — Žanns. Dumpji apgaismoja gan sarkanā, taču lieliskā gaismā visas savdabīgākās Parīzes rakstura īpašības: augstsirdību, pašaizliedzību, vētrainu jautrību, studentus, kas pierādīja, ka drosme ir izglītota prāta sastāvdaļa, nacionālās gvardes nelokāmību, bodnieku bivakus, ielaszēnu cietoksnīšus, nāves nicināšanu garāmgājējos. Mācību iestādes sadūrās ar karaspēka daļām. Starp citu, cīnītāju vidū bija atšķirība tikai vecuma ziņā; tā ir viena un tā pati rase, tie ir vieni un tie paši stoiskie cilvēki, kas divdesmit gadu vecumā mirst par savām idejām, četrdesmit gadu vecumā — par savām ģimenēm. Armija, kas vienmēr ir skumju nomākta pilsoņu kara laikā, lika pretī drosmei saprātību. Dumpji tai pašā laikā, kad tie apliecināja tautas bezbailību, audzināja arī buržuāzijas drosmi.

Labi. Bet vai tas viss ir izlieto asiņu vērts? Un izlietajām asinīm vēl pievienojiet drūmo nākotni, aptraipīto progresu, nemieru labāko vidū, godīgo liberāļu izmisumu, svešzemju absolūtismu, kas priecājas par brūcēm, ko revolūcija pati sev cirtuši, 1830. gadā uzvarēto triumfu, kuri sacīja: «Mēs jau to paredzējam!» Pievienojiet vēl

Parīzi, kas varbūt izaugusi lielāka, un neapšaubāmi vājāku kļuvušo Franciju. Pievienojiet klāt — jo ir jāpasaka viss — slepkavošanas, kas pārāk bieži apkaunoja saniknotās kārtības uzvaru pār prātu zaudējušo brīvību. Kopsummā — dumpji ir bijuši posta nesēji.»

To apgalvo šī pseidogudrība, ar kuru buržuāzija, šī pseidotauta, tik labprāt apmierinās.

Turpretī mēs — mēs atmetam šo pārāk plašo un tātad pārāk ērto vārdu «dumpis». Mēs atšķiram vienu tautas kustību no otras. Mēs sev neprasām, vai dumpis izmaksā tikpat dārgi kā kauja. Vispirms — kādēļ tieši kauja? Te rodas jautājums par karu. Vai tad karš ir mazāka sodība nekā dumpja posts? Un vēl — vai tad katrs dumpis ir posts? Un kaut arī 14. jūlijs būtu maksājis sirnt divdesmit miljonu! Filipa V uzkāpšana Spānijas tronī ir maksājusi Francijai divus miljardus. Pat par vienlīdzīgu maksu mēs dotu priekšroku 14. jūlijam. Bet mēs atmetam šos skaitļus, kas šķiet esam argumenti, bet īstenībā ir tikai vārdi. Mūsu apskatāmais objekts ir dumpis, tādēļ izpētīsim tā būtību. Visā iepriekš minētajā doktrinārajā iebildumā runa ir tikai par sekām, bet mēs meklējam cēloni.

Mēs precizējam.

## 2 Jautājuma būtiba

Ir dumpji, un ir sacelšanās; tie ir divējādi dusmu izpaudumi — viens ir netaisnīgs, otrs — taisnīgs. Demokrātiskajās valstīs, vienīgajās, kas dibinātas uz taisnīgumu, dažkārt gadās, ka varu sagrābj neliela ļaužu grupa; tad ceļas kājās visa tauta, un nepieciešamība atgūt savas tiesības var piespiest ķerties pie ieročiem. Visos jautājumos, kas izriet no kolektīva suverenitātes, veselā karš pret atsevišķo tā daļiņu ir sacelšanās, bet daļiņas uzbrukums veselajam ir dumpis; atkarā no tā, vai Tilērijās atrodas karalis vai Konvents, tām var uzbrukt taisnīgi vai netaisnīgi. Viens un tas pats pret pūli notēmētais lielgabals ir netaisnīgs 10. augustā un taisnīgs 14. vandemjērā. Šķietami līdzīgi, būtībā dažādi; šveicieši. aizstāvēja netaisno, Bonaparts aizstāvēja taisno.

To, ko vispārējā balsošana radījusi savā brīvības un suverenitātes apziņā, to nedrīkst iznīcināt iela. Tāpat ir arī jautājumos, kas skar tieši civilizāciju; masu instinkts, kas vakar bija gaišredzīgs, rīt var kļūt neskaidrs. Viens un tas pats dusmu brāziens ir likumīgs pret Terē un bezjēdzīgs pret Tirgo. Mašīnu sadauzīšana, noliktavu izlaupīšana, sliežu bojāšana, doku demolēšana, masu nomaldīšanās no īstā ceļa, progresa nosodīšana tautas tiesā, skolnieku nogalinātais Rāmī, ar akmeņiem no Šveices padzītais Ruso — tas ir dumpis. Izraēļa tauta pret Mozu, Atēnas pret Fokionu, Roma pret Scīpionu — tas ir dumpis. Parīze pret Bastīliju — tā ir sacelšanās. Kareivji pret Aleksandru, matroži pret Kristoforu Kolumbu — ari tas ir dumpis, bezdievīgs dumpis. Kādēļ? Tādēļ, ka Aleksandrs veica ar šķēpu Āzijai to pašu, ko Kristofors Kolumbs ar kompasu Amerikai; Aleksandrs, tāpat kā Kolumbs, atrada veselu pasauli. So pasauļu pievienošana civilizācijai nozīmē tik lielu gaismas pieaugumu, ka ikviena pretestība te ir noziedzīga. Dažkārt tauta kļūst neuzticīga pati sev. Pūlis ir tautas nodevējs. Vai ir, piemēram, kaut kas. dīvaināks kā šī ilgstošā un asiņainā sāls kontrabandistu pretošanās, šis likumīgais nepārtrauktais dumpis, kas izšķirīgā mirklī, glābšanas dienā, tautas uzvaras brīdī, apvienojas ar troni, izvēršas šuanērijā un no sacelšanās «pret» pārvēršas dumpī «par»! Drūmie tumsonības paraugi! Sāls kontrabandists izbēg karaļa karātavām un dabū nevis virvi ap kaklu, bet piesprauž sev balto kokardi. «Nost ar sāls nodokli!» rada «Lai dzīvo karalis!». Bērtuļa nakts slepkavas, 1792. gada septembristi, Aviņonas siepkavnieki, Koliņī slepkavas, de Lambāla kundzes slepkavas, Brina slepkavas, Napoleona piekritēju bandas Spānijā, zaļie mežabrāļi, termidoristi, 2ehī bandas, rokas apsēja bruņinieki — tas ir dumpis. Vandeja — tas ir liels katoļu dumpis.

Sašutušo tiesību balsi var viegli pazīt, bet tā ne vienmēr atskan no uzvandīto masu kustības; mēdz būt bezjēdzīgs trakums, mēdz būt ieplaisājuši zvani; ne visiem trauksmes zvaniem piemīt bronzas skanējums. Kaislību un tumsonības svārstības ir kas cits nekā progresa grūdieni. Sacelties — lai notiek, bet tikai, lai labā vārdā. Parādiet man, kurp jūs ejat. Sacelšanās ir kustība tikai uz priekšu. Kurš katrs cits nemiers ir ļaunums. Ikviens nevaldāms solis atpakaļ ir dumpis; atpakaļiešana ir varmācība pret cilvēku dzimumu. Sacelšanās ir patiesības dusmu izplūdums; sacelšanās izrakņātais ielas bruģis šķiļ tiesību dzirksteles. Šis pats ielas bruģis dumpim atstāj tikai savus dubļus. Dantons pret Luiju XVI — tā ir sacelšanās; Ebērs pret Dantonu — tas ir dumpis.

No tā izriet, ka sacelšanās, par kādu iepriekš minēts, Lafaijeta vārdiem runājot, var būt pats svētākais pienākums, bet dumpis var būt fatālākais noziedzīgs uzbrukums.

Ir arī zināma starpība nokaitējuma pakāpē: sacelšanās bieži vien ir vulkāns, dumpis nereti ir degoši salmi.

Dumpis, kā jau sacīts, dažkārt uzliesmo pašos varas orgānos. Poliņaks ir dumpinieks, Kamils Demulēns — vadītājs.

Dažkārt sacelšanās ir atdzimšana.

Visu jautājumu izšķiršana ar vispārēju balsošanu ir gluži jauna parādība, bet visa iepriekšējā vēsture četros tūkstošos gadu ir izjutusi tiesību apgānīšanu un tautu ciešanas, un tādēļ ikviens vēstures laikmets nesa sev līdzi iespējamo protestu. Cēzaru laikos nebija sacelšanās, toties bija Juvenāls.

Facit indignatio[17] aizstāj grakhus.

Cēzaru laikos bija Sjēnas trimdinieks; bija arī kāds vīrs, kas uzrakstīja Annāles.

Mēs nerunājam par lielo Patmas trimdinieku, kas arī uzbruka ar protestu reālajai pasaulei ideālās pasaules vārdā, radīja no savas vīzijas milzīgu satīru un uzmetā Romai-Ninivei, Romai-Bābelei, Romai-Sodomai Apokalipses liesmaino atspulgu.

Jānis uz savas klints — tā ir sfinksa uz sava pjedestāla; viņu var nesaprast, viņš ir ebrejs un runā senebreju valodā, bet vīrs, kas uzrakstījis Annāles, ir latīnis, teiksim precīzāk — romietis.

Tā kā neronu valdīšana atgādina mecotinto gravīras, tad viņi jāglezno šai tehnikā. Strādājot vienīgi ar grebli, darbs iznāktu pārāk bāls; ierobījumi jāaizpilda ar sabiezinātu, kodīgu prozu.

Despoti zināmā mērā ietekmē domātājus. Važās iekalts vārds ir briesmīgs vārds. Rakstnieks dubulto un trīskāršo savu izteiksmes spēku, kad valdnieks ir uzmācis tautai klusēšanu. No šās klusēšanas izplūst noslēpumaina pilnība, kas iesūcas un sastingst domās kā bronza. Spaidi vēsturē rada lakonismu vēsturniekā. Šās slavenās prozas granīta cietums nav nekas cits kā tirāna radīto spaidu rezultāts.

Tirānija spiež rakstnieku samazināt diametru, toties palielinās spēks. Cicerona laikmeta asums, kas tikko mānāms Verresam, gluži notrulinātos pret Kaligulu. Jo mazāks vēriens frāzē, jo lielāks spraigums sitienā. Tacits doma ar visu spēku.

Dižas sirds godīgums, pārvērties par taisnīguma un patiesības koncentrātu, sper kā zibens.

Starp citu, jāmin: zīmīgi ir tas, ka Tacits vēsturiski nav pretstatāms Cēzaram. Viņam bija pietaupīti Tiberiji. Cēzars un Tacits ir divas secīgas parādības, kuru sastapšanos, šķiet, noslēpumainā kārtā novērsis tas, kas gadsimtu uzvedumā uz skatuves nosaka uznākšanas un noiešanas. Cēzars ir liels, Tacits ir liels; dievs saudzēja šos divus lielumus, lai tie nesadurtos viens ar otru. Taisnības kalps, sizdams Cēzaram, varētu iesist pārāk stipri un kļūt netaisns. Dievs to negribēja. Lielie kari Āfrikā un Spānijā, Sicīlijas pirātu iznīcināšana, civilizācijas ieviešana Gallijā, Bretaņā, Vācijā — visa šī slava izpērk Rubikonu. Te izpaužas sava veida dievišķās tiesas smalkjūtība, kas atturējās uzlaist virsū slavenajam uzurpatoram bargo vēsturnieku, paglābjot Cēzaru no Tacita un atzīstot ģēnija pusē vainu mīkstinošus apstākļus.

Protams, despotisms paliek despotisms, kaut arī despots būtu nez cik ģeniāls. Arī slavenu tirānu laikā uzplaukst izvirtība, bet morāliskais mēris kļūst vēl riebīgāks negodīgu tirānu laikā. Viņu valdīšanas laikā nekas neaizklāj kauna darbus, un piemēru meistari — kā Tacits, tā Juvenāls — ar jo lieliem panākumiem šausta cilvēces vaiga priekšā šo kaunu, kurš to ir pelnījis.

Roma smird nejaukāk Vitellija laikā nekā Sullas laikā. Klaudija un Domiciāna valdīšanas laikā riebīgā iztapība atbilst tirāna nekrietnībai. Vergu zemiskums ir tiešs despota rokudarbs; viņu sasmakusi sirdsapziņa, kurā atspoguļojas viņu pavēlnieks, izplata ap sevi miasmus; varas nesēji ir neģēlīgi, viņu sirdis sīkas, sirdsapziņas seklas, dvēseles smirdīgas; tā tas ir Karakallas laikā, tā tas ir Kommoda laikā, tā tas ir Hēliogabala laika, kamēr no Romas senāta Cēzara laikā nāk mēslu smaka, kas raksturīga ērgļa ligzdai.

Te rodas šķietami novēlojusies Tacitu un Juvenālu uznākšana; izskaidrotājs ierodas tikai tad, kad acīmredzamība nav apstrīdama.

Bet Juvenāls un Tacits, tāpat kā Ezaija bībeles laikos, tapat kā Dante viduslaikos, ir cilvēks; dumpis un sacelšanās — tā ir tautas masa, kurai dažkārt nav taisnības, dažkārt ir taisnība.

Lielāko tiesu dumpi izraisa materiālie apstākļi, sacelšanās aizvien ir morālas dabas parādība. Dumpis — tas ir MaŽanjello; sacelšanās — tas ir Spartaks. Sacelšanās saistās ar prātu, dumpis — ar vēderu. Kuņģis uzbudinās, bet Kuņģis, protams, ne vienmēr ir vainīgs. Bada gadījumos dumpim, piemēram, BiŽansā, ir reāls, aizkustinošs un taisnīgs pamats. Un tomēr tas ir dumpis. Kādēļ? Tādēļ ka, būdams taisnīgs pēc būtības, tas nav taisnīgs pēc formas. Nežēlīgs, kaut gan taisnīgs, varmācīgs, kaut gan spēcīgs, tas sita, kur pagadījās; tas soļoja uz priekšu kā akls zilonis, visu samīdams savā ceļā; tas atstāja aiz sevis sirmgalvju, sieviešu un bērnu līķus; tas izlēja, pats nezinādams, kādēļ, nekaitīgo un nevainīgo asinis. Paēdināt tautu — tas ir cēls mērķis, slepkavot to — tas ir ļauns līdzeklis.

Ikviens bruņots protests, pat vislikumīgākais, pat 10. augusts, pat 14. jūlijs, sākas ar vieniem un tiem pašiem nemieriem. Pirms tiesības salauzušas savas važas, plosās vētra un rodas putas. Sākumā sacelšanās ir dumpis, tāpat kā upes iesākums ir kalnu strauts. Un parasti tas ietek okeānā — revolūcijā. Taču dažkārt, nākdama no augstajām kalnu galotnēm, kas paceļas pār morālo apvārsni, no taisnīguma, gudrības, prāta un tiesībām, radīta no vistīrākā ideālu sniega, pēc daudziem kritieniem no klints uz klinti, pēc tam, kad tā atspoguļojusi savā dzidrumā debesis un lieliskajā uzvaras gaitā uztūkuši no simtiem pieteku, sacelšanās pēkšņi pazūd kādā buržuāziskā muklājā, tāpat kā Reina purvā.

Tas viss pieder pagātnei, nākotne ir citāda. Vispārējās vēlēšanas ievērojamas ar to, ka tās iznīcina dumpi pašā principā un, dodamas balsstiesības sacelšanās kustībai, atņem tai ieročus. Karu izzušana — gan ielas karu, gan karu pie valsts robežām — tas ir neizbēgamais progress. Lai kāda ir mūsu šīdiena, mūsu rītdiena ir miers.

Starp citu, sacelšanās un dumpis, lai kā pirmā atšķirtos no otrā, īsta buržuā izpratnē ir viens un tas pats, viņš vāji izšķir šīs nianses. Viņa izpratnē tas viss ir nemieri, gluži vienkārši jukas, suņa sacelšanās pret savu saimnieku, riešana, vaukšķēšana, mēģinājums iekost, par ko jāsoda ar piesiešanu ķēdē un suņu būdu; tā viņš domā līdz fai dienai, kad suņa galva, pēkšņi izaugdama, neskaidri iezīmējas tumsā, iegūdama lauvas izskatu,

Tad buržuā kliedz: «Lai dzīvo tauta!»

Kas tad pēc šā izskaidrojuma ir 1832. gada jūnija kustība no vēstures viedokļa? Vai tas ir dumpis? Vai tā ir sacelšanās?

Tā ir sacelšanās.

Var gadīties, ka, attēlojot šo baigo notikumu, dažreiz mēs to nosauksim par dumpi, bet vienīgi tādēļ, lai raksturotu ārējo izpausmi, taču aizvien paturot prātā atšķirību starp tā formu — dumpi — un īsto būtību — sacelšanos.

1832. gada kustība ar savu straujo eksploziju un drūmo apdzišanu bija tik cildena, ka pat tie, kas tajā neredz neko citu kā dumpi, runā par to ar godbijību. Viņiem tā ir itin kā 1830. gada atbalsojums. Satrauktā iztēle, viņi saka, nevar nomierināties vienā dienā. Revolūcija neizbeidzas pēkšņi. Tai, tāpat kā kalnu grēdai, nolaižoties līdzenumā, allaž nepieciešami daži pauguri, pirms tā atkal nonāk miera stāvoklī. Nav Alpu bez Juras, nedz arī Pireneju bez Astūrijas.

Mūsdienu vēstures patētiskā krīze, ko parīzieši savā atmiņā dēvē par dumpja laikmetu, neapšaubāmi ir raksturīga stunda šā gadsimta vētraino stundu vidū.

Vēl dažus vārdus pirms stāsta atsākšanas.

Notikumi, par kuriem gribam pastāstīt, pieder tai dramatiskajai un dzīvajai īstenībai, ko vēsturnieks dažkārt pamet novārtā laika un telpas trūkuma dēļ. Taču te — un mēs uz to pastāvam, — tieši te ir dzīvība, vibrēšana, cilvēka sirds pukstēšana. Mazie sīkumi — šķiet, tas jau minēts, — ir, tā sakot, lielo notikumu lapotne, un tie pazūd vēstures tālēs. Tā sauktais dumpju laikmets ir šāda veida sīkumiem pārbagāts. Tiesu izmeklēšanas, gan aiz citiem iemesliem nekā vēsture, nav visu atklājušas, ne arī varbūt visā iedziļinājušās. Tādēļ gribam apgaismot bez jau zināmām un publicētajām īpatnībām to, kas nav bijis nevienam zināms, — notikumus, pār kuriem klājas vienu aizmirstība un citu nāve. Lielākā tiesa šo gigantisko ainu tēlotāju ir nozuduši, viņi apklusa jau otra dienā, bet mēs varam apgalvot, ka to, ko stāstīsim, esam paši redzejuši. Mēs mainīsim dažus vārdus, jo vēsture stāsta, bet nenodod, taču attēlosim to, kas tiešām bijis. Grāmatas ietvaros, kuru rakstām, parādīsim tikai vienu notikumu pusi, tikai vienu epizodi un droši vien mazāk zmāmu— 1832. gada 5. un 6. jūnija dienas, bet to izdarīsim tā, ka lasītājs saskatīs zem tumšā plīvura, kuru taisāmies pacelt, šās briesmīgās sabiedriskās avantūras īsto seju.

## 3 bēres — izdevīgs gadījums atdzimšanai

1832. gada pavasarī, kaut gan jau trīs mēnešus satrauktos prātus bija stindzinājusi holera, uzspiezdama tiem kaut kādu drūmu nomierināšanās zīmogu, Parīze jau labu laiku bija gatava uzliesmot. Kā reiz tikām minējuši, liela pilsēta ir līdzīga lielgabalam: kad tas pielādets, pietiek vienas dzirksteles, un šāviens iet vaļā. 1832. gada jūnijā par šādu dzirksteli kļuva ģenerāļa Lamarka nāve.

Lamarks bija darbīgs vīrs ar labu reputāciju. Laiku secībā — impērijas un restaurācijas laikā — viņš bija izrādījis divējādu varonību, kas bija nepieciešama abos šais laikmetos, — drosmi kaujas laukā un drosmi tribīnē. Viņš bija tikpat daiļrunīgs, cik agrāk varonīgs: viņa vārdos varēja just šķēpu. Tāpat kā Fuā, viņa priekštecis, pēc tam kad bija augstu pacēlis komandēšanas karogu, tagad viņš augstu turēja brīvības karogu. Viņš atradās starp kreisajiem un galēji kreisajiem, tauta viņu mīlēja tādēļ, ka viņš droši raudzījās nākotnē, pūlis viņu mīlēja tādēļ, ka viņš bija labi kalpojis imperatoram. Kopā ar grāfu Zerāru un grāfu Druē viņš jutās in petto[18] kā viens no napoleona maršaliem. 1815. gada līgumi viņu aizskāra kā personisks apvainojums. Viņš ienīda Velingtonu ar neslēptu ienaidu, un tas patika masām; septiņ padsmit gadu, gandrīz nepievērsdams uzmanību tā laika> notikumiem, viņš bija cildeni glabājis skumjas par Vaterlo. Mirstot savā pēdējā stundā viņš piespieda pie krūtīm zobenu, ko viņam par balvu bija pasnieguši Simt dienu virsnieki. Napoleons bija miris ar vārdu armija uz lūpām, Lamarks — ar vārdu tēvija.

Viņa gaidāmā nāve baidīja tautu kā zaudējums, bet valdību — kā izdevīgs gadījums nemieriem. šī nāve kļuva par sērām. Kā katras sāpes, sēras var pārvērsties eksplozijā. Tieši tā arī notika.

Iepriekšējā vakarā un 5. jūnija rītā — dienā, kas bija noteikta Lamarka apbedīšanai, — Sentantuāna priekšpilsēta, pa kuru bija jāiet sēru gājienam, izskatījās draudīga. Ņudzošo ieliņu tīklu pildīja pūļa rūkoņa. Ļaudis bruņojās, kā vien varēdami. Galdnieki bija apgādājušies ar savu ēvelsolu kāšiem «durvju uzlaušanai». Kāds no viņiem bija pagatavojis dunci no kurpnieku āķa, nolauzdams to un atlauzto galu uzasinādams. Kāds cits, «uzbrukuma» drudža sagrābts, trīs dienas gulēja ar visām drēbēm. Kāds namdaris, vārdā Lombjē, satika savu biedru, kas viņam vaicāja: «Kurp tu ej?» — «Vai zini, man nav ieroču.» — «Nu, un tad?» — «Es eju uz savu būvi paņemt cirkuli.» — «Ko tu ar to darīsi?» — «Nezinu,» atbildēja Lombjē. Kāds Zaklins, uzņēmīgs vīrs, uzrunāja garām ejošos strādniekus: «Panāc šurp!» Viņš iedeva desmit sū vīnam un vaicāja: «Vai tev ir darbs?» — «Nav.» — «Aizej pie Fispjēra, starp Montreijas un Šaronas barjerām, tur tu dabūsi darbu.» Pie Fispjēra viņi saņēma patronas un ieročus. Daži pazīstami vadoņi «joņoja kā ar pasta zirgiem», tas ir, skraidīja pie viena, pie otra, vākdami kopā savus ļaudis. Pie Bartelemī līdzās Troņa barjerai un pie Kapela «Micītē» apmeklētāji gāja cits citam klāt ar nopietnu seju. Varēja dzirdēt viņus sarunājamies: «Kur tev ir pistole?» — «Zem blūzes. Un tev?» — «Zem krekla.» Šķērsajā ielā Rolāna darbnīcas priekšā un Mezonbrilē pagalmā pie Bernjē instrumentu darbnīcas sačukstējās cilvēku pulciņi. Kā visdedzīgākais tur krita acīs kāds Mavo, kas nekad nenoturējās nevienā darbnīcā ilgāk par nedēļu — saimnieki viņu atlaida, «jo ar viņu visu laiku bija jāstrīdas». Mavo tika nogalināts otrā dienā Menilmontānas ielas barikadē. Preto, kuram arī bija lemts krist cīņā, piebalsoja Mavo un uz jautājumu: «Ko tu īsti gribi?» — atbildēja: «Sacelšanos.» Strādnieki, kas bija sapulcējušies Bersī ielas stūrī, gaidīja kādu Lemarēnu, Senmarso priekšpilsētas revolucionāro pilnvaroto. Ar parolēm apmainījās gandrīz pilnīgi atklāti.

Un tā nu 5. jūnijā, dienā, kad brīžiem lija, brīžiem spīdēja saule, cauri Parīzei devās ģenerāļa Lamarka bēru gājiens ar oficiālu militāru spožumu, kas piesardzības dēļ bija mazliet pārspīlēts. Zārkam sekoja divi bataljoni ar sēru krēpu pārvilktām bungām, nolaistām šautenēm, desmit tūkstoši nacionālo gvardu ar zobeniem pie sāniem un nacionālās gvardes artilērijas baterijas. Līķratus vilka jaunekļi. Tūlīt aiz tiem sekoja virsnieki invalīdi ar lauru zariem rokās. Tālāk nāca neskaitāms ļaužu pūlis, satraukts, neparasts, — Tautas draugu biedrības biedri, tieslietu un medicīnas skolu studenti, visu tautību trimdinieki, Spānijas, Itālijas, Vācijas, Polijas karogi, horizontālie trīskrāsainie karogi, visdažādākie karogi, nāca bērni, vicinādami zaļus zarus, akmeņkaļi un namdari, kas tieši šai laikā streikoja, burtliči, kurus varēja pazīt pēc viņu papīra cepurītēm; ļaudis soļoja pa divi, pa trīs, klaigādami, gandrīz visi vicinādami nūjas, daži pat zobenus, bez kādas kārtības un tomēr ar vienotu dvēseli, brīžiem kā trokšņains pūlis, brīžiem kā kolonna. Atsevišķās grupas izraudzīja sev vadoņus; kāds vīrs, bruņojies ar divām vāji paslēptām pistolēm, šķita pārbaudām cieši sakļautās rindas, kas gāja viņam garārn. Bulvāru sānalejās, koku . zaros, uz balkoniem, logos, uz jumtiem mudžēja vīriešu, sieviešu un bērnu galvas, visiem acis bija pilnas baiļu. Apbruņots pūlis gāja garām, juceklīgs pūlis noskatījās.

Notiekošo savukārt vēroja ari valdība. Tā vēroja, turēdama roku uz zobena roktura. Luija XV laukumā vaja redzēt maršēšanas gatavībā, ar pilnām patronu somām, ar pielādētām šautenēm un musketoniem, četrus karabīnieru eskadronus zirgos ar taurētājiem priekšgalā; Latīņu kvartālā un Botāniskajā dārzā no vienas ielas līdz otrai — ešelonos izkārtoto municipālo gvardi; Vīnu tirgū — dragūnu eskadronu; Grēva laukumā — pusi 12. vieglās kavalērijas pulka, otru pusi — Bastīlijas laukumā, 6. dragūnu pulku — pie celestīniešiem; Luvras pagalms bija pilns ar artilēriju. Pārējam karaspēkam, neskaitot Parīzes apkaimes pulkus, bija pavēlēts palikt kazarmās. Satrauktās varas iestādes turēja gatavībā pret draudīgo pūli divdesmit četrus tūkstošus kareivju pilsētā un trīsdesmit tūkstošus priekšpilsētā.

Bēru gājienā klīda dažādas baumas. Runāja par leģitīmistu viltus nodomiem; runāja par Reihštates hercogu, kuru dievs bija sodījis ar nāvi tieši tai brīdi, kad pūlis viņu izraudzījis par imperatoru. Kāda persona, kas palika nenoskaidrota, paziņoja, ka noteiktā stundā divi savervētie meistari atvērs tautai ieroču fabrikas vārtus. Vairumam gājiena dalībnieku, kas soļoja kailām galvām, sejās bija lasāma kā sajūsma, tā arī nomāktība. Šur tur ļaužu barā, kas atradās tik negantu, taču cēlu jūtu varā, bija redzamas arī īstas ļaundaru sejas, neģēlīgas mutes it kā sauca: «Nu tik palaupīsim!» Mēdz būt tādi nemieri, kas uzvanda purva padibenes un liek virs ūdens uzpeldēt dubļu plankumiem. Šī parādība nerodas bez «labi organizētās» policijas līdzdalības.

Gājiens soļoja ar drudžainu gausumu no sēru nama pa bulvāriem uz Bastīliju. Laiku pa laikam lija; lietus šim pūlim nekā nenozīmēja. Vairāki starpgadījumi —< zārka apnešana ap Vandomas kolonnu, akmeņi, kas tika sviesti uz hercogu Ficdžeimsu, kuru pamanīja uz balkona ar cepuri galvā, gailu gailis, ko norāva no kāda tautas karoga un sabradāja dubļos, policists, kuru ievainoja ar zobena cirtienu pie Senmartēna vārtiem, kāds 12. vieglā jātnieku pulka virsnieks, kas skaļi apliecināja: «Es esmu republikānis,» — politehniskā skola, kura bija izlauzušies no sava piespiedu ieslodzījuma un negaidot te ieradusies, kliedzieni «Lai dzīvo politehniskā skola! Lai dzīvo republika!» — tas viss iezīmēja bēru gājiena ceļu. Pie Bastīlijas bēru gājienam pievienojās garas rindas briesmīga izskata ziņkārīgo, plūzdamas no Sentantuāna priekšpilsētas, un pūli sabangoja baigs satraukums.

Daži dzirdēja, ka viens vīrs sacīja otram: «Vai tu redzi tur to ar sarkano bārdeli? Viņš pateiks, kad yajadzēs šaut.» Šķiet, ka tā pati sarkanā bārdele parādījas vēlāk tai pašā lomā kādā citā dumpī — Kenisē lietā.

Līķrati pabrauca garām Bastīlijai, devās gar kanālu, pārbrauca pāri mazajam tiltam un sasniedza Austerlicas tilta esplanādi. Tur tie apstājās. Šai mirklī pūlis, ja to apskatītu no putna lidojuma, atgādinātu komētu, kuras galva atradās esplanādē, bet aste, izlocīdamās pa Burdona krastmalu, pārklāja Bastīlijas laukumu un stiepās pa bulvāri līdz Senmartēna vārtiem. Ap līķratiem bija izveidojies aplis. Milzu pūlis apklusa. Runāja Lafaijets — viņš atvadījās no Lamarka. Tas bija aizkustinošs un cildens mirklis, visi noņēma cepures, visu sirdis iepukstējās straujāk. Pēkšņi pūļa vidū parādījās jātnieks melnās drēbēs, ar sarkanu karogu rokās, bet daži apgalvo, ka ar pīķi, kam galā bijusi uzmaukta jakobīņu cepure. Lafaijets novērsās. Ekselmanis atstāja bēru gājienu.

Sis sarkanais karogs sacēla vētru un pazuda tajā. No Burdona bulvāra līdz Austerlicas tiltam pūli pāršalca troksnis, kas atgādināja jūras bangošanu. Atskanēja divi šausmīgi skaļi kliedzieni: — Lamarku uz Panteonu! Lafaijetu uz rātsnamu! — Jaunieši, pūlim uzgavilējot, iejūdzās līķratos un sāka vilkt Lamarku pāri Austerlicas tiltam, bet Lafaijetu fiakrā pa Morlānas krastmalu.

Pūlī, kas ielenca un apsveica Lafaijetu, ļaudis pamanīja un cits citam rādija kādu vācieti, vārdā Ludvigs Sneiders, kas vēlāk nomira kā simtgadīgs sirmgalvis; arī viņš bija piedalījies 1776. gada karā, bija cīnījies pie Trentonas Vašingtona vadībā un Lafaijeta vadībā pie Brendivainas.

Pa to laiku kreisajā krastā bija sakustējusies municipālā kavalērija un aizsprostojusi tiltu, labajā krastā dragūni izgājuši no Celestīniešu klostera un izvērsušies visgarām Morlānas krastmalai. Ļaudis, kas vilka Lafaijetu, pēkšņi tos pamanīja krastmalas līkumā un sāka kliegt: «Dragūni! Dragūni!» Dragūni virzījās uz priekšu soļos, klusēdami, drūmi nogaidošām sejām, ar pistolēm seglu somās, zobeniem makstīs un musketēm pārvalkos.

Divi simti soļu atstatumā no tiltiņa viņi apstājās. Fiakrs ar Lafaijetu piebrauca viņiem klāt, viņi pašķjra savas rindas, izlaida to cauri un atkal saslēdzās. Sai mirklī dragūni un pūlis saskārās. Sievietes aiz šausmām metās bēgt.

Kas notika šai liktenīgajā mirklī? Neviens nevārētu to pateikt. Tas bija neizprotams brīdis, kad divi mākoņi saplūst kopā. Daži stāsta, ka no Arsenāla puses atskanējusi fanfara, aicinādama sākt uzbrukumu, citi — ka viens zēns iedūris ar dunci kādam dragūnam. Fakts ir tikai tas, ka pēkšņi norībēja trīs šāvieni, pirmais nogalināja eskadrona komandieri Solē, otrs nogalināja kādu kurlu vecenīti, kas vēra ciet savu logu Kontrkarpa ielā, trešais apsvilināja kādam virsniekam uzpleci; viena sieviete iesaucās: «Par agru iesāka!», un tūdaļ no Morlānas krastmalas pretējās puses parādījās kazarmā turētais dragūnu eskadrons, kas kailiem zobeniem aulekšoja pa Basompjēra ielu un Burdona bulvāri, visu noslaucīdams savā ceļa.

Nu Ir beigas; sāk trakot negaiss, birst akmeņu krusa,

skan šauteņu šāvieni, daudzi metas lejā pa krauju un brien pāri mazajai Sēnas attekai, kas tagad aizbērta; būvkoku noliktavas Luvjē salā, šai lielajā dabiskajā citadelē, pārpilnas cīnītāju; rauj laukā sētas mietus, šauj ar pistolēm, tiek celta barikāde, atpakaļ atspiestie jaunekļi skriešus dodas ar līķratiem pār Austerlicas tiltu un uzbrūk municipālgvardei, atsteidzas karabīnieri, dragūni cērt ar zobeniem, pūlis pajūk uz visām pusēm, kara troksnis aizlido uz visām četrām Parīzes malām, skan kliedzieni «Pie ieročiem!», cilvēki skrien, klūp, bēg, pretojas. Dusmas vēl vairāk uzpūš dumpi, tāpat kā vējš uzpūš uguni.

## 4 agrāko laiku nemieri

Nav nekā dīvaināka par dumpja pirmajiem vētrainajiem acumirkļiem. Viss uzliesmo uzreiz visās malās. Vai tas bija paredzēts? Jā. Vai bija sagatavots? Nē. No kurienes tad tas rodas? No ielu bruģa. No kurienes tad tas nokrīt? No gaisa. Te sacelšanās ir ar sazvērestības, tur — ar pēkšņa dusmu izvirduma raksturu. Pirmais garāmgājējs iegūst varu pār pūļa straumi un ved to, kurp vien vēlas. Sākums ir pilns izbaiļu, kam piejaucas klāt dīvaini baismīga jautrība. Vispirms atskan kliedzieni, tiek aizvērti veikali, pazūd izstādītās preces; pēc tam seko atsevišķi šāvieni; ļaudis bēg; laiciņu sitieni tricina vārtus; var dzirdēt, ka māju pagalmos smejas kalpones un saka: «Nu tik ies vaļā!»

Nebija pagājis ne stundas ceturksnis, un, lūk, kas jau notika gandrīz vienā un tai pašā laikā divdesmit dažādās Parīzes vietās.

Sentkruādelabrētonrī ielā kādi divdesmit jauni cilvēki ar bārdām un gariem matiem iegāja krodziņā un pēc brīža iznāca no turienes, nesdami sēru pārvilktu, garu trīskrāsainu karogu, ar trim bruņotiem vīriem priekšgalā — viens ar zobenu, otrs ar šauteni, trešais ar pīķi.

Nonendjēras ielā kāds labi ģērbies buržuā ar vēderiņu, skanīgu balsi, pliku pakausi, augstu pieri, melnu bārdu un cietām, spurainām ūsām atklāti piedāvāja garāmgājējiem patronas.

Senpjērmonmartra ielā vīri atrotītām piedurknēm nesa melnu karogu, uz kura varēja izlasīt baltiem burtiem rakstītos vārdus: Republika vai nāve. Gavētāju ielā, Pulksteņa, Montorgeijas, Mandāra ielā parādījās laužu pulciņi, plivinādami karogus, uz kuriem zelta burtiem bija uzrakstīts vārds sekcija un numurs. Viens no šiem karogiem bija sarkanzils ar tikko samanāmu baltu starpsvltru.

Senmartēna bulvārī izlaupīja ieroču darbnīcu un trīs ieroču tirgotavas — vienu Bobūra ielā, otru Mišellekonta ielā, vēl kādu Tampla ielā. Dažās minūtēs pūlis ar tūkstoš rokām izķēra un aiznesa sev līdzi divi simti trīsdesmit šautenes, gandrīz visas divstobru, sešdesmit četrus zobenus, astoņdesmit trīs pistoles. Lai apbruņotu vairāk cilvēku, viens ņēma šauteni, otrs — durkli.

Pretī Grēva krastmalai jauni cilvēki, apbruņojušies ar musketēm, šaušanai izvietojāspa dzīvokļiem, kuros bija palikušas tikai sievietes. Vienam no viņiem bija kramenīca. Viņi piezvanīja, gāja iekšā un ķērās pie patronu gatavošanas. Kāda no šīm sievietēm stāstīja: «Es nemaz nezināju, kas tas ir — patronas, mans vīrs man to vēlāk pateica.»

Kāds ļaužu pulciņš uzlauza retu priekšmetu pārdotavu Vecajā Odrietu ielā un paņēma tur jataganus un turku ieročus.

Pērļu ielā gulēja nošauta mūrnieka līķis.

Visur — labajā krastā, kreisajā krastā, visās krastmalās, bulvāros, Latīņu kvartālā, tirgu kvartālā — aizelsušies vīri, strādnieki, studenti, sekciju biedri lasīja proklaņnācijas un kliedza: «Pie ieročiem!», dauzīja laternas, izjūdza pajūgus, ārdīja ielu bruģi, uzlauza māju durvis, rāva laukā kokus ar saknēm, rakņājās pa pagrabiem, vēla ārā mucas, krāva kaudzēs bruģa akmeņus, šķembas, mēbeles, dēļus, cēla barikādes.

Viņi spieda buržuā, lai tie viņiem palīdz. Gāja iekšā pie sievietēm, lika atdot mājās neesošo vīru zobenus un šautenes un rakstīja ar spāniešu balto krāsu uz durvīm: Ieroči nodoti. Daži «personīgi» parakstījās par šautenes un zobena saņemšanu un teica: «Rīt atsūtiet kādu tiem pakaļ uz mēriju!» Ielās atbruņoja vieninieku sargposteņus un nacionālos gvardus, kas devās uz savu municipalitāti. Virsniekiem rāva nost uzplečus. Sennikolā kapu ielā kāds nacionālās gvardes virsnieks, ko vajāja rungām un rapieriem apbruņojies ļaužu bars, ar lielām mokām patvērās kādā namā, no kura varēja iziet tikai naktī, turklāt pārģērbies.

Senžaka kvartālā studenti veseliem bariem gāzās ārā no savām mēbelētajām istabām un gāja uz augšu pa Senjasenta ielu uz kafejnīcu «Progress» vai devās lejup uz kafejnīcu «Septiņi biljardi» Matirēnu ielā. Tur vārtu priekšā jaunekļi, stāvēdami uz akmens stabiņiem, izdalīja ieročus. Barikāžu celšanai izlaupīja dēļu noliktavu Transnonēna ielā. Tikai vienā vietā — Sentavuā un Simonlefrāna ielu stūrī — iedzīvotāji pretojās un paši nojauca barikādi. Tikai vienā vietā dumpinieki atkāpās: apšaudījuši nacionālās gvardes vienību, viņi pameta uzsākto barikādi Tampla ielā un aizbēga pa Virvju ielu. Šī vienība pievāca no barikādes sarkano karogu, patronu sainīti un trīssimt pistoļu ložu. Nacionālie gvardi saplēsa karogu un aiznesa tā skrandas uz durkļu galiem.

Tas, ko mēs te stāstām lēni un secīgi, notika uzreiz visā pilsētā un milzīgā haosā, tāpat kā izšķiļas daudzi zibeņi, atskanot vienam pašam pērkona grāvienam.

Nepilnas stundas laikā divdesmit septiņas barikādes izauga kā no zemes vienā pašā tirgus haļļu kvartālā. To centrā bija tā slavenā māja Nr. 50, kas kļuva par cietoksni Žannam un viņa simt sešiem cīņu biedriem un, aizsargāta no vienas puses ar Senmerī barikādi, no otras — ar Mobjē ielas barikādi, valdīja pār trim ielām — Arsī, Senmartēna un Obrīlebušē ielu, kura izveidojās par fronti. Divas barikādes noslēdzās taisnā leņķī — viena, kas nāca no Montorgeijas ielas uz Lielo Klaidoņu ielu, otra — no Zofruā Lanževēna ielas uz Sentavuā ielu. Nemaz nerunājot par neskaitāmām barikādēm divdesmit citos Parīzes kvartālos, Marē, Sentženevjēvas kalnā un neskaitot vēl vienu — Menilmontānas ielā, kur bija redzami no eņģēm izcelti vārti, un otru — pie Oteldjē tiltiņa, kura bija uzcelta no izjūgtiem un apgāztiem divričiem trīssimt soļu atstatumā no policijas prefektūras.

Pie barikādes Menetrjē ielā kāds labi ģērbies vīrs izdalīja naudu tās cēlājiem. Pie barikādes Grenetas ielā parādījās jātnieks un nodeva tam, kurš šķita esam barikādes vadonis, rullīti, kas izskatījās pēc naudas rullīša. «Te būs,» viņš sacīja, «ko samaksāt par izdevumiem, vīnu un pārējo. Gaišmatains jauneklis bez kaklasaites gāja no barikādes uz barikādi, paziņodams paroli. Kāds cits ar kailu zobenu rokās, zilu policista cepuri galvā, izlika sardzi. Barikāžu iekšpusē krodziņi un durvju sargu telpas bija pārvērstas par sargposteņiem. Dumpis noritēja pec visai prasmīgas militāras taktikas. Šaurās, nelīdzenās, līkumainās ielas ar daudziem stūriem un pagriezieniem bija brīnišķīgi izraudzītas, it īpaši tirgus apkārtnē, kas ar savu ielu tīklu bija vēl juceklīgāka nekā meža biezoknis. Runāja, ka Tautas draugu biedrība uzņēmusies vadīt sacelšanos Sentavuā kvartālā. Pie Ponso ielā nogalināta vīrieša, to pārmeklējot, atrada Parīzes plānu.

īstenībā dumpi vadīja kaut kāds nezināms brāzmains spēks, kas lidinājās gaisā. Sacelšanās steigšus bija uzcēlusi ar vienu roku barikādes, bet ar otru sagrābusi gandrīz vai visus garnizona sargposteņus. Nepilnās trijās stundās līdzīgi uzliesmojušam pulvera celiņam dumpinieki bija iebrukuši un ieņēmuši labajā krastā Arsenālu, mēriju Karaliskajā laukumā, visu Marē kvartālu, Popenkūra ieroču fabriku, Galiotu, Šatodo, visas ielas pie tirgiem, kreisajā krastā — Veterānu kazarmas, Sentpelažī, Mobēra laukumu, Divu dzirnavu pulvera noliktavu, visas barjeras. Ap pulksten pieciem vakarā viņi jau bija Bastīlijas, Lenžerī, Balto mantiju kvartāla noteicēji, viņu izlūki bija aizsnieguši Uzvaras laukumu un apdraudēja Banku, Ptipēru kazarmu, Galveno pasta ēku. Trešā daļa Parīzes bija dumpinieku rokās.

Visās malās bija izvērsusies gigantiska cīņa; atbruņošanas, dzīvokļu kratīšanas, strauji ieņemtās ieroču tirgotavas liecināja, ka kauja, kas bija uzsākta ar akmeņu krusu, turpinājās ar ložu krusu.

Ap pulksten sešiem vakarā Somona pasāža izvērtās par kaujas lauku. Dumpinieki bija vienā galā, karaspēks — otrā. Apšaudījās no viena režģu žoga uz otru. Vērotājs, sapņotājs, šās grāmatas autors, kas bija aizgājis apskatīt šo vulkānu tuvumā, iekļuva pasāžā starp divām ugunīm. No lodēm viņš varēja paslēpties vienīgi aiz puskolonnām, kas šķīra tirgotavas; viņš pavadīja gandrīz pusstundu šai bīstamajā stāvoklī.

Pa to laiku atskanēja pulcēšanās signāls, nacionālie gvardi steigšus ģērbās un bruņojās, leģioni nāca laukā no mērijām, pulki — no kazarmām. Pretī Enkuru pasāžai tika nodurts viens bundzinieks. Otru Gulbju ielā apstāja kādi trīsdesmit jaunekļi, kas sadauzīja viņa bungas un atņēma viņam zobenu. Vēl kādu citu nogalināja Grenjēsenlazāra ielā. Mišellekonta ielā krita cits pēc cita trīs virsnieki. Vairāki municipālgvardi, ievainoti Lombarduielā, atkāpās.

Batāvu bazāra priekšā nacionālās gvardes vienība atv rada sarkanu karogu ar šādu uzrakstu: Republikāniskā revolūcija, Nr. 127. Vai tiešām tā bija revolūcija?

Sacelšanās bija pārvērtusi Parīzes centru nepieejamā līkumainā, kolosālā citadelē.

Tur atradās sacelšanās perēklis, tur acīmredzot viss izšķīrās. Visur citur norisa tikai sīkas sadursmes. Centrā vēl valdīja miers, un tas pierādīja, ka visam jāizšķiras tur.

Dažos pulkos kareivji svārstījās, un tas jo vairāk pastiprināja šausmīgo cīņas iznākuma nezināšanu." Viņi atcerējās tautas ovācijas, ar kādām tika uzņemta 1830. gada jūlija 53. līnijpulka neitralitāte. Divi bezbailīgi un lielos karos rūdīti vīri, maršals Lobo un ģenerālis Bižo, komandēja karaspēku — Bižo bija pakļauts Lobo. Milzu patruļas, kas sastāvēja no līnijbataljoniem, kurus ieslēdza nacionālās gvardes rotas un kuru priekšā atradās policijas komisārs ar lenti pār plecu, devās izlūkot dumpinieku ieņemtās ielas. Savukārt dumpinieki izlika posteņus ielu krustojumos un pārdroši izsūtīja patruļas ārpus barikādēm. Abas puses vēroja viena otru. Valdības rīcībā bija armija, tomēr tā vilcinājās; tuvojās nakts, un Senmerī tornī atskanēja trauksmes zvans. Toreizējais kara ministrs maršals Suits, kas bija pieredzējis Austerlicu, raudzījās uz visu drūmi.

Sie vecie jūras vilki, kuri bija pieraduši pie regulāriem kara paņēmieniem un kuru spēka avots un vadonis bija vienīgi taktika, šis kaujas kompass, galīgi apjuka milzu sabangotās stihijas priekšā, ko sauc par tautas dusmām. Revolūcijas vējš nav vadāms.

Priekšpilsētas nacionālie gvardi atskrēja steigā un nekārtīgās rindās. Viens no viegli bruņotā 12. pulka bataljoniem atsteidzās no Sendenī; 14. līnijpulks ieradās no Kurbvuā; karaskolas baterijas bija ieņēmušas pozīcijas Karuseļa laukumā; no Vensēnas meža brauca lejā lielgabali.

Tilērijas sāka mesties tukšas. Luijs Filips bija pavisam mierīgs.

## 5 Parīzes īpatnība

Divu gadu laikā, kā jau teikts, Parīze bija pieredzējusi ne vienu vien sacelšanos. Atskaitot sadumpojušos kvartālus, parasti Parizes seja dumpja laikā ir apbrīnojami mierīga. Parīzē ļoti ātri aprod ar visu — tas taču ir tikai dumpis! — bet Parīzei ir tik daudz darīšanu, ka tā neuztraucas par tādiem niekiem. Tikai milzu pilsētas spēj sagādāt tādus skatus. Tikai-šī milzīgā platība spēj ietvert sevī vienlaikus pilsoņu karu un dīvainu mierīgumu. Parasti, kad sākas sacelšanās, kad atskan bungu rībieni, pulcēšanās signāls un trauksmes zvans, bodnieks tikai nosaka:

—   Liekas, ka Senmartēna ielā sāk plūkties.

Vai arī:

—   Sentantuāna priekšpilsētā.

Bieži vien viņš bezrūpīgi piebilst:

—   Kaut kur viņā pusē.

Vēlāk, kad jau var izšķirt sirdi plosošos un drūmos muskešu sprakšķus un šauteņu šāvienus, bodnieks saka:

—  Ko, vai tad tur jau iet vaļā plēšanās? Jā, patiešām, iet vaļā!

Pēc kāda brīža, ja dumpis nāk tuvāk un gūst virsroku, bodnieks ātri aizslēdz savu veikaliņu un žigli uzstīvē formas tērpu, tas ir, novieto drošībā savas preces un pakļauj sevi riskam.

Apšaudās ielu krustojumos, pasāžā, aklā ieliņā; "ieņem, zaudē un no jauna ieņem barikādes; plūst asinis, kartečas kapā namu fasādes, lodes nogalina cilvēkus gultās, līķi apklāj ielu bruģi. Bet dažas ielas tālāk dzirdama biljarda bumbu sišana kafejnīcās.

Ziņkārīgie tērzē un smejas pāris soļu atstatumā no šīm ielām, kur plosās karš; teātri atver savas durvis un spēlē vodeviļas. Braukā fiakri; gājēji dodas pusdienās uz restorāniem. Dažkārt pat tai pgšā kvartālā, kur noris kaujas. 1831. gadā tika pārtraukta apšaudīšanās, lai palaistu garām kāziniekus.

1839. gada 12. maija sacelšanās laikā Senmartēna ielā kāds sīks, vārgs vecītis, stumdams ar trīskrāsainu lupatu izrotātus rokas rateļus, kuros atradās karafes ar kaut kādu šķidrumu, braukāja no barikādēm pie karaspēka un no karaspēka uz barikādēm, pakalpīgi piedāvādams glāzīti atspirdzinoša dzēriena gan valdībai, gan anarhijai.

Grūti iedomāties ko dīvaināku, bet tā ir Parīzes dumpju raksturīgā īpatnība, kāda nav atrodama nevienā citā galvaspilsētā. Tam vajadzīgi divi priekšnoteikumi — Parīzes lielums un tās jautrība. Ir jābūt Voltēra un Napoleona pilsētai.

Taču šoreiz, 1832. gada 5. jūnija bruņotajā sadursmē, lielā pilsēta sajuta kaut ko, kas varbūt bija spēcīgāks nekā tā pati. Tai uznāca bailes. Visur — visattālākajos un «visneitrālākajos» kvartālos — gaišā dienas laikā bija redzamas aizslēgtas durvis, aizvērti logi un slēģi. Drošinieki bruņojās, zaķpastalas paslēpās. Nozuda gan dīkdienis, gan nodarbinātais gājējs. Daudzas ielas bija tik tukšas kā pulksten četros no rīta. Tika izplatīti uztraucoši sīkumi, tika stāstītas ļaunas vēstis. Ka viņi jau ieņēmuši Banku; ka vienā pašā Senmerī klosterī nostiprinājušies un ierīkojuši šaujamlūkas baznīcā seši simti vīru; kājnieku karaspēkam nevarot uzticēties; ka Armāns Kareīs ticies ar maršalu Klozelu un maršals esot sacījis: Vispirms sagādājiet pulku; ka Lafaijets esot slims, bet tomēr tiem teicis: Esmu jūsu pusē. Es jums sekošu visur, kur vien atradīsies vieta nestuvēm; ka jābūt modriem; ka naktī radīšoties cilvēki, kas laupīšot savrupās mājas Parīzes tukšākajos nostūros (te var saskatīt policijas fantāzijas spēju, šās Annas Radklifas pakalpību valdībai); ka vesela baterija izvietojusies Obrīlebušē ielā; ka Lobo un Bižo saskaņojuši darbību un pusnaktī vai vēlākais rīta gaismā četras kolonnas došoties reizē uz sacelšanās centru — pirmā nākšot no Bastīlijas, otra — no Senmartēna vārtiem, trešā — no Grēva laukuma, ceturtā — no tirgus hallēm; iespējams esot arī tas, ka viss karaspēks izvākšoties no Parīzes un atkāpšoties uz Marsa lauku, ka nevarot zināt, kas notiks, bet neesot šaubu, ka šoreiz stāvoklis nopietns. Visi bija nobažījušies maršala Suita vilcināšanās dēļ. Kāpēc viņš neuzbrūk tūdaļ? Bija skaidrs, ka viņš ir stipri noraizējies. Šķita, ka vecais lauva saodis šai tumsā nezināmu briesmoni.

Pienāca vakars, teātrus neatvēra; patruļas draudīgi jādelēja pa ielām; gājēji tika pārmeklēti; aizdomīgos arestēja. Ap pulksten deviņiem bija arestētas vairāk nekā astoņsimt personas; policijas prefektūra bija pārpildīta, Konsjeržērijas cietums pārpildīts, Forsas cietums pārpildīts.

Konsjeržērijas garā pazeme, kuru sauc par Parizes ielu, bija noklāta salmu klēpjiem, uz tiem vārtījās daudzi apcietinātie, ko lionietis Lagranžs uzmundrināja ar savām runām. Cilvēkiem kustoties, salmi čabēja līdzīgi lietus gāzei. Citur apcietinātie gulēja zem klajas debess cietuma iekšējos pagalmos, sakrituši cits pār citu. Visur bija jūtamas bailes un dīvainas, Parīzei neparastas trīsas.

Ļaudis aizbarikadējās savās mājās; sievas un mātes bija nemierīgas; to vien dzirdēja: «Ak dievs, viņš vēl nav pārnācis!» Retumis iztālēm dzirdēja ratu rīboņu. Uz durvju sliekšņiem stāvot, ļaudis klausījās balsu čalās, kliedzienos, kņadā, dobjā un neskaidrā troksnī, par kuru sacīja: «Tā ir kavalērija,» — vai: «Tur dārd artilērijas patronu kastes,» — klausījās tauru skaņās, bungu rīboņā, šauteņu sprakstos, bet visvairāk vaimanājošā Senmerī trauksmes zvanā. Gaidīja pirmo lielgabala šāvienu. Apbruņoti vīri pēkšņi parādījās uz ielu stūriem un pazuda, kliegdami: «Ejiet iekšā mājās!» Un visi steigšus aizbultēja durvis. Cits citam jautāja: «Kā gan tas beigsies?» Jo vairāk satumsa, jo vairāk likās, ka pār Parīzi ar katru brīdi pārklājas aizvien biezākas baigās sacelšanās atblāzmas krāsas.

## VIENPADSMITĀ GRAMATA atoms BRĀĻOJAS AR VIESUĻVĒTRU

.

## 1 Daži paskaidrojumi par Gavroša dzejoļu izcelšanos. Kāda akadēmiķa ietekme uz šiem dzejoļiem

Tai brīdī, kad sacelšanās, uzliesmojusi no tautas sadursmes ar karaspēku Arsenāla priekšā, izraisīja priekšējo rindu atkāpšanos, pūlī, kas sekoja līķratiem un, tā sakot, ar visu bulvāru garumu bija uzgūlis uz bēru gājiena priekšgalu, sākās šausmīgi atplūdi. Pūlis nodrebēja, rindas pajuka, visi metās skriet, bēgt, glābties, vieni — aicinādami uzbrukumā, otri — nobālējuši aiz bailēm. Lielā ļaužu upe, kas klāja bulvārus, vienā acumirklī pārdalījās, izkāpa no krastiem pa labi un pa kreisi un izplūda kā strauti, uzreiz pa divsimt ielām, gāzdamies kā no pārrauta aizsprosta. Šai brīdī kāds noskrandis zēns, kas nāca uz leju pa Menilmontānas ielu, turēdams rokā ziedošu sarkanās akācijas zaru, ko nupat bija nolauzis Belvilas priekšpilsētas pakalnos, ieraudzīja uz kādas krāmu tirgotājas galdeļa vecu seglu pistoli. Viņš nometa savu ziedošo zaru uz ielas bruģa un iesaucās:

— Tantiņ-mantiņ, es aizņemšos jūsu mašīnīti.

Un viņš aizmuka ar paķerto pistoli.

Pēc pāris minūtēm pārbijušos buržuā straume, kuri bēga pa Amelo un Lejas ielu, sastapa zēnu, kas vicināja pistoli un dziedāja:

Pa nakti redzams nav ne nieks, Pa dienu redzams tā, ka prieks. No piparotā pantiņa Ceļ spuras gaisā buržuā. Ak, glābiet savu tiklību Ar smailās mices biklibu!

Tas bija mazais Gavrošs, kas devās karā.

Uz bulvāra viņš ievēroja, ka pistolei nav gaiļa.

Kas bija sacerējis šo kupleju, kuras takti viņš soļoja, un visas pārējās dziesmas, ko viņš izdevīgā gadījumā labprāt dziedāja? To mēs nezinām. Iespējams, ka viņš pats tas sacerēja. Turklāt Gavrošs ļoti labi zināja populārās tautas dziesmiņas un tām pievienoja klāt pats savu čivinājumu. Viņš, draiskulis un ielaspuika, sacerēja popurijus no dabas balsīm un Parīzes balsīm. Putnu repertuāram viņš pievienoja darbnīcu strādnieku repertuāru. Viņš pazina daudzus gleznotāju mācekļuš, viņam radniecīgu sugu. Šķiet, ka viņš trīs mēnešus bija mācījies par burtlici. Reiz kādā uzdevumā viņam bija jāaiziet pie Baura-Lormiāna kunga, kas bija viens no četrdesmit nemirstīgajiem. Gavrošam, ielaspuikam, bija sakari ar literatūru.

Starp citu, Gavrošs nemaz nenojauta, ka tai nejaukajā, lietainajā naktī, kad bija piedāvājis diviem knauķiem sava ziloņa viesmīlību, viņš bija izpildījis providences lomu pats pret saviem brāļiem. Brāļi vakarā, tēvs no rīta — tāda bija viņa nakts. Atstājis mazā gaismiņā Baleta ielu, viņš steidzīgi bija atgriezies pie ziloņa, meistariski izvilcis no turienes abus knauķus, dalījies ar tiem kaut kādā paša sagādātā brokastā, pēc tam aizgājis, uzticēdams tos labajai mātei — ielai, kas, gandrīz var sacīt, bija uzaudzinājusi viņu pašu. Atstādams mazos, viņš ar tiem norunāja satikšanos vakarā tai pašā vietā un atvadām teica šādu runu: «Tagad es noziedu, citiem vārdiem sakot, aizlasos vai, kā galmā runā, aizšļūcu. Knauķi, ja jūs neatradīsit tēvu un māti, nāciet šurp atpakaļ Vakarā! Es jums pagādāšu vakariņas un nolikšu jūs gulēt.» Abi zēni, kurus vai nu pievāca kāds policists un aizveda uz iecirkni, vai nozaga kāds kumēdiņu rādītājs, vai kuri vienkārši aizmaldījās milzīgajā Parīzes ielu mudžeklī, atpakaļ neatnāca. Mūsu sociālās pasaulēs bezdibenis ir pilns šādu nozudušu pēdu, Gavrošs viņus vairs netika redzējis. Divarpus vai trīs mēneši bija aizritējuši kopš viņas nakts. Ne vienu reizi vien Gavrošs tika kasījis pakausi un vaicājis: «Kur ellē palikuši mani abi zēni?»

Pa to laiku viņš nonāca — ar pistoli rokā — Kāpostu tilta ielā. Viņš ievēroja, ka šai ielā atvērta tikai viena bodīte, un ievērību izpelnījās tas fakts, ka tā bija konditoreja. Tā bija paša likteņa piešķirta izdevība apēst vēl vienu ābolrausi pirms došanas pretī nezināmajam. Gavrošs apstājās, aptaustīja savas sānu kabatas, izvandījās pa mazo kabatiņu, izgrieza visas kabatas uz āru un, nekā tajās neatradis, pat ne vienu pašu sū, sāka kliegt:

—   Palīgā!

Grūti atteikties no pēdējā pīrādziņa savā mūžā.

Gavrošs tomēr turpināja savu ceļu.

Pēc pāris minūtēm viņš jau bija Senluī ielā. Iedams pāri Karaliskā parka ielai, viņš sajuta nepieciešamību atlīdzināt sev par neaizsniedzamo ābolrausi un sagādāja sev lielu baudu, gaišā dienas laikā plēsdams nost teātra afišas.

Mazliet tālāk, ieraudzījis ejam garām bariņu veselīga izskata kungu, kas viņam rādījās esam namīpašnieki, viņš paraustīja plecus un raidīja tiem pakaļ šādu filozofiskās žults spļāvienu:

—   Cik gan trekni šie rantjē! Gremo vienā gremošanā. Bāž tik pilnas savas māgas ar labiem ēdieniem. Uzprasiet viņiem, kur viņi grūž savu naudu. Viņi paši to nezina. Viņi to aprij, jā, jā! Rij, ko vēders spēj turēt.

## 2 Gavrošs uz kara takas

Vicināt ielas vidū pistoli bez gaiļa ir tik sabiedriski nozīmīga nodarbība, ka Gavrošs juta savu degsmi pieaugam ar katru soli. Viņš dziedāja Marseljēzu un starp atsevišķām frāzēm kliedza:

— Viss norit labi. Man stipri sāp kreisa ķepa, esmu sadauzījis savu reimatismu, tomēr jūtos apmierināts, pilsoņi! Lai tik buržuā saturas, es viņiem likšu pašķaudīt no manām dumpīgajām dziesmiņām. Kas tad ir špiki? Tie ir suņu suga. Pie velna! Neapvainosim suņus! Man tik ļoti vajadzīgs gailis[19] pistolei. Es nāku no bulvāra, mani draugi, tur kļūst karsts, tur vārās putriņa, jau met burbuļus. Laiks nosmelt putas no katla. Uz priekšu, vīri! Lai naidnieka asinis slacina laukus! Eš atdodu savu dzīvību par tēviju, es vairs neredzēšu savu draugaļu, nī-nī, pagalam viss. Ninī! Bet vienalga, lai dzīvo prieks! Kausimies, velns parāvis! Līdz kaklam man šis despotisms!

Šai brīdi paklupa garām jājošā nacionālās gvardes ulāna zirgs; Gavrošs nolika pistoli uz bruģa, pacēla jātnieku un pēc tam palīdzēja piecelt zirgu. Tad viņš paņēma pistoli un turpināja savu ceļu.

Torinjī ielā viss bija kluss un mierīgs. Marē kvartālam raksturīgā vienaldzība kontrastēja ar milzīgo satraukumu visapkārt. Četras kūmiņas tērzēja pie kādas mājas durvīm. Skotijā pazīstami raganu trio, bet Parīzē kūmiņu kvarteti, un «Tu būsi karalis» varētu būt tikpat drūmi izmests Bonapartam uz Boduaijē krustcelēm kā Makbetam Armiīras viršu laukos. Tā būtu gandrīz tāda pati ķērkšana.

Bet Torinjī ielas kūmiņas noņēmās tikai ar savām darīšanām. Tās bija trīs vārtsardzes un viena lupatu lasītāja ar savu grozu un kāsi.

Visas četras šķita stāvam uz četriem vecuma stūriem — vārguma, nespēka, posta un bēdu stūra.

Lupatlase bija lēnprātīga. Šais aprindās, kas dzīvo zem klajas debess, lupatlase klanās, sētniece protežē. To nosaka atkritumu kaudze aiz ielas stabiņa; šī kaudze mēdz būt tāda, kādu to vēlas sētniece, trekna vai liesa — pēc tā iedomas, kurš samet šo kaudzi. Pagadās, ka slota ir laipnīga.

Lupatlase bija pateicīga par sava groza apgādāšanu un smaidīja — kas tas bija par smaidu! — trim sētniecēm. Viņas sarunājās apmēram šādā garā:

—   Vai jūsu kaķis vēl aizvien tikpat nikns?

— Ak dievs, jūs taču zināt, ka pēc savas dabas kaķi ir suņu ienaidnieki. Suņi var par to sūdzēties.

—   Un cilvēki arī.

—   Bet kaķu blusas nepārnāk uz cilvēkiem.

—  Ar suņiem jau vēl nebūtu tik liela bēda, bet tie ir bīstami. Es atceros, ka vienugad bija tik daudz suņu, ka par to bija jāraksta avīzēs. Tas bija tajos laikos, kad Tilērijās bija lielie auni, kas vilka Romas karaļa ratiņus. Vai jūsatceraties Romas karali?

—   Man gan vairāk patika Bordo hercogs.

—  Bet es pazinu Luiju XVII. Man labāk patīk Luijs XVII.

—   Gaļa gan kļuvusi dārga, Patagona kundze!

—  Ak vai, nemaz nerunājiet, miesnieki ir tīrie briesmoņi. Riebīgi briesmoņi. Vienus atgriezumus sadod.

Te iejaucās lupatniece:

—       Jā, mīļās kundzes, ar tirgošanos ir bēdīgi. Atkritumu kaudzes pavisam trūcīgas. Vairs neko nemet laukā. Visu apēd.

—   Ir vēl nabadzīgāki ļaudis par jums, Vargulema māt.

—       Jā, tas tiesa, — iztapīgi atbildēja lupatniece, — man vismaz ir savs arods.

Iestājās pauze, un lupatniece, padodamās dižošanās tieksmei, kāda piemīt ikviena cilvēka dabai, piemetināja:

—       Pārnākusi no rītiem mājās, es tūdaļ izkravāju savu muguras grozu un ķēros pie svirošanas (acīmredzot — šķirošanas). Sakrauju visu savā istabā pa kaudzītēm. Pēc tam lupatas salieku grozā, ēdienu atliekas — kublā, nātnās skrandas — skapī, vilnas lupatiņas — kumodē, papīrus — kaktā zem palodzes, ēšanai derīgās mantas — bļodā, stikla lauskas — kamīnā, tupeles — aizdurvē, kaulus — pagultē.

Apstājies viņām aiz muguras, Gavrošs klausījās.

—       Tantiņas, — viņš teica, — kas jums te runājams par politiku?

Pār viņu nobira četrkārtīgs lamu vārdu lādiņš.

—   Redz, kur vēl viens negantnieks!

—   Kas viņam tur tai ķepā? Pistole!

—   Nu, saki viens cilvēks, kas par nekrietnu zeņķi!

—       Tādi ātrāk neliksies mierā, kamēr nebūs gāzta valdība.

Gavrošs, pilns nicināšanas, atmaksāja tikai ar to, ka, atvēris plašu plaukstu, parādīja viņām garu degunu.

Lupatlase iekliedzās:

—   Ak, tu bezkaunīgais plikadīda!

Tā, kuru sauca par Patagona kundzi, nikni sasita plaukstas:

—       Nebūs labais gals, tas jau skaidrs. Te kaimiņos dzīvo tāds bārdains zellis, es viņu katru rītu tiku redzējusi ejam zem rokas ar vienu skuķi rozā cepurē, bet šodien skatos — šis iet ar šauteni zem rokas. Bašē cienīgā stāstīja, ka viņnedēļ bijusi revolūcija, nu, tur, nu … tur, kur tas teļš! — Pontuāzā. Un tagad paskatieties uz šito ar to pistoli, uz šito nelietīgo palaidni! Liekas, pie celestiniešiem visas maliņas pilnas ar lielgabaliem. Ko tad jus gribat, lai valdība iesāk ar šiem neliešiem, kas paši nezina, ko izgudrot, lai tik neļautu cilvēkiem dzīvot, jo nupat, nupat jau tikai sāka nomierināties pēc visām tām nelaimēm. Ak dievs, nabaga karaliene — es redzēju, kā viņu veda tanīs ratosl Un tas viss atkal sadārdzinās tabaku. Ta ir neģēlība! Bet tevi, ļaundari, es katrā ziņā redzešu uz giljotīnas!

—       Ko tu tur šņāc, vecen, — sacīja Gavrošs, — izšņauc labāk savu skursteni!

Un viņš devās tālāk.

Kad viņš sasniedza Bruģa ielu, viņam ienāca prātā lupatlase, un viņš norunāja šādu monologu:

—       Velti tu lamā revolucionārus, Mēslu kaudzes māt. Sī pistole papūlēsies tevis labā. Lai tev tiktu vairāk ēdamā tavā grozā.

Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu troksni sev aiz muguras; tā bija sētniece Patagona, kas skrēja viņam pakaļ un, iztālēm draudēdama ar dūri, kliedza:

—  Ak, tu bandubērns, vairāk nekas!

—   Par to man tikai nospļauties, — atcirta Gavrošs.

Brīdi vēlāk viņš gāja garām Lamuaņona savrupmājai.

Tur viņš izkliedza:

—   Uz priekšu, kaujā!

Bet tad viņu pārņēma grūtsirdība. Viņš uzlūkoja pārmetoši savu pistoli, it kā mēģinādams to aizkustināt.

—       Es šaujos prom, — viņš tai teica, — bet tu — tu nešauj.

Viens suns var novērst uzmanību no otra.[20] Garām skrēja pavisam novārdzis pūdelis. Gavrošam kļuva tā žēl.

—       Mans nabaga vau-vau, — viņš tam teica, — tu taču esi norijis veselu mucu, tev visas stīpas nāk laukā.

Tad viņš devās uz Ormsenžervē.

## 3 Friziera taisnīgais sašutums

Cienījamais frizieris, kas bija izdzinis divus mazuļus, kuriem Gavrošs tika atvēris viesmīlīgās ziloņa iekšas, šai brīdī savā veikaliņā bija nodarbināts ar bārdas dzīšanu kādam vecam leģiona zaldātam, kurš bija dienējis armijā impērijas laikā