# Nožēlojamie Pirmais sējums

Viktors Igo

Viktors Igo

Nožēlojamie Pirmais sējums

2. izdevums

Ievērojamā franču rakstnieka Viktora Igo romāns-epopeja «Nožēlojamie» pieder pie laikmeta romantiskās prozas pašiem augstākajiem sasniegumiem.

Savā darbā rakstnieks attēlojis Francijas dažadu sabiedrības šķiru dzīvi laikposmā no Napoleona sakāves pie Vaterlo līdz 1832. gada jūnijam, kad tika apspiesta Parīzes sacelšanās pret jūlija monarhiju.

Galvenais varonis ir Žans Valžāns, kas romānā simbolizē tautu, kuru samin netaisnie sociālie apstākļi,

Kamēr, likumu un paražu uzturēts, pastāvēs sociālais lāsts, kas pašā civilizācijas plaukumā mākslīgi rada pekli un ar cilvēku nosacījumiem sarežģī dieva lemto likteni, kamēr nebūs atrisinātas trīs mūsu gadsimta problēmas: virieša pazemošana, ko izraisa proletārisms, sievietes pagrimšana, ko izraisa bads, bērna panīkšana, ko izraisa dzīve tumsībā, kamēr dažās vidēs būs iespējama sociāla nosmakšana, citiem vārdiem un no plašāka viedokļa, — kamēr virs zemes būs nabadzība un trūks gara gaismas, tādas grāmatas kā ši būs vajadzīgas.

Zvaigzne 1982

No franču valodas tulkojusi un atdzejojusi Maija Silmale

Noskannejis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Māra Ozoliņa mākslinieciskais noformējums

Otvilhauzā, 1862. gada 1. janvāri.

Viktors Igo

NOŽĒLOJAMIE PIRMAIS SĒJUMS

.

.

.

## I DAĻA FANTĪNA

,

## PIRMĀ GRĀMATA taisnais

,

## 1. Miriela kungs

1815 gadā Saris Fransuā Bjenvenijs Miriels bija Diņas bīskaps. Tas bija gadus septiņdesmit piecus vecs sirmgalvis, kas Diņas bīskapa sēdekli ieņēma jau kopš 1806. gada.

Lai gan šis sīkums nekādā ziņā būtiski neskar to, kas mums stāstāms, varbūt nebfitu lieki — kaut vai tādēļ, lai neko neizlaistu, — še minēt baumas un valodas, kādas klīda par viņu tai laikā, kad viņš ieradās bīskapijā. Varbūt tā ir patiesība, varbūt arī ne, bet tas, ko par cilvēkiem runā, bieži viņu dzīvē un jo sevišķi viņu liktenī ir tikpat nozīmīgs kā tas, ko viņi dara. Miriels bija Eksas parlamenta padomnieka dēls, tātad cēlies no tiesnešu aristokrātijas*. Stāstīja, ka tēvs, vēlēdamies padarīt dēlu par sava amata mantinieku un sekodams parlamentāriešu ģimenēs visai izplatītai paražai, viņu agri apprecinājis — astoņpadsmit vai divdesmit gadu vecumā. Saris Miriels ari pēc šīm precībām, kā dzird, daudz licis par sevi runāt. Viņš, lai arī neliela auguma, bija stalts, elegants, patīkams un asprātīgs vīrietis. Visa viņa mūža pirmā puse bija veltīta spožai sabiedrībai un galantam flirtam. Uznāca revolūcija, notikumi strauji sekoja cits citam, bojāejai nolemtās parlamentāriešu ģimenes, padzītas un vajātas, izklīda uz visām pusēm. Saris Miriels jau revolūcijas pirmajās dienās emigrēja uz Itāliju. Tur viņa sieva nomira no plaušu slimības, ar kuru jau sen sirga. Bērnu nebija. I<ā tālāk veidojās Miriela liktenis? Senās franču sabiedrības sabrukums, viņa paša ģimenes iziršana, 93. gada traģiskās ainas*, kas varbūt vēl briesmīgākas šķita emigrantiem, kuri ar pieaugošām izbailēm vēroja tās no tālienes, — vai tas viss radīja viņā domas par atteikšanos un vientulību? Vai ari kādas izpriecas vai aizraušanās laikā, kas piepildīja viņa dzīvi, viņu pēkšņi bija ķēris viens no tiem noslēpumainajiem un briesmīgajiem triecieniem, kas dažkārt, trāpot pašā sirdi, salauž cilvēku, kuru sabiedriskās katastrofas — amata un mantas zaudēšana — nespēj sa tricināt? Zināms bija tikai, ka, atgriezies no Itālijas, viņš ieņēmis garīdznieka amatu.

1804. gadā Miriels bija Briņolas katoļu draudzes mācītājs. Viņš bija jau vecs un dzīvoja dzijā vientulībā.

Ap kronēšanas laiku draudzes darīšanas — nav vairs zināms, kādas īsti, — viņu noveda Parīzē. Ar savu drau dzes locekļu lūgumu viņš griezās pie vairākiem varasvīriem, ari pie kardināla Feša. Kādu dienu, kad imperators bija devies vizītē pie sava tēvoča, cienījamais mācītājs, kas gaidīja priekštelpā, gadījās viņa majestātes ceļā Napoleons, pamanījis, ka sirmgalvis ar ziņkāri viņu ap lūko, pagriezās un negaidot vaicāja:

— Kas ir šis labais vīrs, kurš mani uzlūko?

— Jūsu augstība, — teica Miriels, — jūs redzat labu vīru, bet es skatu lielu vīru. Mums abiem tas var būt noderīgi.

Tai pašā vakarā imperators pajautāja kardinālam šā mācītāja vārdu, un pēc kāda laika Miriels pārsteigts uzzināja, ka iecelts par Diņas bīskapu.

Kas tad galu galā bija patiesība stāstījumos par Miriela mūža pirmo pusi? Neviens to nezināja. Maz bija tādu, kas pazina Miriela ģimeni pirms revolūcijas.

Mirielam bija jāpacieš tāds pats liktenis kā jebkuram jaunatnācējam mazā pilsētiņā, kur ir daudzas mutes, kas melš, bet maz galvu, kas domā. Viņam bija tas jāpacieš, kaut gan viņš bija bīskaps, un tieši tāpēc, ka bija bīskaps. Bet galu galā valodas, kurās tika iejaukts viņa vārds, bija un palika tikai valodas, baumas, minējumi, spriedelējumi: «tukšu mucu valstīšana», kā mēdz sacīt tēlainajā dienvidnieku izloksnē.

Lai nu kā, pēc deviņiem Diņas bīskapa amatā pavadītiem gadiem visas tenkas un pārrunas, kas sākumā parasti nodarbina mazpilsētas sīkos ļautiņus, bija nogrimušas dziļā aizmirstībā. Neviens vairs neuzdrošinātos tās pieminēt, neviens pat neuzdrošinātos tās atcerēties.

Miriels ieradās Dinā kopā ar kādu vecāku jaunavu — ll ilistines jaunkundzi, kas bija viņa māsa un par viņu desmit gadus jaunāka.

Brālim un māsai par abiem bija tikai viena kalpone, Irtdā pašā vecumā kā Batistīnes jaunkundze; to sauca par Mngluāras kundzi. Agrāk bijusi «mācītāja kunga dienestmeita», tagad tā saņēma divkāršu amata nosaukumu:  jaunkundzes istabene» un «rnonsenjora saimniecības vadītāja».

Batistīnes jaunkundze bija gara, bāla, smalka un maiga būtne. Viņa iemiesoja ideālu, ko izsaka vāf-ds «cienljama», jo šķiet, ka sievietei jābūt mātei, lai tā kļūtu «godājama». Viņa nekad nebija bijusi skaista. Viņas dzīve, viena vienīga svētu darbu virkne, beidzot bija apveltījusi viņu ar gaišumu un skaidrību, un ar gadiem viņa ieguva to, ko varētu nosaukt par labsirdības skaistumu. Viņas jaunības trauslums brieduma gados bija kļuvis vēl trauslāks, un šī pārvērtība ļāva viņā samanīt eņģeli. Tā bija vēl tīrāka dvēsele nekā jaunavai. Viņa likās veidota no ēnas; tik tikko pietiekami miesas, lai tajā būtu jūtams dzimums; tikai mazliet starojošas matērijas; lielas, vienmēr nolaistas acis; tikai tik daudz vieliskā, lai dvēseli saturētu zemes virsū.

Magluāras kundze bija neliela auguma sirma, tukla, pilnasinīga, izdarīga vecīte, arvien aizelsusies — gan sava rosīguma, gan aizdusas dēļ.

Miriels tūlīt pēc ierašanās tika ievests bīskapa pilī ar lielu godināšanu, kāda paredzēta imperatora dekrētos, kas bīskapu min tūlīt aiz ģenerālmajora. Mērs un tiesas priekšsēdētājs pirmie devās pie viņa vizītē, un viņš savukārt pirmais devās vizītē pie ģenerāļa un prefekta:

Kad amatā ievadīšanas ceremonijas bija galā, pilsēta gaidīja savu bīskapu ķeramies pie darba.

## 2. Miriela kungs kļūst par monsenjoru Bjenveniju

Diņas bīskapa pils atradās blakus slimnīcai. Bīskapa mītne bija plaša un skaista akmens pils, ko pagājušā gadsimta sākumā uzcēlis monsenjors Anrī Pižē,

Parīzes teoloģijas fakultātes doktors, Simoras abats, kas ieņēma Diņas bīskapa amatu 1712, gadā. Šī pils bija īsts kungu miteklis. Tajā viss pauda diženumu: bīskapa apartamenti, saloni, istabas, plašais goda pagalms ar velvētām ejam senā florenciešu gaumē, dārzi ar krāšņiem kokiem. Ēdamzālē, garā un greznā galerijā, kas atradās apakšstāvā ar skatu uz dārziem, monsenjors Anrī Pižē 1714 gada 29. jūlijā bija sarīkojis svinīgu mielastu, kurā piedalījušies monsenjori: Ambrēnas princis, arhibīskaps Saris Brilārs de Zenliss, Grasas bīskaps, kapucietis Antuāns de Megriņī, Francijas llelpriors Filips de Vandoms, abats Sentonorē de Lerēns, Vansas barons, bīskaps Fransuā de Bertons de Grijons, Glandevas senjorijas bīskaps Sezārs de Sabrāns de Forkalkjē, oratorija priesteris, kaiaļa galma sprediķotājs, Senezas senjorijas bīskaps 2ans Soanēns. So septiņu augsti godājamo vīru portreti greznoja zāli, un šis atmiņā paturamais datums — 1714. gada 1*9. jūlijs — bija zelta burtiem iegravēts balta marmora plāksnē.

Slimnīca bija šaura un zema divstāvu ēka ar mazu dārzu.

Trīs dienas pēc ierašanās Diņā bīskaps, apmeklēja slimnīcu. Tūlīt pēc apmeklējuma viņš lūdza ataicināt slimnīcas direktoru.

—  Direktora kungs, cik jums šobrīd ir slimnieku? — viņš tam jautāja,

—   Divdesmit seši, monsenjor.

—   Tieši tik arī es izskaitīju, — sacīja bīskaps.

—  Gultas sablīvētas cita pie citas, — direktors turpināja.

—  To arī es pamanīju.

—   Palātas ir parastas istabas, tāpēc grūti vēdināmas.

—   Man arī tā šķiet.

—  Turklāt, ja gadās saulains laiks, dārzs ir par mazu tiem, kas sāk jau atveseļoties.

—   Man arī tas ienāca prātā.

—  Epidēmiju laikā — šogad plosījās tīfs, pirms diviem gadiem — izsitumu drudzis — mums dažreiz ir ap simt slimnieku, un mēs nezinām, ko iesākt.

—   Arī tas man iekrita prātā.

—  Ko lai dara, monsenjor, — sacīja direktors, — jāsamierinās.

SI saruna notika apakšstāva ēdamzāle — galerija.

Bīskaps bridi klusēja, tad pēkšņi jautāja slimnīcas dii cktoram:

—       Monsenjor, cik gultu, pēc jūsu domām, varētu novietot šai zālē vien?

—       Monsenjora ēdamzālē! — direktors pārsteigumā iesaucās.

Bīskaps pārlaida skatienu zālei, it kā ar acīm kaut ko mērot un aplēšot.

—       Te ērti varētu izvietot divdesmit gultu, — viņš sacīja, it kā runādams pats ar sevi. Un tad skaļākā balsī turpināja: — Uzklausiet, slimnīcas direktora kungs, ko es jums teikšu! Acīmredzot še ir kļūda. Jūs esat divdesmit seši cilvēki piecās vai sešās mazās istabiņās. Mēs esam trīs, kur vietas pietiek sešdesmitiem. Tā ir kļūda, es jums saku. Jūs esat ieņēmuši manu dzīvokli, bet es — jūsu. Atdodiet man manu māju! Šī te ir jūsu māja.

Nākamajā dienā visi divdesmit seši slimnieki bija pārvesti bīskapa pilī, bet bīskaps pārcēlās uz slimnīcas telpām.

Miriela kungam nekas nepiederēja, jo viņa ģimene bija revolūcijas laikā izpostīta. Viņa māsa saņēma piecsimt franku mūža renti, ar ko mācītāja namā pietika personiskajiem izdevumiem. Miriela kungam valsts maksāja bīskapa algu — piecpadsmit tūkstošus franku. Tai pašā dienā, kad bīskaps pārcēlās slimnīcas telpās, viņš reizi par visām reizēm noteica summas izlietošanu šādā veidā (mēs pārrakstījām aplēsi, kas rakstīta ar viņa paša roku):

Aplēse manas mājas izdevumu sadalīšanai.

Mazajam semināram … tūkstoš piecsimt livru.

Misionāru kongregācijai…………………. simt livru.

Mondidjē lācariešiem………………………. simt livru.

Ārzemnieku misionāru semināram Parīzē divsimt livru.

Svētā Gara kongregācijai………………… simt piecdesmit livru.

Svētās Zemes reliģiskajām iestādēm simt livru.

Bāreņu aizgādības apvienībām . , trīssimt livru,

Tādām pašām apvienībām Arlā . . piecdesmit livru.

Pasākumiem cietumu uzlabošanai  * četrsimt livru.

Cietumnieku stāvokļa atvieglošanai un viņu atbrīvošanai piecsimt livru.

Parādu dēļ apcietināto ģimenes apgādnieku atbrīvošanai tūkstoš livru.

Pielikums bīskapijas skolu trūcīgo skolotāju algai * divi tūkstoši livru.

Augšaipa maizes fondam , … , simt livru,

Dāmu labdarības biedrībām Dinā, Manoskā un Sisteronā trūcīgo jaunavu bezmaksas skološanai …………………… tūkstoš piecsimt livru.

Nabagiem………………………..  , . . seši tūkstoši livru.

Maniem personiskajiem izdevumiem tūkstoš livru,

Kopā piecpadsmit tūkstoši livru.

Kamēr vien Miriels bija Dinas bīskaps, viņš gandrīz neko šai sadalījumā nemainīja. Kā jau minējām, viņš sauca to par mājas izdevumu sadalījumu.

Sādu izdevumu sadalījumu Batistīnes jaunkundze uzņēma ar pilnīgu padevību. Sai svētajai jaunavai Diņas bīskaps bija vienlaikus brālis un dvēseles gans, draugs pēc rakstura iezīmēm un pavēlnieks pēc baznīcas likumiem. Tā viņu mīlēja un lielā pazemībā godāja. Kad viņš runāja, tā bijīgi klausījās, un visu, ko viņš darīja, tā'atzina par pareizu. Vienīgi kalpone Magluāras kundze mazliet kurnēja. Bīskaps, kā jūs būsit ievērojis, atstāja sev tikai tūkstoš livru, kas kopā ar Batistīnes jaunkundzes pensiju bija tūkstoš piecsimt franku gadā. Ar šiem tūkstoš piecsimt frankiem tad ari iztika abas vecās sievietes un sirmgalvis bīskaps,

Ja kāds lauku mācītājs iegriezās Diņā, bīskaps pat varēja atjauties viņu pacienāt — pateicoties Magluāras kundzes stingrajai taupībai un Batistīnes jaunkundzes saprātīgajai saimniekošanai.

Kādudien, kad viņš bija Diņā nodzīvojis jau apmēram trīs mēnešus, bīskaps sacīja: — Un tomēr es jūtos ļoti ierobežots!.

-  • Domāju gan! —• iesaucās Magluāras kundze.

Monsenjors taču nav vēl pieprasījis no departamenta

līdzekļus, kas viņam pienākas karietes uzturēšanai pilfulā un izbraucieniem pa bīskapiju. Agrāko bīskapu rīcībā arvien bija šādi līdzekļi!

- Patiesi, — sacīja bīskaps, — jums taisnība, Magluāras kundze.

Un viņš uzrakstīja pieprasījumu.

Pēc kāda laika pilsētas galvenā padome, ievērojot šo lūgumu, piesprieda viņam trīs tūkstošus franku galā, iegrāmatojot to šādi: «Piešķirts bīskapa kungam karietes, pasta ratu un amata izbraukumu izdevumiem.»

Tas radīja satraukumu vietējā buržuāzijā, un šai sakarā kāds valsts senators, bijušais Piecsimt vīru padomes loceklis*, astoņpadsmitā brimēra piekritējs, kam netālu no Diņas pilsētas piederēja lieliska senatora muiža, sūtīja ticības lietu ministram īsu, sašutuma pilnu, konfidenciālu vēstuliti, no kuras mēs vārdu pa vārdam izrakstām šīs rindas:

«Izdevumi karietes uzturēšanai? Kam tāda vajadzīga pilsētā, kurā ir mazāk nekā četri tūkstoši iedzīvotāju? Pasta ratu un ceļa izdevumi? Vispirms, kam vajadzīgi tādi izbraukumi? Un otrkārt — kā gan iespējams braukt ar pasta ratiem šai kalnainajā apvidū? Ceļu taču nav. Pārvietoties iespējams vienīgi jāšus. Pat tilts no Diransas uz Satoarnū tik tikko iztur vēršu divričus. Visi priesteri ir vienādi — skopi un mantkārīgi! Sis sākuma izlikās gatavais godavīrs. Tagad rīkojas tāpat kā visi citi. Viņam ievajadzējies karietes un pasta ratu! Viņam iegribējies greznības tāpat kā agrākajiem bīskapiem! Ak, šie garīdznieki! Grāfa kungs, es apgalvoju: iekāms imperators neatsvabinās mūs no melnsvārčiem, nekas labs nav gaidāms! Nost ar pāvestu! (Tolaik attieksmes ar Romu sāka sarežģīties.) Kas attiecas uz mani, es esmu vienīgi par Cēzaru! Utt. Utt.»

Toties Magluāras kundzi šis lēmums iepriecināja.

-     Jauki, — viņa sacīja Batistīnes jaunkundzei. — Monsenjors iesāka ar citiem, taču galu galā bija jāpievēršas ari sev. Žēlsirdības dāvanām viņš visu jau paredzējis. Šie trīs tūkstoši livru paliek mums pašiem. Beidzot!

Tai pašā vakarā bīskaps uzrakstīja un iedeva māsai šādu izdevumu sarakstu:

Karietes uzturēšanas un izbraukumu izdevumi.

Lai izsniegtu gaļas buljonu slimniekiem tūkstoš piecsimt livru.

Eksas labdarības biedrībai . . . ,  divsimt piecdesmit livru.

Dragiņānas labdarības biedrībai , , , divsimt piecdesmit livru.

Bērniem — atradeņiem . . . , . « piecsimt livru.

Bāreņiem piecsimt livru.

Kopā ………………………………. tris tūkstoši livru.

Tāds bija Miriela kunga budžets.

Runājot par bīskapa blakusienākumiem, kas viņam pienācās par uzsaukšanu baznīcā, kristīšanu, dispensēm, baznīcu un kapelu iesvētīšanu, laulāšanu utt., jāteic, ka bīskaps ar jo lielāku stingrību ievāca naudu no bagātajiem, lai pēc tam visu atdotu nabagajiem.

Pēc neilga laika naudas ziedojumi sāka plūst straumēm. Tie, kam naudas netrūka, un tie, kam trūka, klauvēja pie Miriela kunga durvīm: pēdējie nāca pēc žēlastības dāvanām, ko pirmie bija atstājuši. Nepilna gada laikā bīskaps k|uva visu labdaru mantzinis un visu posta piemeklēto kases pārzinātājs. Caur viņa rokām gāja ievērojamas summas, bet nekas nespēja viņu piespiest mainīt dzīves veidu vai izlietot savām vajadzībām kaut mazliet vairāk par nepieciešamo.

Gluži otrādi. Tā kā sabiedrības apakšslāņos arvien ir vairāk posta nekā tās augšslāņos tuvākmīlestības, tad viss tapa atdots, tā sakot, jau pirms saņemšanas. Tas bija kā ūdens izkaltušā zemē. Lai cik daudz naudas viņš saņēma, viņam nekad tās nepietika. Un tad viņš aplaupīja pats sevi.

Pēc paraduma bīskapi rīkojumu un amata vēstuļu augšgalā raksta visus savus kristītos vārdus, un šā apvidus nabaga ļaudis aiz sirsnīgas pieķeršanās savam bīskapam bija izraudzījušies no viņa vārdiem un priekšvārdiem tādu, kas tiem likās ar nozīmi, un tie sauca viņu tikai par uionsenjoru Bjenveniju[1] . Mēs darīsim tāpat un, par viņu iimājot, lietosim šo vārdu. Turklāt bīskapam bija pa prātam, ka viņu tā sauc.

— Man patīk šis vārds, — viņš teica. — «Bjenvenijs» skan daudz labāk nekā «monsenjors».

Mēs nepretendējam, ka še zīmētais portrets atbilst īstenībai; varam tikai teikt, ka tas ir līdzīgs.

## 3. Labam bīskapam grūts amats

Lai gan bīskaps bija pārvērtis savu karieti žēlastības dāvanās, viņš tāpēc neatteicās no amata izbraukumiem. Apbraukāt Diņas bīskapiju bija nogurdinoši. Kā jau no iepriekš sacītā redzams, tur ir maz līdzenumu, bet daudz kalnu, gandrīz nemaz nav braucamu ceļu. Bīskapijā ietilpa trīsdesmit divas draudzes, četrdesmit viens vikariāts un divsimt astoņdesmit piecas fiiiāldraudzes. Tās visas apmeklēt nebija tik viegli. Taču bīskaps to veica. Viņš gāja kājām, ja draudze atradās netālu, pa līdzenumu brauca divričos, bet kalnājos ceļoja mūļu nestuvēs. Abas vecās sievietes viņu pavadīja. Ja ceļš tām bija par grūtu, bīskaps brauca viens.

Kādu dienu viņš ieradās Senezā, senā bīskapa rezidencē, jādams uz ēzeļa. Viņa maks, kas tobrīd bija pavisam tukšs, neatļāva citu ceļošanas veidu. Pilsētas mērs viņu sagaidīja pie bīskapa pils vārtiem un ar sašutuma pilnu skatienu noraudzījās, kā viņš nokāpa no ēzeļa. Daži klātesošie pilsētas iedzīvotāji vīpsnāja.

— Mēra kungs, — bīskaps sacīja, — pilsoņu kungi, es saprotu, kas jūs aizvaino: jums liekas, ka tā ir pārāk liela uzpūtība no nabaga priestera puses — jāt uz lopiņa, uz kura savā laikā jājis Jēzus Kristus. Varu jums apgalvot, es to darīju aiz nepieciešamības, nevis aiz tukšas augstprātības.

Izbraukumos viņš bija lēnprātīgs un iecietīgs un mazāk sludināja, bet vairāk sarunājās ar ļaudīm. Nevienu tikumu viņš necēla nepieejamā augstumā. Pierādījumus un paraugus viņš nemeklēja nekur tālu: viena apvidus iedzīvotājiem viņš minēja piemēru no kaimiņu apvidus. Novados, kur Jaudis izturējās cietsirdīgi pret trūkumcietējiem, viņš sacīja: «Raugieties uz Briansonas zemniekiem: trūcīgajiem, atraitnēm un bāriņiem tie devuši tiesības pļaut pļavas trīs dienas ātrāk par visiem citiem. Tie bez atlīdzības izlabo viņu mājas, kad tās sabrukušas. Tā ir dieva svētīta zeme. Veselu simt gadu laikā tur nav notikusi neviena slepkavība.»

Ciematos, kur ļaudis bija nenovīdīgi un kāri uz peļņu un lielu ražu, viņš runāja: «Raugieties uz Ambrēnas iedzīvotājiem: ja kādam tēvam ražas novākšanas laikā dēli atrodas karadienestā, bet meitas kalpo pilsētā un ja viņš pats ir slims un nevarīgs, tad mācītājam tikai vajag to pieminēt sprediķī, un svētdienā pēc dievkalpojuma visi ciemata ļaudis, kā vīrieši, tā sievietes un bērni, dodas uz nabaga vīra lauku novākt ražu un kūļus ar graudiem sanes rijā.»

Ģimenēs, kur bija strīdi naudas un mantojuma dēļ, viņš sacīja: «Raugieties uz Devolnī kalniešiem, kur apvidus ir tik mežonīgs, ka lakstīgalu dziedam nedzird ne reizi piecdesmit gados. Un tomēr, ja kādā ģimenē nomirst tēvs, tad dēli dodas citur laimi meklēt, atstājot visu mantu meitām, lai viņas varētu iziet pie vīra.»

Novados, kur mēdza bieži prāvoties un kur tiesas rakstu zīinogpapīri izputināja zemniekus, viņš sacīja: «Raugieties uz Keiras ielejas krietnajiem zemkopjiem! Tur-ir trīs tūkstoši dvēseļu. Mans dievs! Tā ir itin kā maza republika. Tur nezina ne tiesneša, ne tiesas izpildītāja. Mērs pats visu kārto. Viņš uzliek nodokļus, sadalot tos pēc sirdsapziņas, bez atlīdzības izšķir strīdus, dala mantojumus, spriež tiesu. Visi viņam klausa, jo viņš ir taisns cilvēks vienkāršu ļaužu vidū.»

Ja kādā ciematā nebija skolotāja, viņš vēlreiz par paraugu minēja Keiras iedzīvotājus: «Vai jūs zināt, kā viņi rīkojas? Tā kā šis nelielais ciems, kurā ir tikai divpadsmit vai piecpadsmit māju, nespēj uzturēt pastāvīgu skolotāju, viņiem ir skolotāji, ko algo visa ieleja un kas mācīdami apstaigā ciematus, pavadot vienā astoņas dienas, citā —desmit. Šie skolotāji iegriežas arī gadatirgos, kur man gadījās tos redzēt. Tos var pazīt pēc rakstāmām spalvām, kas aizspraustas aiz cepures lentas. Tiem, kas māca vienīgi lasīšanu, ir viena spalva, tiem, kas māca lasīšanu un skaitīšanu, — divas spalvas, bet tiem, kas māca lasīšanu, skaitīšanu un latīņu valodu, — trīs spalvas. Un šie trešie ir patiesi gudri vīri. Bet kāds kauns ir būt neprašam! Dariet tā kā Keiras ļaudisl»

Viņš allaž runāja nopietni un tēvišķīgi, ja trūka piemēru, izdomāja līdzības, sasniegdams mērķi ar skopiem vārdiem, bet spilgtiem tēliem; tāda jau bija arī Jēzus Kristus runas māksla — pārliecības pilna un pārliecinoša.

## 4. Darbi ir līdzigi vārdiem

Sarunās viņš arvien bija laipns un jautrs. Pret abām vecajām sievietēm, kuru mūžs aizritēja viņa tuvumā, viņš izturējās kā pret sev līdzīgām. Kad viņš smējās, šķita, tur smejas bērns.

Magluāras kundzei patika viņu dēvēt par «Jūsu augstību». Kādu dienu viņš piecēlās no atzveltnes krēsla un piegāja pie grāmatu skapja, lai uzmeklētu kādu sējumu. Vajadzīgā grāmata atradās uz viena no augšējiem plauktiem. Tā kā bīskaps bija maza auguma, viņš nespēja to aizsniegt.. — Magluāras kundze, — viņš teica, — atnesiet man krēslu! «Manai augstībai» šis plaukts ir par augstu.

Kāda no bīskapa attālākām radinfēcēm, grāfiene de Lo, reti kad laida garām izdevību uzskaitīt viņa klātbūtnē to, ko šī dāma sauca par savu triju dēlu «cerībām». Vairāki grāfienes radinieki bija sasnieguši jau ļoti lielu vecumu, tātad atradās tuvu nāvei, un viņu tiešie mantinieki bija grāfienes trīs dēli. Jaunākajam vajadzēja saņemt no vecmāmiņas māsas prāvu renti, simt tūkstošus livru; otrs dēls bija sava tēvoča hercoga titula mantinieks; vecākajam pienācās mantot sava priekšteča pēra titulu. Parasti bīskaps klusēdams noklausījās nevainīgo un attaisnojamo pļāpāšanu. Taču reiz, kad de Lo kundze atkal sīki pārstāstīja visas savas mantojumu lietas un visas savas «cerības», bīskaps likās izklaidīgāks nekā citkārt. Grāfiene nepacietīgi aprāva stāstāmo: — Mans dievs, par ko jūs, brālēn, īsti domājat?

—   Es domāju, — bīskaps atbildēja, — par kādu savādu teicienu, kas atrodams, kā man šķiet, svētā Augustīna rakstos: «Lieciet savas cerības uz to, kam nav pēcnieku!»

Citu reizi, saņemdams vēstījumu par kāda vietējā muižnieka nāvi, kur uz garas lapas bija uzskaitīti ne vien nelaiķa, bet arī visu tā radinieku feodālie un dižciltīgie tituli, viņš izsaucās: — Ir gan nāvei plata mugura! Kādu apbrīnojamu titulu nastu tai bezrūpīgi uzkrauj! Un ir taču jābūt cilvēkiem izdomai, lai pat kapu tā izmantotu savai godkārei!

Dažkārt viņš izsacīja pa lēnprātīgai zobgalībai, kurās gandrīz arvien slēpās nopietna doma. Reiz gavēņa laikā Diņā ieradās kāds jauns vikārs un teica sprediķi katedralē. Tas bija visai daiļrunīgs sludinātājs. Viņš sprediķoja par žēlsirdību. Vikārs aicināja bagātos būt devīgiem pret trūkumcietējiem, lai izvairītos no elles, ko tēloja cik spēdams briesmīgu, un lai izpelnītos paradīzi, ko rādija brīnum jauku un kārojamu. Klausītāju vidū bija kāds bagātnieks, agrākais tirgonis un pa druskai arī augļotājs, vārdā Zeborāns, kas bija nopelnījis gandrīz pusmiljonu, izstrādājot biezu vadmalu, saržu un citus audumus. Visā savā mūžā Zeborāns nevienam nelaimīgajam nebija pasniedzis žēlastības dāvanu. Pēc šā sprediķa ļaudis ievēroja, ka Zeborāna kungs katru svētdienu dod vienu sū vecajām ubadzēm pie katedrāles portāla. Ubadzes bija sešas un dalījās savā starpā. Kādu dienu bīskaps redzēja bagātnieku dodam šo žēlastības dāvanu un ar smaidu sacīja māsai: — Skaties, Zeborāna kungs par vienu sū pērk paradīzi!

Vācot trūkumcietējiem ziedojumus, bīskaps nekad nezaudēja dūšu, pat tad ne, kad viņam atsacīja; tādos gadījumos viņš vienmēr atrada vārdus, kas lika daudz ko pārdomāt. Reiz viņš vāca nabagiem līdzekļus kādā no pilsētas saloniem. Tur atradās arī marķīzs de Šantersjē, vecs, bagāts un skops vīrs, kas prata vienā un tai pašā laikā būt ultrarojālists un ultravolteriānis (arī šāds savienojums tolaik pastāvēja). Bīskaps, nonācis līdz marķīzam, aizskāra tā elkoni:

—  Marķīza kungs, jums man kaut kas jādod! — Marķīzs pagriezās un strupi atteica:

—   Monsenjor, man pašam ir savi nabagil

—   Tad dodiet tos man! — sacija bīskaps.

Reiz katedrālē viņš teica šādu sprediķi:

—  Mani mīļotie brāļi, mani labie draugi, Francijā ir milions trīssimt divdesmit tūkstoši zemnieku māju ar li un atverēm; miljons astoņsimt septiņpadsmit tūkstoši māju ar divām atverēm — durvīm un logu; un visbeidzot — trīssimt četrdesmit seši tūkstoši būdiņu, kam ir vienīgi durvis. Un tam par iemeslu ir tā saucamais durvju un logu nodoklis. Ievietojiet šādos mitekļos nabadzīgas ģimenes, vecas sievietes un mazus bērnus, un parādīsies drudzis un slimības. Ak vai! Dievs dāvā cilvēkiem gaisu, bet likums to viņiem pārdod. Es neapsūdzu likumu, es slavēju dievu. Izērā, Vārā un abos Alpu novados — Augšalpos un Lejasalpos — zemniekiem nav pat ķerru, un lopbarību viņi nes uz savām mugurām. Viņiem nav sveču, un viņi dedzina sveķainus skalus un sveķos samērcētus auklu galus. Tā tas notiek visā Augšdofinē apgabalā. Zemnieki tur cep maizi sešiem mēnešiem, viņi to cep ar kaltētiem govju mēsliem. Ziemu viņi sašķeļ šādu maizi ar cirvja cirtieniem un divdesmit četras stundas mērcē ūdenī, lai varētu ēst. — Mani brāļi, esiet žēlsirdīgi! Raugieties, kā cieš jūsu tuvākie!

Dzimis provansietis, viņš viegli iemācījās visas dienvidu novadu izloksnes un palaikam mēdza izteikties kā 1.ejaslangdokas, Augšdofinē vai Lejasalpu iedzīvotāji. Tautai tas patika, un ļaužu prāti tāpēc kļuva viņam vieglāk pieejami. Būdiņās un kalnos — visur viņš bija kā mājās. Viņš prata runāt par cēlākajām parādībām vien kāršākajā tautas izloksnē. Tā kā viņš runāja visas siržu valodas, viņu arī atdevīgi uzklausīja.

Pret augstmaņiem viņš izturējās gluži tāpat kā pret vienkāršiem ļaudīm.

Neko viņš nesteidzās nosodīt, neiedziļinājies apstākļos. Viņš mēdza sacīt: «Paraudzīsimies, pa kādu ceļu grēks nācis!»

Viņš pats sevi smaidīdams apzīmēja par eksgrēcinieku, un viņā nebija ne mazākās slieksmes uz rigorismu; nesaraukdams uzacis kā pārspīlētie svētuļi, viņš klaji sludināja savu mācību, ko īsumā varētu raksturot apmēram tā:

«Cilvēkam dota miesa, kas ir viņa nasta un reizē kārdinājums. Viņš to nes un tai paļaujas.

Viņam tā jāuzrauga, jāsavalda, jāapspiež, un tikai ārkārtējā gadījumā viņš drīkst tai pakļauties. Pakļaujoties miesai, var apgrēkoties, bet šādi izdarīts grēks ir piedodams. Tā gan ir krišana, taču krišana uz ceļiem, kura var beigties ar lūgšanu.»

«Būt svētam ir izņēmums, būt taisnīgam —likums. Maldieties, kļūdieties, grēkojiet, bet esiet taisnīgi!»

«Iespējami maz grēkot ir likums cilvēkam. Pilnīga bezgrēcība ir eņģeļa sapnis. Viss, kas ir no šās zemes, pakļauts grēkam. Grēkam ir pievilkšanas spēks.»

Ja viņam gadījās redzēt ļaudis pārlieku ātri izpaužam sašutumu un skaļi kliedzam, viņš smaidīdams noteica: «Liekas, tas ir smags grēks un tāds,-ko visi dara. Raugieties, kā nobijušies liekuļi steidzas nosodīt, -lai noslēptu paši savu vainu!»

Viņš bija iecietīgs pret sievietēm un nabaga ļaudīm, uz kuriem gulstas cilvēku sabiedrības smagums. Viņš sacīja: «Sievu, bērnu, kalpu, visu Vājo, nabadzīgo un nemācīto pārkāpumi ir vīru, tēvu, kungu, stipro, bagāto un izglītoto pārkāpumi.»

Un vēl viņš mēdza sacīt: «Cik vien spēdami vairāk māciet tiem, kas nezina! Sabiedrība vainīga, ka izglītība nav iegūstama bez maksas. Sabiedrība ir atbildīga par tumsību, ko tā izplata. Ja dvēsele ir pilna tumsas, tajā ieperinās grēks. Vainīgs nav vis tas, kas grēko, bet tas, kurš rada tumsu.»

Kā redzat, viņam bija pašam savs īpatnējs un dīvains spriešanas veids. Man šķiet, viņš to ņēmis no evaņģēlija.

Reiz kādā salonā viņš dzirdēja stāstām par kriminālprāvu, ko patlaban izmeklēja un drīz vajadzēja izspriest. Kāds nelaimīgs cilvēks, palicis bez līdzekļiem, aiz mīlestības pret sievieti un bērnu, kas tanī no viņas bijis, sācis viltot naudu. Tai laikā naudas viltošanu vēl sodīja ar nāvi. Sievieti apcietināja, kad viņa' grasījās izdot pirmo viltoto naudas gabalu. Viņu turēja apcietinājumā, pierādījumi bija pret viņu. Tikai viņa varēja liecināt pret savu mīļāko un ar šo liecību to pazudināt. Viņa visu noliedza. Viņu neatlaidīgi pratināja. Viņa joprojām stūrgalvīgi liedzās. Un te karaliskajam prokuroram radās doma apmelot mīļāko neuzticībā, un ar veikli izraudzītiem vēstuļu izvilkumiem izdevās nelaimīgo pārliecināt, ka viņai ir sāncense, ar ko šis cilvēks viņu pieviļ. Un tad viņa greizsirdības dusmās nodeva savu mīļāko, visā atzinās, visu pierādīja.

Sis cilvēks bija pazudināts. Tuvākajā laikā Eksā bija gaidāma noziedznieka un tā līdzdalībnieces tiesāšana. Atstāstot šo notikumu, visi jūsmoja par prokurora izmanību. Pamodinādams greizsirdību, tas bija panācis, ka dusmās atklājās patiesība, no atriebības kāres izlauzās taisnība. Bīskaps klausījās klusējot. Kad viss bija izstāstīts, viņš jautāja:

—   Kur tiesās šo vīrieti un sievieti?

—   Zvērināto tiesā.

—   Un kur tiesās karalisko prokuroru? — viņš vēl pajautāja.

Diņā atgadījās traģisks notikums. Kādam cilvēkam bija piespriests nāves sods par slepkavību. Nelaimīgais nebija ne īsti izglītots, ne arī pavisam nemācīts; viņš bija^gadatirgu jokdaris un vēstuļu rakstītājs. Prāva nodarbināja pilsētu. Soda izpildīšanas dienas priekšvakarā saslima cietuma priesteris. Bija vajadzīgs garīdznieks, kas būtu pie notiesātā dzīves pēdējos mirkļos. Uzaicināja draudzes mācītāju, bet viņš atteicās, sacīdams: «Uz mani tas neattiecas. Kāpēc man ņemt uz sava kakla tādas klaušas ar šo virves dejotāju? Es arī esmu slims. Turklāt tas nav mans uzdevums.» Sī atbilde tika atstāstīta bīskapam, kurš sacīja: — Mācītāja kungam taisnība. Tas nav viņa uzdevums, tas ir mans uzdevums.

Bīskaps nekavējoties devās uz cietumu, nokāpa «virves dejotāja» viennicā, sauca viņu vārdā, saņēma viņa roku un runāja ar viņu. Visu dienu un nakti tas pavadīja viņa tuvumā, aizmirsis ēdienu un miegu, lūgdams dievu par notiesātā dvēseli un skubinādams uz lūgšanu arī notiesāto. Tas stāstīja viņam par visaugstākajām patiesībām, kas reizē ir arī visvienkāršākās. Tas bija nelaimīgajam tēvs, draugs, brālis un tikai tāpēc, lai dotu viņam savu svētību, vienlaikus arī bīskaps. Iedrošinādams un mierinādams tas mācīja viņu. Sis cilvēks izmisis gatavojās mirt. Nāve viņam bija kā bezdibenis. Drebot stāvēdams uz šā baigā sliekšņa, viņš šausmās rāvās atpakaļ. Viņš nebija tik truls, lai paliktu pilnīgi vienaldzīgs. Viņa notiesāšana, šis dziļais satricinājums, bija vietām pārrāvis ap viņu aizžogojumu, kas mūs šķir no lietu būtības noslēpuma un ko mēs saucam par dzīvi. Pa liktenīgajām spraugām viņš nemitīgi raudzījās ārpus šīs pasaules un redzēja vienīgi tumsu. Bīskaps lika viņam saskatīt gaismu.

Nākamajā rītā, kad atnāca pēc nelaimīgā, bīskaps vēl joprojām bija tur. Viņš tam sekoja. Viņš parādījās pūļa acīm savā violetajā mantijā ar bīskapa krustu kaklā, turēdamies līdzās važās saistītajam noziedzniekam.

Līdz ar nelaimīgo viņš iekāpa ratos, kopā ar to uzkāpa uz ešafota. Notiesātais, kas vēl iepriekšējā vakarā bija tik drūms un nospiests, tagad staroja. Tas juta, ka dvēsele saņēmusi mierinājumu, un cerēja uz dievu. Bīskaps to apkampa un, giljotīnas nazim krītot, sacīja: — Ko cilvēki nokauj, to dievs atmodina; ko brāļi padzen, tas atrod tēvu. Lūdziet, ticiet, ieejiet mūžīgā dzīvošanā, tur ir mūsu tēvs!

Kad viņš nokāpa no ešafota, viņa skatienā bija kaut kas dīvains, kas lika pūlim pašķirties. Grūti pateikt, kas vairāk izraisīja apbrīnu — viņa bālums vai apskaidrotais miers. Atgriezies savā vienkāršajā dzīvoklī, ko smaidot d.ēvēja par «savu pili», viņš sacīja māsai: — Es tikko noturēju bīskapa cienīgu dievkalpojumu.

Tā kā viscēlāko rīcību bieži vismazāk saprot, pilsētā bija cilvēki, kas, pārrunājot bīskapa izturēšanos, sacīja: «Tas jau ir pārspīlēti!» Taču tā runāja tikai salonos. Tauta, kas svētos darbos nemeklē viltu, bija aizkustināta un sajūsmināta.

Bīskapu giljotīnas skats bija satricinājis, un viņš ilgi nevarēja atgūties.

Patiešām, ešafotā, kas uzstādīts un sagatavots sodīšanai, ir kaut kas fascinējošs. Cilvēks var būt zināmā mērā vienaldzīgs pret nāves sodu, neieņemt noteiktu nostāju, var sacīt «jā» un «nē», kamēr pats savām acīm nav redzējis giljotīnu; bet, tiklīdz viņš to redzējis, satricinājums ir tik spēcīgs, ka viņam jāizlemj, noteikti jāizšķiras: par vai pret. Daži to apbrīno, kā de Mestrs*, citi, kā Bekārija*, to nolād. Giljotīna ir likuma reāls izpaudums, tās apzīmējums ir <rvincliclaTā nav neitrāla un neļauj arī jums palikt neitrālam. Kas ierauga giljotīnu, to pārņem noslēpumainākās trīsas. Visas sociālās problēmas paceļ ap giljotīnas cirvi savas jautājuma zīmes. Ešafots ir vīzija. Ešafots nav dēļu paaugstinājums, ešafots nav mašīna, ešafots nav nedzīvs, no koka, dzelzs un virvēm taisīts mehānisms. Liekas, tas ir sava veida dzīva būtne, kam piemīt baiga iniciatīva; varētu sacīt, ka šis koka pamīkstinājums redz, ka šī mašīna dzird, ka šis mehānisms Hnprot, ka šīm koka un dzelzs daļām, šim virvēm ir sava ^iiba. Baigajās pārdomās, kur tā klātbūtne iemet dvēseli, ešafots liekas briesmīgs, it kā tas apzinātos, ko dara. Ešalots ir bendes līdzdalībnieks; tas aprij, tas ēd miesu, dzer nsinis. Ešafots ir briesmonis, ko radījis tiesnesis un namdaris, tas ir rēgs, kas šķiet ieguvis šausmīgu dzīvību no visu savu upuru nāves.

Pārdzīvojums bija baii;s un dziļš; nākamajā dienā pēc nāves soda izpildīšanas un vēl daudz dienu pēc tam bīskaps jutās nomākts. Pirmsnāves brīža gandrīz varenā apskaidrība bija izgaisusi; viņu mocīja domas par sociālo taisnīgumu. Viņš, kas parasti no ikviena uzdevuma veikšanas atgriezās apmierināts un priecīgs, tagad likās sev kaut ko pārmetām. Brīžiem viņš runāja pats ar sevi un pusbalsī murmināja drūmus monologus. Viens no tiem, ko viņa māsa kādu vakaru bija noklausījusies un paturējusi atmiņā, ir šāds: «Es nebiju domājis, ka tas ir tik briesmīgi. Nav pareizi iedziļināties dieva likumos tik tālu, ka vairs nepamani cilvēku likumus. Nāve ir vienīgi dieva ziņā. Ar kādām tiesībām cilvēki iejaucas jautājumos, kas viņu prātam neizdibināmi?»

Ar laiku pārdzīvotā iespaidi kļuva vājāki un, jādomā, gaisa. Taču ļaudis ievēroja, ka no tās reizes bīskaps izvairījās tuvoties soda laukumam.

Miriela kungu jebkurā stundā varēja pasaukt pie slimnieka vai mirēja gultas. Viņš zināja, ka tas ir viņa augstākais pienākums un uzdevums. Atraitņu un bāreņu ģimenēm nemaz nevajadzēja viņu aicināt, viņš nāca pats. Viņš prata apsēsties un klusēt ilgas stundas līdzās vīram, kas bija zaudējis mīļoto sievu, vai mātei, kas zaudējusi bērnu. Tāpat kā viņš prata īstajā brīdī klusēt, prata īstajā brīdī arī runāt. Šis apbrīnojamais mierinātājs! Viņš necentās bēdas izkliedēt ar aizmirstību, bet gan padarīt tās cildenas un gaišas ar cerību. Viņš sacīja: — Esiet uzmanīgi savās attieksmēs pret mirušajiem! Nedomājiet par to, kas trūd! Paraugieties vērīgāk, un jūs ierauclzīsit debesu dziļumos jūsu mīļā aizgājēja dzīvo mirdzumu.

Viņš zināja, ka ticība spēj dziedināt. Viņš centās pamācīt un mierināt izmisušo, norādīdams uz cilvēku, kurš ir padevīgs liktenim, un sāpes, kas raugās kapā, pārvērta sāpēs, kas saskata zvaigzni.

## 5. Par to, ka monsenjors Bjenvenijs pārāk ilgi valkāja savas sutanas

Mājas dzīvē Miriela kungs vadījās no tiem pašiem uzskatiem kā sabiedriskajā dzīvē. Ja būtu iespēja pavērot viņa dzīves veidu tuvumā, atklātos smaga un tomēr jauka aina, skatot labprātīgo nabadzību, kādā dzīvoja Diņas bīskaps.

Kā jau visi sirmgalvji un lielākā dala domātāju, viņš gulēja maz. Sis īsais miegs bija dziļš. No rīta apmēram stundu viņš nodevās pārdomām, pēc tam sacīja dievvārdus vai nu katedrālē, vai savā mājas kapelā. Pēc dievkalpojuma viņš brokastoja, ēda rudzu maizi, ko mērcēja pienā no pašu govīm. Un tad viņš strādāja.

Bīskaps ir aizņemts cilvēks; katru dienu jāpieņem bīskapijas sekretārs, kas parasti ir kanoniķis, un gandrīz ik dienas savi augstākie vikāri. Viņam jāpārbauda kongregācijas, jāizsniedz privilēģiju raksti, jāpārskata vesela garīgo grāmatu bibliotēka — lūgsnu grāmatas, bīskapijas katķismi, mācību grāmatas utt. Viņam jāsacer bīskapa vēstījumi, jāapstiprina sprediķi, jāsamierina draudzes mācītājs ar mēru, turklāt vēl garīgā un administratīvā korespondence: no vienas puses, valsts, no otras — pāvesta darbi, vārdu sakot, tūkstoš darīšanu.

Laiku, kas atlika pēc šīm tūkstoš darīšanām, pēc dievkalpojumiem un sprediķu teikšanas, viņš pirmām kārtām veltīja trūkumcietējiem, slimajiem un apbēdinātajiem; laiku, ko viņam atstāja apbēdinātie, slimie un trūkumcietēji, viņš veltīja darbam. Reizēm raka zemi savā dārzā, reizēm lasīja un rakstīja. Sos abu veidu darbus viņš apzīmēja vienādi — par «dārza apkopšanu». — Gars ir dārzs, — viņš mēdza teikt.

Pulksten divpadsmitos viņš parasti ēda pusdienas. Pusdienas bija līdzīgas brokastīm.

Ap pulksten diviem, ja laiks bija jauks, viņš izgāja no mājas un kājām devās pastaigā pa laukiem vai pilsētu, bieži iegriezdamies nabago ļaužu būdiņās. Ļaudis viņu redzēja staigājam vienu, domās nogrimušu, ar nodurtu galvu, balstoties uz garā spieķa; viņš bija ģērbies violetā mantijā, vatētā un ļoti siltā, kājās violetas zeķes, rupjas

Adas kurpes, bet galvā zema trijstūrveida cepure, kuras visus trīs stūrus rotāja zelta bārkstu pušķi.

Visur, kur vien viņš parādījās, viņš ienesa svētdienlgu noskaņu. Siltu un gaišur Bērni un sirmgalvji nostājās uz •lurvju sliekšņa, lai sagaidītu bīskapu tāpat "kā sauli. Viņš .vētīja ļaudis, un ļaudis svētīja viņu. Ja kādam bija kas vajadzīgs, arvien tika norādīts uz viņa māju.

Pa brīžam viņš apstājās, sarunājās ar maziem puisēniem un meitenēm vai uzsmaidīja mātēm. Kamēr viņam bija nauda, viņš apmeklēja nabagos, kad naudas vairs nebija, viņš apmeklēja bagātos.

Tā kā bīskaps ilgi valkāja savas sutanas un nevēlējās, lai ļaudis redzētu, cik tās nodilušas, viņš nekad negāja uz pilsētu bez violetās mantijas, kaut gan vasarā tā viņu mazliet apgrūtināja.

Pusdeviņos vakarā viņš kopā ar māsu ēda vakariņas, Magluāras kundze apkālpoja viņus pie galda. Grūti iedomāties vēl vienkāršāku maltīti. Taču, ja pie bīskapa vakariņās bija kāds no draudzes mācītājiem, tad Magluāras kundze izmantoja gadījumu, lai celtu monsenjoram galdā kādu lielisku ezera zivi vai retu kalnu medījumu. Ikviens mācītājs bija iegansts labai maltītei; te bīskaps rieko neiebilda. Citkārt viņa parastais ēdiens bija ūclenī novārītas saknes un vira ar eļļas aizdaru. Pilsētā par to mēdza sacīt: «Kad bīskaps nemielo mācītāju, viņš gavē kā trapistu mūks.»

Pēc vakariņām viņš kādu pusstundu tērzēja ar Batistīnes jaunkundzi un Magluāras kundzi, pēc tam atgriezās savā istabā un atkal ķērās pie rakstīšanas — reizēm uz atsevišķām lapām, reizēm uz kāda foliarita malām. Viņš bija izglītots cilvēks, zināmā mērā pat zinātnieks. Viņš ir atstājis piecus sešus diezgan interesantus manuskriptus, arī apcerējumu par pirmās Mozus grāmatas pantu: «Sākumā dieva gars lidinājās virs ūdeņiem.» Viņš salīdzina ar šo pantu trīs tekstus: arābu versiju, kas skan: «Dieva vēji pūta», Jāzepa Flāvija teicienu «Vējš no augstumiem traucās uz zemi» un, beidzot, Onkelosa haldiešu parafrāzi «Vējš, kas nāca no dieva, pūta uz ūdeņu virsu». Citā sacerējumā viņš iztirzā Ptolemajas bīskapa Igo, šās grāmatas autora senča, teoloģiskos darbus un atzīst, ka pie Šā bīskapa rakstiem pieder arī nelielie dažāda satura manuskripti, kas pagājušajā gadsimtenī publicēti ar Barleikūra pseidonīmu.

Palaikam lasot — vienalga, kāda grāmata bija viņam rokās, — bīskaps pēkšņi iegrima dziļās pārdomās, pēc kurām uzrakstīja dažas rindas tieši uz lasītā sējuma lappusēm. Sāni rindām bieži nebija nekāda sakara ar grāmatas saturu. Mūsu priekšā ir piezīmes, ko viņš rakstījis uz malām kādā in-quarto, kura titullapā teikts: «Lorda Zerrnēna sarakstīšanās ar ģenerāļiem Kornvalisu, Klintonu un amerikāņu admirāļiem.» Un zemāk: «Puanso grāmatnīca Versaļā, Piso grāmatnīca Parīzē, Augustīniešu krastmalā.»

Piezīmes ir šādas:

«Tu, kas esi visa Būtība!

Ekleziasts tevi sauc par Visvareno, makabiešu grāmatā tu esi nosaukts par Radītāju, vēstulēs efesiešiem — par Brīvību, Baruks tevi sauc par Bezgalīgo, Dāvida dziesmās tevi dēvē par Gudrību un Patiesību, Jānis tevi sauc par Gaismu, ķēniņu grāmatā tavs vārds ir Kungs, eksoda grāmatā — Liktenis, Ievītu grāmatā — Svētums, Ezras grāmatā — Taisnība; visa radība tevi sauc par Dievu, cilvēks tevi sauc par Tēvu; bet Zālamans tevi nosaucis par Žēlsirdību, un tas ir skaistākais no visiem taviem vārdiem.»

Ap pulksten deviņiem vakarā abas sievietes devās uz savām istabām augšstāvā, atstājot bīskapu apakšstāvā vienu līdz rītam.

Te kļūst nepieciešams sniegt noteiktu priekšstatu par Diņas bīskapa mītni.

## 6. Kam viņš uzticēja savas mājas apsargāšanu

Mājai, ko bīskaps apdzīvoja, kā jau minēts, bija divi stāvi: trīs istabas apakšstāvā, trīs — otrajā stāvā un augšā bēniņi. Aiz mājas atradās ceturtdaļarpāna liels dārziņš. Abas sievietes aizņēma augšstāvu, bīskaps dzīvoja apakšstāvā. Pirmā telpa, kas atradās ielas pusē, bija ēdamistaba, otrā — guļamistaba, bet trešā 1 — lūgšanu istaba. No lūgšanu istabas varēja iziet tikai caur guļamistabu, bet no guļamistabas — caur ēdamistabu. Lūgšanas telpas dziļumā bija aizsegta niša ar gultu viesiem. Bīskaps pie<!;ivāja šo gultu lauku mācītājiem, ko draudzes darīšanas vai kāda cita vajadzība noveda Diņā,

Agrākā slimnīcas aptieka, neliela piebūve ar izeju uz dārzu, bija pārvērsta par virtuvi un pagrabu,

Bez tam dārzā vēl atradās kūts — bijusī slimnīcas virtuve, kur bīskaps turēja divas govis. Vienalga, cik daudz piena tās deva, pusi bīskaps katru rītu nosūtīja slimniekiem.

—   Es maksāju savu desmito tiesu, — viņš sacīja.

Bīskapa istaba bija diezgan liela un aukstā laikā grūti

apsildāma. Tā kā malka Diņā maksāja ļoti dārgi, viņam ienāca prātā ierīkot govju kūtī ar dēļiem nožogotu nodalījumu. Tur viņš pavadīja vakarus stipra sala laikā un dēvēja to par savu ziemas salonu.

Sai ziemas salonā, tāpat kā ēdamistabā, nebija citu mēbeļu kā vienīgi četrstūrains nekrāsota koka galds un četri salmu pinuma krēsli. Ēdamistabā vēl atradās veca bufete, ar līmes krāsu nokrāsota rožainā tonī. Līdzīgu bufeti, apklājot to, kā piedienas, ar baltiem pārklājiņiem un neīstām mežģīnēm, bīskaps bija pārvērtis par altāri, kas rotāja viņa lūgšanu istabu.

Diņas dievbijīgās sievietes un turīgākie pilsoņi, kas nāca pie bīskapa uz grēksūdzi, vairākkārt bija savākuši līdzekļus jauna, skaista altāra iekārtošanai monsenjora lugšanu istabā. Bīskaps katru reizi naudu pieņēma un izdalīja nabagiem.

—  Visskaistākais altāris, — viņš sacīja, — ir nelaimīgā dvēsele, kas tapusi iepriecināta un pateicas dievam.

Viņa lūgšanu telpā bija arī divi salmu pinuma soliņi, uz kā lūdzot nomesties ceļos, un guļamistabā pīts atzveltnes krēsls. Ja dažkārt bīskapam gadījās uzņemt septiņus astoņus cilvēkus vienlaikus — prefektu, ģenerāli vai garnizona pulka komandieri un garīgā semināra audzēkņus — tad bija jāatnes krēsli no «ziemas salona», abi soliņi no lūgšanu telpas un atzveltnes krēsls no guļamistabas. Tādā veidā viņš varēja savākt sēdekļus vienpadsmit apmeklētājiem. Ar katru jauna ciemiņa ierašanos kāda telpa bija jāiztukšo.

Dažreiz gadījās, ka sanāca divpadsmit cilvēku; tad bīskaps, lai slēptu kļūmīgo stāvokli, mēdza stāvēt pie kamīna, ja tas notika ziemā, vai arī aicināja pastaigāties pa dārzu, ja bija vasara.

Slēgtajā nišā gan atradās vēl viens krēsls, bet tā pinums bija pa pusei izjucis, un tas turējās tikai uz trim kājām, tā ka to varēja lietot, vienīgi atbalstītu pret sienu. Arī Batistīnes jaunkundzes istabā stāvēja liels atzveltnes krēsls ar kādreiz zeltītām koka daļām un puķainu ķīniešu zīda pārvalku, bet tas ticis uzvilkts augšstāvā pa logu, jo kāpnes bijušas pārāk šauras; tātad arī šis sēdeklis neietilpa vajadzības gadījumā izmantojamo mēbeļu skaitā.

Kādreiz Batistīnes jaunkundze bija tīkojusi iegādāties salona mēbeles līdz ar dīvānu no liekta sarkankoka, pārvilktas ar dzeltenu, rozetēm izrotātu Utrehtas samtu. Taču tas maksātu vismaz piecsimt franku, un, redzēdama, ka piecos gados viņai izdevies šim nolūkam ietaupīt tikai četrdesmit divus frankus un desmit sū, viņa galu galā no tā atteicās. Un kurš gan sasniedz savu ideālu?

Nav iedomājams nekas vienkāršāks par bīskapa guļarntelpu. Tieši iepretim gultai stikla durvis veda uz dārzu; gulta bija no dzelzs, vienkārša slimnīcas gulta ar zaļu sarža baldahīnu; pie gultas aiz aizkariem stāvēja tualetes piederumi, kas vēl liecināja par agrākajiem augstāko aprindu cilvēka paradumiem. Divas durvis: vienas, blakus kamīnam, veda lūgšanu istabā, otras, blakus grāmatu skapim, — ēdamistabā." Lielajā grāmatu skapī aiz stikla durvīm bija daudz grāmatu; kamīnā, kura ārējā daļa bija no koka un izkrāsota tā, lai būtu līdzīga marmoram, parasti uguns nedega; kamīnā stāvēja pāris dzelzs trijkāju, ko rotāja divas kādreiz apsudrabotas vāzes ar vītnēm un rievojumiem, •— bīskapu namos izplatīts greznuma priekšmets. Virs kamīna, kur parasti novieto spoguli, bija piestiprināts savā laikā sudrabota vara krucifikss uz melna, apdiluša samta pamata koka ietvarā, kura zeltījums pavisam nogājis. Pie stikla durvīm liels galds ar tintnīcu, apkrauts visvisādiem papīriem un bieziem grāmatu sējumiem. Pie galda pīts atzveltnes krēsls. Pie gultas no lūgšanu istabas atnests soliņš.

Abās pusēs gultai pie sienas karājās divi portreti ovālos ietvaros. Mazi zeltīti uzraksti uz pelēka audekla vēstīja, ka viens no portretiem attēlo abatu Saljo, Senklodas bīskapu, bet otrs — abatu Turto, Agdas galveno vikāru, Granšāna mācītāju, kas piederējis pie cisterciešu ordeņa Sartras bīskapijā. Bīskaps, apmezdamies agrākajā slimnieku istabā, bija šos portretus te atradis un turpat ari atstājis. Abi šie vīri bija garīdznieki un droši vien arī labdari, kas bija pietiekams iemesls, lai viņš tos cienītu. Par šiem diviem cilvēkiem viņš zināja vienīgi to, ka abus karalis vienā un tai pašā dienā, 1785. gada 27-, aprīlī, iecēlis amatā: vienu par bīskapu, otru par vikāru. Kad Magluāras kundze reiz bija noņēmusi gleznas, lai noslaucītu putekļus, bīskaps par šo dīvaino apstākli bija izlasījis bālganā tintes rakstā uz laika gaitā nodzeltējušas papīra strēmelītes, kas ar zīmoglaku bija piestiprināta Granšāna abata portreta otrā pusē.

Pie loga karājās senlaicīgi rupjas vilnas aizkari, kas bija jau tik veci, ka Magluāras kundzei, lai izvairītos no liekiem izdevumiem, iegādājoties jaunus, nācās tos pašā vidū sašūt. Šuvuma vīles izveidoja krustu. Bīskaps bieži vērsa uz to uzmanību. — Cik tas ir labi! —« viņš mēdza sacīt.

Itin visas istabas kā augšējā, tā apakšējā stāvā bija balsinātas ar kaļķiem, kā parasts kazarmās un slimnīcās.

Tomēr pēdējos gados, kā tālāk redzēsim, Magluāras kundze atrada zem balsinājuma zīmējumus, kas kādreiz rotājuši tagadējās Batistīnes jaunkundzes istabas sienas. Pirms slimnīcas, kā izrādījās, šai ēkā bijušas pilsoņu pieņemamās telpas, no tā laika arī palikuši sienu rotājumi. Istabās bija sarkanu ķieģeļu grīdas, ko ik nedēļu mazgāja; pie katras gultas pīts salmu paklājs. Visu dzīvokli abas sievietes uzturēja priekšzīmīgā tīrībā. Tas bija vienīgais greznums, ko bīskaps pieļāva. Viņš sacīja:

—   Tas neko neatrauj nabagajiem.

Tomēr jāatzīst, ka no agrāko laiku mantām monsenjoram Bjenvenijam bija saglabājušies sudraba galda piederumi sešām personām un liela smeļamā karote, sudraba spožais mirdzums uz rupjā balta audekla galdauta ik dienas iepriecināja Magluāras kundzes acis. Un, tā kā mēs še tēlojam Diņas bīskapu tādu, kāds viņš bija, mums jāpiebilst, ka ne vienu reizi vien viņam gadījās sacīt:

—  Man būtu grūti atteikties no paraduma ēst ar sudraba galda rīkiem.

Bez šīm sudrablietām viņam vēl piederēja divi lieli, masīvi sudraba svečturi, ko viņš bija mantojis no savas vecmāmiņas māsas, šie svečturi ar divām vaska svecēm parasti atradās bīskapa istabā uz kamīna. Ja pusdienās bija kāds viesis, Magluāras kundze aizdedzināja abas sveces un novietoja svečturus uz galda.

Turpat bīskapa istabā gultas galvgalī bija mazs sienas skapītis, kurā Magluāras kundze katru vakaru ieslēdza šos sešus sudraba galda piederumu komplektus un lielo smeļamo karoti. Jāpiebilst, ka atslēgu no skapīša nekad neizņēma.

Dārzu, ko gan mazliet izbojāja visai neglītās celtnes, par kurām jau runājām, veidoja četras alejas, un tc krustošanās punktā atradās notekaka; vēl viena aleja stiepās visgarām baltajam mūrim, kas iežogoja dārzu. Gar četrstūru malām, kas palika aleju starpā, bija apstādīti bukša krūmi. Trijos četrstūros Magluāras kundze audzēja saknes, bet. ceturtajā bīskaps bija iedēstījis puķes, šur tur auga daži augļu koki.

Reiz Magluāras kundze ar šķelmīgu viltību ieteicās: — Monsenjor, jūs, kas visur meklējat kādu ieguvumu, esat atstājis šo četrstūri neizmantotu. Labāk būtu tur audzēt salātus nekā puķes.

— Magluāras kundze, — bīskaps atbildēja, — skaistais ir tikpat vērtīgs kā derīgais. — Un pēc īsa klusuma brīža piebilda: — Varbūt pat vēl vērtīgāks.

Šis četrstūris, kurā bija trīs četras dobes, nodarbināja bīskapu gandrīz tikpat, cik grāmatas. Viņš tur labprāt pavadīja stundu vai divas, ravējot, apgriežot stādus, šur tin tur iespiežot zemē mazas bedrītes, kurās lika sēklas. Pret kukaiņiem viņš neizturējās tik naidīgi, kā to vēlētos īsts dārznieks. Viņš nebūt negribēja nodarboties ar botāniku; viņš neko nezināja par augu grupām un solīdismu; viņš nepavisam necentās izšķirties starp Turnforu vai dabisko metodi; viņš nedomāja, ka dīgllapu augi ir labāki par asku augiem, nedz arī, ka Zisjē uzskati būtu pareizāki par Linneja uzskatiem. Viņš nepētīja stādus, viņš mīlēja puķes. Viņš cienīja zinātniekus, bet vēl vairāk — nezinātājus un, nekad neatraujot cieņu kā vieniem, tā otriem, katru vasaras vakaru aplaistīja savas dobes ar ūdeni no zaļi krāsotas skārda lejkannas.

Mājā nebija nevienu aizslēdzamu durvju. Ēdamistabas durvis, kas, mēs jau minējām, veda tieši uz katedrāles laukumu, kādreiz bija apgādātas ar priekškaramām atslēgām un bultām — gluži kā cietumā. Bīskaps lika noņemt visus aizšaujamos, un tagad šīs durvis gan dienu, gan nakti bija aizdarītas vienīgi ar aizbīdni. Vajadzēja to tikai atvilkt, un jebkurš garāmgājējs katrā laikā varēja ienākt.

Sākumā abas sievietes uztraucās par neaizslēgtajām durvīm, bet Diņas bīskaps viņām sacīja:

—     Lieciet pierīkot bultas savām istabām, ja jums tā patīkl

Galu galā ari viņas pārņēma no bīskapa šo paļāvību vai vismaz izlikās, ka ir pārņēmušas. Vienīgi Magluāras kundzei laiku pa laikam uznāca bailes. Bīskapa paša domas paskaidro vai vismaz izteic šīs trīs rindas, ko viņš uzrakstījis uz kādas bībeles malas: «Kāda sīka atšķirība: ārsta durvis nekad nedrīkst būt aizslēgtas, priestera durvīm arvien jābūt atvērtām.»

Kādā citā grāmatā, kas saucas «Medicīnas zinātņu filozofija», viņš bija ierakstījis šādu piezīmi: «Vai es neesmu tāds pats ārsts kā viņi? Arī man ir savi slimnieki; vispirms jau tie, ko viņi sauc par saviem slimniekiem, un tad manis paša slimnieki, ko es saucu par nelaimīgajiem.»

Vēl citur viņš bija rakstījis: «Nejautājiet vārdu tam, kas lūdz jums patvērumu! Patvērums it īpaši vajadzīgs tādam, kuru viņa vārds apgrūtina.»

Reiz kāds cienījams mācītājs — vairs neatceros, vai tas bija Kulubrū vai Pompjerī draudzes gans — iedomājās viņam pavaicāt (droši vien pēc Magluāras kundzes ierosinājuma), vai monsenjoram neliekoties, ka viņš esot nepiesardzīgs, atstādams durvis dienu un nakti atvērtas jebkuram, kas vien vēlētos ienākt, un vai viņš nebaidoties, ka tik vāji apsargātā mājā varētu notikt kāda nelaime. Bīskaps pieskārās mācītāja plecam un maigi, bet nopietni sacīja:

—    Nisl Dominus custodierit domum, in vanum uigilant qui custodiunt eam.x — Pēc tam viņš ierunājās par ko citu.

Viņš labprāt mēdza atkārtot: «Ir garīdznieka drošsirdība,' tāpat kā ir dragūnu pulkveža drošsirdība. Tikai mūsu drosmei,» viņš piebilda, «jābūt rāmai.»

1 Ja tas kungs nesarga namu, tad velti būt modriem tā apsargātājiem. (Lat.)

## 7. Kravats

Še mūsu stāstā iekļaujas kāds notikums, ko nedrīkstam izlaist, jo tas ļauj labāk saskatīt, kāds cilvēks bija Diņas bīskaps.

Kad tika iznīcināta Gaspāra Bē laupītāju banda, kas pastāvīgi bija apdraudējusi Olijulas aizas, viens no bandas vadoņa palīgiem, Kravats, aizbēga kalnos. Kādu laiku viņš ar saviem laupītājiem, Gaspāra Bē bandas atliekām, slēpās Nicas grāfistē, pēc tam devās uz Pjemontu un tad pēkšņi atkal parādījās Francijā, Barselonetas pusē. Sākumā viņš bija manīts Zozjē, vēlāk Tiljā. Viņš slēpās Zūdeleglas alās un no turienes pa Ibaijas un Ibaijetas gravām nokāpa ciematos un apdzīvotās vietās. Viņš pat uzdrošinājās aiziet līdz Ambrēnai, kādu nakti ielauzās katedrālē un izlaupīja ģērbkambari, šīs laupīšanas izpostīja zemi. Viņam pa pēdām sūtīja žandarmus, bet veltīgi. Viņš vienmēr izspruka, dažreiz arī atklāti pretojoties. Tas bija pārdrošs puisis. Visu šo briesmu laikā ieradās bīskaps, kas tobrīd izdarīja apgaitu pa draudzēm. Šatelārā bīskapu uzmeklēja pilsētas mērs un mēģināja pierunāt, lai tas grieztos atpakaļ. Kravātā rokās bija kalni līdz Aršai un pat vēl tālāk. Briesmas draudēja pat apsardzības pavadībā. Tas nozīmēja velti riskēt ar triju vai četru nelaimīgu žandarmu dzīvībām.

—   TādēJ es taisos doties ceļā bez apsardzības, — sacīja bīskaps.

—  Vai jūs esat padomājis par to, ko gribat darīt? —« mērs iesaucās.

—   Esmu visu apdomājis un tieši tālab noteikti atsakos no žandarmu apsardzības. Pēc stundas došos ceļā.

—  Jūs dosities ceļā?

—   Es došos ceļā.

—   Viens pats?

—   Viens.

—  Monsenjor! Jūs to nedarīsit!

—   Tur kalnos, — atsāka bīskaps, — ir kāda pavisam maza, pazemīga draudzīte, ko es jau trīs gadus neesmu redzējis. Tie man ir labi draugi. Lēnprātīgi un godīgi gani. No katrām trīsdesmit kazām, ko viņi gana, pašiem pieder tikai viena. Viņi vij no vilnas dzijām skaistas len

tas daždažādās krāsās un ar savārn mazajām sešu caurumu stabulēm spēlē kalnu melodijas. Laiku pa laikam viņiem vajag kaut ko pastāstīt par labo dievu. Ko viņi teiktu par bīskapu, kam ir bail? Ko viņi sacītu, ja es nedotos turp?

—• Bet laupītāji, monsenjor! Ja jūs sastapsit laupītājusl

—   Patiešām, to nedrīkst aizmirst! — sacīja bīskaps. — Jums taisnība, es varu viņus sastapt. Droši vien arī viņi izjūt vajadzību, lai kāds viņiem pastāsta par mīļo dievu.

—  Monsenjor! Tā taču ir Iaupītaju banda! Tas ir vilku bars!

—  Mēra kungs, bet varbūt Jēzus liek man kļūt par ganu tieši šim baram? Tā kunga ceļi ir neizdibināmi.

—   Monsenjor, viņi jūs aplaupīs.

—   Man nav nekā.

Viņi jūs nogalinās.

—   Lāga sirmgalvi, garīdznieku, kas iet, lūgsnas skaitīdams? Kāpēc gan?

—  Mans dievs! Ja nu jums gadās viņus sastapt!

—   Es palūgšu viņus ziedot žēlastības dāvanu maniem nabagiem.

—  Monsenjor, neejiet turp, dieva dēļ neejiet! Jūs taču riskējat ar savu dzīvību.

—  Mēra kungs, — bīskaps sacīja, — vai tad tas ir tik svarīgi? Es esmu šai pasaulē nevis tāpēc, lai sargātu savu dzīvību, bet gan lai sargātu dvēseles.

Vajadzēja vien ļaut viņam rīkoties pēc sava prāta. Viņš devās ceļā kopā ar kādu puisēnu, kurš piedāvājās par ceļa rādītāju. Bīskapa stūrgalvība izraisīja visā apkaimē pārrunas un bažas.

Viņš nebija vēlējies ņemt līdzi ne savu māsu, ne Magluāras kundzi. Bīskaps šķērsoja kalnus, jādams uz mūļa, neviena nesastapa un sveiks un vesels nonāca pie saviem «labajiem draugiem» ganiem. Tur viņš pavadīja pāris nedēļu, teikdams sprediķus, vadīdams un mācīdams ļaudis. Kad tuvojās aizbraukšanas laiks, viņš nolēma noturēt svinīgu dievkalpojumu ar «Te DeumViņš par to runāja ar draudzes mācītāju. Bet kā to izdarīt? Nebija bīskapa amata ietērpa. Viņa rīcībā varēja nodot vienīgi nabadzīgo ciema baznīciņas ģērbkambari, kurā glabājās veci, nodiluši damasta tērpi ar nobružātu trešu izšuvumu,

—   Nekas, mācītāja kungs, — bīskaps sacīja, — tomēr pēc dievkalpojuma paziņosim par mūsu «Te Deum». Gan jau viss nokārtosies.

Pārmeklēja arī apkārtējās baznīcas. Taču ar visiem šo nabadzīgo draudžu greznumiem kopā nevarētu pienācīgi apģērbt pat vienu katedrāles koristu.

So sarežģījumu laikā divi nepazīstami jātnieki nogādāja draudzes mācītāja mājā lielu kasti, kas nododama bīskapam, un tūdaļ atkal aizjāja. Kasti atvēra; tajā bija zeltā austa mantija, dimantiem rotāta mitra, arhibīskapa krusts, krāšņs zizlis — visi bīskapa ietērpa piederumi, kas pirms mēneša bija izzagti no Ambrēnas katedrāles sakristejas. Kastē vēl atrada papīra strēmelīti ar šādiem vārdiem: «Monsenjoram Bjenvenijam no Kravata.»

—   Es jau teicu, ka viss nokārtosies! — sacīja bīskaps. Un smaidīdams piemetināja: — Kas apmierinās ar vienkāršu priestera tērpu, tam dievs sūta arhibīskapa mantiju.

—  Monsenjor, — draudzes mācītājs pakratīja galvu un smaidīdams čukstēja, — dievs vai velns?

Bīskaps cieši paskatījās mācītājā un pārliecināts atkārtoja:

—   Dievs!

Kad viņš atgriezās Šatelārā, kā arī ceļā uz turieni, ļaudis ziņkārīgi steidzās viņu aplūkot. Satelāras mācītāja mājā bīskapu gaidīja Batistīnes jaunkundze un Magluāras kundze, un viņš sacīja savai māsai:

—   Nu, vai man nebija taisnība? Nabaga priesteris devās pie nabaga kalniešiem tukšām rokām, bet atgriezās — pilnām. Aizejot es paņēmu līdz vienīgi paļāvību uz dievu, bet atvedu veselas katedrāles dārgumus.

Vakarā pirms gulētiešanas viņš vēl piebilda: •

—   Nekad nebīsimies ne zagļu, ne slepkavu! Tās ir briesmas no ārienes, nelielas briesmas. Baidīsimies paši no sevis! Aizspriedumi — tie ir īstie zagļi, netikumi — tie ir slepkavas. Lielākās briesmas slēpjas mūsos pašos. Kāda gan nozīme tam, kas apdraud mūsu galvu vai mūsu maku? Domāsim tikai par to, kas apdraud mūsu dvēseli!

Pēc tam, pievērsies māsai, viņš teica:

—  Mana māsa, priesterim nekad neklājas sargāties no sava tuvākā. To, ko viņa tuvākais dara, ir pieļāvis dievs. Lūgsim nevis paši par sevi, bet par savu tuvāko, lai tas nekristu grēkā mūsu dēļ!

Vispār bīskapa dzīvē nebija daudz notikumu. Mēs stāstām tikai par tiem, kas mums zināmi. Viņa mūžs pagāja, darot pastāvīgi vienu un to pašu vienā un tai pašā laikā. Viens viņa dzīves gada mēnesis līdzinājās vienai viņa dienas stundai.

Runājot par Ambrēnas katedrāles «dārgumiem», būtu grūti atbildēt uz jautājumu, kas ar tiem tālāk notika. Tās bija ļoti skaistas, ļoti vilinošas mantas, īsti noderīgas, lai tās piesavinātos par labu nelaimīgajiem. Un jāteic, tās jau bija piesavinātas. Puse bija paveikta, atlika tikai mainīt piesavināšanās virzienu, izlietojot nozagtās lietas nabago ļaužu labā. Tālāk mums par to vairs nav ko sacīt. Bīskapa papīros tomēr atrasta kāda visai neskaidra piezīme, kas varbūt attiecas uz šo gadījumu un kas skan: «Jāapsver, kam tas atdodams: katedrālei vai slimnīcai.»

## 8. Filozofēšana pēc iedzeršanas

Senators, kuru jau agrāk pieminējām, bija apņēmīgs cilvēks, izlauzis sev ceļu pa taisnu līniju, nerēķinoties ar visiem tiem šķēršļiem, ko mēdz saukt par sirdsapziņu, zvērestu, taisnību, pienākumu; viņš bija soļojis tieši uz nosprausto mērķi, ne reizi neklupdams ceļā uz panākumiem un pašlabumu. Tas bija kādreizējais prokurors, ko paša veiksme padarījusi mīkstsirdīgu, viņš nebūt nebija ļauns cilvēks; viņš cik spēdams centās izdarīt sīkus pakalpojumus saviem dēliem, znotiem, radiem un pat draugiem. Bija gudri izmantojis dzīves labās puses, izdevīgus gadījumus un negaidītas izdevības, viss pārējais viņam likās nieki. Viņš bija asprātīgs un tieši tik daudz skolojies, lai uzskatītu sevi par Epikūra mācekli, būdams varbūt ne vairāk kā Pigo-Lebrēna* gara produkts. Viņš ar patiku un iecietību smējās par visu bezgalīgo un mūžīgo, kā arī par «lāga bīskapa vientiesīgajiem murgiem». Dažkārt viņš ar vēlīgu pašpārliecību zobojās par to paša Miriela klātbūtnē, kurš mierīgi noklausījās.

Reiz kādās pa pusei oficiālās svinībās grāfam*** (šim senatoram) un Mirielam vajadzēja pusdienot pie prefekta.

Deserta laika senators, būdams mazliet jautrā prātā, taču tomēr pietiekami cienīgs, iesaucās:

—   Kas ir, bīskapa kungs, patērzēsim! Senatoram un bīskapam taču grūti vienam otru uzlūkot, nepiemiedzot aci. Mēs esam divi auguri. Es gribu jums atzīties — man ir sava filozofija.

—   Un jums taisnība, — bīskaps atbildēja. — Cilvēks rada sev tādu filozofiju, kādas cisas klāj. Jūs, senatora kungs, atdusaties purpura gultā.

Senators iedrošināts turpināja:

—   Būsim bērnišķīgi vaļsirdīgi!

—   Pat velnišķīgi vaļsirdīgi, — atteica bīskaps.

—   Es jums saku, — senators turpināja, — marķīzs d'Aržāns*, Pirons*, Hobss* un Nežons* nav nekādi niekkalbji. Manā bibliotēkā visi mani filozofi ir sējumos ar zeltītu griezumu.

—   Gluži kā jūs pats, grāfa kungs, — bīskaps piebilda.

Senators turpināja:

— Es ienīstu Didro, šo fantastu, deklamatoru un revo-lucionāru, kas būtībā tic dievam un ir vēl lielāks liekulis nekā Voltērs. Voltērs izsmēja Nīdhemu*, bet nepareizi, jo Nīdhema zuši pierāda dieva nevajadzīgumu. Piliens etiķa vienā karotē mīklas aizstāj fiat lux . Iedomājieties šo pilienu prāvāku un karoti lielāku — tā jau būs pasaule. Cilvēks ir zutis. Kam tad vēl vajadzīgs' mūžīgais tēvf? Bīskapa kungs, Jehovas hipotēze mani nogurdina. Tā noder tikai, lai radītu izdēdējušus ļautiņus, kas nododas tukšai sapņošanai. Nost ar šo lielo Visumu, kas mani traucē! Lai dzīvo Nulle, kas liek mani mierā! Zem četrām acīm runājot, lai atvieglotu sirdi un izsūdzētu grēkus, kā pienākas dvēseļu gana priekšā, es jums atzīšos, ka esmu cilvēks ar veselu saprātu. Es nejūsmoju par jūsu Jēzu, kas katra vārda galā sludina atteikšanos un ziedošanos. Tas ir skopuļa padoms ubagiem. Atteikšanās? Kāpēc? Ziedošanās? Kā labā? Es neesmu redzējis, ka vilks ziedotos otra vilka laimes dēļ. Paliksim taču dabas robežās! Mēs atrodamies virsotnē; tad lai arī mūsu filozofija ir augstākā filozofija! Ko vērts atrasties augstumos, ja neredzi tālāk par citu degungalu? Dzīvosim jautri! Dzīve irkam būtu man kaut kas sakāms, tas ir vienkārši smieklīgi! Vecu sievu izdomājums! Bubulis — bērniem, Jehova — pieaugušajiem. Nē, mūsu rītdiena ir nakts. Aiz kapa visus vienlīdz gaida iznīcība. Vai esat bijis Sardanapals* vai Vinsents de Pols*, tik un tā nonāksit nebūtībā. Tāda ir patiesība. Tāpēc dzīvojiet, dzīvojiet par spīti visam! Izmantojiet savu «es», kamēr tas jums pieder! Patiesi, es jums saku, bīskapa kungs, man ir sava filozofija un savi filozofi. Es neļaušos savaldzināties visādiem mānekļiem. Protams, ari tiem, kas ir apakšā, visiem šiem baskājiem, sīkamatniekiem, nabagiem, kaut ko vajag. Un viņus baro ar leģendām, izdomājumiem, dvēseli, nemirstību, paradīzi un zvaigznēm. Viņi gremo visu to. Viņi liek to uz sava sausā maizes rieciena. Kam nekā nav, tam ir mīļais dieviņš. Arī tā ir labi. Es tam nebūt nepretojos, tomēr pats sev es paturu Nežonu. Labais dievs ir gana labs tautai.

J Lai top gaisma! (Lat.)

viss! Ka cilvēku gaidot vēl otra dzīve kaut kur citur — augšā vai lejā, — vienalga, kur, es tam neticu ne par naga melnumu. Hā! Mani aicina atteikties un ziedoties, man esot jāapdomā katra mana rīcība, jālauza galva par labo un ļauno, par to, kas ir taisnīgi, kas netaisni, par fas un tiefasK Kādēļ? Tādēļ ka man būšot jāatbild par maniem darbiem. Kad? Pēc nāves. Kāda alošanās! Lai pamēģina pēc nāves mani noķert! Lieciet, lai ēnas roka satver pīšļu sauju! Teiksim patiesību! Mēs, kas esam izglītoti, kas esam pacēluši Izidas plīvuru, atzīsim: nav ne labā, ne ļaunā, ir vienīgi veģetācija! Meklēsim reālo! Izpētīsim to līdz pamatam! Iedziļināsimies tā būtībā, velns parāvis! Vajag noģist patiesību, to uzrakt un satvert. Tad tā sagādā jums izsmalcinātākās baudas. Tad jūs kļūstat stiprs, jūs smejaties. Es, bīskapa kungs, stāvu uz stingra pamata. Cilvēka nemirstība nav nekas pierādits. Ai, burvīgais solījums! Tikai ticiet tam! Lielisks vekselis, kas izsniegts Ādamam! Cilvēks ir dvēsele, viņš kļūs eņģelis, viņam pie lāpstiņām būs zili spārniņi. Palīdziet man atcerēties, vai tas bija Tertuliāns*, kas sacīja, ka svētlaimīgie ceļošot no viena spīdekļa uz otru? Lai arī tā būtu! Tie būs zvaigžņu sienāži. Un pēc tam tie redzēšot dievu. īstākās pasakas ir visas šīs debesu valstības! Un dievs ir spocīgs izdomājums. Es, protams, to nesludināšu «Moniteur» lappusēs, pasarg dievs! Varu to pačukstēt draugu " vidū, inter pocula . Ziedot zemi paradīzei ir tas pats, kas palaist vaļā medījumu ēnas dēļ. Būt par bezgalības nerru? Neesmu tāds muļķis! Es esmu nekas. Mani sauc — grāfa kungs senators Nekas. Vai es biju pirms savas dzimšanas? Nē. Vai būšu pēc nāves? Nē. Kas es esmu? Mazliet putekļu, kas savienoti organismā. Kas man šeit, virs zemes, darāms? Es varu izvēlēties: ciest vai baudīt. Kurp mani novedīs ciešanas? Nebūtībā. Bet es būšu cietis. Kurp mani novedīs bauda? Nebūtībā. Bet es būšu baudījis. Esmu izvēlējies. Ir jābūt vai nu tam, kas ēd, vai tam, kas top apēsts. Es ēdu. Labāk būt zobam nekā zālei. Tāda ir mana gudrība. Pēc tam lai notiek, kam jānotiek: kapracis ir klāt, mūs gaida Panteons — viss iegāžas lielajā bedrē. Beigas. Finis. Pilnīga likvidācija. Tā ir pazušanas vieta. Nāve ir mirusi, ticiet man! Ka tur atrastos kāds,

Bīskaps sasita plaukstas.

— Tā tik bija runa! — viņš iesaucās. — Lielisks ir šis materiālisms, patiesi brīnišķīgs! Ne kuram katram tas ir pieejams. Cilvēku, kas to apguvis, vairs neviens nepievils; tāds neļaus tik muļķīgi izdzīt sevi trimdā kā Katons*, nedz arī nomētāt akmeņiem kā Etjēns*, nedz sadedzināt sevi dzīvu kā Žanna d'Arka. Tiem, kam izdevies nodrošināties ar šo brīnišķo materiālismu, prieks justies neatbildīgiem un domāt, ka viņi var netraucēti aprīt visu: amatus, sinekūras, augstus titulus, varu, kas iegūta ar labu vai ļaunu; viņi drīkst lauzt vārdu, ja tas ir ienesīgi, nodot otru, ja tas ir izdevīgi, nomākt sirdsapziņu, ja tas sagādā baudu, un, visu to sagremojuši, viņi nonāks kapā. Cik patīkami! Es nesaku to par jums, senatora kungs. Un tomēr es nevaru jūs neapsv.eikt. Jums, augstmaņiem, kā jūs teicāt, ir pašiem sava filozofija, izmeklēta, izsmalcināta, pieejama vienīgi bagātniekiem, filozofija, kas noder visur, kas ir lielisks aizdars dzīves baudām. Šī filozofija ir ņemta no dziļumiem, tā ir īpašu pētnieku izrakta. Bet jūs esat labi kungi, jums nav iebildumu, ka ticība uz mīļo dievu paliek tautas filozofija, apmēram tāpat kā zoss ar kastaņiem aizstāj nabaga vīram tītara cepeti ar trifeļiem.

## 9. Māsa stāsta par brāli

Lai sniegtu priekšstatu par Diņas bīskapa mājas dzīvi un par to, kā abas dievbijīgās sievietes katru savu rīcību, savas domas un pat savu tīri sievišķīgo baiļu instinktu pakļāva bīskapa paradumiem un gribai (turklāt viņam nemaz nevajadzēja pūlēties izpaust to vārdos), vislabāk būs, ja pārrakstīsim še kādu Batistīnes jaunkundzes vēstuli vikontesei de Buaševronai, savai bērnības draudzenei. Šī vēstule ir mūsu rokās.

Diņā 18 … g. 16. decembrī.

«Mana labā, nepaiet neviena diena, kad mēs par Jums nerunātu. Mēs jau tā esam paraduši, taču patlaban tam ir vēl viens iemesls. Iedomājieties, mazgājot un tīrot griestus un sienas, Magluāras kundzei gadījās kaut ko atklāt; tagad abas mūsu istabas, kas agrāk bija izlīmētas ar vecām tapetēm un izbalsinātas ar kaļķi, vairs nedarītu kaunu pat tādai pilij kā jūsējai. Magluāras kundze noplēsa visas tapetes un zem tām kaut ko atrada. Manā salonā, kurā nav mēbeļu un kuru mēs izmantojam veļas žāvēšanai, šai piecpadsmit pēdu augstajā un astoņpadsmit reiz astoņpadsmit pēdu lielajā telpā griestus klāj senlaicīgs gleznojums ar zeltījumu un sijas ir gluži tādas pašas kā Jūsu mājā. Tas viss bija apvilkts ar audeklu, kamēr te atradās slimnīca. Un tad vēl paneļi no mūsu vecmāmiņu laikiem! Bet Jums vajadzētu redzēt manu istabu! Zem vismaz desmit tapešu kārtām Magluāras kundze atklāja gluži ciešamus gleznojumus. Tur ir Tēlemahs*, kad Minerva viņu ieceļ bruņinieku kārtā, un atkal viņš dārzos — aizmirsu to nosaukumu. Nu, tajos, kur romiešu dāmas devās uz vienu nakti. Ko vēl man Jums pastāstīt? Man ir romieši, romietes (šeit viens vārds nav salasāms) un tā tālāk. Magluāras kundze to visu nomazgāja, vasarā viņa izlabos dažus sīkus bojājumus, no jauna visu pārklās ar laku, un mana istaba būs īsts muzejs. Bēniņos viņa atrada arī divus veclaicīgus koka galdiņus. Par to pārzjeltīšaniļ prasa pārīti sešfranku ekiju, taču labāk šo naudu atdot nabagiem; turklāt galdiņi nav sevišķi glīti, un man labāk patiktu apaļš sarkankoka galds.

Es arvien vēl esmu ļoti laimīga. Mans brālis ir tik labs. Visu, kas viņam pieder, viņš atdod trūkumcietējiem un slimniekiem. Mūsu līdzekļi ir gauži ierobežoti. Ziemas šai apvidū mēdz būt bargas, un ir taču kaut kas jādara to labā, kuri cieš trūkumu. Mums pašiem gandrīz pietiek siltuma un gaismas. Tas taču ir jauki, vai ne?

Manam brālim ir savi paradumi. Viņš saka, bīskapam tādam jābūt. Iedomājieties, mūsu mājas durvis nekad nav aizslēgtas! Var ienākt, kas grib, un tūdaļ nokļūt brāļa istabā. Viņš ne no ka nebaidās, pat nakti ne. Tāda esot viņa drošsirdība, viņš saka.

Viņš nevēlas, ka es vai Magluāras kundze par viņu baiļotos. Viņš dodas visādās briesmās un grib, lai mēs izliktos, ka to pat nemānām. Viņu jāmāk saprast.

Viņš iziet no mājas lietū, soļo pa slapjdraņķi, dodas ceļā bargā ziemā. Viņu nebiedē ne nakts, ne bīstami ceļi un sastapšanās.

Pagājušajā gadā viņš viens pats devās uz kādu laupītāju ieņemtu apvidu. Mūs viņš negribēja ņemt līdzi. Divas nedēļas viņš bija projām. Kad atgriezās, viņam nekas nebija noticis, visi viņu jau uzskatīja par mirušu, bet viņš jutās gluži labi un sacīja: «Paraugieties, kā esmu aplaupīts!» Un atvēra ceļasomu, pilnu ar Atnbrēnas katedrāles dārglietām, ko laupītāji bija viņam dāvājuši.

Toreiz atpakaļceļā, tā kā es līdz ar citiem viņa draugiem biju devusies divas jūdzes viņam pretim, es nevarēju atturēties, viņu mazliet neizbārusi, taču centos runāt tikai tad, kad ratu riteņi rībēja sevišķi skaļi, lai neviens cits manus vārdus nedzirdētu.

Sākumā es sev teicu: «Nav tādu briesmu, kas spētu viņu atturēt, ir gan šausmīgs cilvēks!» Tagad beidzot esmu pie tā pieradusi. Es ar mājienu apsaucu Magluāras kundzi, lai tā viņam nerunā pretim. Viņš var doties briesmās, cik pats vēlas. Es aizvadu Magluāras kundzi, ieeju savā istabā un lūdzu par brāli dievu, kamēr aizmiegu. Es jūtos mierīga, jo labi zinu: ja ar viņu notiktu nelaime, tas būtu mans gais. Es aizietu pie mīļā dieva kopā ar savu brāli un savu bīskapu. Magluāras kundzei bija grūtāk nekā man pierast pie viņa «neprātībām», kā tā mēdza sacīt. Bet tagad viss iegājis savās sliedēs. Mēs abas lūdzam dievu, abas kopā baiļojamies un aizmiegam. Pats velns varētu ienākt mūsu mājā, neviens tam nestātos ceļā. Galu galā no kā mums bīties šai mājā? Ar mums kopā vienmēr ijtas, kurš stiprāks par visu. Velns var te iegriezties, garām ejot, bet dievs mīt te pastāvīgi.

Ar to man pietiek. Manam brālim tagad vairs nekas nav man jāsaka, es viņu saprotu bez vārdiem, un mēs nododam sevi visuvarenā gādībā.

Tā, lūk, jāizturas pret cilvēku, kas ir liels savā garā!

Es jautāju brālim par de Fo ģimeni, par kuru Jūs vēlējāties saņemt vēstis. Jūs taču zināt, cik labi viņš visu pārzina un cik daudz atceras, jo viņš arvien vēl ir krietns rojālists. Tā patiesi ir kāda sena normandfešu ģimene no Kanas apgabala. Jau pirms piecsimt gadiem pie muižnieku kārtas piederējuši Rauls de Fo, Žans de Fo un Tomā de Fo, turklāt viens no viņiem bijis Rošforas dzimtkungs. Pēdējais — Gijs Etjēns Aleksandrs — bijis pulka komandieris un ieņēmis vēl kādu amatu Bretaņas kavalērijas pulkā. Viņa meita Marija Luīza apprecējusi Adriēnu Sarlu de Gramonu, kura tēvs Luijs de Gramons bijis hercogs, Francijas pērs, franču gvardes pulkvedis un armijas ģenerālleitnants. Uzvārds «Fo» sastopams ar dažādām galotnēm: Faux, Fauq un Faoucq.

Mana labā, palūdziet savu cienījamo radinieku kardināla kungu, lai viņš savās lūgšanās piemin arī mūs. Un Jūsu mīļā Silvanija darīja labi, netērēdama, vēstules rakstīšanai tos īsos mirkļus, ko viņa pavada Jūsu tuvumā. Viņa jūtas vesela, viņai ir darbs pēc Jūsu vēlēšanās, viņa aizvien vēl mani mīl. Tas ir viss, ko es varu vēlēties. Viņas sveicienu caur Jums saņēmu. Esmu par to laimīga. Mana veselība nav pārāk slikta, tomēr ik dienas vairāk novājēju. Palieciet sveika, man pietrūkst papīra, un tāpēc esmu spiesta no Jums šķirties. Tūkstoš labu vēlējumu.

Batistīne

— P. S. Jūsu svaine ar savu jauno ģimeni arvien vēl uzturas šeit. Tās dēlēns, Jūsu mazais radinieks, ir vienkārši burvīgs. Vai Jūs zināt, ka viņam drīz būs pieci gadi? Vakar viņš, garām ejot, redzēja zirgu ar potīšu pārsējiem un jautāja: «Kas vainas viņa kājiņām?» Tas ir tik mīļš bērns! Viņa mazais brālis, paņēmis vecu slotu, velk to kā ratus pa dzīvokli un sauc: «Nū!»»

Kā no šīs vēstules redzams, abas sievietes prata piemēroties bīskapa dzīves veidam ar to sievietēm piemītošo nojautu, kas ļauj saprast vīrieti labāk, nekā viņš pats sevi saprot. Allaž palikdams tikpat lēnprātīgs un sirsnīgs pēc izskata, Diņas bīskaps dažkārt veica lielus, pārdrošus un dižus darbus, it kā pats to nemaz neatskārstot. Abas sievietes bažījās par viņu, taču ļāva viņam rīkoties. Dažreiz Magluāras kundze pirms kāda pasākuma mēģināja viņu brīdināt, bet nekad neko neaizrādīja pasākuma laikā vai pēc tam. Ja viņš ko bija uzsācis, neviens pat ne ar mājienu viņu netraucēja. Bija brīži — viņam pat nevajadzēja par to runāt, un iespējams, ka viņš savā vienkāršībā to pat neapzinājās, — kad abas sievietes neskaidri noprata, ka viņš rīkojas kā bīskaps, un tās šai mājā pārvērtās par divi ēnām. Tās kalpoja viņam nemanāmi, un, ja paklausīt nozīmēja pazust, tās pazuda. Ar apbrīnojami smalku instinktu tās nojauta, ka dažkārt gādība var būt par apgrūtinājumu. Pat domādamas, ka viņš ir briesmās, tās tik labi izprata viņa dabu, ka vairs nerūpējās par viņu. Tās uzticēja viņu dievam.

Un tomēr Batistīnes jaunkundze sacīja, kā jūs tikko lasījāt, ka brāļa nāve būtu arī viņas nāve. Magluāras kundze to vārdiem nesacīja, bet zināt zināja.

## 10. Bīskaps skata nepazītu gaismu

Mazliet pēc tam, kad rakstīta iepriekšējās lappusēs citētā vēstule, bīskaps izdarīja kaut ko tādu, kas, pēc visas pilsētas domām, bija vēl bīstamāk nekā ceļojums pa laupītāju kalniem.

Netālu no Diņas laukos pilnīgā vientulībā dzīvoja kāds vīrs. Šis cilvēks — teiksim tūdaļ arī briesmīgo vārdu — bija kādreizējais Konventa loceklis. Viņu sauca — Z.

Mazajā Diņas sabiedrībā par bijušo Konventa locekli Z. runāja gandrīz vai ar šausmām: iedomājieties tikai — Konventa loceklis! Tādus varēja sastapt laikos, kad ļaudis uzrunāja cits citu ar «tu» un sacīja «pilsoni»! Šis cilvēks bija gandrīz vai briesmonis. Viņš gan nebija balsojis par karaļa nāvi, taču daudz no tā netrūka. Viņš bija tikpat kā karaļa slepkava! Viņš bija rīkojies drausmīgi! Kāpēc, likumīgajam valdniekam atgriežoties, viņu nesauca sevišķās tiesas priekšā? Viņam varbūt nenocirstu galvu (žēlsirdība, protams, ir vajadzīga), bet viņu izraidītu mūža trimdā. Kaut vai par mācību citiem! Utt., utt. Turklāt viņš bija bezdievis kā visi viņam līdzīgie. — Zosu tenkas par ērgli.

Vai Z. patiešām bija ērglis? Jā gan, ja spriež pēc tā, ka viņš dzīvoja nepieejamā vientulībā. Tā kā viņš nebija balsojis par karaļa nāvi, uz viņu neattiecās trimdas dekrēti un viņš varēja palikt Francijā.

Viņš dzīvoja trīsceturtdaļstundas gājiena attālumā no pilsētas kādā mežonīgā ielejā tālu no jebkuras apdzīvotas vietas, tālu no ceļa. Tur viņam bija, kā ļaudis runāja, tāds kā zemes gabaliņš, kur atradās viņa ala, viņa midzenis. Neviena kaimiņa, pat neviena garāmgājēja. Kopš viņš mita šai ielejā, taciņa uz turieni bija aizaugusi ar zāli. Par šo vietu runāja kā par bendes mitekli.

Tomēr bīskaps viņu atcerējās, laiku pa laikam paraudzījās uz apvārsni, kur koku puduris iezīmēja vecā Konventa locekļa ieleju, un sacīja:

—   Tur mīt kāda vientuļa dvēsele.

Un sirds dziļumos nodomāja: «Mans pienākums ir to apmeklēt.»

Taču jāatzīst, ka šī sākumā tik dabiskā doma, brīdi to apsverot, jau likās bīskapam dīvaina un neiespējama, gandrīz vai atbaidoša. Jo būtībā viņam bija tāds pats iespaids par šo cilvēku kā visiem pārējiem, un Konventa loceklis neizskaidrojamā kārtā iedvesa jūtas, kas robežojas ar naidu un ko tik labi izsaka vārds «nepatika».

Un tomēr — vai gans drīkst pamest avi tikai tāpēc, ka tā ir kraupaina? Nē. Bet kādu avi!

Labsirdīgais bīskaps svārstījās. Viņš vairākkārt devās uz to pusi un atkal griezās atpakaļ.

Te kādu dienu pilsētā izplatījās baumas, ka jauniņais ganu zēns, kas apkalpoja Konventa locekli Z. viņa alā, atnācis pēc ārsta: vecais bezdievis guļot uz miršanu, viņu ķērusi trieka, un līdz rītam viņš vairs neizdzīvošot.

—   Paldies dievam! — daži piebilda.

Bīskaps paņēma spieķi, uzvilka mēteli, — jo viņa sutana, kā jau minējām, bija pārāk nonēsāta, turklāt vakaros parasti pūta dzestrs vējš, — un devās ceļā.

Saule rietēdama gandrīz jau skāra apvāršņa malu, kad bīskaps sasniedza ļaužu nolādēto vietu. Sirdij straujāk pukstot, viņš saprata, ka atrodas pavisam tuvu midzenim. Viņš pārkāpa pār kādu grāvi, spraucās cauri dzīvžogam,

pacēla kārti, iegāja nolaistā dārzā, diezgan drosmīgi paspēra dažus soļus uz priekšu un pēkšņi atmatas dziļumā aiz augsta krūmu pudura ieraudzīja daudzinato zvēra alu.

Tā bija pavisam zema, nabadzīga, maza un tīra būdiņa, priekšpusē apaugusi ar vīnstīgām.

Durvju priekšā vecā braucamā krēslā, vienkāršā zemnieku krēslā, sēdēja kāds vīrs gluži baltiem matiem un smaidīja saulei.

Līdzās sirmgalvim stāvēja zens, mazais ganiņš, un patlaban sniedza viņam bļodiņu ar pienu.

Kamēr bīskaps nolūkojās šai ainā, atskanēja sirmgalvja balss.

—       Paldies, — viņš sacīja, — vairak man nekas nav vajadzīgs, — Un viņa smaids atstāja sauli, lai pievērstos puisēnam.

Bīskaps gāja tuvāk. Izdzirdis soļu troksni, vecais sēdošais vīrs pagrieza galvu, un viņa seja pauda tik lielu izbrīnu, cik vien spēj izjust cilvēks, kas nodzīvojis garu mūžu.

—       Kopš es atrodos šeit, — viņš sacīja, — šī ir pirmā reize, kad pie manis kāds ierodas. Kas jūs esat, mans kungs?

Bīskaps atbildēja:

—   Esmu Bjenvenijs Miriels.

— Bjenvenijs Miriels! Šo vārdu esmu dzirdējis. Vai tas esat jūs, ko tauta sauc par monsenjoru Bjenveniju?

—   Tas esmu es.

Sirmgalvis ar smaidu sejā turpināja:

—   Tādā gadījumā jūs esat mans bīskaps?

—   Savā ziņā jā.

—   Nāciet tuvāk, mans kungs!

Konventa loceklis sniedza bīskapam roku, bet bīskaps to nesatvēra. Viņš tikai sacīja:

—       Priecājos, ka esmu maldināts. Jūs nemaz neizskatāties pēc slimnieka.

—       Jā, kungs, — atbildēja sirmgalvis, — drīz es būšu pavisam vesels. — Mirkli klusējis, viņš piebilda: -— Pēc trim stundām es miršu.

Un tad turpināja:

—        Esmu arī pa druskai ārsts, es zinu, kā pienāk pēdējā stunda. Vakar man bija aukstas tikai kāju pēdas, šodien aukstums sasniedzis ceļgalus, patlaban es jūtu to līdz jostasvietai; kad tas aizsniegs sirdi, es beigšu dzīvot.

Saule ir skaista, vai ne? Es liku izstumt krēslu ārā, lai pēdējo reizi paskatītos uz šo pasauli. Jūs varat runāt ar mani, tas mani nenogurdina. Jūs darāt labi, nākdams aplūkot cilvēku, kas drīz mirs. Jauki, ka šim mirklim ir liecinieki. Katram cilvēkam mēdz būt sava mānija — es būtu vēlējies nodzīvot līdz rītausmai. Taču zinu, ka man tik tikko pietiks spēka trim stundām. Būs vēl nakts. Galu galā — vai nav vienalga? Beigt dzīvi taču ir tik vienkārši.. Tāpēc nebūt nav vajadzīgs rīts. Lai notiek! Es miršu, zvaigznēm mirdzot.

Sirmgalvis pievērsās ganiņam.

—   Bet tu ej gulēt! Pagājušo nakti tu biji nomodā, esi noguris.

Zēns iegāja būdiņā.

Sirmgalvis ar skatienu pavadīja to un, it kā runādams jpats ar sevi, piebilda:

—   Kamēr viņš gulēs, es nomiršu. Abi miegi ir labi kaimiņi.

Bīskaps nebija tik aizkustināts, kā varētu domāt. Viņam likās, ka šādā aiziešanā nav jūtams dievs. Izsacīsim visu, jo lielu siržu mazās pretrunas ir tāpat atzīmējamas kā viss pārējais: bīskaps, kas tik labprāt mēdza zoboties par savu titulu «jūsu augstība», jutās mazliet aizskarts, kad viņu nedēvēja par monsenjoru, un viņam gandrīz gribējās atbildēt ar uzrunu «pilsoni». Viņā pamodās tieksme uz parupju familiaritāti, kas ir parasta ārstiem un garīdzniekiem, taču viņam nepiemita. Galu galā šis cilvēks, šis Konventa loceklis, šis tautas pārstāvis, kādreiz bijis viens no zemes varenajiem; un varbūt pirmo reizi mūžā bīskaps juta sevī pamostamies bardzību.

Turpretim Konventa loceklis raudzījās viņā vienkārši un sirsnīgi, varbūt pat ar pazemību, kas ir gluži dabiska, kad cilvēks ir tuvu sairšanai pīšļos.

Bīskaps savukārt, — kaut gan parasti izsargājās no ziņkāres, kas, viņaprāt, robežojās ar apvainojumu, — pētīja Konventa locekli ar uzmanību, kas attiecībā uz kādu citu droši vien izraisītu viņā sirdsapziņas pārmetumus, jo tās avots nebija simpātijas. Viņam gandrīz šķita, ka Konventa loceklis atrodas ārpus likuma, pat ārpus līdzcietības likuma.

Z. — mierīgs, ar nesaliektu stāvu, ar skanīgu balsi — bija viens no tiem astoņdesmitgadīgajiem sirmgalvjiem, kas rada izbrīnu fiziologos. Revolūcijai bija daudz šādu vīru, kas atbilda savam laikmetam. Bija jūtams, ka šis sirmgalvis spēj izturēt jebkuru pārbaudījumu. Tik tuvu sava mūža galam viņš bija saglabājis vesela cilvēka kustības. Viņa skaidrajā acu skatienā, noteiktajā balsī un spēcīgajos plecu pagriezienos bija kaut kas tāds, kas spētu samulsināt pašu nāvi. Azraels, muhamedāņu nāves eņģelis, būtu griezies atpakaļ, domādams, ka sajaucis durvis. Likās, ka Z. mirst tāpēc, ka pats to vēlas. Viņa agonijā bija jūtama zināma brīvība. Vienīgi kājas bija nekustīgas. Aiz tām nāves tumsa turēja viņu. Pēdas bija nedzīvas un aukstas, bet galva dzīvoja ar pilnu dzīvības spēku un likās gluži skaidra. Šai nopietnajā brīdī Z. atgādināja valdnieku no austrumnieku pasakas, kura ķermeņa augšējā daļa bijusi miesa, bet apakšējā — marmors.

Turpat atradās kāds akmens. Bīskaps uz tā apsēdās un iesāka ex abruptoK

—   Es jūs apsveicu, — viņš sacīja tonī, kādā mēdz izteikt rājienu. — Jūs tomēr netikāt balsojis par karaļa nāvi.

Konventa loceklis likās nemanām rūgtumu, kas slēpās vārdā «tomēr». Smaids bija izgaisis no viņa sejas, kad viņš atbildēja:

—  Nepārsteidzieties ar apsveikumu, mans kungs, — es balsoju par tirāna galu!

Tas bija skarbs tonis pret bargu toni.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — bīskaps jautāja.

—   Es gribu sacīt, ka cilvēkam ir viens tirāns — gara tumsība. Ēs balsoju par tirāna galu. Šis tirāns radīja karaļa varu, kas ir dibināta uz meliem, bet zinātne ir vara, kas dibināta uz patiesību. Cilvēku vadīt drīkst vienīgi zinātne.

—   Un sirdsapziņa, — bīskaps piebilda.

—  Tas ir viens un tas pats. Sirdsapziņa ir mūsu iedzimto zināšanu kopums.

Monsenjors Bjenvenijs, mazliet izbrīnījies, klausījās šo viņam tik nedzirdēto valodu.

Konventa loceklis turpināja:

—   Kas attiecas uz Luiju XVI, es sacīju — nē. Es nedomāju, ka man ir tiesības nokaut cilvēku, bet es jūtu pienākumu iznīcināt ļaunumu. Es balsoju par tirāna galu. Tas nozīmē — par sievietes prostitūcijas iznīcināšanu, par vīrieša verdzības un bērna gara tumsības iznīcināšanu. Balsodams par republiku, es balsoju par to visu. Es balsoju par brālību, par sadraudzību un rītausmu! Es palīdzēju krist aizspriedumiem un maldiem. Maldu un aizspriedumu sabrukums rada gaismu. Mēs sagrāvām veco pasauli, un šis bēdu kauss, izlīdams pār cilvēku dzimumu, pārvērtās prieka kausā.

—   Tas ir sajaukts prieks, — bīskaps iebilda.

—  Jūs varētu teikt arī — saduļķots prieks, un šodien, pēc šās liktenīgās atgriešanās pagātnē, ko sauc par 1814. gadu, to var dēvēt arī par zudušu prieku. Ak vai! Darbs netika pabeigts, es atzīstu. Mēs sagrāvām vecās iekārtas faktiskos pamatus, taču nespējām to pilnīgi iznīdēt idejās. Nepietiek ar to, ka ļaunprātība ir iznīcināta: jāpārveido tikumi. Dzirnavu vairs nav, bet vējš vēl ir palicis.

—  Jūs esat ārdītājs. Ārdīšana var būt derīga, bet es neuzticos ārdīšanai, ja to izraisījušas dusmas.

—   Arī taisnībai ir savas dusmas, bīskapa kungs, un taisnības dusmas ir progresa elements. Vienalga, ko nu kurš par to saka, bet franču revolūcija ir varenākais cilvēces solis uz priekšu kopš Kristus dzimšanas. Varbūt nepilnīgs, tomēr cēls. Šī revolūcija atraisīja visus neapjaustos sabiedriskos spēkus. Tā atviegloja sirdis, tā nomierināja, remdināja, apgaismoja. Tā lika pār zemi velties civilizācijas viļņiem. Tā bija laba. Franču revolūcija ir cilvēces iesvaidīšana.

Bīskaps nespēja atturēties nenomurminājis:

—   Tā? Bet deviņdesmit trešais gads?

Konventa loceklis gandrīz vai drūmā svinīgumā izslējās krēslā un, cik vien mirējs skaļi spēj, iesaucās:

—   A! Tad tik tālu jūs nonācāt! Deviņdesmit trešais gads! Es gaidīju šo vārdu. Piecpadsmit gadu simteņus tūka mākonis. Piecpadsmitā gadsimta beigās tas pārplīsa. Vai jūs apsūdzat pērkona grāvienu?

Bīskaps, varbūt pats to neatzīdams, jutās savā ziņā aizskarts. Taču viņš apslāpēja šo sajūtu un atbildēja:

—  Tiesnesis runā taisnības vārdā, garīdznieks runā līdzcietības vārdā, kura nav nekas cits kā augstākā taisnība. Pērkona grāviens nedrīkst kļūdīties.

Un, cieši uzlūkodams Konventa locekli, viņš piebilda:

—   Bet Luijs XVII?

Konventa loceklis izstiepa roku un satvēra bīskapa elkoni.

—   Luijs XVII! Paklausieties! Ko jūs apraudat? Vai nevainīgu bērnu? Ja tā, es raudu līdzar jums. Vai varbūt karaJa bērnu? Tad man jāpadomā. Manuprāt, Kartuša* brālis, šis nevainīgais puisēns, kuru, aiz padusēm pakārtu, turēja Grēva laukumā, kamēr iestājās nāve, un kura vienīgais noziegums ir tas, ka viņš bija Kartuša brālis, tāpat pelna līdzjūtību kā Luija XV mazdēls, arī nevainīgs bērns, ko spīdzināja Tampla tornī tikai tāpēc, ka viņš bija Luija XV mazdēls.

—  Mans kungs, — bīskaps sacīja, — man nepatīk, ka pieminat līdzās šos vārdus.

—   Kartušu un Luiju XV? Kuru no abiem jūs aizstāvat?

Mirkli valdīja klusums. Bīskaps jau gandrīz nožēloja,

ka atnācis, un tomēr izjuta neizprotamu, dīvainu satricinājumu.

Konventa loceklis turpināja: •

—   Jūs, priestera kungs, nemīlat patiesības skarbumu. Bet Kristus to mīlēja. Viņš ņēma pletni un iztīrīja dievnamu. Viņa pātaga, zibeņus metot, runāja bargu patiesību. Kad viņš iesaucās: Sinite parvulos!1 , viņš nedomāja šķirot mazos bērniņus. Mans kungs, nevainība ir pati sev kronis. Nevainībai nav vajadzības būt augstdzimušai. Tā ir tikpat cildena skrandās kā izpušķota ar lilijām.

—   Tas taisnība, — klusā balsī sacīja bīskaps.

—   Es palieku pie sava, — Konventa loceklis turpināja. — Jūs nosaucāt Luiju XVII. Pamēģināsim saprasties! Raudāsim par visiem nevainīgajiem, par visiem mocekļiem, par visiem bērniem: par tiem, kas nākuši no zemākajiem slāņiem, tāpat kā par tiem, kas nākuši no augstākajiem! Ja tā, esmu ar mieru. Taču tādā gadījumā, es jums jau teicu, mums jāatgriežas pagātnē pirms deviņdesmit trešā gada un jāsāk liet asaras vēl pirms Luija XVII. Es līdz ar jums raudāšu par kara|a bērniem, ja jūs kopā ar mani raudāsit par mazajiem no tautas.

—   Es raudu par visiem, — bīskaps sacīja.

—   Par visiem vienādi! <— iesaucās 2. — Tomēr, ja svaru kausam jānosveras uz kādu pusi, tad lai tas notiek uz tautas pusi! Tauta cieš visilgāk.

Atkal iestājās klusums. To pārtrauca Konventa loceklis. Viņš pacēlās uz elkoņiem, saņēma savu vaigu starp īkšķi un rādītāja pirkstu (šī mehāniskā kustība ir raksturīga cilvēkam, kad tas kādu izjautā vai izsaka spriedumu), un viņa skatiens, kurā bija sakopoti visi mirēja spēki, it kā atbildi prasot, ieurbās bīskapā. Viņa vārdi līdzinājās vulkāna izvirdumam.

—   Jā, mans kungs, tauta cieš jau ilgi. Bet vispār — kāpēc jūs atnācāt un jautājat un stāstāt man par Luiju XVII? Es jūs nepazīstu. Kopš esmu šai apvidū, es dzīvoju šai nošķirtajā vietā gluži viens, nesperdams ne soli no šejienes, neredzēdams neviena cita kā tikai šo puisēnu, kas man palīdz. Taisnība, jūsu vārds šad tad aizsniedzis manas ausis un, jāatzīstas, nav minēts ar ļaunu, taču tas neko nenozīmē: izveicīgi cilvēki visvisādiem līdzekļiem māk iedvest pret sevi cienību lāga vientiesīgajai tautai. Starp citu, es nedzirdēju piebraucam jūsu karieti; jūs to, bez šaubām, atstājāt lejā aiz cirtuma, kur ceļš sazarojas. Jau teicu, es jūs nepazīstu. Jūs man sacījāt, ka esat bīskaps, bet tas man nedod priekšstata par jūsu morālo stāju. Tāpēc es atkārtoju savu jautājumu. Kas jūs esat? Jūs esat bīskaps, tātad baznīcas kungs, viens no tiem labi atalgotajiem vīriem, kas staigā brokātā, kam ir savs ģerbonis un lieli amata ienākumi — Diņas bīskapija ar piecpadsmit tūkstošiem franku noteiktas algas un desmit tūkstošiem franku blakusienākumu, arī jūs esat no tiem, kam ir lieliska virtuve, livrejās tērpti kalpo-' tāji un kas rīko mielastus, piektdienās ēd laučus, dižojas lepnās ekipāžās, ar sulaiņiem visapkārt. Jūs esat viens no tiem, kam pieder greznas pilis un kas brauc karietē Jēzus Kristus vārdā, lai gan viņš gāja kailām kājām! Jūs esat prelāts, tas nozīmē ienākumus, pilis, zirgus, sulaiņus, lieliskas maltītes; jums pieejamas visas dzīves baudas tāpat kā citiem baznīcas augstmaņiem, un, tāpat kā citi, jūs tās izmantojat. Nu, labi, bet ar to ir pateikts pārāk daudz vai arī pārāk maz. Tas man neatklāj jūsu iekšējo, būtisko saturu, neparāda jūs, kas droši vien esat atnācis, lai izteiktu man gudras pamācības. Ar ko es runāju? Kas jūs esat?

Bīskaps nolieca galvu un atbildējai

—   Vermis sum.

—   Zemes tārps, kas brauc karietē! — nomurmināja Konventa loceklis.

Tagad bija Konventa locekļa reize būt augstprātīgam, bet bīskapam — pazemīgam.

—   Lai būtu tā, — bīskaps iecietīgi atsāka, — taču paskaidrojiet man, kādā ziņā mana kariete, kas stāv tepat aiz kokiem, pāris soļu no šejienes, kādā ziņā manas lieliskās maltītes un lauči, ko ēdu piektdienās, mani divdesmit pieci tūkstoši franku ienākumu, mana pils un sulaiņi — kādā ziņā tas ir pierādījums, ka līdzjūtība nav tikums, ka žēlsirdība nav pienākums un ka deviņdesmit trešais gads nav bijis nežēlīgs?

Konventa loceklis pārlaida roku pār pieri, it kā atgaiņādams ēnu.

—   Pirms atbildu, — viņš sacīja, — es lūdzu jums piedošanu. Es rīkojos nepareizi, mans kungs. Jūs atrodaties manā mājā, esat mans viesis. Man jābūt laipnam pret jums. Jūs apstrīdat manus uzskatus; pietiek, ja es atspēkoju jūsu spriedumus. Jūsu bagātība un baudas ir mana priekšrocība šai cīņā pret jums, taču man nepieklātos to izmantot. Es jums apsolu to vairs nedarīt.

—   Es jums pateicos, — bīskaps sacīja.

2. turpināja:

—   Atgriezīsimies pie paskaidrojuma, kuru jūs man prasījāt. Kur mēs palikām? Kā jūs teicāt — ka deviņdesmit trešais gads bijis nežēlīgs?

—   Jā, nežēlīgs, — atbildēja bīskaps. — Ko jūs domājat par Maratu, kas aplaudēja giljotīnai?

—   Un ko jūs domājat par Bosjē*, kas dziedāja Te Deum dragonādēm*?

Atbilde bija skarba, tā ķēra mērķi kā tērauda asmens. Bīskaps nodrebēja; viņam nebija, ko atbildēt, tomēr viņš jutās aizskarts, dzirdot tā izsakāmies par Bosjē. Ari viscēlākajiem gariem ir savi elki, un dažkārt viņi neapzināti izjūt dziļu aizvainojumu, ja, loģiski spriežot, tiem netiek izrādīta vēlamā cieņa.

Konventa loceklim sāka trūkt elpas; pirmsnāves aizdusa, kas parasti iejaucas pēdējos dvašas vilcienos, aizžņaudza balsi. Taču acīs vēl mirdzēja pilnīga gara skaidrība, un viņš turpināja:

—   Man gribētos parunāt vēl mazliet par šo un to. Ārpus revolūcijas, kas visa kopā ir milzīgs cilvēcības apliecinājums, deviņdesmit trešais gads — ak vai! — šķiet kas pretējs. Jūs to uzskatāt par nežēlīgu, bet kāda tad ir visa monarhija, mans kungs? Karjē* ir bandīts, bet kā jūs nosauksit Monrevelu*? Fukjē-Tenvils* ir nelietis, taču kādas ir jūsu domas par Lamuaņonu-Bavilu*? Maijārs* ir briesmīgs, bet kā jums patīk So-Tavāns*? Tēvs Dišēns* ir negants, bet kā jūs raksturotu Leteljē tēvu*? Zurdāns Galvu griezējs* ir briesmonis, taču ne tik liels briesmonis kā marķīzs de Luvuā*. Mans kungs, mans kungs, man ir žēl Marijas Antuanetes, erchercogienes un karalienes, bet man ir žēl arī tās nabaga hugenota sievas, kuru 1685. gadā, Luija Lielā laikā, līdz jostasvietai kailu piesēja pie staba; viņas zīdāmo bērnu atrāva no krūts un turēja atstatu; viņas krūtis pārplūda no piena, bet sirds — no bēdām; mazais izsalcis un bāls, redzot mātes krūti, beidzās vai nost aiz raudām, bet bende uzsauca sievietei, mātei un zīdītājai: «Atsakies!» — ļaudams izvēlēties vai nu viņas bērna, vai viņas sirdsapziņas nāvi. Ko jūs sakāt par šām Tantala mokām, kas jāizcieš mātei? Iegaumējiet, kungs, franču revolūcijai bija savi iemesli. Nākotne attaisnos tās dusmas. Tās iznākums ir labāka pasaule. No visbriesmīgākajiem tās sitieniem izaug glāsts visai cilvēcei. Es nerunāšu gari. Es jau rimšos — pārāk labas kārtis ir manās rokās. Turklāt — es mirstu.

Un, novērsis skatienu no bīskapa, Konventa loceklis pabeidza savu domu dažos mierīgos vārdos:

—  Jā, progresa vardarbības sauc par revolūcijām. Kad tās ir beigušās, jāatzīst: cilvēce tapusi bargi pārmācīta, taču ir gājusi uz priekšu.

Konventa loceklis nemaz neatskārta, ka pakāpeniski citu pēc cita ieņēmis visus bīskapa iekšējos nocietinājumus. Tomēr viens vēl bija palicis, un no šā nocietinājuma, no monsenjora Bjenvenija pēdējā un augstākā pretošanās balsta, atskanēja vārdi, kuros bija jūtams gandrīz viss sarunas sākuma skarbums:

—   Progresam ir jātic dievam. Labajam nedrīkst būt nekrietns kalps. Bezdievis ir slikts cilvēces vadonis.

Vecais tautas pārstāvis neatbildēja. Viņu pārņēma drebuļi. Viņš raudzījās debesīs, un viņa acī lēnām riesās asara. Kad plaksts piepildījās ar miklumu, asara noritēja pār sirmgalvja zilgani bālo vaigu, un viņš sacīja gandrīz nedzirdami klusu, it kā runādams pats ar sevi, kamēr skatiens izgaisa kaut kur debesu dziļumos:

—   Ak, ideāl! Tu vienīgais esi dzīvs!

Bīskaps izjuta neizsakāmu dvēseles saviļņojumu.

Bridi klusējis, sirmgalvis pacēla pirkstu pret debesīm un sacīja:

—   Bezgalība ir. Tā ir tur. Ja bezgalībai nebūtu sava «es», tad mans «es» būtu tās robeža un tā nebūtu bezgalīga, citiem vārdiem sakot, tās nemaz nebūtu. Bet tā ir. Tātad tai ir savs «es». Bezgalības «es» ir dievs.

Sos pēdējos vārdus mirējs izrunāja skaļā balsī, aizgrābtībā drebēdams, it kā saskatītu kādu citiem neredzamu parādību. Kad Konventa loceklis beidza runāt, viņa acis aizvērās. Piepūle bija izsmēlusi viņa spēkus. Vienā minūtē bija nodzīvotas tās nedaudzās stundas, kas viņam vēl atlika. Tas, ko viņš tikko bija teicis, tuvināja viņu nezināmajam, kas ir nāvē. Pēdējais mirklis tuvojās.

Bīskaps to saprata, šis brīdis neļāva vilcināties, viņš taču bija ieradies šeit kā garīdznieks. No galējas vienaldzības viņš bija pamazām nonācis līdz galējam saviļņojumam. Viņš uzlūkoja šīs aizvērtās acis, saņēma veco, krunkaino un ledaino roku savējā un pieliecās mirējam.

—   Sī stunda pieder dievam. Vai jums nešķiet, ka būtu žēl, ja mēs izrādītos satikušies veltīgi?

Konventa loceklis atkal atvēra acis. Ēnaina nopietnība bija iegulusi viņa sejā.

—   Bīskapa kungs, — viņš sacīja lēni, kam par iemeslu varbūt bija drīzāk dvēseles cēlums nekā spēku pagurums, — esmu pavadījis savu mūžu pārdomās, mācībās un apcerē. Man bija sešdesmit gadu, kad mana zeme mani sauca un pavēlēja piedalīties tās pasākumos. Es paklausīju. Bija ļaunprātības, es pret tām cīnījos; bija apspiestība, es to iznīcināju; bija tiesības un principi, es tos sludināju un tiem ticēju. Ienaidnieks bija iebrucis zemē, es to aizsargāju; Francija bija briesmās, es pagriezu tām pretim savas krūtis. Es neesmu bijis bagāts; esmu nabags. Biju viens no valsts vadītājiem, un, kaut gan valsts kases pagrabi bija tā pārpildīti ar dārgām monētām, ka sienām vajadzēja pierīkot balstus, lai tās nesabruktu zem zelta un sudraba svara, es pusdienoju Nokaltušā koka ielā par divdesmit diviem sū. Es palīdzēju apspiestajiem, atviegloju nelaimīgo ciešanas. Taisnība, es saplēsu altāra segu, bet tikai tāpēc, lai pārsietu tēvijas brūces. Es vienmēr esmu atbalstījis cilvēces gaitu uz priekšu, uz gaismu, tomēr dažreiz esmu pretojies progresam, kam trūka žēlsirdības. Un dažkārt esmu aizstāvējis savus paša pretiniekus, tādus kā jūs. Petegemā, Flandrijā, tai vietā, kur

Merovingu karaļiem bija vasaras pils, atrodas urbānistu ldosteris, Svētās Klāras klosteris Boljē, — 1793. gadā es to izglābu. Es darīju savu pienākumu cik spēdams un labu cik varēdams. Pēc tam mani padzina, vajāja, mocīja, nomelnoja, izsmēja, apspļaudīja, nolādēja un izraidīja. Un jau ilgus gadus es jūtu, ka daudzi cilvēki, kā spītējot manai sirmajai galvai, izturas tā, it kā viņiem būtu tiesības mani nicināt, nabaga nesaprātīgais pūlis manī redz dieva nolādēto, un es pats, neviena neienīstot, pieņemu šo vientulību, kurā mani izdzinis naids. Tagad man ir astoņdesmit seši gadi, es mirstu. Ko jus no manis prasāt?

—   Jūsu svētību, — sacīja bīskaps.

Un nometās ceļos.

Kad bīskaps pacēla galvu, Konventa locekļa seja bija kļuvusi apskaidroti cēla. Viņš bija miris.

Bīskaps atgriezās mājās, dziļi nogrimis domās. Visu nakti viņš pavadīja lūgšanās. Nākamajā dienā daži ziņkārīgie sadūšojās ierunāties par Konventa locekli 2. Bīskaps neatbildēja, tikai norādīja uz debesīm. Sākot ar šo brīdi, viņa sirsnība un brālīgā mīlestība pret nabaga ļaudīm un cietējiem vēl divkāršojās.

Katru reizi, dzirdot pieminam «šo veco bezdievi 2.», viņš nogrima dīvainās, nemierpilnās pārdomās. Neviens nevarētu teikt, ka šā vientuļnieka gara saskaršanās ar bīskapa garu un tā dvēseles cēluma atspulgs viņa dvēselē nebūtu savā ziņā tuvinājis viņu pilnībai.

Šis «draudzes gana apmeklējums» gluži dabiski deva ieganstu vietējo mēlnešu tenkām un pārrunām:

«Vai tad bīskapa vieta ir pie tāda mirēja gultas? Nebija taču gaidāms, ka tādu varētu atgriezt ticībā! Visi šie revolucionāri ir atkritēji. Kāpēc tad viņam tur bija jāiet? Kas tur bija, ko redzēt? Droši vien bijis interesanti noskatīties, kā velns aiznes dvēseli!»

Reiz kāda dižciltīga atraitne, kas piederēja pie to ļaužu sugas, kuri, būdami nekaunīgi, uzskata sevi par asprātīgiem, griezās pie bīskapa ar izaicinošu jautājumu:

—   Monsenjor, visi vaicā, kad jūsu augstībai būšot sarkanā mice?

—   O, tā ir spilgta krāsa, — bīskaps atbildēja. — Par laimi, cilvēki, kas to nicina jakobīņu cepurē, prot to godāt kardināla galvassegā.

11. Iebildums

Dziļi maldītos tie, kas no iepriekš sacītā secinātu, ka monsenjors Bjenvenijs bija «bīskaps filozofs» jeb «mācītājs patriots». Viņa sastapšanās ar Konventa locekli 2., ko varētu gandrīz nosaukt par divu spīdekļu vienlaicīgu parādīšanos pie debesīm, atstāja viņā it kā izbrīnu, kas darīja viņu vēl lēnīgāku. Tas arī bija viss.

Kaut gan monsenjors Bjenvenijs mazāk par visu bija politiķis, tomēr varbūt šeit būtu vietā īsi aizrādīt, kāda bija viņa nostāja pret tā laika notikumiem, ja pieļaujam, ka viņš vispār ieņēmis kādu nostāju.

Tātad atgriezīsimies dažus gadus pagātnē.

Kādu laiku pēc Miriela kunga paaugstināšanas par bīskapu imperators viņam, tāpat kā vairākiem citiem bīskapiem, piešķīra impērijas barona titulu. Kā zināms, pāvestu arestēja 1809. gadā, naktī no piektā uz sesto jūliju. Sai sakarā Napoleons uzaicināja Miriela kungu uz Francijas un Itālijas bīskapu sinodi, kas tika sasaukta Parīzē. Sī sinode notika Parīzes Dievmātes katedrālē un pirmo reizi sanāca 1811. gada 15. jūnijā, prezidējot kardinālam Fešain. Miriels bija viens no deviņdesmit pieciem bīskapiem, kas tur ieradās. Taču viņš piedalījās tikai vienā sēdē un trīs četrās atsevišķās sapulcēs. Likās, ka viņš, kalniešu draudžu bīskaps, kurš dzīvoja tik tuvu dabai lauku vienkāršībā un trūkumā, ienesa šo augsti stāvošo vīru vidū uzskatus, kas mainīja asamblejas noskaņu. Ļoti drīz Miriela kungs atgriezās Diņā. Kad viņam jautāja, kāpēc tik ātri atgriezies, viņš atbildēja:

—   Es viņus traucēju. Līdz ar mani tur ieplūda āra gaiss. Es iedarbojos uz viņiem kā atvērtas durvis.

Kādu citu reizi viņš sacīja:

—   Nu ko gan jūs gribat? Visi šie monsenjori ir augstmaņi. Es esmu tikai nabaga zemnieku bīskaps.

Skaidrs, ka viņš tiem nebija paticis. Nerunājot par citām dīvainībām, reiz kādu vakaru, kad viņš atradies pie viena no saviem ievērojamiem kolēģiem, viņam it kā esot pasprukuši vārdi: «Cik skaisti pulksteņi! Kādi skaisti paklāji! Cik skaistas livrejas! Tas viss droši vien ļoti apgrūtina. Ai nē! Es nevēlētos visu šo lieko greznību, lai tā man bez mitas kliegtu ausis: «Ir cilvēki, kas cieš badu! Ir cilvēki, kam salst! Ir nabagie! Ir nabagie!»

Pieminēsim, ka nīst greznību nav saprātīgi. Tāds naids lalāk izraisa naidu pret mākslu. Un tomēr baznīcas kalpiem ārpus reprezentēšanās gadījumiem un svinīgām ceremonijām greznība ir netikums. Tā šķiet atklājam paradumus, kuros ir maz īstas žēlsirdības. Bagāts garīdznieks ir ačgārnība. Garīdzniekam jāturas nabago pusē. Vai gan, pastāvīgi dienu un nakti saskaroties ar bēdām, likstām un trūkumu, viņam var nepielipt — gluži kā darba putekļi — kaut drusku no šās svētās nabadzības? Vai ir iedomājams cilvēks, kas ugunskura tuvumā nejūt siltumu? Vai iedomājams strādnieks, kas nepārtraukti strādā ceplī un kam nav neviena apdedzināta mata, neviena nomelnējuša naga, ne lāsītes sviedru, ne kripatiņas sodrēju uz sejas? Garīdznieka un jo sevišķi bīskapa pirmais žēlsirdības pierādījums ir nabadzība.

Tā, bez šaubām, domāja Diņas bīskaps.

Tomēr nebūtu pareizi, ja mēs iedomātos, ka dažos delikātos jautājumos viņš atzina to, ko mēdz dēvēt par «gadsimta idejām». Viņš maz iejaucās tālaika teoloģiskajos strīdos un klusēja par visu, kas varēja kompromitēt baznīcu un valsti, taču, ja viņš būtu piespiests izteikties, tad izrādītos, ka viņš ir vairāk ultrarnontānis* nekā gallikānis*. Tā kā mēs, zīmējot viņa portretu, negribam nekā slēpt, jāpiebilst, ka viņa attieksme pret Napoleona varas norietu bija ledaini salta. Sākot ar 1813. gadu, viņš atbalstīja vai pat cildināja visas Napoleonam naidīgās manifestācijas. Viņš atteicās redzēt Napoleonu, kad tas, atgriežoties no Elbas salas, brauca caur Diņas pilsētu, un atturējās savā bīskapijā izplatīt pavēli, lai Simt dienu valdīšanas laikā baznīcās tiktu lūgts par imperatoru.

Bez māsas — Batistīnes jaunkundzes — viņam bija arī divi brāļi: viens — ģenerālis, otrs — prefekts. Abiem viņš rakstīja diezgan bieži. Pret pirmo viņš labu laiku izjuta īgnumu, jo tas, atrazdamies norīkojumā Provansā tai laikā, kad imperators izcēlās krastā pie Kannām, kā ģenerālis bija stājies tūkstoš divsimt vīru priekšgalā un vajājis imperatoru tik nesekmīgi, it kā vēlētos ļaut tam izbēgt. Sirsnīga joprojām palika bīskapa sarakstīšanās ar otru brāli, bijušo prefektu, krietnu un cienījamu vīru, kas vientuļi dzīvoja Parīzē, Kasētas ielā.

Tātad arī monsenjoram Bjenvenijam gadījās brīži, kad viņš kļuva partejisks, ari viņam bija savas rūgtās un tumšās stundas. Laikmeta kaislibu ēna slīdēja arī pār šo lēnīgo un dižo garu, ko nodarbināja vienīgi mūžības jau1 tājumi. Taisnība, piederētos, ka tādam cilvēkam nemaz nav politisko uzskatu. Nevajag pārprast mūsu domu — mēs nejaucam to, ko mēdz apzīmēt par «politiskiem uzskatiem», ar lielo tieksmi uz progresu, ar cildeno ticību tēvijai, demokrātijai un cilvēcei; tai mūsu dienās jābūt katras cēlas izpratnes pamatā. Neiedziļinoties jautājumos, kas tikai netieši skar šās grāmatas saturu, sacīsim gluži vienkārši: «Būtu ļoti jauki, ja monsenjors Bjenvenijs nebūtu bijis rojālists un ja viņa skatiens ne brīdi nebūtu novērsies no apskaidrotās apceres, kur pāri vētrainajām dzīves svārstībām tik skaidri redz mirdzam trīs dzidros spīdekļus — patiesību, taisnību, žēlsirdību.»

Atzīstot, ka ne jau politiskai darbībai dievs radījis monsenjoru Bjenveniju, mēs tomēr saprastu un apbrīnotu viņa protestu tiesību un brīvības vārdā, lepno opozīciju, bīstamo un taisnīgo pretestību visvarenajam Napoleonam. Taču tas, kas mums patīk attieksmē pret tādiem, kuri kāpj uz augšu, mums patīk daudz mazāk attieksmē pret tādiem, kas krīt. Cīņa mūs aizrauj tikai tik ilgi, kamēr draud briesmas, un vienīgi tiem, kas cjnījušies kopš paša sākuma, ir tiesības dot pēdējo cirtienu. Tam, kas nav stūrgalvīgi uzturējis apsūdzību labklājības plaukumā, jāklusē sabrukuma laikā. Tas, kas nosodījis jau panākumu laikā, ir vienīgais likumīgais tiesnesis pēc krišanas. Runājot par mums, kad iejaucas liktenis un izdāļā cirtienus, mēs nepretojamies. 1812. gads sāk mūs atbruņot. Tas, ka līdz tam laikam klusējusī Likumdevēja sapulce, katastrofālo notikumu iedrošināta, 1813. gadā nelietīgā kārtā pārtrauca klusumu, varēja izraisīt tikai sašutumu, un būtu netaisni tādu rīcību cildināt; 1814. gadā, redzot nodevīgos maršalus, šo senātu, kas zemiskumu nomainīja ar zemiskumu, kas zaimoja to, ko bija dievinājis, redzot šos elku pielūdzējus, kas, laizdamies ļekās, apspļaudīja kādreizējo dievekli, ikviena pienākums bija novērsties. 1815. gadā, kad gaisā jau manīja vislielākā posta jausmas, kad Francija drebēja, jūtot tā baigo tuvošanos, kad neskaidri jau varēja noģist Vaterlo notikumus, kas gaidīja Napoleonu, šā laika sāpju pilnajās gavilēs, ar kādām armija un tauta saņēma likteņa notiesāto, nebija nekā smieklīga,

un, lai kādi būtu iebildumi pret despotu, tāds cilvēks kā Diņas bīskaps, šķiet, nedrīkstēja nepamanīt visu to cēlo un aizkustinošo, ko slēpa sevī lielās tautas un lielā cilvēka ciešais apskāviens bezdibeņa malā.

Citādi monsenjors Bjenvenijs bija un palika visādā ziņā godprātīgs, patiess, taisnīgs, saprātīgs, pazemīgs un cienīgs; viņš darīja labu un vēlēja labu — arī tā ir sava veida labdarība. Viņš bija garīdznieks, gudrais un cilvēcīgais. Un jāsaka, pat savos politiskajos uzskatos, par kuriem tikko viņam pārmetām un kurus esam gatavi bargi nosodīt, viņš bija iecietigs un lēnprātīgs, varbūt daudz iecietīgāks nekā mēs, kas še runājam.

Pilsētas valdes nama durvju sargu šai vietā bija ielicis pats imperators. Tas bija vīrs gados — vecās gvardes apakšvirsnieks, Austerlicas leģionārs, dedzīgs bonapartists, īsts imperatora ērglis, šim nabaga vīram šad tad paspruka nepārdomāti izteicieni, ko toreizējie likumi kvalificēja šā «musinošu runu». Kopš imperatora profils bija pazudis no Goda leģiona ordeņa, viņš vairs nekad neģērbās «pēc reglamenta», kā pats mēdza sacīt, lai nebūtu jānēsā krusts. Pats savām rokām viņš bijīgi noņēma imperatora attēlu no krusta, ko Napoleons viņam bija devis; tagad tur palika caurums — viņš neko negribēja likt attēla vietā.

— Drīzāk esmu ar mieru mirt, — viņš sacīja, — nekā nēsāt uz sirds trīs krupjus*.

Labprāt un pavisam skaļi viņš zobojās par Luiju XVIII. «Vecais ģikts slimnieks angļu getrās! Lai vācas projām uz Prūsiju ar visu savu nejēdzīgo bizi!» viņš mēdza sacīt, būdams laimīgs, ka ar vienu un to pašu lāstu nozākājis zemes, ko visvairāk ienīda, — Prūsiju un Angliju. Viņš lamājās, kamēr pazaudēja vietu. Tā viņš līdz ar sievu un bērniem palika uz ielas bez maizes kumosa. Bīskaps viņu ataicināja pie sevis, maigi norāja un iecēla par katedrāles sargu.

Miriels bija savā bīskapijā īsts gans, draugs it visiem.

Deviņu gadu laikā monsenjors Bjenvenijs ar saviem svētajiem darbiem un lēnprātīgo apiešanos bija iemantojis Diņas pilsētā godbijību, kādu mēdz izjust pret tēvu. Pat viņa nostāju pret Napoleonu tauta pieņēma un klusējot piedeva, tauta — šis labsirdīgais, bezspēcīgais ganāmpulks, kas pielūdza savu imperatoru, bet mīlēja savu bīskapu.

## 12. Monsetijora Bjenvenija vientulība

Ap bīskapu gandrīz arvien bariem griežas sīkie abati, tāpat kā ap ģenerāli — jaunie virsnieki. Svētais Fransuā de Sals kādā vietā nosauc šos abatus par «priesteriem pienapuikām». Katrai karjerai1 ir savi tīkotāji, kuri kā svīta pavada tos, kas šo karjeru jau sasnieguši. Neviens varenais nav bez galminiekiem, neviens veiksminieks — bez izdabātājiem. Nākotnes meklētāji bariem griežas ap spožo tagadni. Katrā bīskapa pilsētā ir savs štābs. Katra kaut cik iespaidīga bīskapa tuvumā arvien mēdz būt ķerubu semināristu apsardze, kas uzrauga un uztur labā kārtībā bīskapa pili un sargā monsenjora labo omu. Iztapt bīskapam — tas ir pirmais pakāpiens uz hipodiakona amatu. Katram jānogludina sev ceļš; būt apustulim nenozīmē nonievāt siltu vietiņu.

Tāpat kā citur, arī baznīcas kalpu vidū ir savi dižvīri. Tie ir bīskapi, kas bauda cieņu, bagāti, labi atalgoti, izveicīgi, sabiedrībā ieredzēti, kas, bez šaubām, prot lūgt dievu, bet prot arī izlūgties visādus labumus paši sev. Viņi nekautrējas gaidīt priekštelpās uz pieņemšanu, it kā reprezentējot savā personā visu bīskapiju, viņi ir savienojuma zīmes starp sakristeju un diplomātiju, drīzāk abati nekā priesteri, drīzāk prelāti nekā bīskapi. Laimīgs, kas prot viņiem tuvoties! Būdami vīri ar lielu ietekmi, Viņi izšķērdīgi izdāvā saviem lutekļiem un pakalpīgajiem gariņiem, kas viņus ielenc, visiem šiem iztapīgajiem jaunajiem cilvēkiem, bagātas draudzes, ienesīgas baznīcas vietas, arhidiakona, kuratora un citus izdevīgus amatus katedrālē, pēc kā var cerēt uz bīskapa nosaukumu. Iedami uz priekšu paši, viņi virza uz priekšu arī savus pavadoņus; tā ir vesela saules sistēma savā kustībā. Viņu mirdzums met purpura atblāzmu uz viņu svītu. Viņi no savas labklājības kā drupatas pasviež tuvākstāvošajiem sīkus paaugstinājumus. Jo lielāka bīskapija patronam, jo ienesīgāka draudze favorītam. Un turpat ir Roma. Bīskaps, kas prot kļūt par arhibīskapu, arhibīskaps, kas prot kļūt par kardinālu, paņem jūs sev līdz kā konklāvistu*, jūs iekļūstat sv. Romas soģu tiesā, jums piešķir tiesības valkat palliju*, jūs jau pats esat tiesas auditors, pēc tam pāvesta kamerārijs, tad monsenjors, un no augstsvētības līdz eminencei vairs tikai viens solis, un starp eminenci un svēto tēvu ir tikai sadedzinātās balsošanas zīmītes dūmi. Katra piuska* var sapņot, ka kļūs par pāvesta (iāru*. Garīdznieks mūsu dienās ir vienīgais cilvēks, kas var likumīgā kārtā kļūt par valdnieku. Un kādu valdnieku! Par visaugstāko valdnieku. Un kas par cerību audzētavu ir seminārs! Cik daudz sarkstošu kora zēnu, cik daudz jaunu abatu nes uz galvas Peretas piena krūzi*! Cik viegli godkāre uzdodas par sūtību un — kas zina? — varbūt, pati sevi apmānīdama, tam notic — ai, svētlaimīgā!

Monsenjors Bjenvenijs, būdams pazemīgs, nabadzīgs un savdabīgs cilvēks, nepiederēja pie šiem dižvīriem. To skaidri pierādīja tas, ka ap viņu negrozījās jaunie garīdznieki. Visi redzēja, ka Parīzē «viņš nebija guvis panākumus». Nebija neviena, kas domātu savu nākotni saistīt ar šo vientuļo sirmgalvi. Neviena dīgstoša godkāre nebija tik neprātīga, lai sazeltu viņa paēnā. Viņa kanoniķi un augstākie vikāri bija lāga večuki, mazliet zemnieciski, tāpat kā viņš, un tāpat ieslēgušies šās bīskapijas draudzēs, no kurienes nebija ceļa uz kardinālu kārtu; tie līdzinājās savam bīskapam; vienīgā atšķirība: šo cilvēku attīstība bija galā, turpretī bīskapa — pabeigta. Monsenjora Bjenvenija tuvumā nebija iespējas izvērsties — to visi samanīja tik labi, ka jaunie mācītāji, ko viņš bija iesvētījis garīdznieku kārtā, tikko iznākuši no semināra, lūdza tos rekomendēt Eksas vai Ošas arhibīskapiem un tūdaļ devās projām. Jo, atkārtosim vēlreiz, katrs vēlas, lai tam palīdz uzplaukt. Svēts vīrs, kura dzīvi piepilda atsacīšanās, ir bīstams kaimiņš; tāds var jums pielaist nedziedējamu nabadzību, tieši to locekļu paralīzi, kuri ir vajadzīgi, lai tiktu dzīvē uz augšu, un galu galā vairāk pašuzupurēšanās, nekā jūs vēlētos; ļaudis bēg no šā kraupainā tikuma. Un tā radās monsenjora Bjenvenija vientulība. Mēs dzīvojam tumsas apņemtā sabiedrībā. Gūt panākumus — tā ir mācība, kas lāsi pa lāsei samaitā cilvēci.

Vēl pieminēsim, ka panākumi ir visai pretīga parādība. To šķietamā līdzība ar nopelniem maldina ļaudis. Pūļa acīs veiksme ir gandrīz tas pats, kas pārākums. Izdošanās, šī talanta līdziniece, ir viegli apmānījusi vēsturi. Vienīgi Juvenāls un Tacits pret to kurn. Mūsdienās katra kaut cik oficiāli atzīta filozofija kalpo panākumiem un, tērpusies panākumu livrejā, kā sulainis stāv to priekštelpā.

«Gūstiet panākumus!» — tāda ir teorija. Labklājība liek domāt par dotībām. Laimējiet loterijā, un jūs būsiet izveicīgs cilvēks. Kas gūst uzvaru, tas top godāts. Ja esat piedzimis zem laimīgas zvaigznes, tad vairāk nekā nevajag! Izmantojiet izdevīgu gadījumu, pārējais nāks pats no sevis. Ja jums laimējas, ļaudis jūs uzskata par dižu. Neskaitot piecus sešus ievērojamus izņēmumus, kas piešķir spožumu veselam gadsimtam, mūslaikos apbrīna pamatā ir vienīgi tuvredzība. Apzeltījumu notur par zeltu. Vari būt kaut pirmais garāmgājējs, ja tikai esi savu panācis. Seklība ir novecojis Narciss, kas dievina pats sevi un cildina visu seklo. Tās milzīgās spējas, kas radīja Mozu, Eshilu, Danti, Mikelandželo vai Napoleonu, pūlis piedēvē katram, kurš sasniedz savu mērķi, vienalga, kāds tas būtu. Ja notārs kļūst par deputātu, ja viltus Korneijs sacer «Tiridatu»*,. ja einuhain izdodas ierīkot harēmu, ja kāds kareivisks Pridoms* nejauši uzvar kaujā, kas nozīmīga veselam laikmetam, ja aptiekārs izgudro papes pazoles Sambras un Māsas arrr?ijai un, pārdodams papi par ādu, nopelna kapitālu, kas ienes četrsimt tūkstošus livru gadā, ja pauninieks apprec augļotāju un liek tai dzemdēt septiņus astoņus miljonus, kam viņš ir tēvs, bet šī pati — māte, ja sprediķotājs, runājot caur degunu, kļūst par bīskapu, ja tirdzniecības nama pārvaldnieks, aizejot no darba, pēkšņi kļuvis tik bagāts, ka tiek iecelts par finansu ministru, tad ļaudis to visu sauc par ģenialitāti, tāpat kā viņi saskata skaistumu Musketona ārienē un diženumu Klaudija kakla izliekumā. Viņi sajauc ar debesdzīļu zvaigznājiem tās zvaigznes, ko peļķes mīkstajos dubļos iemin pīļu kājas.

## 13. Kam viņš ticēja

Mums nav ko pētīt, cik stingri Diņas bīskaps ievēroja ticības dogmas. Tādas dvēseles priekšā mēs varam izjust vienīgi godbijību. Taisna cilvēka godprātam jātic uz vārda. Turklāt mēs pieļaujam, ka dažos izcilos raksturos ir iespējama visu jauko cilvēcisko tikumu attīstība, kaut ari viņu ticība atšķiras no mūsējās.

Ko viņš vispār domāja par dogmām vai mistērijām? Šie sirdsapziņas noslēpumi zināmi tikai kapam, kur dvēseles ieiet kailas. Bet mēs varam būt droši, ka ticības nesaskaņas viņš nekad neatrisināja liekulīgi. Nekāds puvums taču nav iespējams dimantā. Viņš ticēja, cik spēja. Credo in Palremviņš bieži izsaucās. Turklāt savos labajos darbos viņš guva to apmierinājumu, ar ko pietiek sirdsapziņai un kas Jauj pašam sev klusībā sacīt:

«Tu staigā dieva ceļus.»

Mums liekas nepieciešami piezīmēt, ka bez ticības un visa, kas ar to saistīts, bīskapā bija pārpilnām mīlestības. Tieši tāpēc, quia multurn amavit,  viņu uzskatīja par viegli ievainojamu visi «nopietnie cilvēki», «svarīgās personas» un «prātīgie ļaudis» — šie izteicieni ir iecienīti mūsu nožēlojamā sabiedrībā, kur egoisms bez ierunām pakļaujas pedantismam. Kas tad bija šī mīlestības pārpilnība? Tā bija viņa apskaidrotā labvēlība, kas apņēma cilvēkus, kā mēs jau minējām, un dažos gadījumos sniedzās pat līdz nedzīvām lietām. Viņš dzīvoja bez nicināšanas. Viņš bija žēlīgs pret dieva radību. Katrā, pat viskrietnākajā cil-vēkā mīt neapzināta cietsirdība, ko tas vērš pret dzīvniekiem. Šādu cietsirdību, kas raksturīga arī daudziem garīdzniekiem, Diņas bīskaps nepazina. Viņš nenogāja tik tālu kā bramini, taču likās, ka viņš ir pārdomājis Zālamana grāmatas vārdus par to, kur paliek dzīvnieku dvēsele. Neglīta āriene, kroplas dziņas viņu nesamulsināja un nesadusmoja, drīzāk saviļņoja, gandrīz vai aizkustināja. šķita, ka viņš domīgs meklēja ārpus redzamās pasaules tām iemeslu, izskaidrojumu vai attaisnojumu. Brīžiem likās, viņš lūdza dievu mīkstināt sodu. Bez dusmām, ar valodu zinātnieka aci, kurš mēģina atšifrēt pusizdzisušu pergamentu, viņš pētīja to haotisko, kas vēl palicis dabā. Šādas pārdomas viņā reizēm izraisīja dīvainus vārdus. Kādu rītu viņš staigāja pa dārzu, domādams, ka ir viens, jo neredzēja māsu, kas gāja aiz muguras. Pēkšņi viņš apstājās un sāka kaut ko zemē vērot: tas bija liels zirneklis, melns, spalvains, briesmīgs. Māsa dzirdēja viņu izsaucamies: «Nabaga kustonis! Tā taču nav viņa vaina!»

Kāpēc nepastāstīt par šīm bērnišķībām, kas ir gandrīz dievišķīgas savā labsirdībā? Bērnišķības — lai tā būtu, bet šāda cēla bērnišķība piemita ari svētajam Asīzes Franciskam un Markam Aurēlijām. Kādu dienu, baidīdamies samīt skudru, bīskaps izmežģīja kāju.

Tā dzīvoja šis taisnais vīrs. Reizēm viņš turpat dārzā aizsnaudās, un tad grūti bija iedomāties ainu, kas izraisītu vēl lielāku godbijību.

Ja ticam ļaužu valodām, jaunībā un pat vīra gados monsenjors Bjenvenijs bijis karstgalvīgs, gandrīz vai nesavaldīgs. Viņa visu aptverošā lēnprātība bija ne tik daudz iedzimta īpašība, cik dziļas pārliecības sekas, kura bija izsūkusies cauri dzīvei viņa dvēselē un palēnām, domu pēc domas nogulsnējusies, jo cilvēka raksturs ir līdzīgs klintij, kurā ūdens pilieni izgrauž rievas. Sie izvagojumi ir neizdzēšami, šie veidojumi — neiznīcināmi,

1815. gadā, liekas, par to jau minējām, viņš sasniedza septiņdesmit piecu gadu vecumu, taču viņam nevarēja dot vairāk par sešdesmit. Viņš bija ne visai liela auguma, ar slieksmi uz tuklumu, un, lai pret to cīnītos, labprāt mēdza staigāt tālus gabalus kājām; viņa solis bija noteikts un stāvs tikpat kā nesalīcis, taču pēc šā sīkuma mēs netaisāmies neko secināt: Gregorijs XVI arī astoņdesmit gadu vecumā turējās stalts un smaidošs un tomēr nebija labs bīskaps. Monsenjoram Bjenvenijam piemita tas, ko tautā dēvē par «cienīgu stāju», taču viņa piemīlīgums lika aizmirst viņa cienīgumu.

Kad viņš sarunājās, bērnišķīgā jautrība, kas bija viena no viņa jaukākajām īpašībām, ļāva katram justies brīvi viņa tuvumā; šķita, ka no viņa būtnes izstaro prieks. Svaigā, sārtā sejas krāsa, baltie, labi saglabājušies zobi, kas atsedzās smaidā, piešķīra viņām to atklāto un laipno izskatu, kas par jaunu cilvēku liek izsaukties: «Jauks zēns!», bet par sirmgalvi sacīt: «Lāga vīrs.» Tāds iespaids par viņu, kā atceraties, bija arī Napoleonam. Pēc pirmā acu uzmetiena, ja viņu kāds ieraudzīja pirmoreiz, viņš patiešām likās esam tikai lāga vīrs. Bet, ja gadījās palikt viņa tuvumā vairākas stundas un redzēt viņu domīgu, šis lāga vīrs pamazām pārvērtās un kļuva arvien nozīmīgāks; viņa augstā, nopietnā piere, ko sirmie mati vērta cēlu, pārdomās kļuva vēl cēlāka, no viņa labsirdības izauga diženums, turklāt labsirdība nemitējās starot; tas izraisīja saviļņojumu, kādu varētu izjust, raugoties smaidošā eņģelī, kas lēnām izpleš spārnus, turklāt nepārstāj smaidīt. Godbijība, neizsakāma godbijība pamazām pārņem jūs

līdz pat dvēseles dziļumiem, un jūs jūtat, ka jūsu priekšā ir viens no tiem stiprajiem, daudz pieredzējušajiem un lēnprātīgajiem gariem, kuru domas ir tik dižas, ka tās var būt vienīgi maigas.

Kā redzējām, lūgšanas, dievkalpojumi baznīcā, žēlastības dāvanas, apbēdināto mierināšana, sava zemes gabaliņa apstrādāšana, tuvākmīlestība, atturība, viesmīlība, atsacīšanās no pašlabuma, paļāvība uz dievu, mācības un darbs piepildīja katru viņa mūža dienu. «Piepildīja» ir še īstais vārds, jo katra bīskapa diena bija līdz malām pilna ar labām domām, labiem vārdiem un labiem darbiem. Taču diena nebija pilnīga, ja auksts vai lietains laiks neļāva viņam vakarā, kad abas sievietes jau bija devušās pie miera, pirms aizmigšanas pavadīt pāris stundu dārzā. Šķita, ka tas viņam ir sava veida rituāls, lai sagatavotos miegam, klusā apcerē veroties naksnīgo debesu plašumā. Dažreiz visai vēlā nakts stundā, ja abas vecās sievietes vēl nebija aizmigušas, tās dzirdēja vinu lēnām soļojam pa alejām. Viņš bija tur viens, domās iegrimis, mierīgs, pielūgsmes pārpilns, un salīdzināja savas sirds skaidrību ar debesdzīļu skaidrību; šai nakts tumsā viņu saviļņoja zvaigznāju redzamais un dieva neredzamais mirdzums, un viņš atvēra dvēseli domām, kas nāk no Nezināmā. Šādos brīžos, dāvādams savu sirdi tai pašā stundā, kad nakts puķes dāvā savu smaržu, aizdedzies kā spuldze zvaigžņotās nakts vidū, aizgrābtībā saplūzdams ar visas radības starojumu, viņš pats, šķiet, nevarētu pateikt, kas notika viņa dvēselē; viņš juta kaut ko no sevis izstrāvojain un kaut ko sevī nolaižamies. Ai, noslēpumainā apmaiņa starp dvēseles un visuma dzīlēm!

Viņš domāja par visur klātesošā dieva lielumu, par nākamo mūžību, šo brīnumaino noslēpumu, par pagājušo mūžību, kas ir vēl brīnumaināks noslēpums, par bezgalības neizmērojamo daudzveidību, un, nemēģinot saprast neizprotamo, viņš to vēroja. Viņš nepētīja dievu, viņš apžilbis to apbrīnoja. Viņš ļāvās pārdomām par brīnišķīgo atomu saduršanos, kas piešķir matērijai formu, kas atraisa spēkus, tos atklājot, kas rada savdabību vienībā, sakarību izplatījumā, neskaitāmo bezgalīgajā un caur gaismu dzemdina skaistumu. Sī saduršanās — nemitīga saistīšanās un atraisīšanās — ir dzīvības un nāves avots.

Viņš atsēdās uz koka sola, kas bija atbalstīts pret pussabrukušu lapeni, un pāri vārgajiem un līkajiem augļu koku siluetiem raudzījās zvaigznēs. Šis ceturtdaļarpāns zemes, tik nabadzīgi apstādīts, tik pieblīvēts ar visādām piebūvēm un šķūnīšiem, bija mījš viņa sirdij, un viņam ar to pietika. Ko gan vēl vairāk vajadzēja sirmgalvim, kas brīvo laiku savā dzīvē, kur brīva laika bija tik maz, dienu veltīja darbam dārzā, bet nakti apcerei? Vai ar šauro iežogojumu, kam debesis bija griestu vietā, nepietika, lai pielūgtu dievu pārmaiņus gan viņa jaukākajā, gan viņa diženākajā radībā? Vai tad patiesi tas nav viss un jāvēlas vēl kas vairāk? Mazs dārziņš pastaigai un visa bezgalība sapņiem. Pie kājām tas, ko var kopt un ievākt; virs galvas tas, ko var pētīt un apcerēt; dažas puķes zemē un visas zvaigznes debesīs.

## 14. Ko viņš domāja

Vēl dažus pēdējos vārdus.

Tā kā visu šo sīkumu raksturs, it īpaši patlaban, varētu radīt par Diņas bīskapu tādu priekšstatu, ka viņš bijis savā ziņā «panteists», ja lietojam mūsdienās izplatīto apzīmējumu, un likt domāt, ka viņš — sev par slavu vai negodu — atbalstījis kādu no mūsu laikmetam raksturīgajām subjektīvajām filozofijām, kas dažkārt mostas vientuļās dvēselēs, tur veidojas un aug, kamēr aizstāj reliģiju, tad mums tādā sakarā noteikti jāiebilst, ka neviens no tiem, kas pazina monsenjoru Bjenveniju, nebūtu uzdrīkstējies domāt kaut ko līdzīgu. Sirds bija tā, kas vadīja šo cilvēku. Viņa dzīves gudrību veidoja gaisma, ko izstaro sirds.

Nekādas sistēmas, bet gan darbus! Neskaidras teorijas mulsina garu; nav nekādu norādījumu, ka viņš būtu pārdroši mēģinājis iedziļināties apokaliptiskās alegorijās. Apustulis var būt pārgalvīgs, bet bīskapam jābūt lēnīgam. Droši vien sirdsapziņa neatļautu viņam pārāk dziļi pētīt dažas problēmas, kas atrisināmas vienīgi lieliem un ārkārtīgi stipriem gariem. Katras neizprotamas mīklas lieveni apsargā svētas bailes; tumšās durvis ir atvērtas, bet kaut kas brīdina jūs, garāmgājēju, neiet iekšā. Vai tam, kas tur ielaužas! Ģēniji, iespiedušies neaptveramos abstrakcijas un tīrās teorijas dziļumos, atrazdamies, tā sakot, pāri dogmām, klāsta savas idejas dievam. Viņu lūgšanas pārdroši izaicina uz strīdu. Viņu pielūgsme jautā. Tā ir iieša reliģija, bez starpniekiem, un vieš nemieru un atbildību katrā, kas mēģina uzkāpt pa tās stāvajām kraujām.

Cilvēka domai nav robežu. Sev par briesmām un izbailēm tā analizē un pētī pati savu apžilbumu. Varētu gandrīz sacīt, ka ar savu spožo atspulgu tā apžilbina dabu; noslēpumu pilnā pasaule, kas ir ap mums, atdod to, ko saņem, un iespējams, ka arī paši vērotāji top vēroti. Lai nu kā tas būtu, virs zemes ir cilvēki — vai tikai tie ir cilvēki? — kas savu iedomu apvāršņa malā skaidri saskata absolūtā augstienes un kam baigā vīzijā parādās neaptveramais bezgalības kalns. Monsenjors Bjenvenijs nepiederēja pie šiem cilvēkiem, monsenjors Bjenvenijs nebija ģēnijs. Viņu biedētu šie augstumi, no kuriem daži, pat ļoti lieli gari, kā Svedenborgs* un Paskāls*, noslīdējuši ārprātā. Protams, šiem varenajiem sapņiem ir sava tikumiskā vērtība un pa šiem kraujajiem ceļiem cilvēks tuvojas ideālai pilnībai. Taču bīskaps izraudzījās īsāko taciņu: evaņģēliju.

Viņš nebūt necentās izveidot savā mācītāja tērpā Elijas mēteļa krokas, viņš netiecās notikumu krēslaino viļņojumu apgaismot ar nākotnes paredzējuma staru, viņš nemēģināja saliedēt vienā liesmā visu lietu mirgošanu, viņā nebija nekā no pravieša vai maga. šī pazemīgā dvēsele mīlēja, tas bija viņas saturs.

Iespējams, ka lūgšanas viņam jau bija kļuvušas par pārcilvēcisku tiekšanos augšup, taču lūgt nekad nevar par daudz, tāpat kā nevar par daudz mīlēt, un, ja lūgšanu ārpus svēto rakstu teksta sauktu par ķecerību, tad arī svētā Tereza un svētais Hieronims būtu ķeceri.

Viņš noliecās pār tiem, kas vaid, un pār tiem, kas nožēlo grēkus. Pasaules visums viņam šķita kā milzu brūce; visur viņš juta drudzi, visur samanīja ciešanas un, nemēģinot uzminēt to izcelšanās mīklu, centās pārsiet brūces. Radības drausmās ainas modināja viņā aizkustinājumu, un vienīgais, pēc kā viņš centās: atrast sev pašam un iemācīt citiem labāko veidu, kā žēlot cilvēkus un atvieglot to ciešanas. Viss, kas pastāv virs zemes, bija šim labajam un neparastajam priesterim neizsīkstošs bēdu avots, un šīs bēdas jācenšas remdināt.

Ir cilvēki, kas strādā, lai izraktu zeltu; viņš strādāja, lai izraktu līdzjūtību. Visas pasaules posts bija viņa

raktuves. Bēdas it visur viņam bija tikai pastāvīgs iegansts darīt labu. «Mīliet cits citu,» viņš sludināja kā pilnību, vairāk nekā nevēlēdamies, un tā bija visa viņa doktrīna. Kādu dienu cilvēks, kas sevi uzskatīja par «filozofu», jau minētais senators, sacīja bīskapam:

—   Paraugieties taču šās pasaules ainās: visi savā starpā karo, un gudrākais ir tas, kas izrādās stiprākais. Jūsu «mīliet cits citu» ir muļķība.

— Labi, — nestrīdoties atbildēja monsenjors Bjenvenijs, — ja tā ir muļķiba, tad dvēselei jāieslēdzas tajā kā pērlei gliemežnīcā. — Un viņš ieslēdzās, dzīvoja tajā, bija ar to pilnīgi apmierināts, atvairīdams visus neparastos jautājumus, kas pievelk un reizē atbaida, atvairīdams abstrakcijas neizmērojamās perspektīvas, metafizikas bezdibeņus, visus tos dziļumus, kas apustulim ir dievā, bet ateistam — nebūtībā: likteni, labo un ļauno, radības savstarpējo cīņu, cilvēka apziņu un dzīvnieka domīgo somnambulismu, pārvērtību nāvē, eksistences atkārtošanos, ko vieno kaps, mainīgo tieksmju neizprotamo ietekmi uz nemainīgo «es», būtību, substanci, Nil un Ens , dvēseli, dabu, brīvību, nepieciešamību; viņš nepievērsās tām asajām problēmām, baigajiem biezokņiem, kas saista cilvēciskās domas milžus, nedz arī šausmīgajiem bezdibeņiem, ko Lukrēcijs, Manu, svētais Pāvils un Dante vēro ar tik spožu skatienu, ka, liekas, vērsts tieši bezgalībā, tas spētu tur iedegt zvaigznes.

Monsenjors Bjenvenijs bija gluži vienkārši cilvēks, kas no malas skatīja šīs noslēpumainās parādības un, tās nepētot, nesajaucot, nesatraucot par tām savu prātu, dvēselē izjuta dziļu cieņu pret neaptveramo.

## OTRA GRĀMATA kriŠana

.

## 1. Vakars pēc dienas gājiena

Vienā no pirmajām 1815. gada oktobra dienām, apmēram stundu priekš saules rieta, kāds vīrs, kas ceļoja kājām, ienāca mazajā Diņas pilsētiņā. Retie pilsētas iedzīvotāji, kas tobrīd atradās pie logiem vai uz savu namu sliekšņa, nolūkojās šai ceļiniekā ar zināmu nemieru. Grūti būtu sastapt garāmgājēju vēl nožēlojamākā izskatā. Tas bija vidēja auguma drukns un plecīgs vīrs pašos spēka gados. Viņam varēja būt četrdesmit seši vai četrdesmit astoņi gadi. Uz pieres dziļi uzmauktā cepure ar ādas nagu pa pusei aizsedza saulē iedegušo, vēja appūsto seju, pa kuru tecēt tecēja sviedri. Rupjais nebalināta audekla krekls, pie kakla sasprausts ar mazu sudraba enkuriņu, ļāva saskatīt spalvainas krūtis; viņam bija grīstē savīts kakla lakats, zilas rupjas drānas bikses, gaužām nonēsātas un apdilušas, izbalējušas uz viena ceļa, caurumainas uz otra, veca, galīgi noplīsusi pelēka blūze, kam uz vienas piedurknes ar auklu piediegts zaļš vadmalas ielāps; uz muguras viņš nesa piebāztu, cieši aizsprādzētu un pavisam jaunu zaldāta somu, bet rokā milzīgu zarainu nūju; kailās kājas ieautas ar dzelzi apsistās kurpēs, galvas virsa noskūta, toties bārda — gara.

Sviedri, tveice, kājām veiktā ceļa nogurums un putekļi darīja vēl atbaidošāku viņa nolaisto ārieni.

Svešinieka mati bija īsi un spuraini, tie tikko sāka mazliet ataugt un, likās, kādu laiciņu nebija griezti.

Neviens viņu nepazina. Droši vien tas bija tikai garāmgājējs. No kurienes viņš nāca? No dienvidiem. Varbūt no jūras piekrastes. Jo viņš ienāca Diņā pa to pašu ielu, pa kuru pirms septiņiem mēnešiem bija redzēts ienākam Napoleons, kad tas devās no Kannām uz Parīzi. Droši vien šis cilvēks bija gājis kājām visu dienu. Viņš izskatījās loti noguris. Sievietes no senā miesta, kas atrodas pilsētas lejasgalā, bija ievērojušas, ka viņš apstājās Gasendī bulvāri zem kokiem un dzēra no strūklakas alejas galā. Viņš laikam bija izslāpis, jo bērni, kas viņam sekoja, redzēja divsimt soļu tālāk viņu vēlreiz apstājamies un dzeram pie tirgus laukuma strūklakas.

Nonācis lidz Puašvēra ielas stūrim, viņš nogriezās pa kreisi un devās uz mēriju. Viņš iegāja tur un ceturtdaļstundu vēlāk no turienes iznāca. Durvju priekšā uz akmens sola sēdēja žandarms; 4. martā uz tā paša sola bija pakāpies ģenerālis Druo, lai nolasītu izbiedētajiem Diņas pilsētas iedzīvotājiem Zuāna licī* rakstīto uzsaukumu. Nepazīstamais vīrs noņēma cepuri un pazemīgi sveicināja žandarmu.

Žandarms, sveicienu neatņemdams, vērīgi uzlūkoja svešo, kādu laiku pavadīja viņu ar skatienu un pēc tam iegāja mērijā.

Tolaik Diņā bija lieliska iebraucamā vieta ar izkārtni «Kolbasa krusts». Šās iebraucamās vietas saimnieku Zaķēnu Labāru pilsētā cienīja viņa radniecības dēļ ar kādu citu Labāru, kam Grenoblē piederēja iebraucamā vieta «Trīs delfīni» un kas bija kalpojis imperatora armijas izlases pulkā. Kad imperators no Elbas salas izcēlās kontinenta krastā, tai apvidū klīda baumas par šo «Trīs delfīnu» iebraucamo vietu. Stāstīja, ka ģenerālis Bertrāns, pārģērbies par ormani, tur janvārī bieži iegriezies un dalījis kareivjiem Goda leģiona krustus, bet pilsētas iedzīvotājiem — riekšavām zelta napoieonus. Ir taisnība, ka imperators, ieradies Grenoblē, atteicās apmesties prefektūras namā; viņš bija pateicies pilsētas mēram, sacīdams: <rEs došos pie kada dūšīga puiša, kas ir man labi pazīstams,» — un aizgājis uz «Trim delfīniem». Un tā «Trīs delfīnu» Labāra slava meta atblāzmu divdesmit piecu jūdžu tālumā uz «Kolbasa krusta» Labāru, par kuru pilsētā runāja: «Viņš ir brālēns tam no Grenobles.»

Svešais vīrs devās uz šo iebraucamo vietu, kas bija labakā visā apkaimē. Viņš iegāja virtuvē, kuras durvis vērās tieši uz ielu. Visi pavardi kurējās, kamīnā jautri sprēgaja spožas liesmas. Viesnīcnieks, kas tai pašā laikā bija arī galvenais pavārs, staigāja šurp un turp, gatavodams lieliskas pusdienas, kuras bija domātas važoņiem, kas istabā skaļi tērzēja un smējās. Katrs, kas ir ceļojis, zina, ka neviens nemēdz ēst tik labi kā smagie ormaņi. Trekns murkšķis ar baltajām irbēm un rubeņu gaiļiem gar abām malām gozējās uz gara iesma uguns priekšā; uz plīts cepās divas lielas Lozē ezera karpas un forele no Aloza ezera.

Saimnieks, dzirdēdams atveramies durvis un kādu ienākam, jautāja, nenovēršot skatienu no plīts:

—   Ko kungs vēlas?

—   Paēst un pārgulēt, — ienācējs atbildēja.

—       Nekas nav vienkāršāk, — atteica saimnieks. Sai brīdī viņš pagriezās, noskatīja ceļotāju no galvas līdz kājām un piebilda: — Protams, ja samaksā.

Svešais izvilka no blūzes kabatas biezu ādas maku un sacīja:

—   Nauda man ir.

—       Tādā gadījumā viss jūsu rīcībā, — viesnīcnieks atbildēja.

Svešais iebāza maku atpakaļ kabatā, noraisīja somu, nolika to pie durvīm uz grīdas un, paturēdams rokā nūju, apsēdās uz zema soliņa uguns tuvumā. Diņa atrodas kalnos. Oktobra vakari tur mēdz būt auksti.

Viesnīcnieks, visu laiku šurpu turpu staigājot, vēroja ceļinieku.

—   Vai drīz būs pusdienas? — svešais jautāja.

—   Tūlīt, — atteica viesnīcnieks.

Kamēr ceļotājs, muguru pagriezis, sildījās, cienījamais iebraucamās vietas saimnieks Zaķēns Labārs izvilka no kabatas zīmuli un noplēsa stūri kādam vecam laikrakstam, kas mētājās uz maza galdiņa pie loga. Uz avīzes baltās malas viņš uzrakstīja pāris rindiņu, salocīja papīra strēmelīti un neaizlīmētu iedeva to kādam puišelim, kas, jādomā, kalpoja viņam vienlaikus par pavārpuiku un izsūtāmo. Saimnieks kaut ko iečukstēja zēnam ausī, un tas skriešus devās mērijas virzienā.

Ceļavīrs no tā visa nekā nemanīja.

Viņš vēlreiz jautāja:

—  Vai drīz būs pusdienas?

—   Tūlīt, — viesnīcnieks atbildēja.

Zēns atgriezās un atnesa atpakaļ papīra strēmeli. Saimnieks to steigšus atlocīja, it kā ar nepacietību gaidīdams atbildi. Uzmanīgi izlasījis zīmīti, viņš pakratīja galvu un brīdi palika domīgs stāvam. Tad paspēra soli uz ceļinieka pusi, kas likās iegrimis ne visai priecīgās pārdomās.

—   Kungs, — viņš sacīja, — es nevaru jūs uzņemt.

Svešinieks saslējās uz sēdekļa.

—        Kā tā? Vai baidāties, ka es nemaksāšu? Vai vēlaties, lai samaksāju uz priekšu? Es taču jums teicu, ka man ir nauda.

—   Ne jau par to ir runa ,,,

—   Kas tad?

—  Jums ir nauda …

—   Jā, — svešinieks sacīja.

—   Bet man, — teica viesnīcnieks, — nav brīvas istabas.

—       Novietojiet mani zirgu stallī! — svešais jau mierīgi iebilda.

—   To es nevaru.

—   Kāpēc?

—   Nav vietas. Tur ir zirgi.

—       Nu, labi, — noteica svešais vīrs, — ierādiet man kādu kaktu bēniņos! Un dodiet klēpi salmu! Gan jau pēc pusdienām redzēsim!

—   Es nevaru jums pasniegt pusdienas.

Šis paziņojums, izteikts paklusā, taču noteiktā balsī, likās svešiniekam nopietns. Viņš piecēlās.

—       Klausieties, es mirstu nost aiz izsalkuma! Esmu ceļā kopš saules lēkta. Esmu kājām nogājis divpadsmit ljē. Es samaksāšu. Es gribu ēst.

—   Man nekā nav, — saimnieks sacīja.

Svešais sāka skaļi smieties un pagriezās pret kamīnu un plītīm.

—   Nekā? Un kas tas ir? v

—   To visu man pasūtīja.

—   Kas?

—   Šie kungi, važoņi.

—   Cik viņu ir?

—   Divpadsmit.

—   Bet te jau ir, ko paēst divdesmit cilvēkiem!

_— To visu viņi pasūtīja sev — un jau iepriekš samaksāja.

Svešais atkal apsēdās un, balsi nepaaugstinot, sacīja:

—       Es atrodos iebraucamā vietā, esmu izsalcis un palieku šeit.

Tad viesnīcnieks svešajam pie auss pačukstēja tādā tonī, kas lika viņam nodrebēt:

—   Ejiet projām!

Ceļotājs, patlaban saliecies, ar nūjas dzelzs galu mēģināja ieraust ugunī dažas ogles; viņš spēji pagriezās un jau grasījās atbildēt, kad viesnīcnieks, viņu cieši uzlūkodams, piebilda joprojām klusā balsī:

—   Paklausieties, pietiek tērēt vārdus. Vai vēlaties, lai pasaku, kā jūs sauc? Jūsu vārds ir Žans Valžāns. Varbūt vēlaties, lai pasaku, kas jūs esat? Kad redzēju jūs ienākam, manī jau radās aizdomas. Es aizsūtīju cilvēku uz mēriju, un raugieties, ko man no turienes atbildējai Vai lasīt protat?

Tā runādams, viņš pastiepa svešiniekam atlocīto papīra gabaliņu, kas bija ceļojis no iebraucamās vietas uz mēriju un no mērijas atpakaļ uz iebraucamo vietu. Svešais ieskatījās zīmītē. Brīdi klusējis, viesnīcnieks turpināja:

—   Esmu radis būt pieklājīgs pret visiem. Ejiet projām!

Svešais nokāra galvu, paņēma no grīdas savu somu un aizgāja.

Viņš sāka iet pa galveno ielu. Bez mērķa soļoja tikai uz priekšu, turēdamies cieši gar namu sienām, — tā soļo pazemots un apbēdināts cilvēks. Ne reizes viņš neatskatījās. Ja viņš būtu atskatījies, tad redzētu, ka «Kolbasa krusta» viesnīcnieks stāvēja uz durvju sliekšņa, visu iebraucamās vietas ceļinieku un ielas gājēju ielenkts, un, kaut ko spraigi stāstīdams, rādīja uz aizejošā pusi, un pēc šo ļaužu neuzticības un baiļu pilnajiem skatieniem viņš būtu uzminējis, ka viņa ierašanās katrā ziņā ir notikums, kas satrauc visu pilsētu.

Bet viņš neko nemanīja. Bēdu nomākti cilvēki neskatās atpakaļ. Tie pārāk labi zina, ka ļaunais liktenis tiem seko.

Tā viņš gāja kādu laiku, soļodams uz labu laimi pa ielām, ko nepazina, aizmirsis nogurumu, kā tas mēdz būt dziļās bēdās. Pēkšņi viņš no jauna sajuta stipru izsalkumu. Tuvojās nakts. Viņš paskatījās apkārt, vai nav redzams kāds patvērums.

Lepnā viesnīca bija viņam slēgta; viņš meklēja kādu pavisam vienkāršu krodziņu, kādu gluži nabadzīgu pajumti.

Te ielas galā iedegās uguntiņa, pie dzelzs staba pakārts priedes zars skaidri iezīmējās pret krēslaino debesu blāvumu. Viņš devās turp.

Tas patiešām bija krogs. Safo ielas krodziņš.

Ceļinieks uz brīdi apstājās un pa logu ielūkojās _zemajā kroga zālē, ko apgaismoja maza lampiņa uz kāda galda un gaiša uguns kamīnā. Daži vīri tur iekšā dzēra. Saimnieks sildījās pie kamīna. Kāsī uzkārtais dzelzs kastrolis liesmā sīca.

Sai krogā, kas bija arī sava veida iebraucamā vieta, varēja ieiet pa divējām durvīm. Vienas vērās tieši uz ielu, otras — uz mazu, atkritumiem piegāztu pagalmiņu.

Ceļinieks neuzdrošinājās ieiet pa ielas durvīm. Viņš iezagās pagalmā, vēlreiz apstājās, tad bailīgi pacēla aizbīdni un atgrūda durvis.

—   Kas tur nāk? — krodzinieks jautāja.

—   Ceļavīrs, kas vēlētos paēst un pārnakšņot.

—   Kāpēc ne! Šeit var dabūt paēst un pārnakšņot!

Viņš iegāja iekšā. Visi cilvēki, kas tur sēdēja un dzēra, pievērsās viņam. Lampiņa apgaismoja viņu no vienas puses, kamīna uguns — no otras. Kamēr viņš atraisīja savu somu, visi viņu vērīgi nopētīja.

Viesnīcnieks sacīja:

—Raugiet, uguns! Katlā vārās vakariņas. Nāciet, apsildieties, labo cilvēk!

Ceļinieks apsēdās pie pavarda. Viņš izstiepa pret uguni aiz noguruma sūrstošās kājas. No katliņa plūda tīkama smarža. Viņa seja, cik nu zemu uzmauktā cepure ļāva saskatīt, vienlaikus šķita labsirdīga un skarba, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas pieraduši pie ciešanām.

Vispār viņš izskatījās noteikts, enerģisks un drūms. Viņa seja bija dīvaini veidota: sākumā tā šķita pazemīga, bet, ciešāk ieskatoties, barga. Acis zem uzacīm dzirksteļoja kā uguns zem sausiem krūmiem.

Viens no vīriem, kas sēdēja pie galda, bija kāds zivju tirgotājs; pirms došanās uz krodziņu Šafo ielā viņš bija novietojis savu zirgu Labāra stallī. Nejauši viņam bija gadījies sastapt šo nelāga izskata svešinieku jau no rīta soļojam pa ceļu starp Bradasu un … (Esmu aizmirsis vietas nosaukumu. Liekas — Eskublonu.) Toreiz šis vīrs, kas jau likās ļoti noguris, bija lūdzis viņu pavest, bet zivju tirgotājs bija uzšāvis zirgam un aizbraucis. Vel pirms pusstundas šis pats zivju tirgotājs bija atradies to ļaužu vidū, kas ielenca Zaķēnu Labāru, un stāstījis «Kolbasa krusta» iebraucējiem par savu šārīta nepatīkamo sastapšanos. Tagad viņš no savas vietas neuzkrītoši pamāja krodziniekam. Krodzinieks piegāja pie viņa. Abi klusām parmija_ dažus vārdus. Svešinieks atkal bija nogrimis pārdomās.

Krodzinieks atgriezās pie kamīna, strauji satvēra svešinieku aiz pleca un sacīja:

—   Tev jāiet projām no šejienes!

Svešinieks pagriezās un lēni atjautāja:

—   A, tad jūs jau zināt?

—  Jā.

—   No vienas iebraucamās vietas mani jau izraidīja,

—   Un tevi padzen arī no šejienes.

—   Kurp tad man iet?

—  Vienalga, kur.

Svešinieks paņēma savu nūju un somu un devās projām.

Tiklīdz viņš izgāja ārā, vairāki bērni, kas bija viņam sekojuši jau no «Kolbasa krusta» un kas likās viņu še gaidām, svieda viņam ar akmeņiem. Viņš dusmīgi pagriezās atpakaj un draudēja tiem ar nūju, bērni izklīda uz visām pusēm kā izbiedēts putnu bars.

Viņš gāja gar cietumu. Pie tā vārtiem karājās dzelzs ķēde, savienota ar zvanu. Viņš pazvanīja.

Lodziņš vārtos atvērās.

—       Cietumsarga kungs, — viņš sacīja, godbijīgi noņemdams cepuri, — vai jūs nebūtu tik laipns un neielaistu mani pārgulēt nakti?

Kāda balss atbildēja:

—       Cietums nav iebraucamā vieta. Lieciet, lai jūs arestē, tad jūs ielaidīs.

Lodziņš atkal aizvērās.

Viņš iegriezās mazā ieliņā, kur bija daudz dārzu. Dažus no tiem iežogoja nevis sētas, bet tikai dzīvžogi, kas vērta ieliņas izskatu visai priecīgu. So dārzu un dzīvžogu vidū viņš ieraudzīja mazu divstāvu mājiņu, viens logs bija apgaismots. Viņš ieskatījās pa šo logu, kā bija lūkojies pa kroga logu. Viņš ieraudzīja lielu, kaļķiem izbalsinātu istabu un tajā gultu ar raiba katūna aizkariem, vienā stūrī bērna šūpuli, dažus koka krēslus un divstobreni pie sienas. Istabas vidū bija klāts galds. Vara lampa apgaismoja rupjo balta audekla galdautu, alvas krūku, kas laistījās kā sudrabs un bija pilna ar vīnu, un brūno, kūpošo zupas bļodu.

Pie galda sēdēja kāds vīrs, apmēram četrdesmit gadu vecs, ar jautru un atklātu seju un šūpoja uz ceļiem mazu bērnu. Tēvs smējās, bērns smējās, māte smaidīja,

Svešinieks palika brīdi domīgs stāvam šās maigās un nomierinošās ainas priekšā. Kas notika viņa dvēselē? Vienīgi viņš pats varētu to pateikt. Varbūt viņš domāja, ka šī priecīgā māja būs viesmīlīga un ka šeit, kur viņš redzēja tik daudz laimes, varbūt atradīs ari mazliet līdzjūtības.

Viņš pieklauvēja pie rūts ar īsu un vieglu piesitienu,

Neviens to nedzirdēja.

Viņš pieklauvēja otrreiz.

Tad viņš dzirdēja, ka sieviete sacīja:

—   Vīrs, man šķiet — kāds klauvē.

—   Nē, — atteica vīrs.

Svešinieks pieklauvēja trešo reizi.

Vīrs piecēlās, paņēma lampu un gāja atvērt durvis.

Tas bija gara auguma cilvēks, pēc izskata ne īsti zemnieks, ne amatnieks; plata ādas skotele sniedzās līdz kreisajam plecam; tās augšdaļā, ko saturēja josta, gluži kā kabatā turējās āmurs, sarkans mutautiņš, pulvera rags un visādi citi priekšmeti. Viņš pagrieza galvu atpakaļ; atpogātais krekls atsedza viņa drukno, balto, spēcīgo kaklu. Viņam bija biezas uzacis, milzīga melna vaigubārda, izvelbtas acis, uz priekšu izvirzīts zods un vispār sejā tā neaprakstāmā izteiksme, kas pauž, ka cilvēks atrodas pats savās mājās.

—        Piedodiet, kungs, — sacīja ceļinieks. — Vai par maksu jūs man varētu iedot šķīvīti zupas un ierādīt kādu kaktiņu, kur pārgulēt, tepat dārza šķūnītī? Sakiet, — vai jūs nevarētu? Par samaksu.

—   Kas jūs esat? — jautāja mājas saimnieks.

Svešinieks atbildēja:

—       Es nāku no Piīmuasonas. Augu dienu biju ceļā. Esmu nogājis divpadsmit ljē. Vai jūs varētu? Par samaksu?

—       Es neatteiktos, — zemnieks sacīja, — uzņemt lāga ceļavīru, kas ir ar mieru maksāt. Bet kāpēc jūs'neejat uz kādu iebraucamo sētu?

—   Tur visas vietas aizņemtas.

—       Tas nu gan nevar būt! Nav taču ne gadatirgus, ne parastā tirgus diena. Vai jūs bijāt pie Labāra?

—   Jā.

—   Nu, un?

—       Es nezinu, bet mani neuzņēma, — ceļinieks apjucis atbildēja.

—  Vai jūs bijāt pie tā tur, Šafo ielā?

Svešinieks vēl vairāk apjuka. Viņš nomurmināja*

—  Arī tur mani neielaida.

Zemnieka sejā pavīdēja aizdomas, viņš noskatīja atnācēju no galvas līdz kājām un, pēkšņi nodrebēdams, iesaucās:

—  Vai tik jūs neesat tas cilvēks? …

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu svešajam, trīs soļus atkāpās, nolika lampu uz galda un noņēma no sienas divstobreni.

Pa to laiku, izdzirdusi zemnieka vārdus: «Vai tik jūs neesat tas cilvēks?», sieva bija pielēkusi kājās, paķērusi klēpī abus bērnus un, pat neaizsegusi krūtis, patvērusies aiz vīra muguras; ar izbiedētām acīm šausmās raudzīdamās svešiniekā, viņa čukstēja: «Nešķīstais zaglis!»

Tas viss notika neiedomājami ātri. Dažus mirkļus uzlūkojis šo cilvēku ar tādu skatienu, kā mēdz uzlūkot indīgu čūsku, mājas saimnieks atkal piegāja pie durvīm un sacīja:

—   Ej projām!

—   Apžēlojieties, — svešinieks atsāka, — tikai vienu glāzi ūdens!

—   Tikai vienu šāvienu! — zemnieks atbildēja.

Tad durvis spēji aizcirtās, un ceļinieks dzirdēja aizšaujam divas stipras bultas. Pēc brīža tika aizdarīti loga slēģi un ar troksni aizbīdīts dzelzs aizsargstienis.

Nakts kļuva tumšāka. No Alpiem pūta auksts vējš. Dziestošās dienas gaismā svešinieks kādā no dārziem ielas malā pamanīja kaut ko līdzīgu būdai, kas viņam šķita apmesta ar maura velēnām. Viņš apņēmīgi pārlēca pār kāršu sētu un atradās dārzā. Viņš piegāja pie būdas, durvju vietā tai bija šaurs un zems caurums; tādas būdiņas ceļa strādnieki parasti ierīko sev lielceļu malā. Droši vien, viņš nodomāja, tā patiešām ir kāda ceļa strādnieka mītne. Viņu mocīja aukstums un izsalkums, ar izsalkumu viņš jau bija samierinājies, bet te vismaz varētu paglābties no sala. Parasti šāda veida mītnes naktīs ir tukšas. Viņš nometās uz vēdera un ielīda būdā. Tur bija silts, un tur atradās arī diezgan labas salmu cisas. Brīdi viņš palika izstiepies guļam uz salmiem, nespēdams ne pakustēties, tik ļoti bija noguris. Pēc tam, tā kā soma uz muguras traucēja un turklāt tā labi varēja noderēt par pagalvi, viņš sāka atraisīt vienu no siksnām. Šai brīdī atskanēja nikna rūkšana. Viņš pacēla acis. Tumšajā būdas caurumā rēgojās milzīga doga galva.

Tā bija suņa būda.

Arī vīrs bija spēcīgs un varēja iedvest bailes. Apbruņojies ar nūju un izlietodams somu par vairogu, viņš kā mācēdams izrausās no būdas, vēl vairāk saplēšot savas skrandainās drēbes.

No dārza viņš izkļuva, kāpdamies atmuguriski un atgaiņādamies ar nūju; lai noturētu dogu pienācīgā attālumā, viņš bija spiests izmantot paņēmienu, ko paukošanas meistari apzīmē par «aizsegto rozi».

Kad vīrs ar grūtībām nokjuva ārpus žoga un beidzot atradās uz ielas — viens, bez patvēruma, bez pajumtes, bez paspārnes, padzīts pat no salmu cisām un nožēlojamās suņa būdas, — viņš drīzāk pakrita nekā apsēdās uz kāda akmens, un, kā vēlāk tika stāstīts, kāds garāmgājējs dzirdējis viņu izsaucamies:

— Es neesmu pat suns!

Drīz viņš atkal piecēlās un devās tālāk. Viņš gāja ārā no pilsētas, cerēdams laukos atrast kādu koku aizsegu vai siena kaudzi, kur patverties.

Tā viņš kādu laiku soļoja, galvu nokāris. Juzdams, ka aizgājis jau tālu no cilvēku mitekļiem, viņš pacēla acis un paraudzījās apkārt. Viņš atradās kādā laukā, priekšā pacēlās viens no tiem zemajiem, rugājiem klātajiem pakalniem, kas pēc pļaujas tik ļoti atgādina apcirptas galvas.

Apvārsnis bija gluži melns, tādu to vērta ne tikai nakts tumsa, bet arī zemie mākoņi, kas likās balstāmies pret pašu pakalnu un, kāpdami augšup, piepildīja debesis. Taču, tā kā drīz vajadzēja parādīties mēnesim un zenītā vēl lāsmoja vakarblāzmas atspīdumi, šie mākoņi izveidoja debesu augstumā bālganu velvi, no kuras spožums krita uz zemi.

Zeme tātad bija vairāk apgaismota nekā debesis — tas parasti rada sevišķi baigu noskaņu — un pakalns ar nabadzīgajām un vājajām kontūrām neskaidri un bāli iezīmējās pret tumšo apvārsni. Šai ainā bija kaut kas pretīgs, sīks, drūms un nomācošs. Lauks un pakalns bija gluži klaji, tikai kāds kropls koks drebot locījās dažus soļus no ceļinieka.

Šim vīram acīmredzot nepiemita tās smalkās dvēseles un prāta iemaņas, kas padara cilvēku jūtīgu pret noslēpumainām dabas parādībām, taču šais debesīs, šai pakalnā, līdzenumā un kokā bija kaut kas tik izmisuma pilns, ka, brīdi palicis pārdomās nekustīgi stāvam, viņš strauji pagriezās atpakaļ. Ir mirkļi, kad daba liekas naidīga.

Viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu. Diņas pilsētas vārti bija slēgti. Diņu, kas ticības karos* bija izturējusi vairākus aplenkumus, vēl 1815. gadā ietvēra veci nocietinājumu mūri ar četrstūrainiem torņiem, kurus vēlāk nojauca. Viņš izlīda cauri kādai spraugai un iegāja pilsētā.

Pulkstenis varēja būt ap astoņiem vakarā. Tā kā ielas ceļiniekam bija svešas, viņš atkal sāka klaiņot uz labu laimi.

Tā viņš pagāja garām prefektūrai, pēc tam — semināram. Ejot pār katedrāles laukumu, viņš rādīja baznīcai duri.

Šā laukuma vienā stūrī atrodas spiestuve, tieši te pirmo reizi iespiesti imperatora un tā gvardes uzsaukumi armijai, kas, paša Napoleona diktēti, atvesti no Elbas salas.

Galīgi pārguris un zaudējis jau pēdējās cerības, vīrs apgūlās uz akmens sola, kas atradās pie spiestuves durvīm.

Tai brīdī no baznīcas iznāca kāda vecāka sieviete. Pamanījusi tumsā guļošo cilvēku, tā jautāja:

—   Ko jūs šeit darāt, mans draugs?

Svešais atbildēja asi un īgni:

—   Jūs taču, labo sieviņ, pati redzat: es liekos gulēt.

Labā sieviete, kas patiesi bija šā vārda cienīga, izrādījās marķīze R.

—   Uz šā sola? — tā atjautāja.

—       Deviņpadsmit gadu esmu gulējis uz dēļu cisām, — atbildēja vīrietis, — šonakt pārgulēšu uz akmens cisām.

—   Vai jūs bijāt zaldātos?

—  Jā, labo sieviņ. Zaldātos.

—   Bet kāpēc jūs neejat uz iebraucamo vietu?

—   Tāpēc, ka man nav naudas.

—       Vai! — iesaucās marķīze R. — Man makā ir tikai četri sū.

—   Dodiet tos pašus!

Svešais paņēma šos četrus sū. Marķīze R. turpināja:

—        Ar tik maz naudas jūs nevarēsit apmesties iebraucamā vietā. Vai esat mēģinājis kaut kur lūgt pajumti? Jūs taču nevarat tā pārlaist nakti. Jūs droši vien esat nosalis un izsalcis. Varbūt jūs uzņems aiz žēlsirdības.

—   Esmu jau klauvējis pie visām durvīm.

—   Nu, un?

—   Visur mani raidīja prom.

«Labā sieviņa» pieskārās svešinieka rokai un norādīja viņpus laukuma uz kādu mazu, zemu mājiņu blakus bīskapa pilij.

—   Jūs sakāt, ka esat klauvējis pie visām durvīm? — tā jautāja.

—  Jā.

—   Vai pie tām durvīm jūs klauvējāt?

—   Nē.

—   Pieklauvējiet turi

## 2. Gudrībai ieteic būt piesardzīgai

Tai vakarā Diņas bīskaps pēc pastaigas pa pilsētu ilgi sēdēja, ieslēdzies savā istabā. Viņu nodarbināja plašs sacerējums «Par pienākumiem», kas diemžēl palicis nepabeigts. Viņš rūpīgi savāca visu, ko baznīcas tēvi un mācīti vīri teikuši par šo svarīgo tematu. Viņa grāmata bija veidota divās daļās: pirmajā bija apcerēti cilvēku vispārīgie pienākumi, otrā — katra atsevišķa cilvēka pienākumi saskaņā ar tā sabiedrisko stāvokli. Vispārcilvēciskie pienākumi ir lieli pienākumi. Tādi ir četri. Sv. Matejs tos iedala: pienākumos pret dievu (Mat. ev. VI), pienākumos pret sevi pašu (Mat. ev. V, 29, 30), pienākumos pret savu tuvāko (Mat. ev. VII, 12), pienākumos pret radību (Mat. ev. VI, 20, 25). Pārējo pienākumu apzīmējumus un aprakstus bīskaps atrada citur: par valdnieku un pavalstnieku pienākumiem — Vēstulēs romiešiem; par augstāko ierēdņu, sievu, māšu un jauniešu pienākumiem — apustuļa Pētera darbos; par vīru, tēvu, bērnu un kalpu pienākumiem — Vēstulēs efesiešiem; par ticīgo pienākumiem — Vēstulēs ebrejiem; par jaunavu pienākumiem — Vēstulēs korintiešiem. No visiem šiem priekšrakstiem viņš cītīgi veidoja harmonisku, viengabalainu darbu, ko gribēja dāvināt kristīgajām dvēselēm.

Pulksten astoņos vakarā viņš vēl strādāja, rakstīdams uz mazām četrstūrainām lapiņām; rakstīšanu apgrūtināja biezā grāmata, ko viņš turēja atvērtu uz ceļiem. Ienāca

Magluāras kundze, lai, kā parasts, paņemtu sudraba galda piederumus no skapīša pie gultas. Pēc brīža, domādams, ka galds uzklāts un māsa droši vien jau gaida, bīskaps aizvēra grāmatu, piecēlās no darba galda un iegāja ēdamistabā.

Ēdamistaba bija iegarena telpa ar kamīnu, ar durvīm uz ielu (to jau minējām) un logu uz dārza pusi.

Magluāras kundze tiešām patlaban beidza klāt galdu.

Visu laiku rosīdamās, tā sarunājās ar Batistīnes jaunkundzi. Uz galda dega lampa; galds atradās netālu no kamīna, kurā kurējās diezgan spoža uguns.

Var viegli iedomāties šīs divas sievietes, kam abām jau bija pāri' sešdesmitiem: mazo, apaļo, kustīgo Magluāras kundzi un maigo, tievo, trauslo Batistīnes jaunkundzi, kas augumā bija mazliet garāka par brāli un allaž ģērbās rūsgani brūnā zīda kleitā — šī krāsa bija modē 1806. gadā, kad viņa Parīzē nopirka šo tērpu, ko valkāja vēl līdz šai dienai. Runājot vienkāršajā tautas valodā, kas spēj vienā vārdā ietvert domu, kuras aprakstīšanai tik tikko pietiktu veselas lappuses, varētu teikt, ka Magluāras kundze izskatījās kā zemniece, bet Batistīnes jaunkundze — kā dāma. Magluāras kundzei galvā bija balta aubīte ar iestīvinātiein volāniem, ap kaklu zelta ķēdīte — vienīgā sieviešu rotaslieta šai mājā; melno rupja vilnas auduma kleitu ar platām, īsām piedurknēm rotāja spodri balts lakatiņš; sarkani un zaļi rūtotais kokvilnas auduma priekšauts jostasvietā bija sasiets ar zaļu lentu, bet augšdaļā abos stūros piestiprināts ar saspraužamām adatām; kājās viņai bija dzeltenas zeķes, kādas valkā Marseļas sievietes, un vienkāršas kurpes. Batistīnes jaunkundzes tērps bija šūts pēc 1806. gada modeļiem: cieši apņemts viduklis, šauri svārki, piedurknes ar uzplečiem, uzšuves un pogas. Sirmos matus viņa slēpa zem parūkas, veidotas «bērnu frizūrā». Magluāras kundzei bija pieredzējuša, rosīga un labsirdīga cilvēka izskats; nevienādi uzrautie mutes kaktiņi un augšlūpa, biezāka par apakšlūpu, piešķīra viņas ārienei reizē kaut ko parupju un valdonīgu. Kamēr monsenjors klusēja, viņa runāja tā klātbūtnē noteikti, godbijīgi un vienlaikus brīvi, bet, tiklīdz monsenjors sāka runāt, viņa, kā jau redzējām, bez ierunām paklausīja, tāpat kā Batistīnes jaunkundze. Batistīnes jaunkundze pati nerunāja nemaz. Viņa tikai paklausīja un visam piekrita.

Pat jaunībā viņa nebija bijusi skaista, viņai bija lielas, zilas, stipri uz āru izvērstas acis un garš, palīks deguns, taču visa viņas seja, visa viņas būtne, kā jau sākumā teicām, pauda neizsakāmu labsirdību. Viņa arvien bija jutusi tieksmi uz lēnprātību, bet ticība, tuvākmīlestība un cerība — šie trīs tikumi, kas maigi iesilda dvēseli, — pamazām bija attīstījuši šo lēnprātību līdz svētumam. Daba bija radījusi viņu tikai kā avi, reliģija pārvērtusi par eņģeli. Nabaga svētā jaunava! Jaukās, izgaisušās atmiņas!

Batistīnes jaunkundze vēlāk tik daudz reižu stāstīja par to, kas noticis šai vakarā bīskapa mājā, ka vairāki cilvēki, kuri vēl tagad dzīvi, atceras visniecīgākos sīkumus.

Tai brīdī, kad bīskaps ienāca ēdamistabā, Magluāras kundze kaut ko sparīgi skaidroja. Viņa tērzēja ar jaunkundzi par parasto jautājumu, kas bīskapam nebija nekas jauns. Runa bija par ārdurvju aizbīdni.

Šķiet, ka, iepērkoties vakariņām, Magluāras kundze vairākās vietās bija dzirdējusi šausmu stāstus. Runāja par kādu aizdomīga izskata vazaņķi: esot ieradies apšaubāms klaidonis, kuram tepat kaut kur pilsētā vajagot būt, un cilvēkiem, kas šonakt iedomāšoties vēlu atgriezties mājās, varot gadīties nepatīkama sastapšanās. Policija vāji darbojoties, jo prefekts ar mēru savā starpā nesaprototies un, mēģinādami viens otram kaitēt, tīši Jaujot notikt visādiem starpgadījumiem. Tāpēc saprātīgiem cilvēkiem pašiem esot jārīkojas policijas vietā un jāpiesargās; vajagot parūpēties, lai mājas būtu pienācīgi aizslēgtas, aizbultētas un nosprostotas un, galvenais, lai durvis būtu ar drošām atslēgām.

Magluāras kundze sevišķi uzsvēra pēdējos vārdus, bet bīskaps, ienācis no savas istabas, kur bija diezgan vēss, apsēdās kamīna priekšā un sildījās, turklāt domādams par ko citu. Viņš nepievērsa uzmanību Magluāras kundzes tikko sacītajiem tik svarīgajiem vārdiem. Magluāras kundze tos atkārtoja. Tad Batistīnes jaunkundze, vēlēdamās mierināt Magluāras kundzi, tai pašā laikā neizraisot nepatiku brālī, uzdrošinājās bikli ierunāties:

—   Brāli, vai jūs dzirdējāt, ko Magluāras kundze teica?

—   Kaut ko pa ausu galam dzirdēju, — bīskaps atbildēja. Pēc tam, pagriezis savu krēslu un nolicis abas rokas uz ceļiem, viņš pievērsa vecajai kalponei savu sirsnīgo un mazliet jautro seju, ko no apakšas apspīdēja kamīna uguns;

—   Paklausīsimies! Kas tad ir? Kas noticis? Tātad mums draud lielas briesmas?

Magluāras kundze sāka savu stāstu no gala, šur tur, pašai nemanot, pārspīlēdama. Izrādījās, ka pilsētā pašreiz klaiņojot kāds čigāns, kāds skrandainis, apšaubāms ubags. Gribējis pārnākšņot pie Zaķēna Labāra, kas atteicies viņu uzņemt. Vēlāk viņš redzēts ejam pa Gasendī bulvāri un vakara krēslā blandāmies pa ielām. Tas esot briesmīga izskata vīrs, īsts karātavputns.

—   Patiesi? — bīskaps iejautājās.

Sis pieļāvīgais jautājums iedrošināja Magluāras kundzi; tas šķita norādām, ka bīskaps nav tālu no satraukuma. Un vecā kalpone svinīgi turpināja:

—   Jā gan, monsenjor! Tā tas ir. Šonakt pilsētā notiks kāda nelaime. To visi saka. Turklāt policija tik vāji darbojas (derīgs atkārtojums)! Dzīvot kalnainā apvidū un naktīs pat neapgaismot ielas ar laternām! Cilvēks iziet no mājas — tumšs kā akā! Un tāpēc es saku, monsenjor, un jaunkundze saka tāpat…

—   Es nesaku neko, — bīskapa māsa viņu pārtrauca. — Viss, ko mans brālis dara, ir labi darīts.

Magluāras kundze turpināja, it kā iebilduma nedzirdējusi:

—   Mēs sakām, ka šī māja nepavisam nav droša, un, ja monsenjors atjauj, es iešu un pateikšu atslēdzniekam Polēnam Mizbuā, lai atnāk pielikt durvīm agrākos aizšaujamos. Tie ir saglabājušies. Pāris minūtēs viss būs darīts. Es jums saku, monsenjor, aizšaujamie ir vajadzīgi, kaut vai tikai šai naktij! Jo patiešām, es saku, nav nekā bīstamāka par durvīm ar aizbīdni, ko no ārpuses var atvērt jebkurš garāmgājējs. Turklāt monsenjorarn ir paradums vienmēr sacīti «Ienāciet!», kaut arī tas būtu nakts vidū, un — ak mans dievs! — nav taču nekādas vajadzības prasīt atjauju …

5ai brīdī kāds diezgan stipri pieklauvēja pie durvīm.

Ienāciet! — bīskaps sacīja.

## 3. Aklas paklausības heroisms

Durvis atvērās.

Atvērās spēji, līdz galam, it kā tās kāds spēcīgi un noteikti būtu atgrūdis.

Ienāca kāds vīrs.

So vīru mēs jau pazīstam. Tas ir tas pats ceļinieks, ko nule redzējām klaiņojam un naktsmājas meklējam.

Viņš ienāca, paspēra soii uz priekšu un apstājās, atstādams durvis aiz sevis vaļā. Uz pleciem viņam bija mugursoma, rokā nūja, bet acīs skarba, izaicinoša, nogurusi un ļauna izteiksme. Viņu apspīdēja kamīna uguns. Viņš bija atbaidošs. Šķita, ka tā ir kāda baiga parādība.

Magluāras kundzei trūka spēka pat iekliegties. Viņa sarāvās un palika stāvam ar atvērtu muti.

Batistīnes jaunkundze atskatījās, ieraudzīja ienākušo un izbailēs gandrīz pietrūkās kājās, tad lēnām pagrieza galvu uz kamīna pusi, uzlūkoja brāli, un tās seja atkal noskaidrojās un kļuva pavisam mierīga.

Bīskaps bez mazākā satraukuma raudzījās svešiniekā.

Viņš jau atvēra muti, domājams, lai pajautātu atnācējam, ko tas vēlas, kad svešinieks, atbalstījies ar abām rokām uz nūjas, pārmaiņus uzlūkoja sirmgalvi un abas sievietes un, nenogaidīdams, kamēr bīskaps sāk runāi, sacīja skaļā balsī:

— Nu tad tā. Mani sauc Žans Valžāns. Esmu katordznieks. Deviņpadsmit gadu esmu pavadījis spaidu darbos. Priekš četrām dienām es tiku ārā un tagad dodos uz Pontarljē, kas ir mana ceļa mērķis. Jau četras dienas soļoju no Tulonas. Šodien esrnu nogājis kājām divpadsmit ljē. Šovakar, kad ierados šai pilsētā, devos uz iebraucamo vietu, bet mani no turienes aizraidīja manas dzeltenās pases dēļ, ko biju uzrādījis mērijā. Neko darīt. Gāju uz citu iebraucamo vietu. Man sacīja: «Ej projām!» Gāju pie viena, pie otra. Neviens negribēja mani ielaist. Es klauvēju pie cietuma vārtiem, taču sargs man neatvēra. Meklēju pajumti suņa būdā. Suns man iekoda un mani padzina, it kā tas būtu nevis suns, bet cilvēks. Varētu domāt, ka tas zināja, kas es esmu. Izgāju laukos, lai apgultos zem klajas, zvaigžņotas debess. Bet zvaigžņu nebija.

es, domāju, ka sāks līt un ka debesīs nav mīļā dieva, kas aizkavētu lietu, un atgriezos pilsētā, lai tur atrastu paIvērumu kādu durvju ailē. Te, šai laukumā, taisījos apl'.ulties uz akmens sola. Kāda laba sieviņa man parādīja ļiisu māju un sacīja: «Pieklauvē tur!» Es pieklauvēju. Kas tā ir par vietu? Vai te ir iebraucamā vieta? Man ir nauda. Daudz naudas. Simt deviņi franki un piecpadsmit sū, ko nopelnīju deviņpadsmit gados katorgas darbos. Es samaksāšu. Kāpēc gan ne? Man ir nauda. Esmu ļoti nogūlis, divpadsmit ljē kājām, esmu ļoti izsalcis. Vai jūs man atļausit palikt?

—  Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — klājiet galdu vienam cilvēkam vairāk!

Svešinieks panācās soļus trīs uz priekšu, tuvāk lampai, kas dega uz galda.

—   Pagaidiet! — viņš sacīja, it kā kaut ko nesaprazdams. — Tas nav tā. Vai jūs nedzirdējāt? Es esmu katordznieks. Spaidu darbos notiesātais. Es nāku no katorgas.

Viņš izvilka no kabatas lielu, dzeltenu papīru un atlocīja to.

—   Te ir mana pase. Dzeltena, kā redzat. Ar to pietiek, lai mani izdzītu, vienalga, kur es eju. Vai vēlaties izlasīt? Es arī protu lasīt. Katorgā iemācījos. Tur ir skola tiem, kas vēlas mācīties. Paklausieties, kas ierakstīts manā pasē: «Žans Valžāns, atsvabināts katordznieks, dzimis …» tas gan jums vienalga … «… katorgā pavadījis deviņpadsmit gadu. Piecus gadus par ielaušanās zādzību. četrpadsmit gadus par četriem bēgšanas mēģinājumiem. Sis cilvēks ir ļoti bīstams.» — Tā, lūk! Visi mani padzina! Vai dosit man paēst un atļausit pārnakšņot? Vai jums ir zirgu stallis?

—   Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — uzklājiet tīrus palagus uz gultas nišā!

Mēs jau paskaidrojām, kāda bija abu sieviešu paklausība.

Magluāras kundze devās izpildīt pavēles.

Bīskaps pievērsās svešiniekam,

—  Apsēdieties, kungs, un sasildieties! Tūlīt mēs ēdīsim vakariņas, un, kamēr jūs paēdīsit, jūsu gulta būs uzklāta.

Beidzot svešais aptvēra sacīto. Viņa sejas izteiksme, līdz tam drūma un skarba, pauda ārkārtīgu izbrīnu, šaubas, prieku un kļuva gluži neaprakstāma. Viņš sāka murmināt kā ārprātīgais:

—   Patiesi? Ko jūs sakāt? Jūs mani paturat? Jūs mani nedzenāt projām! Mani, katordznieku! Jūs mani saucat par kungul Jūs mani neuzrunājat ar «tu»! — «Vācies projām, suns!» — kā man parasti saka. Es gan domāju, ka jūs mani trieksit projām. Es taču jums tūlīt pateicu, kas esmu. Ai, jaukā sieviņa, kas man parādīja ceļu uz šejieni! Es ēdīšu vakariņas! Gulēšu gultā! Gultā ar matraci un palagiem kā visi cilvēki! Deviņpadsmit gadu neesmu gulējis gultā! Jūs nesakāt, lai es eju projām! Jūs esat krietni ļaudis! Jau teicu, man ir nauda. Es labi samaksāšu. Piedodiet, viesnīcnieka kungs, kā jūs sauc? Es maksāšu, cik prasīsit. Jūs esat godīgs cilvēks. Jūs taču esat šās iebraucamās vietas saimnieks, vai ne?

—   Es esmu garīdznieks un šeit dzīvoju, — bīskaps atbildēja.

—   Garīdznieks! — svešais atkārtoja. — Godavīrs garīdznieks! Tātad jūs neprasāt no manis naudu? Jūs esat mācītājs, vai ne? Šās lielās baznīcas mācītājs? Patiesi, es gan esmu muļķis! Es neievēroju jūsu galvassegu.

Tā runādams, svešais vīrs bija nolicis savu somu un nūju istabas kaktā, iebāzis pasi atpakaļ kabatā un apsēdies. Batistīnes jaunkundze labvēlīgi vērās viņā. Viņš turpināja:

—   Jūs esat cilvēcisks, mācītāja kungs. Jūsos nav nicināšanas. Ir tik labi sastapt labu priesteri. Tātad man nav jums jāmaksā?

—   Nē, — sacīja bīskaps, — paturiet savu naudu. Cik jums tās ir? Vai jūs neteicāt — simt deviņi franki?

—   Un piecpadsmit sū, — svešais piebilda.

—   Simt deviņi franki un piecpadsmit sū. Un cik ilgā laikā jūs to nopelnījāt?

—   Deviņpadsmit gados.

—   Deviņpadsmit gados!

Bīskaps dziļi nopūtās.

Svešinieks turpināja:

—   Man vēl ir visa nauda. Šais četrās dienās esmu iztērējis tikai divdesmit piecus sū, ko nopelnīju, palīdzot izkraut vezumus Grasā. Tā kā jūs esat garīdznieks, es jums pastāstīšu — mums katorgā arī bija priesteris. Un tad es kādu dienu redzēju bīskapu! Ļaudis viņu godā par monsenjoru. Tas bija Marseļas Dievmātes katedrāles bīs-

Lips. Bīskaps ir mācītājs, kas stāv augstāk par visiem mācītājiem. Piedodiet, jūs zināt, es neprotu pastāstīt, bet l i man viss ir tik svešs un tāls! Jūs saprotat — mēs taču liijām notiesātie! Cietuma pagalma vidū viņš noturēja dievkalpojumu, pie altāra! Un galvā viņam bija kaut kas augsts un smails — no tīra zelta! Tas mirdzēja spilgtajā pusdienas saulē. Mēs bijām nostādīti rindās. No trim pusēm. Mums pretī — lielgabali ar aizdedzinātiem degļiem. Mēs nevarējām labi saredzēt. Viņš runāja, bet atradās pārāk tālu no mums, un mēs nekā nedzirdējām. Redziet, kāds ir bīskaps!

Kamēr svešais runāja, bīskaps piecēlās un aizvēra durvis, kas bija palikušas līdz galam vaļā.

Ienāca Magluāras kundze. Atnesa šķīvi un pārējos vienai personai vajadzīgos traukus, ko novietoja uz galda.

—  Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — šo šķīvi lieciet, cik iespējams, tuvāk pie uguns! — Un, pievērsies savam viesim, turpināja:

—   Nakts vējš Alpos ir ļoti auksts. Jums droši vien salst, kungs?

Katru reizi, kad bīskaps savā maigajā, nopietnajā balsī tik draudzīgi izrunāja vārdu kungs, svešinieka seja iemirdzējās. Uzruna «kungs» katordzniekam ir tas pats, kas glāze ūdens «Medūzas» avāriju cietušajam. Apkaunotajam slāpst pēc cieņas.

—   Šīs lampas gaisma ir ļoti vāja, — bīskaps turpināja.

Magluāras kundze saprata aizrādījumu, devās uz monsenjora guļamistabu, kur paņēma no kamīna abus sudraba svečturus un, aizdedzinājusi visas sveces, nolika tos ēdamistabā uz galda.

—   Mācītāja kungs, — sacīja svešais vīrs, — jūs gan esat labs! Jūs mani nenicināt. Jūs mani uzņemat savā mājā. Jūs aizdedzināt man savas sveces. Es taču jums neslēpu, no kurienes nāku, neslēpu, ka esmu ļaundaris.

Bīskaps, sēdēdams blakus nepazīstamajam viesim, maigi aizskāra viņa roku:

—   Jūs varējāt man nemaz neteikt, kas esat. Šī nav mana māja, šī ir Jēzus Kristus māja. Šīs durvis nejautā ienācējam, vai viņam ir vārds, bet gan — vai viņam ir bēdas. Jūs ciešat, jūs esat izsalcis un izslāpis. Esiet sveicināts! Nevajag man pateikties, nesakiet, ka es jūs uzņemu savā mājā! Neviens še nav savā mājā, vienīgi tas, kam nepieciešams patvērums. Es saku jums, ceja gājējam, ka jūs esat še vairāk savās mājās nekā es. Viss, kas te atrodas, ir jūsu. Kāda man vajadzība zināt jūsu vārdu? Un, pirms jūs man to pateicāt, jums jau bija vārds, kuru es zināju.

Svešais izbrīnījies iepleta acis.

—   Patiešām? Jūs zinājāt, kā mani sauc?

—  Jā, — bīskaps atbildēja, — jūs sauc par manu brāli.

—   Paklausieties, mācītāja kungs! — svešais izsaucās. — Se ienākot, es biju izsalcis, bet jūs esat tik labs, ka šobrīd pats vairs nezinu, kas ar mani notiek: pat izsalkums liekas pārgājis.

Bīskaps paraudzījās viņā un jautāja:

•— Jūs esat daudz cietis?

—   O! Sarkanie cietumnieka svārki, svina bumba pie kājas, kaili dēji, kur gulēt, karstums, aukstums, smags darbs, galeras, nūjas sitieni! Par mazāko nieku — divkāršas važas! Par vienu vārdu — karceris! Pat slimais, kas nespēj piecelties no savas guļasvietas, ir iekalts važās. Tik tiešām suņi ir laimīgāki par mums! Deviņpadsmit gadu! Tagad man ir četrdesmit seši. Un dzeltenā pase! Tas arī ir viss!

—  Jā, — bīskaps sacīja, — jūs nākat no bēdu vietas. Uzklausiet! Debesis vairāk priecājas par vienas atgriezušās avs grēku nožēlas asarām nekā par simt taisno nenotraipītām drānām. Ja iznākat no šās ciešanu lejās ar naida un dusmu domām pret cilvēkiem, jūs esat līdzjūtības cienīgs, ja jūs no turienes iznākat ar labvēlīgām, lēnprātīgām un miermīlīgām domām, tad esat vairāk vērts nekā jebkurš no mums!

Pa to laiku Magluāras kundze bija uzlikusi galdā vakariņas: virumu no ūdens, augu eļ]as, maizes un sāls, mazliet speķa, gabalu jēra gaJas, vīģes, svaigu sieru un lielu klaipu rudzu maizes. Zinādama bīskapa paradumus, viņa bija pagādājusi arī pudeli veca Movas vīna.

Bīskapa sejā pēkšņi parādījās tā līksmā izteiksme, kas raksturīga viesmīlīgiem cilvēkiem.

—   Pie galda! — viņš moži aicināja.

Kā parasti, kad pie viņa vakariņoja kāds svešinieks, viņš nosēdināja viesi sev pa labi. Batistīnes jaunkundze, kas izturējās gaužām mierīgi un dabiski, ieņēma vietu viņam pa kreisi.

Bīskaps noskaitīja galda lūgsnu un, kā allaž paradis, pats ielēja šķīvjos viru. Ceļavīrs sāka kāri ēst.

Pēkšņi bīskaps ierunājās:

—   Tomēr man liekas, ka uz galda kaut kā trūkst.

Magluāras kundze bija klājusi galdu ar tikai trim cilvēkiem nepieciešamiem traukiem. Taču, ja pie bīskapa vakariņās bija kāds viesis, tad pēc mājas paraduma uz galdauta tika sakārtoti visi seši sudraba galda piederumu komplekti. Gluži nevainīga lepošanās! Šī laipnā greznības izrādīšana bija sava veida apburoša bērnišķība šai pazemīgajā un stingrajā mājā, kur nabadzība tika celta godā.

Magluāras kundze saprata aizrādījumu, ne vārda neteikusi, izgāja no istabas, un jau pēc brīža bīskapa prasītie trīs sudraba galda piederumu komplekti mirdzēja uz galdauta, simetriski novietoti katra vakariņotāja priekšā.

## 4. Dažas sīkākas ziņas par Pontarlļē siernīcām

Un tagad, lai dotu priekšstatu par to, kas notika pie galda, labākais, ko varam darīt, ir izrakstīt dažas vietas no Batistīnes jaunkundzes vēstules Buaševrona kundzei; katordznieka un bīskapa saruna tur atstāstīta vientiesīgi un pamatīgi:

«… Šis vīrs nevienam nepievērsa uzmanību. Viņš ēda rijīgi, kā jau izbadējies cilvēks. Tomēr pēc vakariņām viņš sacīja:

—   Mācītāja kungs, jūs, kas kalpojat labajam dievam! Man jau tas viss bija pārlieku labs, taču jāteic, ka važoņi, kas negribēja ar mani dalīties savās vakariņās, ēd daudz labāk nekā jūs.

Starp mums runājot, šī piezīme mani mazliet aizskāra. Mans brālis atbildēja:

—  Viņu darbs ir smagāks nekā mans.

—   Nē, — atteica šis cilvēks, — viņiem ir vairāk naudas. Jūs esat nabags. Es redzu gan. Varbūt jūs neesat pat priesteris. Vai jums tiešām ir sava draudze? Ai, ja labais dievs ir taisnīgs, tad jums vajadzētu gan būt mācītājam!

—   Labais dievs ir vairāk nekā taisnīgs, — mans brālis sacīja.

Pēc brīža tas iejautājās:

—   Žana Valžāna kungs, vai jūs dodaties uz Pontarljē?

—  Jā, pēc iepriekšnoteikta maršruta.

Man liekas, ka tieši tā šis vīrs sacīja. Pēc tam viņš tur* pināja:

—   Rīt līdz ar gaismu man jāiziet. Ceļš ir grūts. Lai gan naktis mēdz būt aukstas, dienās ir karsts.

—  Jūs dodaties uz labu apvidu, — mans brālis runāja. — Revolūcijas laikā mana ģimene tika izputināta, es sākumā atradu patvērumu Franškontē, kādu laiku dzīvoju un savām rokām pelnīju iztiku. Man bija laba griba. Es tur atradu nodarbošanos. Vajag tikai izraudzīties īsto darbu. Tur ir papīrfabrikas, ādu fabrikas, degvīna tecinātavas, eļļas fabrikas, lielas pulksteņu rūpnīcas, tērauda un vara lietuves, ne mazāk kā divdesmit dzelzs apstrādāšanas rūpnīcu, no kurām četras — Lodās, Šatijonas, Odenkūras un Bēras — ir pat ļoti ievērojamas…

Es domāju, ka nekļūdos un ka tieši šīs vietas mans brālis nosauca, tad aprāvās un pievērsās man:

—   Mīļā māsa, vai mums tai apvidū nav radinieku?

Es atbildēju:

—   Bija gan, kā tad, arī Lisnē kungs, kas vecā režīma laikā bija Pontarljē pilsētas sardzes priekšnieks.

—  Jā, — mans brālis turpināja, — bet deviņdesmit trešajā gadā radinieku vairs nebija, atlika tikai pašam paļauties uz sevi. Es strādāju. Pontarljē novadā, uz kurieni jūs, Valžāna kungs, dodaties, ir kāda sensena un jauka rūpniecības nozare, māsiņ. Tās ir viņu siernīcas, ko viņi sauc par «siera darītavām».

Un mans brālis, nepārtraukti skubinādams šo vīru ēst, sīki izskaidroja, kas ir Pontarljē sierotavas, ka izšķir divus siernīcu veidus: bagātnieku siernīcas, tā sauktās lielās rijas, kur ir četrdesmit vai piecdesmit govis un kur ražo septiņus līdz astoņus tūkstošus sieru vasarā, un arteļa siera darītavas, kas pieder nabagajiem; tie ir priekškaļņu zemnieki, kas kopīgi gana govis un ražojumus sadala savā starpā. Viņi algo īpašu siernieku, ko sauc par «sierdari»; siernieks trīsreiz dienā savāc no arteļa biedriem pienu, kura daudzumu atzīmē ar iegriezumiem koka dēlītī; siernīcas sāk darboties aprīļa beigās, bet jūnija vidū siernieki izdzen govis kalnos.

Ēdot svešais vīrs kļuva arvien mundrāks. Mans brālis mudināja svešinieku dzert labo Movas vīnu, ko pats nekad nedzer, jo tas, kā viņš saka, esot dārgs vīns. Par visiem šiem sīkumiem mans brālis stāstīja ar viņam raksturīgo nepiespiesto jautrību, ko Jūs jau pazīstat, ievīdams savā runā arī laipnus, man domātus teicienus. Daudzkārt viņš pieminēja jauko siernieka darbu, it kā vēlēdamies, lai šis cilvēks bez tieša un rupja norādījuma saprastu, ka tāda nodarbošanās būtu tam īsts patvērums. Taču viens mani pārsteidza. Es Jums jau sacīju, kas bija šis cilvēks. Nu, labi, vakariņu laikā un pat visu vakaru — izņemot tos pāris teikumus par Jēzu, kad svešinieks ienāca, — mans brālis neizsacīja ne vārda, kas varētu šim cilvēkam atgādināt viņa stāvokli vai likt manīt, kas ir mans brālis. Ikviens bīskaps, jādomā, te saskatītu izdevīgu gadījumu teikt īsu sprediķi un ņemt priekšā katordznieku tā, lai šī nejaušā satikšanās atstātu viņā nozīmīgas pēdas. Kādam citam varbūt šī būtu likusies īstā reize, lai vienlaikus, kamēr nelaimīgais ir tā varā, pabarotu viņa miesu un dvēseli un pasniegtu viņam dažu labu pārmetumu ar morāles un labu pamācību piedevām vai pat mazliet līdzjūtības ar piekodinājumu nākotnē uzvesties labāk. Mans brālis pat neapjautājās, no kuras puses svešais ir, nedz arī, kāds ir viņa dzīves stāsts. Jo viņa dzīves stāsts ietver viņa pārkāpumu, un šķita, ka mans brālis izvairījās no visa, kas varētu to atgādināt. Pat tik tālu, ka, runādams par Pontarljē kalniešiem, «kas mierīgi strādā tur augšā, tuvu pie debesīm, un jūtas laimīgi, tāpēc ka ir bez vainas», mans brālis šai vietā pēkšņi aprāva savu stāstījumu, bīdamies, ka neviļus izteiktie vārdi varētu svešinieku aizvainot. Visu pārdomājusi, man liekas, es sapratu, kas norisinājās brāļa dvēselē. Brālim droši vien šķita, ka šis vīrs, kura vārds ir Žans Valžāns, jau tā pārāk daudz domā par savu nelaimi un ka labākais ir viņu izklaidēt, ar gluži parastu apiešanos iedvešot viņā kaut uz brīdi pārliecību, ka viņš ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Vai tā patiesībā nav īstā tuvākmīlestības izpratne? Vai Jums nešķiet, mana dārgā, ka šai smalkjūtībā, atturoties no sprediķošanas, morāles lasīšanas un aplinkiem mājieniem, ir kaut kas patiesi evaņģēlisks un ka labākā līdzjūtības izpausme, ja cilvēkam kāda vieta sāp, ir šai vietai nemaz nepieskarties? Man likās, tāda varēja būt mana brāļa apslēptā doma. Lai nu kā, jāteic, ja arī tādi bija brāļa uzskati, viņš tos nevienam nelika manīt, pat man ne; no sākuma līdz beigām viņš bija gluži tāds pats kā citos vakaros un, vakariņodams kopā ar Žanu Valžānu, izturējās tieši tāpat, kā būtu izturējies, ja ēstu vakariņas kopā ar ebreju augsto soģi Gideonu vai mūsu draudzes mācītāju.

Kad vakariņas tuvojās beigām un mēs jau ķērāmies pie vīģēm, kāds klauvēja pie durvīm. Tā bija Zerbo māmuļa ar savu maziņo uz rokām. Mans brālis noskūpstīja bērnu uz pieres un, aizņēmies no manis piecpadsmit sū, kas man bija, iedeva tos Zerbo māmuļai. Svešinieks šai laikā notiekošajam nepievērsa lielu uzmanību. Viņš vairs nerunāja un likās ļoti noguris. Kad nabaga vecā Zerbo bija aizgājusi, mans brālis noskaitīja pateicības lūgsnu un, pagriezies pret svešinieku, sacīja:

—  Jums droši vien gribas doties pie miera.

Magluāras kundze ātri novāca galdu. Es sapratu, ka mums laiks doties projām, lai ceļinieks varētu likties gulēt, un mēs uzkāpām augšstāvā. Pēc brīža es tomēr sūtīju Magluāras kundzi, lai aiznes uz ceļavīra gultu Švarcvaldes stirnas ādu, kas parasti atrodas manā istabā. Naktis jau ir ledaini aukstas, un šī ādiņa labi silda. Zēl, ka tā ir tik veca: spalva iet nost. Šo ādiņu mans brālis nopirka toreiz, kad bija Vācijā, Totlingenā, netālu no Doņavas iztekas, turpat viņš pircis arī mazo nazīti ar ziloņkaula spalu, ko es lietoju pie galda.

Magluāras kundze tūlīt bija atpakaļ, un tad mēs pielūdzām dievu salonā, kur parasti izžauj veļu; pēc tam, ne vārda nepārmijušas, devāmies katra uz savu istabu.»

## 5. Miers

Novēlējis māsai labu nakti, monsenjors Bjenvenijs paņēma no galda vienu sudraba svečturi, otru iedeva saVām viesim un sacīja:

—   Mans kungs, es jūs aizvedīšu uz jūsu istabu.

Ceļinieks viņam sekoja.

Kā jau pēc iepriekš sacītā noprotams, dzīvoklis bija tā iekārtots, ka, ejot uz lūgšanu istabu, kur atradās niša, vai n6 turienes nākot, vajadzēja iet caur bīskapa guļamistabu,

Tai brīdī, kad viņi gāja cauri šai istabai, Magluāras kundze patlaban novietoja sudraba galda piederumus ska-

pītī pie bīskapa gultas. Tās bija vecās sievietes pēdējās imniecības rūpes vakarā pirms došanās pie miera.

Bīskaps ieveda viesi nišā. Tur stāvēja baltiem, tīriem palagiem klāta gulta. Svešais nolika svečturi uz maza galdiņa.

—  Nu ar labu nakti! — bīskaps teica. — Citrīt, pirms dosities ceļā, jūs izdzersit krūzīti mūsu pašu govju piena, vel gluži siltu.

—   Paldies, abata kungs, — svešinieks sacīja.

Tikko viņš bija izteicis šos miera pilnos vārdus, kad pēkšņi un bez kādas pārejas viņā notika dīvaina pārmaiņa, kas abām svētajām sievietēm liktu šausmās sastingt, ja tās būtu bijušas šā brīža liecinieces. Vēl tagad mums grūti izskaidrot, kas viņu tai mirklī vadīja. Vai viņš gribēja brīdināt vai draudēt? Vai arī viņš vienkārši paklausīja kādai instinktīvai tieksmei, ko pats neizprata? Viņš spēji pagriezās pret sirmgalvi, sakrustoja rokas un, ar mežonīgu skatienu cieši raudzīdamies namatēvā, iesaucās aizsmakušā balsī:

—  Ak tā gan! Tātad jūs man ierādāt vietu savā mājā, savā tuvumā!

Viņš uz brīdi apklusa un tad piebilda ar smiekliem, kuros skanēja kaut kas baismīgs:

—   Vai esat visu labi pārdomājis? Kas zina, varbūt es esmu kādu noslepkavojis?

Bīskaps pacēla acis pret griestiem un atbildēja:

—  Tas ir labā dieva ziņā.

Pēc tam viņš nopietni, turklāt kustinot lūpas, it kā lūgtu dievu vai sarunātos pats ar sevi, pacēla labās rokas divus pirkstus un svētīja šo vīru, kas pat nenoliecās, tad, galvu nepagriezdams un neatskatīdamies, iegāja savā istabā.

Kad niša bija aizņemta, altāri lūgšanu istabā no viena gala līdz otram aizklāja liels sarža aizkars. Iedams gar šo aizkaru, bīskaps nometās ceļos un noskaitīja īsu lūgsnu.

Jau pēc brīža viņš bija dārzā, staigāja, pārdomāja, apcerēja, atvēris dvēseli un prātu tiem lielajiem noslēpumiem, kurus dievs naktī atklāj acīm, kas paliek nomodā.

Ceļinieks patiesi bija tik noguris, ka pat neizmantoja tīros, baltos palagus. Nopūtis sveci ar vienu nāsi, kā to dara katordznieki, tas neizģērbies iekrita gultā, kur tūlīt cieši aizmiga,

Pulkstenis nozvanīja pusnakti, kad bīskaps no dārza atgriezās savā istabā. Dažas minūtes vēlāk nelielajā mājiņā visi gulēja.

## 6. Žans Valžāns

Bija vēl dziļa nakts, kad Žans Valžāns pamodās.

Žans Valžāns bija cēlies no nabadzīgas zemnieku ģimenes Brī provincē. Bērnībā viņš nebija mācījies lasīt. Pieaudzis viņš strādāja Faverolā par atzarotāju mežniecībā. Viņa māti sauca — Žanna Matjē, tēvu — Žans Valžāns jeb VlaŽāns; št iesauka, domājams, radusies, saplūstot vārdiem «Voilā Jeanl»x .

Žans Valžāns bija domīgs, bet ne drūma rakstura, tādi mēdz būt maigas dabas cilvēki. Vismaz no malas skatoties, Žans Valžāns likās diezgan kūtrs un nenozīmīgs radījums. Jau agrā bērnībā viņš bija zaudējis tēvu un māti. Māte, pēc radībām pienācīgi neapkopta, nomira piena drudzī. Viņa tēvs, ari atzarotājs, bija nosities, krītot no koka. Žanam Valžānam palika tikai māsa, vecāka par viņu, atraitne ar septiņiem bērniem — zēniem un meitenēm. Šī māsa bija uzaudzinājusi Žanu Valžānu un, kamēr vīrs bija dzīvs, mitināja un uzturēja savu jaunāko brāli. Vīrs nomira. Vecākajam no septiņiem bērniem bija astoņi gadi, jaunākajam — gadiņš. Žans Valžāns tikko bija sasniedzis divdesmit piekto dzīvības gadu. Viņš stājās bērniem tēva vietā un savukārt pabalstīja māsu, kas bija viņu uzaudzinājusi. To viņš darīja vienkārši, kā veikdams pienākumu un pat izjuzdams nenoteiktu īgnumu. Tā Žana Valžāna jaunība pagāja grūtā un vāji atalgotā darbā. Nekad neviens nebija manījis, ka viņam tai apkārtnē būtu kāda «sirdsmīļotā». Viņam nebija laika iemīlēties.

Vakaros viņš atgriezās noguris un, ne vārda nebilzdams, strēba viru. Kamēr viņš ēda, māsa, māmuļa Žanna, bieži vien paņēma no viņa bļodiņas labāko kumosu — gaļas gabaliņu, speķa šķēlīti, kāposta serdi, lai atdotu kādam no saviem bērniem. Noliecies pār galdu, tā ka deguns gandrīz vai mirka virā un garie mati, aizsedzot acis, nokarājās pār bļodiņu, viņš turpināja ēšanu, likās nekā nemanām un ļāva māsai rīkoties. Faverolā, netālu no Valžānu būdiņas, otrā ieliņas pusē, dzīvoja kāda rentniece, vārdā Marija Kloda; Valžānu bērni, kuri parasti bija izsalkuši, dažreiz gāja pie Marijas Klodas, lai it kā mātes vārdā aizņemtos mēriņu piena, ko turpat aiz žoga vai kādā alejas stūrī izdzēra, raudami piena trauku cits citam no rokām un tādā steigā, ka mazajām meitenēm piens izlaistījās uz priekšautiņiem tikpat daudz, cik ietecēja mutītēs. Ja māte uzzinātu par blēdīšanos, tā vainīgos bargi pārmācītu. Žans Valžāns, šis parupjais un īgnais cilvēks, mātei nezinot, samaksāja Marijai Klodai par pienu, un bērniem sods gāja secen.

Zaru retināšanas sezonā viņš pelnīja dienā divdesmit četrus sū, pēc tam salīga par pļāvēju, par algādzi, par vēršu ganu kādā saimniecībā, par melnstrādni'eku. Viņš darīja, cik spēja. Arī viņa māsa strādāja. Bet kā iztikt ar septiņiem maziem bērniem? Tā bija nelaimīga saime, ko pamazām pārņēma un nomāca trūkums. Gadījās barga ziema. Žanam nebija darba. Ģimenei nebija maizes. Nebija maizes — vārda tiešajā nozīmē. Un septiņi mazi bērni.

Kādu svētdienas vakaru Mobērs Izabo, kam piederēja maiznīca Faverolas baznīcas laukumā, jau taisījās likties gulēt, kad pēkšņi izdzirda spēcīgu sitienu pa režģu aizsargāto sava veikaliņa skatlogu. Viņš piesteidzās īstajā laikā, lai pamanītu roku, kura sniedzās pa caurumu, kas ar dūri bija izsists kā režģos, tā stiklā. Roka satvēra maizes klaipiņu un ar visu pazuda. Izabo steigšus izskrēja ārā, zaglis bēga, ko nagi nes, Izabo dzinās tam pakaļ un panāca. Zaglis jau bija paspējis nomest maizes klaipiņu, bet tā roka vēl asiņoja. Tas bija Žans Valžāns.

Sis notikums norisinājās 1795. gadā. Žanu Valžānu sauca tiesas priekšā «par ielaušanās zādzību naktī apdzīvotā mājā». Žanam Valžānam piederēja šautene, viņš bija ārkārtīgi labs šāvējs, pa druskai arī malu mednieks, un tas runāja viņam par ļaunu. Pret malu medniekiem ir dibināti aizspriedumi. Malu mednieks, tāpat kā kontrabandists, nepavisam nav tālu no laupītāja. Taču pieminēsim, ka vesels bezdibenis šķir šos cilvēkus no zemiskajiem slepkavām pilsētās. Malu mednieks dzīvo mežā, kontrabandists — kalnos vai uz jūras. Pilsēta, samaitādama ļaudis, rada nežēlīgus cilvēkus. Kalni, jūra, mežs rada mežonīgus cilvēkus. Tie padara ļaudis negantus un skarbus, tomēr bieži vien neiznīcinot viņos cilvēcisko.

Žanu Valžānu atzina par vainīgu. Likuma panti bija neapstrīdami. Ir mūsu civilizācijā baigi brīži — tie ir brīži, kad soda likums pasludina cilvēkam bojāeju. Drūmā stunda, kad sabiedrība novēršas un uz visiem laikiem izstumj no sava vidus domājošu būtni. Žanu Valžānu notiesāja uz pieciem gadiem katorgā.

1796. gada 22. aprīlī Parīzē pasludināja Montenotes uzvaru, ko bija guvis Itālijas armijas virspavēlnieks, kurš IV gada 2. floreāla Direktorijas vēstījumā Piecsimt vīru padomei saukts par Buona-Parti; tai pašā dienā Bisetrā lielu grupu katordznieku iekala važās. Viņu vidū bija arī Žans Valžāns. Kāds bijušais cietumsargs, kam šodien jau tuvu deviņdesmit gadiem, vēl gluži labi atceras šo nelaimīgo, kuru piekala ceturtās ķēdes galā pagalma ziemeļu stūrī. Viņš sēdēja zemē tāpat kā visi pārējie. Likās, viņš neaptvēra savu stāvokli, tikai nojauta, ka tas ir briesmīgs. Iespējams, ka nabaga neizglītotā cilvēka neskaidrie priekšstati tomēr ļāva viņam saskatīt šais apstākļos kaut ko pārlieku cietsirdīgu. Kamēr ar spēcīgiem āmura sitieniem sakniedēja viņam zem pakauša kakla dzelžus, viņš raudāja, asaras viņu smacēja un neļāva runāt, vienīgi laiku pa laikam viņš spēja pasacīt: «Es biju atzarotājs Faverolā.» Un tad, nemitīgi šņukstēdams, viņš pacēla labo roku un to pakāpeniski septiņas reizes nolaida, it kā pēc kārtas pieskartos septiņām nevienāda augstuma galyiņām, un pēc šās kustības varēja uzminēt, ka tas, ko viņš nodarījis, bija darīts, lai apģērbtu un pabarotu septiņus mazus bērnus.

Viņu veda uz Tulonu. Tur viņš nonāca pēc divdesmit septiņu dienu ceļojuma ratos ar važu kaklā. Tulonā viņam uzvilka sarkanos cietumnieka svārkus. Viss, kas bija viņa agrākā dzīve, tapa izdzēsts, pat vārds; viņš vairs nebija Žans Valžāns; viņš bija numurs 24601. Kas notika ar viņa māsu? Kas notika ar septiņiem mazajiem bērniem? Vai kādam gar to daļa? Kas notiek ar jauna dzinuma lapām, ja koku aizzāģē pie pašām saknēm?

Vienmēr viens un tas pats stāsts. Sīs nabaga dzīvās būtnes, šie dieva radījumi, palikuši bez atbalsta, bez padomdevēja, bez patvēruma, izgāja pasaulē — kas zina, varbūt pat katrs uz savu pusi, — un pamazām iegrima (ai aukstajā miglā, kas aprij vientuļus likteņus, tai drūmajā tumsā, kur cilvēces bēdu pilnajā gaitā cits pēc cita pazūd tik daudz nelaimīgo. Tie atstāja savu dzimto pusi. Ciema baznīciņas zvanu tornis tos aizmirsa, tēva tīruma eža tos aizmirsa; pēc dažiem gadiem spaidu darbos arī pats Žans Valžāns tos aizmirsa. Sai sirdī, kur reiz sūrstēja brūce, bija palikusi tikai rēta. Tas arī bija viss. Visā tai laikā, ko viņš pavadīja Tulonā, vienu vienīgu reizi viņš dzirdēja runājam par savu māsu. Tas bija, liekas, viņa apcietinājuma ceturtā gada beigās. Es vairs neatceros, kādā ceļā pie viņa nonāca šī vēsts. Kāds vīrs, kas viņa ģimeni bija pazinis vēl dzimtajā pusē, bija saticis viņa māsu. Tā dzīvojusi Parīzē, mazajā, nabadzīgajā Maiznieku ieliņā Sv. Sulpīcija baznīcas tuvumā. Tai līdzi bijis tikai viens bērns, puisēns, pats jaunākais. Kur palikuši seši pārējie? Viņa māsa varbūt pati to nezināja. Katru rītu tā devusies uz spiestuvi Kurpnieku ielas 3. namā, kur strādājusi par papīra locītāju un brošētāju. Darbā bijis jābūt sešos no rīta, tātad ziemā jau agri pirms gaismas. Spiestuves ēkā atradusies skola, uz kuru tā vedusi savu mazo puisēnu, kam tolaik bijuši septiņi gadi. Taču, tā kā pulksten sešos jau vajadzējis būt darbā spiestuvē, bet skola atvērta tikai septiņos, bērnam veselu stundu bijis jāgaida pagalmā līdz skolas atvēršanai. Vesela stunda ziemas laikā, tumsā, zem klajas debess! Spiestuvē zēns neticis ielaists, viņš tur traucējot. No rītiem, garām ejot, strādnieki redzējuši nabaga mazo radījumu sēžam uz pagalma bruģa galīgi samiegojušos, un bieži viņš tumsā pat aizmidzis, tāpat tupus, sakņupis pār savu groziņu. Kad lijis lietus, kāda veca sieviņa, sētniece, par viņu apžēlojusies un ielaidusi savā istabiņā, kur atradusies vienīgi sagrabējusi gulta, vērpjamais ratiņš un divi koka krēsli, un mazais gulējis tur kādā kaktā, cieši piespiedis sev klāt kaķi, lai nebūtu tik auksti. Pulksten septiņos skola tikusi atvērta, un zēns devies turp. Tas ir viss, ko Žans Valžāns kādu dienu uzzināja. Tas bija kā zibens uzliesmojums, kā pēkšņi pavērts logs uz kādreiz mīļo cilvēku likteni, logs, kas tikpat spēji atkal aizcirtās. Nekad vairs viņš par tiem nedzirdēja runājam. Nekāda vēsts par tiem nenonāca līdz viņam, nekad vairs viņš tos neredzēja, nekad nesastapa, un šā bēdu pilnā stāsta turpinājumā tos vairs nepieminēsim.

Ceturtā katorgas gada beigās pienāca Žana Valžāna kārta bēgt. Biedri viņam palīdzēja, kā tas parasts šai bēdu vietā. Viņš bēga. Divas dienas viņš klejoja pa laukiem brīvībā, ja brīvam būt nozīmē — tapt vajātam, ik mirkli uzmanīties, nodrebēt, izdzirdot mazāko troksni, bīties no visa: no kūpoša dūmeņa, no garām ejoša cilvēka, rejoša suņa, auļojoša zirga, no pulksteņa sitieniem, no dienas gaismas, tāpēc ka tad var redzēt, no nakts, tāpēc ka tad nevar redzēt; bīties gan lielceļa, gan taciņas, gan krūmāja, gan miega. Otrās dienas vakarā viņu notvēra. Trīsdesmit sešas stundas viņš nebija ne ēdis, ne gulējis. Par šo pārkāpumu jūras tiesa piesprieda viņam trīs gadus soda pagarinājuma, kas kopā bija astoņi gadi. Sestajā gadā vēlreiz pienāca viņa kārta bēgt, viņš to izmantoja, bet nepaspēja izbēgt. Izsaucot pārbaudē, viņa trūka. Tūlīt tika dots signāls ar lielgabala šāvienu, un naktī patruļa atrada viņu paslēpušos zem kāda jaunbūvējama kuģa ķīļa; viņš pretojās sardzes vīriem, kad tie nāca virsū. Bēgšana un sacelšanās. Šo pārkāpumu, kas paredzēts speciālā kodeksā, sodīja ar pieciem gadiem, no kuriem divi jāpavada divkāršās važās. Trīspadsmit gadi. Desmitajā gadā atkal pienāca viņa reize, un viņš atkal to izmantoja. Arī šoreiz viņam neveicās labāk. Tikai trīs gadi par šo jauno bēgšanas mēģinājumu. Sešpadsmit gadu. Beidzot, tas bija, man šķiet, trīspadsmitajā katorgas gadā, viņš pēdējo reizi mēģināja bēgt, un jau pēc četru stundu prombūtnes viņu notvēra. Trīs gadi par šīm četrām stundām. Deviņpadsmit gadu. 1815. gada oktobrī viņu atbrīvoja; katorgā viņš bija nonācis 1796. gadā par to, ka izsita rūti un paņēma klaipiņu maizes.

Še būtu vieta īsam iespraudumam. Tā ir otrā reize, kad, pētījot jautājumu par krimināltiesībām un likumā paredzētiem sodiem, šās grāmatas autors sastop maizes zādzību kā iesākumu kāda likteņa postam. Klods Gē* nozaga klaipu maizes; Žans Valžāns nozaga klaipu maizes. Angļu statistika konstatē, ka Londonā no katrām piecām zādzībām četrām par tiešu iemeslu ir bads.

Žans Valžāns bija devies katorgā, trīcēdams aiz raudām, viņš no tās atgriezās bezjūtīgs. Turp viņš devās izmisis, bet atgriezās drūms.

Kas bija norisinājies šai dvēselē?

## 7. Izmisuma dziļumi

Mēģināsim to pateikt.

Sabiedrībai jāieskatās šajās parādībās, jo sabiedrība pati tās rada.

Sis cilvēks, kā jau minējām, bija nemācīts, bet nebija neattīstīts. Viņā dega dabiskā saprāta uguns. Nelaime, kam arī ir savs gaišums, padarīja spožāku to nelielo gaismu, kura bija viņa dvēselē. Pārciezdams nūjas sitienus, važās sakalts, atrazdamies karcerī, pārguris spaidu darbos saules svelmē, gulēdams uz katordznieka dēju nāras, viņš ieskatījās sevī un pārdomāja.

Viņš kļuva par tiesnesi.

Vispirms viņš tiesāja pats sevi.

Viņš atzina, ka nebūt nav nevainīgs un nepatiesi notiesāts. Viņš saprata, ka viņa rīcība bijusi nepieļaujama un ir nosodāma. Ja viņš būtu palūdzis, varbūt viņam neatteiktos iedot šo klaipiņu maizes; un visādā ziņā labāk būtu bijis pagaidīt, kamēr to iedod, vai nu aiz līdzjūtības, vai par darbu. Viņš saprata arī, ka taisnošanās «Vai tad cilvēks var gaidīt, kad viņš ir izsalcis?» nebūt nav bez iebildumiem, jo, pirmkārt, ļoti reti gadās, ka cilvēks tiešā vārda nozīmē nomirst aiz bada, un, otrkārt, sev par laimi vai nelaimi, cilvēks ir tā radīts, ka spēj ilgi un daudz ciest kā morāli, tā fiziski un tomēr nenomirt, tātad vajadzēja paciesties — tā būtu bijis labāk arī nabaga mazajiem bērniem. Viņš atzina, ka tā bijusi neprātīga rīcība — nelaimīgam, vājam cilvēkam grābt aiz apkakles visu sabiedrību, iedomājoties, ka ar zādzību var izkļūt no trūkuma; viņš atzina, ka durvis, kas ved no nabadzības uz negodu, nekādā ziņā nav īstās durvis, un tātad atzina sevi par vainīgu.

Tad viņš sev vaicāja:

Vai patiesi vienīgi viņš vainīgs liktenīgo notikumu gaitā? Vai vispirms jau nebija nozīmīgs tas apstāklis, ka viņam, darba cilvēkam, trūka darba, ka viņam, strādīgam cilvēkam, trūka maizes? Un tālāk, kad pārkāpums bija izdarīts un viņš tajā atzinies, vai sods par to nebija pārāk nežēlīgs? Vai likuma lēmumā, nosakot soda mēru, neslēpās vairāk apzinātas ļaunprātības nekā noziedznieka nodarījumā? Vai viens svaru kauss — tas, kurā ir vainas izpirkšana, — pārāk nenosvērās uz leju? Vai soda pārmērs neizdzēsa noziegumu, un vai tā sekas nebija apgriezta situācija, kur noziedznieka pārkāpumu nomija soda lēmēju pārkāpums, vainīgais kļuva par upuri, parādnieks — par aizdevēju, un vai galu galā likums un taisnība neizrādījās tieši likuma pārkāpēju pusē? Vai šis sods, ko pakāpeniski padarīja smagāku ar soda laika pagarinājumu par bēgšanas mēģinājumiem, savā ziņā nebija stiprākā uzbrukums vājākajam, sabiedrības noziegums pret indivīdu, noziegums, kas atkārtojās ik dienas no jauna, noziegums, kas ilga deviņpadsmit gadu?

Viņš sev jautāja, vai cilvēku sabiedrībai ir tiesības vienlīdz pakļaut savus locekļus kā savai bezrūpīgajai nevērībai vienā gadījumā, tā nežēlīgajai piesardzībai otrā gadījumā un pastāvīgi turēt nabaga cilvēku starp trūkumu un pārmēru — starp darba trūkumu un soda pārmēru? Vai bija attaisnojams, ka sabiedrība tā izturējās tieši pret tiem saviem locekļiem, kam liktenis piešķīris vismazāk šās zemes labumu un kas tādēļ visvairāk pelnījuši saudzību?

Iztirzājis un izlēmis šos jautājumus, viņš tiesāja sabiedrību un to nosodīja.

Viņš to nosodīja ienīzdams.

Viņš padarīja sabiedrību atbildīgu par savu likteni un sacīja sev, ka varbūt pienāks diena, kad viņš nevilcināsies prasīt tai norēķinu. Viņš pārliecināja pats sevi, ka nav līdzsvara starp zaudējumu, ko viņš nodarījis, un zaudējumu, kas nodarīts viņam; beidzot viņš atzina, ka, patiesību sakot, viņš nav sodīts nelikumīgi, bet katrā ziņā netaisnīgi gan.

Dusmas var būt neprātīgas un nepamatotas, cilvēks var skaisties bez iemesla, bet sašutumam arvien ir kāds pamats. Žans Valžāns jutās sašutis.

Cilvēku sabiedrība taču bija darījusi viņam vienīgi ļaunu. Arvien viņš bija redzējis tikai tās saniknoto seju, kuru tā sauc par likuma taisnību un rāda katram, ko tā sit. Cilvēki viņam bija tuvojušies tikai tāpēc, lai viņu ievainotu. Katra saskarsme ar tiem bija sitiens. Kopš bērnības, kopš šķiršanās no mātes un māsas viņš nekad, nekad vairs nebija dzirdējis draudzīgu vārdu, nebija sastapis laipnu skatienu. Nemitīgās ciešanas pamazām radīja viņā pārliecību, ka dzīve ir cīņa un šai cīņā viņš ir uzvarēto vidū. Viņam nebija citu ieroču, vienīgi naids.

Viņš nolēma asināt to katorgas laikā un paņemt sev līdzi, no turienes aizejot.

Tulonā bija skola katordzniekiem, kuru uzturēja ignorantiešu mūki un kurā mācīja pašu nepieciešamāko tiem nelaimīgajiem, kam bija vēlēšanās mācīties. Žans Valžāns !)ija šo labas gribas cilvēku vidū. Četrdesmit gadu vecumā viņš gāja skolā un iemācījās lasīt, rakstīt, rēķināt. Viņš juta, ka, stiprinot prātu, stiprina savu naidu. Dažos gadījumos izglītība un zināšanas var noderēt par līdzekli ļaunuma padziļināšanai.

Ir skumji par to runāt, bet, notiesājis sabiedrību, kas bija radījusi viņa nelaimi, viņš tiesāja dieva prātu, kurš radījis sabiedrību.

Arī to viņš nosodīja.

Tā deviņpadsmit moku un verdzības gados šī dvēsele vienā un tai pašā laikā pacēlās un krita. No vienas puses tajā ieplūda gaisma, no otras — tumsa.

Žans Valžāns, kā jau redzējām, nebija ļaunas dabas cilvēks. Viņš vēl bija labs, kad nonāca katorgā. Tur viņš nosodīja sabiedrību un juta, ka kļūst cietsirdīgs, tur viņš nosodīja likteni un juta, ka kļūst bezdievīgs.

Šeit grūti atturēties no nelielām pārdomām.

Vai cilvēka daba spēj tā pilnīgi un lidz pašiem pamatiem mainīties? Vai cilvēku, ko dievs radījis labu, ļaudis var padarīt ļaunu? Vai liktenis tik būtiski spēj pārvērst dvēseli, ka ļauna likteņa ietekmē arī tā kļūst ļauna? Vai pārmērīga posta smagums spēj sakropļot, padarīt nekrietnu un nedziedējami sirgstošu cilvēka sirdi tāpat kā pārāk zema velve — viņa mugurkaulu? Vai katra cilvēka dvēselē, tātad arī Žana Valžāna dvēselē, nav kāda pirmatnēja dzirksts, kāda dievišķīga pamatviela — nesamaitājama šai pasaulē, nemirstīga viņā saulē, — kam labais var likt attīstīties, iegailēties, aizdegties, uzliesmot un spoži mirdzēt, bet ko ļaunais nekad nespēj pilnīgi izdzēst?

Uz pēdējo no šiem nopietnajiem un neizpētītajiem jautājumiem ikviens fiziologs droši vien būtu nevilcinoties atbildējis ar «nē», ja viņš Tulonā atpūtas stundās, kas bija Žana Valžāna pārdomu stundas, būtu redzējis šo katordznieku sakrustotām rokām sēžam uz kādas no kuģa grieztuvēm ar kabatā iebāztu važas galu, lai tas nevazātos pa zemi, ja būtu redzējis šo drūmo, nopietno, kluso un domīgo katordznieku, šo likuma pāriju, kas cilvēkā raudzījās ar niknumu, šo civilizācijas nolādēto, kas debesīs raudzījās ar bardzību.

Protams, un mēs negribam to slēpt, novērotājs fiziologs te redzētu nelabojamu vainu, varbūt nožēlotu šo likuma sakropļoto sirdzēju, taču pat nemēģinātu to dziedināt; viņš novērstu skatienu no akačiem, ko ieraudzītu šai dvēselē, un kā Dante no elles vārtiem izdzēstu no šās esības vārdu, ko dieva pirksts tomēr ierakstījis katra cilvēka pierē, vārdu cerība.

Vai katordznieka dvēseles stāvoklis, ko mēs te mēģinājām analizēt, arī pašam Žanam Valžānarn bija tikpat skaidrs, cik skaidru to centāmies padarīt lasītājam? Vai Žans Valžāns spēja noteikti atšķirt pēc izveidošanās un bija spējis atšķirt veidošanās procesā visus tos elementus, kas kopā radīja viņa morālo postu? Vai šis raupjais un neizglītotais cilvēks noskaidroja sev jēdzienu secību, kurā viņš soli pa solim bija kāpis un nolaidies līdz tiem drūmajiem priekšstatiem, kas jau tik daudz gadu veidoja viņa gara apvārsni? Vai viņš apzinājās visu, kas bija norisinājies viņa dvēselē, visu, kas viņā bangojās? Mēs neuzdrošināmies apgalvot; mēs pat tam neticam. Žans Valžāns bija pārāk neizglītots, un viņam, pat tik daudz posta pieredzējušam, daudz kas palika neskaidrs. Brīžiem viņš pat īsti neapjauta, ko izjūt. Žans Valžāns atradās tumsā, cieta tumsā, nīda tumsā; varētu sacīt, ka viņš nīda visu jau priekšlaikus. Viņš bija pieradis dzīvot šai tumsā, taustoties kā aklais un sapņotājs. Taču laiku pa laikam viņu pēkšņi satricināja viņa paša vai ārējo apstākļu izraisīts dusmu izvirdums, ciešanu pārplūdums, tas bija -acumirklīgs zibens uzliesmojums, kas apgaismoja viņa dvēseli, un šās rēgainās gaismas atspīdumā piepeši visapkārt, viņa priekšā un aiz viņa, kļuva redzami drausmīgie bezdibeņi un drūmās nākotnes ainas.

Zibens nodzisa, atkal iestājās nakts. Kur viņš atradās? Viņš pats to vairs nezināja.

Sāda rakstura sodiem, kuros dominē nežēlīgais, citiem vārdiem, tas, kas notrulina, ir tāda īpatnība, ka tie bezjēdzīgas pārveidošanas ceļā pamazām padara cilvēku par zvēru. Dažkārt par asinskāru zvēru. Žana Valžāna atkārtotie un stūrgalvīgie bēgšanas mēģinājumi vien jau pierada likuma savādo iedarbību uz cilvēka dvēseli. Žans Valžāns būtu atkārtojis šos pilnīgi bezcerīgos un neprātīgos bēgšanas mēģinājumus tik reižu, cik reižu tam rastos izdevīgs gadījums, ne brīdi nedomādams par sekām, nedz par iepriekšējo pieredzi. Viņš nevaldāmi traucās bēgt, kā bēg vilks, kad tas atrod sprostu vaļā. Instinkts viņam sacīja: «Bēdz!» Saprāts gan sacītu: «Paliec!» Bet tik stipra kārdinājuma priekšā saprāts bija pazudis, palika tikai instinkts. Darbojās vienigi zvērs. Jaunie, bargie sodi, ko viņam pēc notveršanas uzlika, padarīja viņu vēl mežonīgāku.

Vēl nedrīkstam aizmirst, ka fiziskā spēka ziņā ar viņu nevarēja mēroties neviens no pārmācības nama iemītniekiem. Smagos darbos, kad bija jāvelk tauva vai jāgriež kuģa grieztuve, Žans Valžāns atsvēra četrus vīrus. Reizēm viņš pacēla un turēja uz savas muguras milzīgus smagumus, un dažkārt viņam gadījās aizstāt ierīci, ko tagad sauc par cejamskrūvi, bet ko agrāk sauca «orgueil»[6] , no kā, starp citu, radies Montorgeijas ielas nosaukums Parīzē, netālu no tirgus. Biedri bija iesaukuši viņu par Žanu Sviru. Reiz, atjaunojot Tulonas pilsētas domes nama balkonu, viena no brīnišķīgajām Pižē kariatīdēm, kas balsta šo balkonu, atrāvās no pamata un gandrīz nogāzās. Žans Valžāns, kas atradās tuvumā, atbalstīja kariatīdi ar plecu un noturēja, kamēr piesteidzās pārējie strādnieki.

Viņa lokanība bija vēl lielāka par viņa spēku. Daži katordznieki, pastāvīgi sapņodami par bēgšanu, ir radījuši īstu mācību par prasmi savienot spēku ar veiklību. Tā ir mācība par muskuļiem. Tā ir noslēpumainā līdzsvara māksla, kurā katru dienu vingrinās cietumnieki, kas mūžam apskauž kukaiņus un putnus. Uzrāpties pa stāvu sienu un atrast atbalsta punktu tur, kur saskatāms pavisam niecīgs izcilnītis, Žanam Valžānam bija nieka lieta. Pa mūra stūri, sasprindzinādams muguras un kāju muskuļus, ar elkoņiem un papēžiem piespiezdamies pie grumbuļainās akmens sienas, viņš it kā ar pārdabisku spēku pacēlās līdz trešajam stāvam. Dažreiz viņš tādā veidā uzrāpās līdz pat cietuma jumtam.

Viņš runāja maz. Viņš nekad nesmējās. Bija vajadzīgs kāds ārkārtīgs saviļņojums, lai vienu vai divas reizes gadā viņam izvilinātu drūmos katordznieka smieklus, dēmona smieklu atbalsi. Viņā paraugoties, šķita, ka viņa skatienu pastāvīgi saista kaut kas drausmīgs.

Viņš patiešām bija pilnīgi iegrimis sevī.

Ar neattīstīta cilvēka nomāktās apziņas slimīgo uztveri viņš juta, ka viņam uzgūlies kaut kas briesmīgs. Katru reizi, pagriežot galvu un mēģinot pacelt acis no šās drūmās un bezkrāsainās puskrēslas, kur vergoja, viņš ar bailēm un niknumu redzēja līdz skatienam netveramam augstumam pār sevi paceļamies baismīgu grēdu, kas veidota no lietām, likumiem, aizspriedumiem, cilvēkiem un notikumiem, grēdu, kuras apveidi izgaisa, bet milzīgums viņu biedēja un kura nebija nekas cits kā varenā piramīda, ko mēs saucam par civilizāciju. Šur tur šai ņirbošajā, bezveidīgajā milzumā, te pavisam tuvu, te tālu, nepieejamā augstumā, viņš izšķīra kādu grupu, kādu spilgti iegaismotu detaļu: gan uzraugu ar nūju, gan žandarmu ar zobenu, gan arhibīskapu mitrā, bet pašā virsotnē — žilbinošu kā saule — imperatoru ar kroni. Taču viņam likās, ka šis tālais mirdzums ne tikvien neizkliedē nakts tumsību ap viņu, bet padara to vēl drūmāku un tumšāku. Tas viss — likumi, aizspriedumi, notikumi, cilvēki un lietas — virpuļoja virs viņa saskaņā ar sarežģīto un noslēpumaino kustību, ko dievs nosaka civilizācijai, kura iet pāri cilvēkam un samin to ar mierīgu nežēlību un nepielūdzamu vienaldzību. Dvēseles, kas nonākušas dziļākajā postā, kādā vien var nonākt, nelaimīgie cilvēki, kas mokās šāszemes šķīstītavas pašā apakšā, kur neviena acs vairs neieskatās, likuma izstumtie jūt uz savām galvām visas cilvēku sabiedrības smagumu — šīs sabiedrības, kura ir tik barga pret visiem, kas atrodas ārpus tās, tik briesmīga pret visiem, kas ir apakšā.

Tādā stāvoklī Žans Valžāns nodevās pārdomām. Kādas gan varēja būt šīs pārdomas?

Ja grauds zem dzirnakmens spētu domāt, tas katrā ziņā domātu tieši to pašu, ko domāja Žans Valžāns.

Tas viss kopā — tiešamība, ko piepildīja rēgi, un maldu ainas, ko piepildīja tiešamības tēli, — beidzot bija padarījis viņa garīgo pasauli pavisam sevišķu, gandrīz neaprakstāmu.

Brīžiem pašā katorgas darba karstumā viņš pēkšņi apstājās. Sāka domāt. Viņa prāts, kas bija gan vairāk nobriedis, bet līdz ar to arī vairāk satraukts nekā agrāk, sacēlās. Viss, kas ar viņu bija noticis, šķita bezjēdzīgs, viss, kas bija ap viņu, šķita neiespējams. Viņš sev sacīja: «Tas ir sapnis.» Viņš skatījās uz uzraugu, kas stāvēja dažus soļus tālāk; uzraugs šķita kā rēgs, un pēkšņi šis rēgs iesita viņam ar nūju.

Redzamā pasaule viņam tikpat kā neeksistēja. Gandrīz varētu teikt, ka Žanam Valžānam nebija ne saules, ne jauko vasaras dienu, ne dzidro debesu, ne spirgto aprīļa rītausmu. Viņa dvēseli diendienā apgaismoja svešāda, vāja gaisma, kāda iespīd pa vēdlodziņu pagrabā.

Beidzot kopsavilkumā, izdarot iespējamos secinājumus par visu minēto, atliek tikai atzīt, ka deviņpadsmit gados Žans Valžāns, miermīlīgais Faverolas atzarotājs, bīstamais Tulonas katordznieks, bija kļuvis spējīgs — tādu viņu izveidoja katorga — uz divējāda veida ļaundarībām: pirmkārt, uz ātru, neapdomātu, pat neapjaustu, gluži instinktīvu ļaundarību, kas bija it kā atriebība par viņa izciesto postu; otrkārt, uz smagu, nopietnu, apzinātu ļaundarību, kas pamatojās uz nepareizajiem uzskatiem, kurus spēj radīt šāda nelaime. Viņa pārdomas pirms izšķirošas rīcības aizvien izgāja caur trim pakāpeniskām fāzēm, kas iespējamas vienīgi rakstura cilvēkiem, un šīs fāzes bija: prāts, griba, neatlaidība. Viņa rīcību ierosināja nemitīgs sašutums, dvēseles sarūgtinājums, dziļa nodarītās netaisnības apziņa un dziņa pretoties — pat labiem, nevainīgiem un taisnīgiem cilvēkiem, ja tādi vispār būtu. Viņa domu iesākums un galapunkts bija naids pret cilvēku likumiem; šis naids, ja tā attīstību neaptur liktenīga nejaušība, ar laiku pārvēršas naidā pret sabiedrību, pēc tam naidā pret cilvēci, naidā pret visu radību un izpaužas nenoteiktā, pastāvīgā un zvēriskā tieksmē kaitēt, vienalga, kam, jebkuram dzīvam radījumam. Kā redzams, ne bez iemesla pasē Žans Valžāns bija raksturots kā ļoti bistams cilvēks.

Gadu no gada šī dvēsele bija izkaltusi arvien vairāk — lēni, bet nenovēršami. Sausa sirds, sausas acis. Kad Žans Valžāns atstāja katorgu, bija pagājuši deviņpadsmit gadi, kopš viņam ne reizi nebija noritējusi asara.

[1]

## 8. Viļņi un tumsa

Cilvēks jūrā!

Un kas par to? Kuģis neapstājas. Pūš vējš, šim drūmajam kuģim ir savs ceļš, kas jāturpina. Kuģis brauc tālāk,

Cilvēks pazūd, tad parādās, grimst un atkal iznirst virspusē, viņš sauc, izstiepj rokas, bet neviens viņu nedzird. Kuģis, vētras brāzmās drebēdams, dodas uz priekšu, matroži un pasažieri vairs pat nesaskata grimstošo cilvēku: nelaimīgā galva ir tikai sīks punktiņš bangu bezgalībā.

Viņa izmisīgos kliedzienus aprij dziļumi. Kā rēgs šķiet aizslīdošā bura. Viņš raugās tajā kā neprātīgs. Tā attālinās, bālē, kļūst aizvien mazāka. Nupat vēl viņš bija tur, uz kuģa, viņš bija viens no kuģa ļaudīm, staigāja pa klāju kopā ar citiem, viņam bija sava daļa gaisa un saules, viņš bija dzīvs. Un tagad, kas tad tagad noticis? Viņš paslīdēja, krita, un viss ir pagalam.

Viņš atrodas neganto ūdeņu varā. Zem kājām nav vairs pamata, viss plūst un brūk. Vēja plosītie un izrobotie viļņi draudīgi ielenc viņu, bezdibeņu zvalstīšanās viņu aiznes, šļakatu skrandas plandās ap galvu, bangas viņu apspļauda, sajauktie ūdeņi tiecas aprīt. Katru reizi, kad viņš paiet zem ūdens, viņam paveras tumsas pilni bezdibeņi, pretīgi, nezināmi augi viņu satver, apvijas ap viņa kājām un velk pie sevis. Viņš jūt, ka arī pats kļūst par bezdibeņa daļu, par daļu no putās sakultā ūdens; viļņi viņu mētā, viņš rij to sūrumu, nežēlīgais okeāns arvien niknāk cenšas viņu nogremdēt, bezgalīgā jūra rotaļājas ar viņa agoniju. Šķiet, visi tās ūdeņi ir naida radīti.

Tomēr viņš cīnās, mēģina aizstāvēties, mēģina noturēties, viņš pūlas, peld. Ar saviem niecīgajiem spēkiem, kas ātri izsīkst, viņš turas pretī neizsīkstošajam.

Bet kur tad ir kuģis? Tur, tālu. Tik tikko manāms apvāršņa bālganajā dūmakā.

Triecas vēja brāzmas, šļācienu putas viņu aprok. Viņš paceļ acis un redz tikai mākoņu zilgano pelēkumu. Savās pirmsnāves mokās viņš skata bezprātīgo jūras plosīšanos. Tās bezprāts notiesājis viņu uz nāvi. Viņš dzird cilvēkam svešas skaņas, kas, šķiet, nāk no citas zemes, no kādas baismīgas pasaules.

Mākoņos slīd putni.gluži kā eņģeļi, kas lidinās pār cilvēku bēdām, bet ko tie spēj darīt viņa labā? Tie laižas, dzied, lidinās, kamēr viņš gārdz nāves mokās.

Viņš jūt, ka viņu aptver vienlaikus divas bezgalības: jūra un debesis; pirmā ir kaps, otrā —• līķauts.

Nāk nakts, viņš peld jau stundām ilgi, viņa spēki ir galā. Kuģis, šis tālais punkts, uz kura bija cilvēki, izgaisis; viņš ir viens drausmīgajā, krēslainajā dzelmē, viņš slīkst, stingst, lokās, jūt zem sevis neredzamā bezveidīgos briesmoņus, sauc pēc palīdzības.

Cilvēku vairs nav. Kur ir dievs?

Viņš sauc. Kaut būtu kāds! Kaut būtu kāds! Viņš sauc un sauc.

Tukšs apvārsnis. Tukšas debesis.

Viņš piesauc izplatījumu, bangas, jūras aļģes, zemūdens klintis: tās ir kurlas. Viņš lūdzas vētru, bet nepielūdzamā vētra klausa tikai bezgalībai.

Ap viņu ir tumsa, migla, vientulība, dunoša, bezjēdzīga plosīšanās, satrakoto ūdeņu nenoteiktā viļņošanās. Viņā pašā — šausmas un bezspēks. Zem viņa — krišana. Neviena atbalsta punkta. Viņš domā par nelaimīgās miesas drūmajiem klaiņojumiem šai bezgalīgajā tumsā. Neizsakāms aukstums viņu stindzina. Viņa rokas krampjaini sažņaudzas un tver tukšumā. Vēji, mākoņi, ūdens vērpetes, gaisa pūsmas, nekam nederīgas zvaigznes! I<o darīt? Izmisušais padodas liktenim, pagurušais ir ar mieru mirt; viņš ļaujas, lai ar viņu notiek kas notikdams, viņš vairs nepretojas, un tā viņš ieslīgst drūmajos dziļumos, kas aprij viņu uz mūžiem.

Ai, nepielūdzamā cilvēku sabiedrības gaita! Cik daudz pazudinātu cilvēku un dvēseļu tās ceļā! Okeāns, kurā iegāžas viss, kam likums ļauj krist! Nelaime, kad izgaist jebkurš atbalsts! Ai, morālā nāvei

Jūra — tā ir nepielūdzamā sociālā nakts, kur soda likums iegrūž savus notiesātos. Jūra — tā ir bezgalīgs posts.

Dvēsele šā bezdibeņa zemūdens straumēs var pārvērsties mironī. Kas viņu atmodinās?

## 9. Jaunas likstas

Kad pienāca laiks atstāt katorgu, kad Žans Valžāns pats savām ausīm dzirdēja neparastos vārdus: «Tu esi brīvs!» — tas bija neticams un nedzirdēts mirklis, spožs gaismas stars pēkšņi ielauzās viņa dvēselē, stars no īstās dzīvo cilvēku pasaules. Bet šis stars drīz vien sāka bālēt.

Doma pai brīvību bija apžilbinājusi Žanu Valžānu. Viņš ticēja jaunai dzīvei. Taču drīz viņš redzēja, kāda ir brīvība cilvēkam ar dzelteno pasi.

Turklāt bija vēl daudz citu sarūgtinājumu. Viņš bija aplēsis, ka atalgojumam par spaidu darbos pavadīto laiku jāsniedzas līdz simt septiņdesmit frankiem. Tiesa, jāpiebilst, ka savos aprēķinos viņš bija piemirsis piespiedu atpūtu svētdienās un svētku dienās, kas deviņpadsmit gados pamazināja viņa pejņu par apmēram divdesmit četriem frankiem. Lai nu kā, pēc dažādiem atvilkumiem viņa peļņa bija samazinājusies līdz simt deviņpadsmit frankiem un piecpadsmit sū, ko viņam izmaksāja, aizejot no katorgas.

Viņš nekā no tā visa nesaprata un domāja, ka viņam nodarīts pāri. Atklāti sakot, viņš jutās apzagts.

Otrā dienā pēc atbrīvošanas viņš Grasā pie kādas pomeianča augļūdeņu darītavas vārtiem redzēja vīrus, kas patlaban izkrāva saiņus. Viņš piedāvājās palīdzēt. Darbs bija steidzams, viņu pieņēma. Viņš sāka strādāt. Viņš bija saprātīgs, spēcīgs un veikls, centās, cik spēja; saimnieks šķita apmierināts ar viņa darbu. Kamēr viņš strādāja, garām gāja kāds žandarms, kas viņu pamanīja un paprasīja dokumentus. Nācās parādīt dzelteno pasi. Pēc tam Žans Valžāns no jauna ķērās pie darba. īsi pirms tam viņš bija jautājis vienam no strādniekiem, cik par šo darbu dienā nopelnot. Tas viņam bija atbildējis: «Trīsdesmit sū.» Tā kā nākamajā rītā Žanam Valžānam atkal bija jādodas ceļā, viņš, vakaram tuvojoties, devās pie saimnieka un lūdza izmaksāt algu. Ne vārda neteicis, saimnieks iedeva viņam divdesmit piecus sū. Viņš iebilda, ka tas esot par maz. Viņam atbildēja: «Tādam kā tev tas ir pietiekami daudz.» Viņš neatlaidās. Tad saimnieks cieši paskatījās viņā un sacīja: <rPiesargies, ka tevi atkal neietu pina!»

Arī šoreiz Žans Valžāns sevi uzskatīja par apzagtu.

Sabiedrība, valsts, samazinot viņa atalgojumu, bija apzagusi viņu vairumā. Nu bija kārta atsevišķiem cilvēkiem apzagt viņu mazumā.

Atsvabināšana vēl nav brīvība. Var tikt vaļā no katorgas, bet ne no nosodījuma.

To viņš pieredzēja Grasā. Mums jau ir zināms, kā viņu uzņēma Diņā.

## 10. Cilvēks pamodies

Kad katedrāles tornī pulkstenis nosita divi naktī, Žans Valžāns pamodās.

Viņš pamodās tāpēc, ka gulta bija pārāk mīksta. Gandrīz divdesmit gadus viņš nebija gulējis gultā, un, kaut gan apgūlās neizģērbies, sajūta bija pārāk neparasta, lai netraucētu miegu.

Viņš bija nogulējis vairāk nekā četras stundas. Nogurums bija pārgājis. Viņš jau nebija radis ilgi atpūsties.

Viņš atvēra acis un brīdi raudzījās apkārtējā tumsā, tad atkal aizvēra plakstus, mēģinādams no jauna iemigt.

Ja dienā bijis daudz dažādu satraukumu, ja prāts nodarbināts ar visādām domām, tad cilvēks gan vakarā aizmieg, bet pēc pamošanās vairs nevar iemigt. Pirmais miegs nāk viegli, bet neatgriežas. Tā bija arī Žanam Valžānain. Viņš nespēja vairs aizmigt un sāka domāt.

Viņš pārdzīvoja vienu no tiem brīžiem, kad prātā ir tikai saraustīti priekšstati. Smadzenēs neskaidri ņirbēja domas. Atmiņas par agrāko un nupat pārdzīvoto jaucās un mijās juku jukām, zaudēdamas noteiktu veidu, bez mēra izplezdamās un tad pēkšņi izgaisdamas kā savandītā, duļķainā ūdenī. Daudz dažādu domu nāca viņam prātā, bet viena pastāvīgi atgriezās un izstūma pārējās. Kāda bija šī doma, tūlīt atklāsim: viņš bija ievērojis sešus sudraba galda piederumu komplektus un lielo smeļamo karoti, ko Magluāras kundze bija uzlikusi uz klātā galda.

Šie sudraba galda piederumi nedeva viņam miera. Tie atradās tepat, dažus soļus no viņa. Tai mirklī, kad viņš bija gājis cauri blakusistabai, lai nonāktu šai telpā, kur patlaban atradās, vecā kalpone tos bija ielikusi mazā skapītī gultas galvgalī. Viņš bija labi iegaumējis, kur stāv šis skapītis. Nākot no ēdamistabas, labajā pusē. Tās bija masīvas, turklāt senas sudrablietas. Kopā ar lielo smeļamo karoti par tām varētu dabūt vismaz divsimt franku. Divreiz vairāk, nekā viņš bija nopelnījis deviņpadsmit gados. Tiesa, viņš būtu nopelnījis vairāk, ja priekšniecība nebūtu viņu apzagusi.

Veselu stundu viņa prāts svārstījās šaubās, kam pievienojās arī iekšēja cīņa. Pulkstenis nosita trīs. Viņš atkal atvēra acis, pēkšņi uzrausās pussēdus, izstiepa roku uri taustījās pēc somas, ko bija nometis nišas stūrī, tad pārkāra kājas pār gultas malu, nolaida tās līdz grīdai un, pašam īsti neapjaušot, kā tas noticis, jau sēdēja uz gultas malas.

Labu laiku, domās nogrimis, viņš palika tādā stāvoklī, kurā saskatītu ko draudīgu ikkatrs, kas redzētu viņu tā tumsā sēžam, vienīgo nomodā pa visu aizmigušo māju. Piepeši viņš noliecās, noāva kurpes un lēnām nolika tās uz grīdsegas pie gultas, tin tad, no jauna ļaudamies domām, sastinga iepriekšējā pozā.

Šais negantajos apsvērumos viņa smadzenes bez mitas nodarbināja doma, par kuru tikko minējām; tā nāca un gāja, atkal atgriezās un smagi nomāca viņu. Un vēl viņu, pašam nezinot, kādēļ, ar priekšstatu mehānisko uzmanību vajāja doma par kādu katordznieku, vārdā Brevē, ar kuru viņš bija iepazinies spaidu darbos un kura bikses saturēja viena vienīga pīta lencīte. Viņam visu laiku bija jādomā par šās lencītes rakstu, kas atgādināja šaha galdiņu.

Tā sēžam viņš palika un varbūt būtu palicis līdz rītausmai, ja torņa pulkstenis nebūtu nositis vienu reizi: ceturtdaļstundu vai pusstundu. Šis sitiens likās viņam sakām: «Ej!»

Viņš piecēlās kājās, vēl brīdi vilcinājās un ieklausījās: mājā viss bija klusu. Tad viņš sīkiem soļiem virzījās tieši uz logu, kas neskaidri iezīmējās priekšā. Nakts nebija visai tumša, spīdēja pilns mēness, gar kuru skrēja plati, vēja dzīti mākoņi. Ārā tie radīja pastāvīgu gaismas un ēnu miju: mēness aptumsa un atkal noskaidrojās, bet iekšā bija puskrēsla. Šī puskrēsla, ar ko pietika, lai saskatītu nepieciešamo, mainījās, mākoņiem slīdot, un līdzinājās tai zilganajai gaismai, kas ieplūst pa pagraba lodziņu, gar kuru staigā ielas gājēji. Piegājis pie loga, Žans Valžāns to apskatīja. Logs bija bez aizsargrežģiem, vērās uz dārza pusi un, kā tai apkārtnē parasts, bija aiztaisīts tikai ar vienu mazu aizbīdni. Viņš atvēra logu, bet, tā kā istabā spēji ieplūda auksta, asa gaisa strāva, to tūlīt atkal aizvēra. Viņš vērīgi aplūkoja dārzu. Dārzu ietvēra balts, pazems mūris, pār kuru viegli būtu pārkāpt. Tālāk otrpus mūra viņš saredzēja koku galotnes vienādā attālumā citu no citas; tas norādīja, ka mūris šķir dārzu no kādas alejas vai kokiem apstādītas ieliņas.

Pārlaidis tam visam skatienu, viņš apņēmīgi sakustējās, devās uz savu nišu, paņēma somu, atvēra to, brīdi parakņājies, no tās kaut ko izvilka un nolika uz gultas, iebāza kurpes vienā somas nodajā, atkal aizsprādzēja somu un uzmeta plecos, uzlika galvā cepuri, uzmaucot tās nagu dziļi pār acīm, taustīdamies sameklēja savu nūju un nolika loga stūrī, tad piegāja pie gultas un nesvārstoties paņēma priekšmetu, ko bija tur atstājis. Šis priekšmets līdzinājās īsam dzelzs stienītim, kas vienā galā uzasināts kā pīķis.

Tumsā būtu grūti noteikt, kādam nolūkam domāts šis dzelzs gabals. Varbūt tā bija svira? Varbūt boze?

Dienas gaismā katram kļūtu skaidrs, ka tas nebija nekas cits kā kalnrača svečturis. Tolaik katordzniekus dažreiz nodarbināja Tulonas apkārtnes augsto pakalnu akmeņlauztuvēs, un tad viņu rīcībā bija kalnraču darba rīki. Kalnraču svečturi taisīti no masīvas dzelzs ar smailu apakšējo galu, lai varētu iespraust klintī.

Viņš paņēma šo svečturi labajā rokā un, elpu aizturēdams, klusiem soļiem virzījās uz blakusistabas durvīm, kura, kā zināms, bija bīskapa guļamistaba. Nonācis līdz durvīm, viņš atrada tās pusvirus. Bīskaps pat nebija tās, kā nākas, aiztaisījis.

## 11. Ko viņš dara

Žans Valžāns ieklausījās. Ne mazākā trokšņa.

Viņš pagrūda durvis.

Viņš pagrūda tās ar pirksta galiņu, viegli, zagšus, uzmanīgi un mīksti kā kaķis, kad tas grib ienākt.

Durvis padevās grūdienam, klusu un tik tikko manāmi pavērās, sprauga kļuva mazliet platāka.

Viņš brīdi nogaidīja un otrreiz, nu jau drošāk, pagrūda durvis.

Tās bez trokšņa vērās tālāk. Tagad sprauga bija pietiekami liela, lai varētu ieiet. Taču pie durvīm atradās mazs galdiņš, kura stūris pa daļai aizsprostoja ieeju.

Žans Valžāns atskārta, ka tas kavē. Spraugu katrā ziņā vajadzēja paplašināt.

Viņš ātri izlēma un pagrūda durvis trešo reizi, daudz spēcīgāk nekā abas iepriekšējās reizes. Izrādījās, ka viena no virām ir vāji ieeļļota, un pēkšņi tumsā atskanēja spalgs un garš čīkstiens.

Žans Valžāns nodrebēja. Viņa ausīm šī viras čīkstēšana Izklausījās apdullinoši skaļa un briesmīga — kā pastarās dienas bazūnes.

Pirmā mirkļa pārdabiskajās un pārspīlētajās izbailēs viņš gandrīz iedomājās, ka šī vira atdzīvojusies, pēkšņi kļuvusi par briesmīgu dzīvu būtni, kas rej kā suns, lai visus brīdinātu un pamodinātu aizmigušos ļaudis.

Viņš palika stāvam, trīsu pārņemts un apjucis, un no pirkstgaliem atslīga uz papēžiem. Viņš dzirdēja asinis deniņos dunam kā divus kalēja veserus, un viņam likās, ka elpa izplūst no krūtīm ar vēja šņākoņu, kad tas pūš no alas. Šķita neticami, ka šās sakaitinātās durvju viras briesmīgais kauciens varētu nesatricināt visu māju līdzīgi zemestrīces grūdienam; viņa pagrūstas, durvis bija sacēlušas trauksmi un sauca palīgā; tūlīt piecelsies sirmgalvis, abas vecās sievietes sāks kliegt, saskries ļaudis; nepilnas ceturtdaļstundas laikā pilsēta būs kājās un policija viņam uz pēdām. Vienu brīdi viņš jau šķitās pazudis.

Viņš palika stāvam uz vietas, pārakmeņojies kā sālsstabs, neuzdrošinādamies pakustēties.

Pagāja dažas minūtes. Durvis bija līdz galam vaļā. Viņš uzdrošinājās ieskatīties istabā. Nekas tur nebija mainījies. Viņš uzmanīgi ieklausījās. Mājā nebija ne mazākās kustības. Sarūsējušās viras troksnis nevienu .nebija uzmodinājis.

Pirmās briesmas bija garām, tomēr Žans Valžāns vēl izjuta negantu satraukumu. Taču viņš neatkāpās. Pat tad, kad uzskatīja sevi par pazudušu, viņš nebija atkāpies. Tagad viņš domāja tikai par to, kā ātrāk tikt ar visu galā. Viņš paspēra soli uz priekšu un iegāja istabā.

Šai istabā valdīja pilnīgs miers. Šur un tur varēja saskatīt neskaidrus, nenoteiktu kontūru priekšmetus, kas dienas gaismā būtu uz galda izmētāti papīri, atvērtas grāmatas, uz taburetes sakrauti sējumi, atzveltnes krēsls, apklāts ar apģērba gabaliem, lūgšanu soliņš, bet šai nakts stundā bija izšķirami tikai tumši izrobojumi un bālgani plankumi. Žans Valžāns uzmanīgi devās uz priekšu, cenzdamies neuzgrūsties mēbelēm. Istabas dziļumā bija dzirclama aizmigušā bīskapa mierīgā un vienmērīgā elpošana.

Pēkšņi Žans Valžāns apstājās. Viņš jau atradās pie pašas gultas. Viņš bija pienācis tai klāt ātrāk, nekā domāja.

Reizēm daba ar savām parādībām un ainām it kā drūmi un saprātīgi īstajā laikā iejaucās mūsu rīcībā, gluži kā gribēdama rosināt pārdomas. Jau apmēram pusstundu liels mākonis aizsedza debesis. Tai brīdī, kad Žans Valžāns apstājās gultas priekšā, šis mākonis it kā tīšām pašķīrās, un mēness stars, iespīdot pa augsto logu, pēkšņi apgaismoja bīskapa bālo seju. Bīskaps mierīgi dusēja. Viņš gulēja gultā, gandrīz apģērbies, jo naktis Lejasalpos ir aukstas: brūnā vilnas ģērba piedurknes sedza rokas līdz pat delnām. Viņa galva uz spilvena bija atpakaļ atmesta, pilnīgi ļaujoties mierīgai atdusai; ar bīskapa gredzenu rotātā roka, kas bija darījusi tik daudz labu un svētu darbu, nokarājās pār gultas malu. Viņa sejā staroja nenoteikta apmierinājuma, cerības un svētlaimes izteiksme. Tas nebija tikai smaids, tas bija gandrīz mirdzums. Pār viņa pieri lija neredzamas gaismas neizskaidrojamā atblāzma. Taisno dvēsele miegā skata noslēpumainās debesis.

So debesu atspulgs blāvoja pār bīskapu.

Un reizē gaišs mirdzums strāvoja no viņa puses, jo šīs debesis viņš nesa sevī. Debesis bija viņa sirdsapziņa.

Tai brīdī, kad mēnesstars saplūda ar šo iekšējo gaismu, aizmigušais bīskaps šķita staru vainaga apņemts. Tomēr pāri visam klājās maigas un neizprotamas puskrēslas plīvurs. Mēness debesu augstumos, snaudošā daba, dārzs bez mazākās vēja trīsas, šī miera pilnā māja, vēlā stunda, šis mirklis un klusums piešķīra neizsakāmu svinīgumu gudrā vīra cēlajai atdusai un apvija ar diženuma un apskaidrības oreolu viņa sirmos matus un aizvērtās acis, seju, kur viss pauda cerību un paļāvību, šo veca vīra galvu un bērna miegu.

Kaut kas dievišķīgs bija šai cilvēkā, kas pats neapzinājās sava dižuma.

Žans Valžāns atradās ēnā; ar dzelzs svečturi rokā viņš stāvēja kā sastindzis, izbijies gaišā sirmgalvja. Kaut ko tādu viņš nekad nebija redzējis. Šī paļāvība viņu biedēja. Tikumiskajā pasaulē nav nozīmīgākas ainas par šo: neskaidra un nemierīga sirdsapziņa mirkli pirms nekrietnas rīcības vēro taisnā miegu.

Sai savrupajā miegā līdzās tādam kaimiņam kā viņš slēpās kaut kas cildens, Žans Valžāns to juta miglaini, taču neatvairāmi.

Neviens nevarētu pateikt, kas norisinājās bijušā katordznieka dvēselē, arī viņš pats ne. Lai gūtu par to priekšstatu, jāiedomājas lielākā cietsirdība iepretim lielākajam maigumam. Arī viņa seja nepauda nekā noteikta. Tajā atspoguļojās it kā drūms izbrīns. Viņš skatījās, vairāk neko. Bet kādas bija viņa domas? Būtu neiespējami tās uzminēt. Nav šaubu, viņš bija saviļņots un satraukts. Bet kāda rakstura bija šis saviļņojums?

Viņa skatiens neatrāvās no sirmgalvja. Vienīgais, ko skaidri varēja nojaust pēc viņa sejas un stāva, bija dīvaina nenoteiktība. Šķita, ka viņš svārstās starp diviem bezdibeņiem: starp to, kas pazudina, un to, kas glābj. Viņš likās esam gatavs vai nu sadragāt šo galvaskausu, vai noskūpstīt šo roku.

Pēc dažiem mirkļiem viņa kreisā roka pacēlās līdz pierei, viņš noņēma cepuri, tad roka tikpat lēnām atkal nolaidās, un Žans Valžāns no jauna iegrima domās, turēdams cepuri kreisajā rokā, dzelzs svečturi labajā; virs viņa mežonīgās galvas spurojās īsi apcirptie mati.

Bīskaps zem šā baigā skatiena joprojām gulēja dziļā mierā. :

Mēness spīdums ļāva saskatīt virs kamīna Krustā sistā tēlu, kas likās atveram rokas abiem — ar svētību vicfiam un piedošanu otram.

Pēkšņi Žans Valžāns uzlika galvā cepuri un, bīskapu neuzlūkodams, ātri pagāja garām gultai, apstājās pie skapīša tās galvgalī, jau pacēla dzelzs svečturi, it kā taisīdamies skapīti uzlauzt, bet turpat bija atslēga. Viņš atvēra skapīti. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija groziņš ar sudrablietām. Viņš paņēma to un bez jebkādas piesardzības, nebaidīdamies sacelt troksni, lieliem soļiem izgāja cauri istabai līdz durvīm, iegāja lūgšanu telpā, atvēra logu, paņēma savu nūju, pārkāpa pār palodzi, ielika sudrablietas mugursomā, groziņu aizmeta, izslīdēja cauri dārzam, gluži kā tīģeris pārlēca pār mūri un pazuda.

## 12. Bīskaps strādā

Nākamajā rītā, saulei lecot, bīskaps jau pastaigājās savā dārzā. Pie viņa lielā satraukumā atskrēja Magluāras kundze.

—       Monsenjor, monsenjor, — tā sauca, — vai jūsu augstība zina, kur atrodas sudrablietu groziņš?

—   jā, — atbildēja bīskaps.

—       Dievs kungs lai slavēts! Es nevarēju saprast, kur tas palicis!

Bīskaps nule bija pacēlis groziņu no kādas dobes. Viņš sniedza to Magluāras kundzei.

—   Te tas ir.

—       Kā tā? — vecā sieviete jautāja. — Groziņš taču ir tukšs! Bet kur ir sudrablietas?

—       Ak tā, — bīskaps sacīja, — jūs prasāt par sudrablietām? Es nezinu, kur tās atrodas.

—       Žēlīgais dievs! Tās ir nozagtas! Vakarējais vīrs tās būs nozadzis!

Vienā acumirklī, cik ātri vien vecās kājas spēja nest, Magluāras kundze ieskrēja lūgšanu istabā, paskatījās nišā un atkal atgriezās pie bīskapa. Bīskaps patlaban bija noliecies un nopūzdamies aplūkoja kādu karošlapja stādu, ko groziņš, iekrītot dobē, bija nolauzis. Viņš saslējās, izdzirdis Magluāras kundzes kliedzienus.

—   Monsenjor, tas vīrs ir projām! Sudrabs ir nozagts!

Tā saucot, vecās kalpones skatiens pievērsās dārza stūrim, kur bija redzamas bēgļa pēdas. Mūra augšējais dakstiņš bija norauts.

—       Paskatieties! Pa šejieni viņš aizbēdzis! Viņš nolēcis no žoga tieši Košfilē ieliņā! Kāda neģēlība! Viņš nozadzis mūsu sudrablietas!

Bīskaps brīdi klusēja, tad pacēla uz Magluāras kundzi savu nopietno skatienu un lēnīgi sacīja:

—   Bet vai šīs sudrablietas bija mūsu?

Magluāras kundze aiz izbrīna sastinga. Pēc brīža klusuma bīskaps turpināja:

—       Magluāras kundze, es netaisni darīju, turēdams sudrablietas tik ilgi pie sevis. Tās piederēja nabagajiem. Un kas bija šis cilvēks? Katrā ziņā viens no nabagajiem.

—       Ak Jēzus, — Magluāras kundze atkal Iesāka. — Es jau neko nesaku par sevi un jaunkundzi. Mums tas ir vienalga. Bet es domāju par monsenjoru. Ar ko monsenjors tagad ēdīs?

Bīskaps izbrīnījies paraudzījās sievietē.

—   Vai tad alvas galda piederumu nav?

Magluāras kundze paraustīja plecus.

—   Alva nejauki ož.

—   Nu, tad lietosim dzelzs nažus un dakšiņas.

Magluāras kundze nozīmīgi savieba lūpas.

—   Dzelzij ir piegarša.

—       Nu, labi, — bīskaps atbildēja, — iztiksim ar koka karotēm!

Dažus mirkļus vēlāk viņš jau ēda brokastis pie tā paša galda, pie kura iepriekšējā vakarā bija sēdējis Žans Valžāns. Brokastu laikā monsenjors Bjenvenijs jautri aizrādīja savai māsai, kas neko neiebilda, un Magluāras kundzei, kura klusiņām kurnēja, ka nebūt nav vajadzīga dakšiņa vai karote, pat ne koka karote, lai pamērcētu maizes riku piena krūzē.

—        Ir gan iedoma! — Magluāras kundze staigādama un rosīdamās klusībā runāja. — Ielaist mājā tādu cilvēku! Un ierādīt guļasvietu savā tuvumā! Kāda laime, ka viņš mūs tikai apzaga! Žēlīgais dievs! Drebuļi uznāk padomājot!

Kad brālis un māsa jau taisījās piecelties no galda, pie durvīm klauvēja.

—   Ienāciet! — bīskaps sacīja.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās dīvaina uztrauktu ļaužu grupa. Trīs vīri turēja ceturto aiz apkakles. Šie trīs vīri bija žandarmi, bet ceturtais — Žans Valžāns.

Žandarmērijas apakšvirsnieks, kas, liekas, vadīja šo grupu, apstājās pie durvīm, tad ienāca iekšā un, pagājis dažus soļus uz bīskapa pusi, militāri sveicināja.

—   Monsenjor … — tas iesāka runāt.

Izdzirdis šo vārdu, Žans Valžāns, kas stāvēja drūms un galīgi nomākts, ārkārtīgā izbrīnā pacēla galvu.

—       Monsenjors? — viņš murmināja. — Tātad tas nav vienkāršs mācītājs …

—       Klusu! — žandarms uzkliedza. — Tas ir monsenjors bīskaps.

Pa to laiku monsenjors Bjenvenijs bija piesteidzies tiem klāt, cik ātri vien viņa lielais vecums atļāva.

—   A! Tas esat jūs! — viņš iesaucās, uzlūkodams Žanu Valžānu. — Priecājos, jūs redzot. Bet kāpēc jūs tā darījāt? Es taču jums iedevu arī svečturus, kas ir tīra sudraba, tāpat kā viss pārējais, un par ko jūs katrā laikā dabūtu divsimt franku! Kāpēc jūs tos nepaņēmāt līdzi kopā ar galda piederumiem?

Žans Valžāns ieplēta acis un raudzījās cienījamā bīskapā ar izteiksmi, kas nav aprakstāma nevienā cilvēku valodā.

—   Monsenjor, — žandarmērijas apakšvirsnieks sacīja, — tātad tā ir taisnība, ko šis cilvēks stāsta? Mēs viņu sastapām. Viņš izskatījās tā, it kā no kaut kurienes bēgtu. Mēs viņu aizturējām, lai pārmeklētu. Pie viņa atrada šīs sudrablietas…

—   Un viņš jums sacīja, — bīskaps smaidīdams to pārtrauca, — ka tās viņam iedevis kāds vecs lāga priesteris, kura namā viņš pavadījis nakti? Nu man viss ir skaidrs. Un jūs viņu atvedāt šurp? Tas ir pārpratums.

—  Ja tā, — apakšvirsnieks turpināja, — tad mēs varam ļaut viņam iet?

—   Bez šaubām, — bīskaps atbildēja.

Žandarmi atlaida Žanu Valžānu, kas neviļus atkāpās.

—   Vai patiešām jūs mani atlaižat? — viņš jautāja gandrīz neskanīgā balsī, it kā runādams miegā.

—   Jā, tu vari iet, vai kurls esi, vai! — žandarms iesaucās.

—   Mans draugs, — bīskaps teica, — pirms jūs aizejat, te būs jūsu svečturi. Ņemiet tos!

Piegājis pie kamīna, viņš paņēma abus sudraba svečturus un sniedza tos Žanam Valžānam. Abas sievietes noskatījās bīskapa rīcībā, ne ar vienu vārdu, kustību vai skatienu nemēģinot viņu aizkavēt.

Žans Valžāns trīcēja. Pavisam samulsis, tas mehāniski paņēma svečturus.

—   Un tagad, — bīskaps sacīja, — ejiet dieva mierā! Un, kad jūs vēl kādreiz pie manis iegriezīsities, nemaz nevajag iet caur dārzu. Jūs arvien varat ienākt un iziet pa ielas durvīm. Dienu un nakti tās ir aizvērtas tikai ar aizbīdni.

Pagriezies pret žandarmiem, viņš piebilda:

—   Kungi, jūs varat iet.

Žandarmi aizgāja.

Žans Valžāns izskatījās tā, it kā būtu tuvu nemaņai.

Bīskaps piegāja tam klāt un klusā balsī sacīja:

—   Tikai neaizmirstiet, nekad neaizmirstiet, ka jūs man apsolījāt izlietot šo sudrabu, lai kļūtu par godīgu cilvēku!

Žans Valžāns nekādi neatcerējās, ka būtu kaut ko solījis, un pavisam apjuka. Bīskaps bija izrunājis šos vārdus ar sevišķu uzsvaru. Gandrīz vai svinīgi viņš turpināja.

—   Žan Valžān, mans brāli, jūs vairs nepiederat ļaunajam, bet gan labajam. Es pērku jūsu dvēseli. Es atrauju to tumšām domām un ļaunuma garam un atdodu dievam.

## 13.  Mazais Žervē

Žans Valžāns devās ārā no pilsētas, itin kā bēgdams. Viņš steigšus soļoja pāri laukiem, iedams pa ceļiem un takām, kas pagadījās priekšā, nemaz nemanīdams, ka ik brīdi atgriežas vecajā vietā. Tā viņš klaiņoja visu rītu, neēdis un nejuzdams izsalkuma. Neskaitāmas jaunas izjūtas bija sagrābušas viņu savā varā. Viņš izjuta nenoteiktas dusmas, bet nezināja, pret ko. Viņš nevarētu pateikt, vai jūtas saviļņots vai pazemots. Brīžam viņu pārņēmg savāds aizkustinājums, pret ko viņš cīnījās un ko centās apslāpēt ar pēdējos divdesmit gados iegūto dvēseles nocietinātību. Šāds stāvoklis viņu nogurdināja. Ar nemieru viņš vēroja sevī sabrūkam to baigo mieru, ko viņam bija devusi savas nelaimes netaisnīguma apziņa. Viņš sev jautāja, kas stāsies tā vietā. Dažbrīd viņš patiesi labāk būtu vēlējies atrasties cietumā žandarmu uzraudzībā nekā piedzīvot šādu notikumu gaitu; tas viņu mazāk satrauktu. Lai gan bija jau diezgan vēls rudens, vienā otrā sētā, kam viņš gāja garām, vēl ziedēja dažas rudens puķes, kuru smarža atmodināja bērnības atmiņas. Šīs atmiņas bija gandrīz neizturamas, tik ilgs laiks bija pagājis, kopš tās izgaisušas.

Un tā augu dienu viņā krājās neizskaidrojamas domas.

Kad saule jau slīdēja uz rietēšanu, pagarinādama uz zemes niecīgākā akmentiņa ēnu, Žans Valžāns bija apsēdies aiz kāda krūma plašā, rūsganā un gluži tukšā līdzenumā. Pie apvāršņa bija redzami tikai Alpu kalni. Tālē nemanīja pat neviena ciema baznīciņas zvana torņa. Žans Valžāns varēja būt apmēram trīs ljē no Diņas. Dažus soļus aiz krūma vijās taciņa, šķērsojot līdzenumu.

Nogrimis pārdomās, kas jebkura garāmgājēja acīs padarītu viņa skrandaino izskatu vēl briesmīgāku, viņš pēkšņi izdzirda jautras skaņas.

Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja pa taku nākam mazu savojieti, gadus desmit vecu puisēnu, kas dziedāja, nesdams plecā nelielu leijerkasti un uz muguras krātiņu ar murkšķi. Tas bija viens no tiem piemīlīgajiem un jautrajiem bērniem, kas staigā no novada uz novadu caurās bikšelēs, no kurām rēgojas kaili ceļgali.

Nepārtraucot dziesmiņu, puisēns laiku pa laikam apstājās, lai parotaļātos ar sīknaudas gabaliem, ko turēja saujā un kas droši vien bija visa viņa mantība. So monētu vidū atradās arī viens četrdesmit sū gabals.

Zēns apstājās blakus krūmam, nepamanījis Žanu Valžānu, un pameta gaisā sauju sīknaudas, ko līdz tam bija izdevies visai veikli atkal uztvert ar delnas virspusi.

Šoreiz četrdesmit sū gabals izslīdēja un aizripoja gar krūmu līdz Žanam Valžānam.

Žans Valžāns tam uzlika kāju virsū.

Bet puisēns ar skatienu bija sekojis savam naudas gabalam un to pamanījis.

Zēns nebūt nelikās pārsteigts un devās tieši pie svešā vīra.

Šī apkaime bija vientuļa. Cik tālu skatiens sniedzās, neviens nebija redzams ne līdzenumā, ne uz takas. Bija dzirdama tikai tāla, klusa gājputnu sasaukšanās, to baram lidojot debesīs milzīgā augstumā. Puisēns pagrieza muguru saulei, kas ievija tā matos zelta pavedienus un ar asiņainu blāzmu apspīdēja Žana Valžāna mežonīgo seju.

—   Kungs, — mazais savojietis sacīja ar bērna paļāvību, ko veido nezināšana un nevainība, — un mana nauda?

—   Kā tevi sauc? — Žans Valžāns jautāja.

—   Mazais Žervē, mans kungs.

— Ej projām! — sacīja Žans Valžāns.

—       Kungs, — puisēns atkārtoja, — atdodiet manu naudas gabalu!

Žans Valžāns nodūra galvu un neatbildēja.

Bērns sāka no jauna:

—   Manu naudas gabalu, kungs!

Žana Valžāna skatiens palika pievērsts zemei.

—       Manu naudas gabalu! — zēns kliedza. — Manu spožo naudas gabalu! Manu naudiņu!

Žans Valžāns likās nekā nedzirdam. Puisēns saķēra viņu aiz krekla apakakles un purināja, tai pašā laikā pūlēdamies pabīdīt sānis lielo, ar dzelzi apsisto kurpi, zem kuras bija dārgums.

—   Es gribu savu naudu! Es gribu savus četrdesmit sū!

Bērns raudāja. Žans Valžāns pacēla galvu, bet palika joprojām sēžam. Viņa acis bija sadrūmušas. Viņš uzlūkoja bērnu it kā izbrīnā, tad pastiepa roku uz nūjas pusi un uzkliedza briesmīgā balsī:

—   Kas tur ir?

—       Es tas esmu, kungs, — puisēns atsaucās. — Mazais Žervē! Es! Es! Atdodiet, lūdzu, manus četrdesmit sū! Paņemiet nost savu kāju, kungs, es lūdzu!

Un, pēkšņi noskaities, šis gaužām mazais zēns sāka gandrīz vai draudēt:

—       Vai jūs ņemsit nost savu kāju vai ne? Paņemiet nost savu kāju, kad jums saka!

—       A! Tu vēl esi te? — Žans Valžāns atjautāja unĶ: pēkšņi uzslējies stāvus, joprojām turēdams kāju uz naudas gabala, piebilda:

—   Vai tu vāksies projām!

Puisēns izbijies viņu uzlūkoja, tad sāka trīcēt un pēc īsa apjukuma mirkļa metās bēgt, skriedams, cik spēka, neuzdrošinādamies ne atskatīties, ne iekliegties.

Taču, labu gabalu noskrējis, mazais bija tā aizelsies, ka vajadzēja apstāties, un Žans Valžāns, arvien vēl domās nogrimis, dzirdēja viņu raudam.

Vēl pēc dažiem mirkļiem bērns vairs nebija redzams.

Saule bija norietējusi.

Metās krēsla. Žans Valžāns nebija ēdis visu dienu, iespējams, ka viņam bija drudzis.

Viņš bija palicis stāvam, neizkustēdamies no tā brīža, kad puisēns aizbēga. Aprautos, nevienmērīgos elpas vilcienos cilājās viņa krūtis. Viņa skatiens, apstājies desmit, divpadsmit so|us uz priekšu, ar dziļu uzmanību likās pētījam veca fajansa poda zilo lausku, kas gulēja zālē. Pēkšņi viņš nodrebēja, nule viņš sajuta vakara vēsumu.

Uzmaucis cepuri dziļāk uz pieres, viņš neviļus savilka ciešāk blūzi un aizpogāja to, paspēra soli un noliecās, lai paceltu no zemes savu nūju.

Šai brīdī viņš ieraudzīja starp akmentiņiem mirdzam četrdesmit sū gabalu, ko viņa kāja bija pa pusei ieminusi zemē.

Viņu ķēra it kā galvaniskā strāva. «Ko tas nozīmē?» viņš caur zobiem izgrūda. Pāris soļu atkāpies, viņš apstājās, nespēdams novērst skatienu no apaļās ripiņas, ko nupat vēl viņa kājas bija mīdījušas un kas tagad tumsā spīdēja kā atvērta acs, cieši raugoties viņā.

Pēc dažiem mirkļiem viņš drudžaini metās pie naudas gabala, satvēra to un, atkal izslējies, sāka skatīties tālu līdzenumā, reizē lūkodamies uz visām debess pusēm, trīcēdams kā izbiedēts meža zvērs, kas meklē patvērumu.

Viņš nekā nesaskatīja. Tuvojās nakts, līdzenums bija salts un izplūdis, vakara krēslā cēlās augšup lieli, mēļi miglas blāķi.

—   Ā-ā! — viņš iesaucās un sāka ātri soļot uz to pusi, kur bija nozudis bērns. Nogājis kādus simt soļus, viņš apstājās, paskatījās, bet nekā neredzēja.

Tad viņš no visa spēka sauca:

—   Mazais Žervē! Mazais Žervē!

Viņš apklusa un gaidīja.

Neviens neatsaucās.

Lauks bija tukšs un drūms. No visām pusēm viņu apņēma izplatījums. Apkārt bija vienīgi tumsa, kurā zuda skatiens, un klusums, kurā zuda balss.

Pūta ledains vējš, piešķirot visai apkārtnei drausmu dzīvību. Mazi kociņi neticamā niknumā kratīja savas sīkās, vājās rokas. Šķita, tie kādam draudēja, kādu vajāja.

Viņš atkal sāka soļot, pēc tam metās skriet, laiku pa laikam apstājās un sauca klajumā, un viņa balss skanēja bezgala baismīgi un bezgala izmisusi: «Mazais Žervēl Mazais Žervē!»

Ja bērns būtu dzirdējis, tas būtu izbijies un sargātos rādīties viņam acīs. Bet puisēns droši vien bija jau ļoti tālu.

Žans Valžāns satika kādu garīdznieku jāšus uz zirga, piegāja tam klāt un jautāja:

—       Mācītāja kungs, vai jūs pa ceļam neesat sastapis kādu puisēnu?

—   Nē, — garīdznieks atbildēja.

—   Kādu zēnu, ko sauc par mazo Žervē?

—   Es neviena neesmu redzējis.

Žans Valžāns izvilka no naudas maka divus piecfranku gabalus un iedeva garīdzniekam.

—       Mācītāja kungs, ņemiet, tas jūsu draudzes nabagiem… Mācītāja kungs, mazais ir apmēram desmit gadus vecs zēns ar leijerkasti, kā liekas, un murkšķi krātiņā. Viņš gāja te garām. Viens no klaiņojošiem savojiešiem, jūs taču zināt?

—   Es viņu neesmu redzējis.

—       Mazo Žervē? Vai viņš nedzīvo kādā no tuvējiem ciemiem? Vai nevarat man to pateikt?

—       Ja ir tā, kā jūs sakāt, mans draugs, tad šis bērns nāk no svešas puses. Tādi te mēdz klaiņot, bet neviens viņus nepazīst.

Žans Valžāns spēji paķēra vēl divus piecfranku gabalus un iedeva garīdzniekam.

—   Jūsu nabagajiem, — viņš sacīja.

Un tad lielā uzbudinājumā piebilda:

—   Abata kungs, lieciet mani apcietināt! Es esmu zaglis.

Garīdznieks uzšāva zirgam un pārbiedēts aizauļoja.

Žans Valžāns atkal sāka skriet iepriekšējā virzienā.,

Tā viņš noskrēja diezgan tālu gabalu, raudzīdamies

apkārt, saukdams, kliegdams, bet neviena vairs nesastapa. Divas trīs reizes viņš metās līdzenumā uz to pusi, kur viņam rādījās kāds cilvēkbērns guļam vai sakņupis sēžam, taču tie bija tikai krūmi vai akmens, kas tik tikko pacēlās virs zemes. Beidzot kādā vietā, kur trīs takas krustojās, viņš apstājās. Bija uzlēcis mēness. Viņš raidīja skatienu tālē un pēdējo reizi iesaucās: «Mazais Žervē! Mazais Žervē! Mazais Žervē!»

Sauciens izdzisa miglā, pat neatbalsojies. Vājā, gandrīz nedzirdamā balsī viņš čukstēja vēlreiz: «Mazais Žervē!» Tās bija Žana Valžāna pēdējās pūles; pēkšņi kājas sagrīļojās, it kā neredzams spēks ar viņa netīrās sirdsapziņas smagumu spiestu viņu pie zemes; galīgā pagurumā viņš nokrita uz liela akmens, ar rokām ieķērās matos, paslēpa seju starp ceļiem un kliedza:

— Es esmu nelietis!

Tad viņa sirds lūza, viņš sāka raudāt. Pirmo reizi pēc deviņpadsmit gadiem viņš raudāja.

Kad Žans Valžāns izgāja no bīskapa mājas, viņš, kā redzējām, bija gluži izsists no savu agrāko domu loka. Pats nespēja saprast, kas viņā norisinās. Viņš mēģināja palikt nelokāms pret bīskapa pārcilvēciski labo rīcību un maigajiem vārdiem: «Jūs man apsolījāt, ka kļūsit godīgs cilvēks. Es pērku jūsu dvēseli. Es atrauju to ļaunuma garam un atdodu labajam dievam.» Sie vārdi Valžānam bez mitas skanēja ausīs. Šai debesu lēnprātībai viņš pretojās ar lepnumu, kas turas cilvēkos kā visa ļaunuma cietoksnis. Viņš neskaidri nojauta, ka bīskapa piedošanā slēpās lielākais un briesmīgākais uzbrukums, kāds viņu jebkad satricinājis, ka viņa dvēsele kļūs nocietināta līdz galam, ja viņš turēsies pretī šai žēlsirdībai; bet, ja padosies, tad būs jāatsakās no naida, ar ko citu cilvēku rīcība tik daudzos gados bija piepildījusi viņa dvēseli un kas bija viņam pašam tīkams, ka šoreiz vajadzēja vai nu uzvarēt, vai tapt uzvarētam, jo bija sākusies milzīga un izšķirīga kauja starp viņa ļaunumu un tā cilvēka labsirdību.

Šās blāvi mirgojošās noģiedas gaismā viņš gāja kā apskurbis. Vai Žanam Valžānam, tā soļojot un ar mulsu skatienu raugoties tālē, bija kaut cik skaidrs priekšstats par to, kādas sekas viņa dzīvē varēja būt notikumiem Diņā? Vai viņš dzirdēja tos noslēpumainos čukstus, kas brīdina un nedod garam miera dažos cilvēka mūža brīžos? Vai kāda balss runāja viņam pie auss, ka pienākusi likteņa izšķirīgā stunda, ka nav vairs vidusceļa, ka no šā brīža jākļūst par vislabāko no cilvēkiem, ja negrib kļūt par visļaunāko, ka tagad vai nu jāpaceļas augstāk par bīskapu, vai jākrīt zemāk par katordznieku, ka jākļūst par eņģeli, ja grib kļūt labs, vai jāpārvēršas briesmonī, ja grib palikt ļauns?

Te atkal rodas tie paši jautājumi, kurus jau reiz izsacījām: vai viņš kaut neskaidru ēnu no tā visa uztvēra ar apziņu? Protams, mēs jau teicām: nelaime audzina prātu, taču jāšaubās, vai Žans Valžāns bija spējīgs ar prātu noskaidrot sev visu to, uz ko šeit aizrādīts. Ja arī viņam radās šīs domas, viņš tās neatšķīra, tās tikai pavīdēja smadzenēs, iemezdamas viņu nepanesamā un gandrīz sāpīgā satraukumā. Tikko viņš bija izgājis no nekrietnību pilnās un tumšās vietas, ko sauc par katorgu, bīskaps bija nodarījis viņa dvēselei sāpes, gluži kā pārāk spilgta gaisma nodara sāpes acīm, kad cilvēks iziet no aklas tumsas. Turpmākā dzīve, iespējamā dzīve, kas no tā brīža atvērās viņam pavisam tīra un mirdzoša, piepildīja viņa sirdi ar trīsām un nemieru. Viņš patiesi vairs nezināja, kas ar viņu notiek. Kā pūci, kas pēkšņi redz uzlecam sauli, katordznieku bija pārsteidzis un apžilbinājis tikuma spožums.

Viens bija skaidrs, par vienu viņš nešaubījās: viņš vairs nebija tas pats cilvēks, viss viņā bija pārvērties, nebija viņa spēkos padarīt par nebijušiem bīskapa vārdus un to radīto saviļņojumu.

Tādā dvēseles noskaņā viņš bija saticis mazo Žervē un nozadzis tā četrdesmit sū. Kāpēc? Protams, viņš to nevarētu izskaidrot. Vai tā nebija no katorgas līdzi paņemto ļauno domu pēdējā iedarbība, pēdējā piepūle, ļaunuma dziņas pēdējās atliekas, sekas tam, ko apzīmē par inerces spēku? Tas bija tā, bet varbūt arī ne gluži tā. Sacīsim vienkārši: tas nebija viņš, kas nozaga naudas gabalu, tas nebija cilvēks, tas bija zvērs, kurš aiz paraduma, aiz instinkta, bez kādas sajēgas uzlika kāju naudai, kamēr saprāts cīnījās, tik daudzu nepazītu, jaunu sajūtu ielenkts. Kad saprāts pamodās un ieraudzīja šo zvēra nodarījumu, Žans Valžāns sirdssāpēs atkāpās un aiz šausmām iekliedzās.

Tā ir dīvaina parādība, kas iespējama tikai tādā stāvoklī, kādā tobrīd atradās Žans Valžāns, jo, nozogot bērnam naudu, viņš bija izdarījis kaut ko tādu, uz ko nu vairs nebija spējīgs.

Lai nu kā, šī pēdējā ļaunā rīcība viņu izšķiroši ietekmēja: tā piepeši pāršķēla un izkliedēja haosu viņa apziņā, nodalot vienā pusē sabiezējušo tumsu, bet otrā — gaismu, un iedarbojās uz viņa dvēseli tās pašreizējā stāvoklī tā, kā daži ķīmiski reaktīvi iedarbojas uz sajauktu maisījumu, nogulsnējot vienu elementu un attīrot otru.

Pašā sākumā, pat neapsverot un nepārdomājot notikušo, viņš ārkārtīgā satraukumā, it kā meklēdams glābiņu, bija mēģinājis atrast bērnu, lai atdotu tam naudu; atzinis, ka tas ir veltīgi un neiespējami, viņš izmisis apstājās. Tai brīdī, kad viņš iesaucās: «Es esmu nelietis!», viņš ieraudzīja sevi tādu, kāds bija, un viņš jau tik tālu bija atšķīries pats no sevis, ka pats sev šķita esam tikai rēgs, bet nnvā priekšā ar miesu un kauliem, ar nūju rokā, pāri gurniem nolaistā kreklā, zagtām mantām pildītu maisu uz muguras, drūmu un apņēmīgu seju un neģēlīgiem nodomiem pilnu galvu redzēja stāvam riebīgo katordznieku 7anu Valžānu.

Kā jau zināms, nelaimes pārmērs bija iegrūdis viņu kā murgos. Arī šī bija murgu parādība. Viņš patiesi redzēja savā priekšā šo briesmoni — Žanu Valžānu. Viņš jau gandrīz gribēja vaicāt, kas ir šis cilvēks, un viņam no tā bija bail.

Viņa smadzenēm šis bija viens no tiem ārkārtīga sasprindzinājuma un reizē drausmīga miera brīžiem, kad murgu priekšstati kļūst tik dziļi, ka uzsūc sevī tiešamību. Cilvēks vairs neredz apkārtējos priekšmetus, bet skata savus iedomu tēlus kā kaut ko ārpus sevis, īstenībā pastāvošu.

Un viņš vēroja pats sevi, tā sakot, vaigu vaigā, un tai pašā laikā cauri šai parādībai noslēpumainā dziļumā redzēja kādu gaišumu, ko sākumā noturēja par lāpu. Uzmanīgāk ieskatījies gaismā, kas atklājās viņa apziņai, viņš redzēja, ka tai ir cilvēka veids un ka šī lāpa ir bīskaps.

Viņa apziņa pārmaiņus vēroja abus tēlus, kas stāvēja tās priekšā, — bīskapu un Žanu Valžānu. Vienīgi pirmais spēja izgaisināt otro. Kā tas mēdz būt raksturīgi šāda veida aizgrābtības brīžiem, kamēr vien parādība turpinājās, bīskapa tēls auga un kļuva mirdzošāks viņa acīs, bet Žans Valžāns saruka un pamazām dzisa. Pienāca brīdis, kad tas bija vairs tikai ēna. Un pēkšņi arī tā izgaisa. Palika vienīgi bīskaps.

Bīskapa tēls piepildīja nabaga nožēlojamā cilvēka dvēseli ar brīnišķīgu mirdzumu.

Žans Valžāns raudāja ilgi. Viņš raudāja karstas asaras, raudāja elsodams, izjuzdams lielāku bezspēku nekā sieviete, lielākas izbailes nekā bērns.

Kamēr viņš raudāja, arvien spožāka gaisma ausa viņa apziņā, neparasta gaisma, reizē brīnumaina un briesmīga. Viņa agrākā dzīve, pirmais pārkāpums un tā ilgais izpirkšanas laiks, kurā viņš ārēji kļuva līdzīgs zvēram, bet iekšēji — nocietinājies un bezjūtīgs, palaišana brīvībā, kur viņu priecināja tik daudz atriebības plānu, notikumi bīskapa mājā, pēdējais nodarījums — šī četrdesmit sū nozagšana bērnam, noziegums, kas bija jo zemiskāks un neģēlīgāks tāpēc, ka viņš to bija izdarījis pēc bīskapa piedošanas, — tas viss atausa atmiņā, atklājās pavisam skaidri, taču pilnīgi jaunā gaismā. Viņš ielūkojās savā dzīvē, un tā viņam šķita briesmīga, viņš ielūkojās savā dvēselē, un tā šķita atbaidoša. Un tomēr pār šo dzīvi un dvēseli margoja kāda maiga gaisma. Viņam likās, ka redz sātanu paradīzes spožumā.

Cik stundu viņš tā raudāja? Ko viņš darīja pēc tam? Kurp devās? Tas tā arī palicis nezināms. Ticami šķiet vienīgi tas, ka pasta ratu kučieris, kas tolaik uzturēja satiksmi ar Grenobli un ap pulksten trijiem mēdza iebraukt Diņa, tai pašā naktī, braukdams pa Bīskapijas ielu, tumsā redzējis kadu vīru, it kā dievu lūdzot, nometušos ceļos uz ielas bruģa monsenjora Bjenvenija durvju priekšā,

## TREŠA GRĀMATA 1817. gadĀ1

.

## 1. 1817. gads

Tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitais gads ir gads, ko Luijs XVIII ar zināmu karalisku aplombu, kurā netrūka uzpūtības, apzīmēja par savas valdīšanas divdesmit otro gadu*. Tas ir gads, kad slavens bija Brigjērs de Sorsoīns. Visi frizieru veikaliņi, kuru īpašnieki cerēja uz pūdera un tā sauktā «karaliskā putna» parūkas atgriešanos, bija nokrāsoti gaiši zilā krāsā un izrotāti ar lilijām. Tas bija naivais laiks, kad grāfs Linčs katru svētdienu kā baznīcas vecākais sēdēja Senžermēndeprē baznīcas goda solā Francijas pēra apģērbā ar savu sarkano ordeņlentu, garo degunu un cienīguma izteiksmi sejā, kas raksturīga cilvēkam, kurš izdarījis kādu varoņdarbu. Grāfa Linča varoņdarbs bija šāds: būdams Bordo pilsētas mērs, viņš 1814. gada 12. martā mazliet priekšlaikus bija atdevis pilsētu Angulemas hercogam*. Par to viņš saņēma pēra titulu. 1817. gadā mode prasīja, lai mazi četrus līdz sešus gadus veci puisēni nēsātu milzīgas ausainas safjānādas cepures, visai līdzīgas eskimosu galvassegām. Francijas armija pēc austriešu parauga valkāja baltusJormas tērpus, pulkus sauca par leģioniem un neapzīmēja vairs ar skaitļa vārdiem, bet piešķīra tiem departamentu nosaukumus. Napoleons atradās Sv. Helēnas salā un, tā kā Anglija atteicās viņam dot zaju vadmalu, lika apgriezt uz otru pusi savus vecos tērpus. 1817. gadā Pelegrīni dziedāja, Bigotīni jaunkundze dejoja; valdīja Potjē*; par Odrī* vēl nekā nezināja. Sakī kundze* stājās Foriozo* vietā. Francijā vēl joprojām uzturējās prūši. Delalo* kungs bija ievērojams vīrs. Likuma vara tikko bija sevi apliecinājusi, nocērtot roku, bet pēc tam galvu Pleņē, Karbono un Toleronam*. Virskambarkungs princis Taleirāns un abats Luijs, kas bija iecelts par finansu ministru, saskatījās, smiedami auguru smieklus; 1790. gada 14. jūlijā viņi abi, Taleirāns kā bīskaps, Luijs kā diakons, bija noturējuši svinīgu mesu Marsa laukumā par godu Federācijai. 1817. gadā šā paša Marsa laukuma sānu alejās varēja redzēt lietū mirkstam , un zālē trūdam lielus, zili krāsotus koka stabus, kādreiz izrotātus ar ērgļu un bišu attēliem*, kuru apzeltījums bija nogājis. Sīs kolonnas pirms diviem gadiem balstīja imperatora tribīni Maija sanāksmē*. Šur tur tās bija nomelnējušas no bivaku ugunskuriem jau tolaik, kad austrieši sacēla savas barakas Grokaijū tuvumā. Divas trīs no šīm kolonnām bivaku ugunskuros bija pārvērtušās pelnos, sasildot ķeizariešu platās ķepas. Maija sanāksme bija ievērojama ar to, ka tā notika jūnija mēnesī Marsa laukumā. Šai 1817. gadā bija iecienītas divas lietas: Voltērs Tukē izdevumā un tabakmaki ar Konstitūcijas hartu. Pēdējais notikums, kas satrauca parīziešus, bija Dotēna noziegums: viņš iemeta sava brāļa galvu Puķu tirgus baseinā. Jūras lietu ministrijā tikko sāka izmeklēt kļūmīgo atgadījumu ar fregati «Medūza», kas sagādāja negodu Šomarē*, bet slavu Zeriko*. Pulkvedis Selvs devās uz Ēģipti, lai kļūtu tur par Suleimanu pašā. Termu pilī Arfas ielā kāds mucinieks bija ierīkojis savu veikaliņu. Uz de Kliņī pils astoņstūrainā torņa lēzenā jumta vēl rēgojās maza dēju būdiņa, kas bija noderējusi par observatoriju Mesjē, jūras lietu astronomam Luija XVI valdīšanas laikā. Hercogiene Dirā savā buduārā, kur visiem ar debeszilu satīnu pārvilktajiem sēdekļiem r bija X veida kājiņas, lasīja trim četriem draugiem vēl neizdoto «Uriku». Luvrā no visām sienām kasīja nost burtu *<N». Austerlicas tilts zaudēja agrāko nosaukumu un tika pārkrustīts par Karaliskā Dārza tiltu — divkārša mīkla, kas reizē nozīmēja Austerlicas tiltu un Botānisko dārzu. Luijs XVIII, joprojām izdarīdams atzīmes ar naga galu uz Horācija lappusēm, bija aizņemts ar domām par varoņiem, kas kļūst par valdniekiem, un tupeļu taisītājiem, kas kļūst par dofiniem, un viņam bija divi iemesli bažām: Napoleons un Matirēns Brino*. Franču Akadēmija izsludināja konkursu par tēmu: Laime, ko sagādā zinibas. Belāra* daiļrunība bija oficiāli atzīta; viņa paēnā jau manīja dīgstam nākamo prokurora biedru de Broē*, vēlāko Pola Luija Kurjē sarkasmu mērķi. Uzradās viltus Šatobriāns, īstajā vārdā saukts Maršanžī*; tikai vēlāk radās viltus Maršanžī, kas izrādījās Arlenkūrs. «Klāru Albu» un «Maleku-Adelu» uzskatīja par šedevriem; Kotēna* kun-dzi dēvēja par laikmeta izcilāko rakstnieci. Institūts iz-svītroja no saviem sarakstiem akadēmiķi Napoleonu Bonapartu. Ar karaļa pavēli Angulemā tika nodibināta jūr-skola, jo, tā kā Angulemas hercogs bija ģenerāladmirālis, tad saprotams, ka Angulemas pilsētai* ir tiesības uz visām jūras ostas priekšrocībām, citādi būtu aizskarti monarhijas principi. Ministru padomē apsprieda jautājumu: vai var atļaut vinjetes ar virves dejotāju attēliem, kas rotāja Frankoni cirka afišas un pulcināja ielaszēnus. Paēra* kungs, «Agnesas» autors, lāga vīrs ar četrstūrainu seju un kārpu uz vaiga, diriģēja marķīzes de Saseneijas nelielos intīmos koncertus Vilevekas ielā. Visas jaunās meitenes dziedāja «Sentavelas vientuļnieku» ar Edmona Zero vārdiem. Žurnāls «Dzeltenais Pundurītis» pārvērtās par «Spoguli». Lamblēna kafejnīca turējās imperatora pusē pret Valuā kafejnīcu, kas aizstāvēja Burbonus. Hercogs de Berī*, kam tumsā jau uzglūnēja Luvels, tikko bija apprecināts ar kādu Sicīlijas princesi. Bija pagājis gads kopš de Stāla kundzes nāves. Gvardes kareivji izsvilpa Marsa*jaunkundzi*. Lielie laikraksti bija kļuvuši mazi. To formāts bija ierobežots, bet brīvība neierobežota. «Konstitucionālis» bija konstitucionāls laikraksts. «Minerva» rakstīja nevis «Chateaubriand» , bet «Chateaubriant» . Šis «t» burts «d» vietā izraisīja pilsoņos zobgalības par lielo rakstnieku. Pārdevušies žurnālisti uzpirktos laikrakstos nonievāja 1815. gada trimdiniekus; Davidam* vairs nebija talanta, Arno* vairs nebija gudrs vīrs, Kārno* pietrūka krietnuma, Suits* nebija uzvarējis ne-vienā kaujā, Napoleons, tiesa kas tiesa, vairs nebija ģēnijs. Visiem zināms, ka vēstules, ko pa pastu sūta trimdiniekiem, diezgan reti nonāk adresāta rokās, jo policija uzskata par savu svētu pienākumu tās pārtvert. Šī parādība nav nekas jauns: jau Dekarts par to žēlojās, kad atradās trimdā. Kad nu tagad Dāvids kādā beļģu laikrakstā izsacīja neapmierinātību par to, ka nesaņem viņam sūtītās vēstules, tad rojalistu avīzēm tas šķita tik jocīgi, ka tās trimdinieku asi izzoboja. Nepārejams bezdibenis šķīra cilvēkus, kas sacīja karaļa slepkavas, no tiem, kuri teica par nāves sodu balsojušie, cijvēkus, kas sacīja  ienaidnieki, no tiem, kuri teica sabiedrotie, cilvēkus, kas sacīja Napoleons, no tiem, kuri teica Buonaparte. Visi ļaudis ar veselu saprātu bija vienās domās, ka revolūciju ēru uz visiem laikiem izbeidzis karalis Luijs XVIII, iesaukts par «nemirstīgo hartas autoru». Uz Jaunā tilta vaļņa, pjedestālā, kas gaidīja Anrī IV statuju*, iekala vārdu «Redivivus»[9] . Pjē kungs Terēzas ielas 4. namā lika pamatus slepenām apspriedēm, kam vajadzēja stiprināt monarhiju. Labējie varasvīri sarežģītos gadījumos mēdza sacīt: «Jāaizraksta Bako*.» Kaniels, O'Mahonī un de Šapdelēns, pa druskai karaļa jaunākā brāļa atbalstīti, jau sāka iecerēt vēlāko «Krasta sazvērestību»*. Arī «Melnā kniepadata»* savukārt gatavoja sazvērestību. Delaverdrī satikās ar Trogovu. Dekāzam, zināmā mērā liberālu uzskatu cilvēkam, bija pārākums. Šatobriāns katru rītu stāvēja pie sava loga Sendominika ielas 27. namā, ģērbies garās biksēs, rītakurpēm kājās un zīda lakatiņu ap sirmo galvu. Viņa priekšā bija atvērta zobārstniecības instrumentu kaste, un, acu no spoguļa nenovērsdams, viņš apkopa savus lieliskos zobus, tai pašā laikā diktēdams sekretāram Piloržam dažādus variantus darbam «Monarhija saskaņā ar hartu». Noteicošā kritika priekšroku deva Lafonam*, nevis Talmā*. De Felecs* parakstījās ar burtu «A», Hofmanis* — ar «Z», Šarls Nodjē* patlaban sacerēja «Terēžu Obēru». Laulības šķiršana bija aizliegta. Licejus sauca par kolēžām. Kolēžu audzēkņi, kuru apkakles greznoja zelta lilija, apstrādāja cits citu ar dūTēm, strīdoties par Romas ķeizaru*. Pils slepenpolicija pavēstīja viņas augstībai karaļa svainei, ka uz izstādītajiem portretiem Orleānas hercogs huzāru ģenerālpulkveža uniformā izskatoties labāk nekā Berī hercogs dragūnu ģenerālpulkveža uniformā; tas bija ļoti nepatīkami. Parīzes pilsēta par saviem līdzekļiem lika no jauna apzeltīt Invalīdu nama* kupolu. Nopietni cilvēki jautāja cits citam, kā vienā vai otrā gadījumā rīkotos de Trenkelaga* kungs; dažos jautājumos Klozela de Montāla* uzskati atšķīrās no Klozela de Kuserga uzskatiem; de Salaberī* kuņgs nebija apmierināts. Komēdiju rakstnieks Pikārs, kas bija Akadēmijas loceklis, lai gan komēdiju rakstnieks Moljē.rs tajā nevarēja iekļūt, izrādīja savus «Divus Filibērufc» Odeonā, uz kura frontona norauto burtu pēdas ļāva vēl gluži skaidri salasīt agrāko uzrakstu: «Ķeizarienes teātris». Ļaudis mēdza izteikties par vai pret Kiņē de Montarlo*. Fabvjē* bija dumpinieks; Bavū* bija revolucionārs. Grāmatu tirgotājs Pelisjē laida klajā jaunu Voltēra izdevumu ar nosaukumu «Franču Akadēmijas locekļa Voltēra raksti». «Tas pievilinās pircējus,» sacīja vientiesīgais grāmatu izdevējs. Visu domas bija tādas, ka Saris Luazons* būs gadsimta ģēnijs; viņu jau sāka aiz skaudības izzobot. Tāda ir pirmā slavas pazīme, un par viņu sacerēja pantiņu

Kaut viņš augstu lidinājās,

Luazonam  zosu kājas.

Tā kā kardināls Fešs* atteicās atkāpties, tad Ainazijas arhibīskaps de Pēns pārvaldīja Lionas bīskapiju. Starp Sveici un Franciju sākās nesaskaņas par Dapas ieleju, kuras izraisīja kapteiņa, vēlākā ģenerāļa Difūra ziņojums. Vēl neviena nepazīts, Sensiinons lika pamatus sava cēlā sapņa piepildīšanai. Zinātņu akadēmijā bija slavens kāds Furjē, ko nākamās paaudzes aizmirsušas, bet kaut kur bēniņos mita cits, gluži nepazīstams Furjē*, kuru nākotne atcerēsies. Pie apvāršņa parādījās lords Bairons; kāda Milvuā dzejoļa piezīme vēstī par viņu Francijai ar šādiem vārdiem: «… kāds lords Bairons». Dāvids d'Anžē* jau mēģināja veidot marmorā. Šaurā semināristu lokā nomaļajā Feijantiešu ieliņā abats Karons cildināja nepazīstamu garīdznieku, vārdā Felisitē Robēru, kas vēlāk pārtapa par Lainenē*. Zem Tilēriju logiem pa Sēņu no Karaliskā tilta līdz Luija XV tiltam šurpu un turpu braukāja kāds priekšmets, kas izlaida dūmus un plunkšķināja, saceldams tādu pašu troksni kā peldošs suns; tā bija nekam nederīga mašīna, kaut kas līdzīgs rotaļlietai, tukšgalvja izgudrotāja izdomājums, utopija; tas bija tvaikonis. Parīzieši vienaldzīgi noskatījās uz šo niekošanos. De Voblāna kungs, kas ar veselu apvērsumu un dažādiem rīkojumiem bija reformējis Institūtu un bija pazīstams kā vairāku akadēmiķu izvirzītājs, vēlāk pats nekādi nespēja panākt, lai kļūtu ievēlēts par akadēmiķi. Senžermēna* priekšpilsēta un Marsāna paviljons* vēlējās par policijas prefektu Delavo kungu, tjipēc ka viņš bija dievbijīgs. Dipijtrēns* un Rekamjē uzsāka ķildu Medicīnas skolas auditorijā un draudēja viens otram ar dūri, strīdoties par Jēzus Kristus dievišķīgumu. Kivjē*, ar vienu aci raudzīda-mies pirmajā Mozus gramatā, bet ar otru dabā, centās iztapt svētulīgajai reakcijai, saskaņojot izrakumus ar bībeles tekstiem un liekot mastodontiem slavināt Mozu. Fransuā de Nefšato, teicams Parmantjē* piemiņas sargā-tājs, visvisādi mēģināja panākt, lai vārdu «kartupelis» aizstātu ar vārdu «parmantupelis», taču viņam nebija panākumu. Abats Greguārs, agrākais .bīskaps un Kon-venta loceklis, bijušais senators, rojālistu polemikā bija novests līdz «nicināmā Greguara» stāvoklim. Šo izteiksmes veidu, ko tikko lietojām, — «novest līdz stāvoklim» — Ruajē-Kolārs* pasludināja par neoloģismu. Zem Jēnas tilta trešās arkas pēc baltuma vēl varēja atšķirt jauno akmeni, ar kuru pirms diviem gadiem tika aizbāzts Blīhera* ieliktās mīnas izrautais caurums, kad viņš gribējis uzspridzināt tiltu. Tiesa nosēdināja uz apsūdzēto sola kādu cilvēku, kas, redzēdams grāfu d'Artuā ieejam Parīzes Dievmātes katedrālē, pavisam skaļi bija teicis: «Velns parāvis! Kā es nožēloju tos laikus, kad redzēju Botiapartu ar Talmā zem rokas ierodamies Mežoņu ballē!» Musinoši izteicieni. Seši mēneši cietuma. Nodevēji kļuva pagalam bezkaunīgi; ļaudis, kas kaujas priekšvakarā bija pārgājuši ienaidnieka pusē, nemaz nedomāja slēpt savus apbalvojumus un gaišā dienas laikā ar neķītru cinismu rādīja savu bagātību un augstos titulus; Liņī un Katrbrā dezertieri, neaizsedzot savu pērkamo neģēlību, gluži kaili atklāja visiem savu monarhistisko padevību, aizmirsuši vārdus, ko Anglijā mēdz rakstīt uz publisko atejas vietu iekšējās sienas: «Please adjust your dress before leaving.»

Tas viss juku jukām neskaidri uzpeld atmiņā no tagad jau aizmirstā 1817. gada. Vēsture nenodarbojas ar visām šīm īpatnībām, nevar ar tām nodarboties, jo citādi to straume pārplūdinātu vēsturi. Tomēr šie sīkumi, ko maldīgi dēvē par nenozīmīgiem, ir derīgi: tāpat kā augu valstī nav pārāk sīku lapu, cilvēces attīstības gaitā nav pārāk sīku notikumu. Atsevišķu gadu vaibsti veido gadsimta seju.

Šai 1817, gadā četri jauni parīzieši «izstrādāja labu joku».

## 2. Dubultkvartets

Sie parīzieši bija viens no Tulūzas, otrs no Limožas, trešais no Kahoras un ceturtais no Montobānas, bet visi bija studenti, un students nozīmē to pašu ko parīzietis; Parīzē studēt ir tas pats, kas Parīzē piedzimt.

Sie jaunie cilvēki nebija ne ar ko ievērojami, visiem ir gadījies redzēt tāda tipa jauniešus; tie bija četri «pirmā pretimnācēja» paraugi — ne labi, ne Jauni, ne izglītoti, ne nemācīti, ne ģēniji, ne stulbeņi; viņus padarīja pievilcīgus, tas burvīgais maijs, ko sauc par divdesmit gadiem. Tie bija četri parastie Oskari*, jo Arturus* šai laikā vēl nepazina. «Kvēpiniet viņam Arābijas smaržas!» romancē teikts. «Oskars nāk, Oskars, es viņu redzēšu!» Sis priekšstats ir radies no Osiana dziesmiņām; elegances noteicēji bija skandināvi un skoti, tīrais angju stils ņēma virsroku vēlāk, un pirmais no Arturiem, Velingtons, tikai nupat bija uzvarējis Vaterlo kaujā.

No šiem Oskariem vienu sauca par Fēliksu Tolomjesu no Tulūzas, otru par Listoljē no Kahoras, trešo par Fameiju no Limožas un pēdējo par Blašvelu no Montobānas. Gluži dabiski, ka ikvienam no tiem bija sava mīļākā. Blašvels mīlēja Favuritu, tā iesauktu tāpēc, ka bija ceļojusi pa Angliju, Listoljē pielūdza Dāliju, kura bija pieņēmusi puķes vārdu, Fameijs dievināja Zefinu, kas ir saīsinājums no «Zozefina», Toloinjesam bija Fantina, saukta par Gaišmataino tās skaisto, saules zeltaino matu dēļ.

Favurita, Dālija, Zefina un Fantina bija četras apburošas meitenes — smaržojošas un starojošas; tās vēl mazliet izskatījās pēc strādniecēm, jo nebija pilnīgi pametušas šujamadatu. Kaut gan mīlas sakari bija meičas jau samaitājuši, viņu sejās vēl dusēja darba skaidrības atspulgs un dvēselē nevainības spožums, kas nenodziest ar sievietes pirmo krišanu. Vienu no četrām sauca par jauniņo, tāpēc ka tā bija gados visjaunākā, un vienu — par veceni. Vecenei bija divdesmit trīs gadi. Lai nekas nepaliktu noslēpts, sacīsim, ka pirmās trīs bija vairāk pieredzējušas, bezbēdīgākas un vairāk nodevušās trokšņainajai dzīvei nekā Fantina Gaišmatainā, kas patlaban bija savas pirmās ilūzijas varā.

Dālija, Zefina un jo sevišķi Favurita par sevi to nevarēja sacīt. Viņu tikko sāktaja dzīves romānā bija vairāk nekā viena epizode, un mīļotais, ko pirmajā nodaļā sauca par Adolīu, otrajā nodaļā izrādījās Alfonss, bet trešajā — Gistavs. Nabadzība un koķetība ir nelāga padomdevējas: viena rāj, otra glaimo; daiļās meičas no vienkāršās tautas pazīst abas, un abas, katra no savas puses, čukst viņām kaut ko klusu ausī. Nepieskatītās dvēseles klausās. Seko krišana un pēc tam akmeņi, ar ko viņas apmētā. Viņas nomāc spožums, šķīsts un nepieejams. Bet — ak vail — kas notiktu, ja svētā Jaunava ciestu badu?

Tā kā Favuritai bija gadījies būt Anglijā, Zefina un Dālija skatījās uz viņu ar apbrīnu. Jau no agras bērnības viņa dzīvoja pati savu dzīvi. Viņas tēvs bija vecs matemātikas skolotājs, rupjš un plātīgs; palicis neprecējies, tas, par spīti savam vecumam, arvien vēl nodevās skolotāja darbam. Jaunības gados šis skolotājs reiz bija redzējis istabmeitas svārkus aizķeramies aiz kamīna restēm; šis starpgadījums bija iemesls mīlestībai. Un sekas — Favuritas piedzimšana. Laiku pa laikam viņa nejauši satika tēvu, kas viņu sveicināja. Reiz no rīta puses kāda vecāka sieviete, pēc izskata mūķene, bija ienākusi viņas istabā un sacījusi: «Vai jūs manis nepazīstat, jaunkundz?» — «Nē.» — «Es esmu tava māte.» Tad vecā atvēra bufeti, paēda un padzēra, lika ienest gultas maisu, kas bija viņai līdzi, un apmetās pie meitas. Šī māte, nīgra un svētulīga sieviete, nekad nerunāja ar Favuritu, stundām nebilda ne vārda, brokastīs, pusdienās un vakariņās ēda par četriem un pēc tam kāpa lejā pie difrvju sarga ciemoties, kur stāstīja par savu meitu visādas nelabas lietas.

Iemesls, kāpēc Dālija pievērsās Listoljē, varbūt arī vēl citiem, vispār dīkai dzīvei, bija viņas pārlieku skaistie, rožainie nagi. Kā lai tādiem nadziņiem liek strādāt? Ja sieviete grib palikt tikumīga, tā nedrīkst saudzēt savas rokas. Turpretim Zefina iekaroja Fameiju ar ieradumu draiski un reizē glāstoši sacīt: «Jā, kungs.»

Tā kā jaunie cilvēki bija studiju biedri, meičas bijp draudzenes. Tāda draudzība arvien rodas no šādiem mīlas sakariem.

Ir starpība — būt prātīgam un būt godprātīgam; to pierāda tas, ka, ievērojot visus iebildumus pret šādu nelikumīgu kopdzīvi, Favurita, Zefina un Dālija bija prātīgas meičas, bet Fantina — godprātīga meitene.

«Godprātīga?» jūs jautāsit. «Bet Toloinjess?» Zālamans atbildētu, ka mīlestība ir daja no godprātības. Mēs sacīsim tikai to, ka Fantinas mīlestība bija viņas pirmā, vienīgā, uzticīgā mīla.

Viņa bija vienīgā no visām četrām, kuru ar «tu» uzrunāja tikai viens vīrietis.

Fantina bija viena no tām būtnēm, kas uzplaukst, tā sakot, vienkāršās tautas vidū. Tā kā viņa nāca no neizmērojamiem sociālās tumsas dziļumiem, uz viņas pieres bija nenoteiktā un nezināmā zīmogs, Viņa bija dzimusi Piejūras Montreijā. Kas bija viņas vecāki? Kurš gan to varētu pateikt? Neviens nepazina ne viņas tēvu, ne māti. Viņu sauca par Fantinu. Kāpēc par Fantinu? Cita vārda viņai nekad nebija bijis. Viņa piedzima vēl Direktorijas laikā. Tā kā viņai nebija ģimenes, nebija ari uzvārda; tā kā tolaik nebija baznīcas, viņai nebija kristītā vārda. Viņu iesauca tā, kā tas iepatikās nejaušam garāmgājējam, kurš satika viņu pavisam maziņu kailām kājām skraidām pa ielu. Viņa saņēma savu vārdu gluži tāpat, kā saņem uz pieres lietus lāses no mākoņa. Viņu nosauca par mazo Fantinu. Vairāk nekas par to nav zināms. Un tā šis cilvēkbērns iegāja dzīvē. Desmit gadu vecumā Fantina atstāja pilsētu un devās kalpot pie apkārtējiem fermeriem. Piecpadsmit gadu vecumā viņa ieradās Parīzē «meklēt laimi». Fantina bija skaista un dzīvoja tikumīgi tik ilgi, cik vien spēja. Tā bija jauka gaišmate ar skaistiem zobiem. Zelts un pērles bija viņai pūrā: zelts uz galvas, pērles — mutē.

Viņa strādāja, lai dzīvotu; pēc tam — arī tāpēc, lai dzīvotu, — viņa iemīlējās, jo sirds tāpat jūt izsalkumu.

Viņa mīlēja Tolomjesu.

Tolomjesam tā bija mīlas dēka, viņai — īsta mīlestība. Latīņu kvartāla ielas, kurās mudžēt mudž studenti un grizetes, redzēja šā mīlas sapņa sākumu. Panteona pakalna ieliņu labirintā, kur tik daudz mīlas dēku sākušās un beigušās, Fantina ilgi bēga no Tolomjesa, bet aizvien tā, lai to atkal satiktu. Ir tāds bēgšanas veids, kas ļoti līdzīgs meklēšanai. īsi sakot, sākās ganu idille.

Blašvels, Listoljē un Fameijs izveidoja it kā mazu grupu, kuras vadonis bija Tolomjess. Viņš bija par visiem asprātīgāks.

Tolomjess bija viens no agrāko laiku vecajiem studentiem, viņš bija bagāts, saņēma, četrus tūkstošus franku rentes, un četri tūkstoši franku rentes jau ir īsta piedauzība Sv. Zenevjevas kalnā. Tolomjess bija trīsdesmit gadu vecs nolaidies uzdzīvotāja tips ar grumbainu seju un bezzobainu muti. Viņam jau sāka mesties pliks pauris, par ko viņš pats bez jebkādām skumjām mēdza sacīt: «Trīsdesmit gadu vecumā galva, četrdesmit gadu vecumā ceļgals.» Ari kuņģis viņam nebija gluži kārtībā un viena acs asaroja. Taču, jo vairāk dzisa viņa jaunība, jo spožāku viņš uzkūra savu jautrību; zobu vietā viņam bija zobgalības, matu vietā dzīvesprieks, veselības vietā — ironija, bet viņa asarojošā acs nemitīgi smējās. Viņš bija nogājis no grauda un tai pašā laikā — pilnos ziedos. Viņa jaunība, priekšlaikus atstādama kaujas lauku, atkāpās pilnīgā kārtībā, smejoša un dzirkstoša. Viņš bija sacerējis kādu lugu, ko vodeviļas teātris noraidīja. Sad un tad viņš uzrakstīja pa vārsmai. Turklāt viņš augstprātīgi visu apšaubīja, un tas ir liels spēks vājo acīs. Tātad, būdams ironisks un plikpauris, viņš bija pārējo vadonis. «Iron» ir angļu vārds, kas nozīmē «dzelzs». Vai no tā būtu cēlies vārds «ironija»?

Kādu dienu Tolomjess paveda sāņus trīs pārējos draugus un ar īstu orākula žestu sacīja:

— Drīz jau būs gads, kamēr Fantina, Dālija, Zefina un Favurita lūdz mūs sagādāt viņām kādu pārsteigumu. Mēs to svinīgi apsolījām. Viņas vienmēr mums par to prasa, it sevišķi man. Gluži kā Neapoles vecās sievas, kas sauc svētajam Januārijam: «Faccia gialluta, fa o miracolote — «Dzeltenģīmi, rādi brīnumu!» — Mūsu daiļavas pastāvīgi jautā: «Tolomjes, kad tu izperēsi savu pārsteigumu?» Un tai pašā laikā mūsu vecāki bombardē mūs ar vēstulēm. Zāģē no abām pusēm! Man liekas, ka laiks ir pienācis. Aprunāsimies!

Te Tolomjess sāka runāt klusākā balsī un kā lielu noslēpumu pateica kaut ko tik jautru, ka no visām četrām mutēm reizē izlauzās skaļi, sajūsmas pilni smiekli un Blašvels iesaucās: «Tā tik ir doma!»

Ceļā pagadījās kāda piesmēķēta kafejnīca, viņi iegāja tajā, un viņu apspriedes turpinājums pagaisa puskrēslā.

Sās apspriedes sekas bija lielisks izpriecas brauciens, kurš notika jau nākamajā svētdienā un uz kuru četri jaunie cilvēki uzaicināja visas četras meičas.

## 3. Četri pāri

Mūsdienās grūti iztēloties, kā tas bija, kad studenti un grizetes izbrauca zaļumos pirms četrdesmit pieciem gadiem. Parīzes apkārtne vairs nav tā pati; tas, ko varētu nosaukt par Parīzes apkaimes dzīves veidu, pēdējā pusgadsimta laikā pilnīgi mainījies: agrāko divriču vietā ir vagons, kuģīti, ko kādreiz tauvā vilka zirgi, nomainījis tvaikonītis, par Fekānu šodien runā tā, kā agrāk runāja par Senklū. 1862. gada Parīze ir pilsēta, kuras priekšpilsētas ietver visu Franciju.

Visi četri pāri apzināti nelaida garām nevienu trakulību, kāda tik bija iespējama zaļumos tai laikā. Bija brīvdienu sākums un skaidra, karsta vasaras diena. Iepriekšējā vakarā Favurita, kas vienīgā prata rakstīt, visu četru meiču vārdā bija uzrakstījusi Tolomjesam šādas rindiņas: «Kas agri ceļas, tam laime ceļā.» Tāpēc viņi piecēlās pulksten piecos no rīta. Ar diližansu aizbrauca līdz Senklū, apskatīja kaskādi, kas patlaban nedarbojās, un izsaucās: «Tad gan jābūt jauki, kad ūdens gāžas laukā!» Brokastis viņi ēda «Melnajā galvā», kur Kastēns* vēl nebija iegriezies, atļāvās vienu partiju gredzenu spēles pie lielā baseina, kur šai spēlei ierīkots laukums ar slīpās rindās sastādītiem kokiem; viņi rāpās Diogena laternas stabā, pie Sevras tilta spēlēja ruleti uz mandeļu cepumiem, Pito apkārtnē plūca puķes, Neiji sapirkās niedru stabules, visur ēda ābolkūkas un jutās pilnīgi laimīgi.

Meičas čivināja un pļāpāja gluži kā no sprosta izsprukuši sarkankrūtīši. Tas bija kāds dīvains reibums. Brīžam viņas iegrūda saviem pavadoņiem pa vieglai dunkai. Ai, dzīves rīta skurbums! Brīnišķīgie gadi! Spārīšu spārnu trīsas! Lai kas jūs būtu, — vai jūs atceraties? Vai esat gājis pa krūmāju, pašķirot zarus, lai sargātu kādu burvīgu galviņu aiz jums? Vai smiedamies esat slīdējis pa lietū izmirkušu nogāzi kopā ar mīļoto, kas turas jums pie rokas un sauc: «Ai, mani jaunie zābaciņi! Pēc kā tie tagad izskatās!»

Jāpiebilst, ka jautrais traucēklis — lietusgāze — šai dzīvespriecīgajai sabiedrībai gāja secen, kaut gan, ceļā dodoties, Favurita pamācošā mātes tonī bija sacījusi: «Gliemeži velkas pa celiņiem. Tas uz lietu, mani bērni!»

Visas četras jaunavas bija trakoti piemīlīgas. Kāds vecāks, toreiz slavens klasiskā virziena dzejnieks, lāga vīrs, kas apdziedāja savu Eleonoru, bruņinieks de Labuiss, klaiņodams todien zem Senklū kastaņkokiein, ap pulksten desmitiem rītā redzēja meičas, garām ejot, un izsaucās: «Viena te ir par daudzi» — ar to domādams trīs grācijas. Favurita, Blašvela draudzene, tā, kurai bija divdesmit trīs gadi un kuru dēvēja par veceni, skrēja visiem pa priekšu zem platajiem, zaļajiem zariem, lēca pāri grāvjiem, drāzās cauri krūmiem un ar jauna fauna dedzību pārspēja visus jautrībā. Zefina un Dālija, kuras nejaušība bija_ radījusi daiļas tādā veidā, ka viņas viena otru papildināja un, tuvumā salīdzināts, katras skaistums tikai ieguva, nešķirami turējās kopā, drīzāk aiz koķetības nekā aiz draudzības jūtām, un, viena otru atbalstīdamas, centās nostāties angļu lēdiju pozās. Tolaik tikko bija parādījušies pirmie keepsakesmelanholija kļuva par modes prasību sievietēm tāpat kā vēlāk baironisms — vīriešiem, un maigā dzimuma mati sāka nokarāties sērīgās cirtās. Zefina un Dālija bija savijušas matus ritulīšos. Listoljē un Fameijs, aizrāvušies strīdā par saviem profesoriem, skaidroja Fantinai, kāda ir atšķirība starp Delvenkūru un Blondo.

Blašvels likās radīts vienīgi tādēļ, lai svētdienās nestu uz rokas Favuritas kašmira šalli.

Tolomjess gāja pēdējais, vadīdams visu pulciņu. Viņš bija ļoti jautrs, taču varēja just, ka viņš apzinās savu varu, viņa jokos slēpās kaut kas patvaldniecisks. Galvenais viņa greznums bija dzeltena ķīniešu audekla bikses ar vara trešu saitītēm, šūtas pēc «ziloņa kāju» piegriezuma; rokā viņš turēja masīvu spieķi divsimt franku vērtībā, un, tā kā viņš sev visu atļāvās, mutē viņam bija dīvains priekšmets, ko sauca par cigāru, Viņam nekas nebija svēts, viņš pīpēja.

— Ir gan apbrīnojams šis Tolomjess! — ar godbijību izteicās pārējie. — Kādas bikses! Kāda enerģija!

Fantina bija pati līksme. Viņas mirdzošajiem zobiem, liekas, pats dievs bija vēlējis smieties. Mazo pīto salmu cepurīti ar garām, baltām lentām viņa labprātāk nesa rokā nekā uz galvas. Viņas biezie, gaišie, viegli atrisušie mati, kas tiecās viļņoties vējā un arvien no jauna bija jāsasprauž, likās kā radīti Galatejas* bēgšanai zem vītoliem. Rožainās lūpiņas sajūsmā tērgāja. Saldkaisli uzrautie mutes kaktiņi kā antīkā Erigones maskā likās iedrošinām uz vaļībām, bet garās, ēnainās skropstas bija kautri nolaistas, it kā apvaldot lūpu izaicinošo izteiksmi. Pat viņas ietērpā bija kaut kas dziedošs un liesmojošs. Viņa valkāja mēļu vieglas vilnas drānas tērpu, mazas sarkanbrūnas kurpītes, kuru saites bija krusteniski sasietas pār smalkajām, caurspīdīgajām zeķēm, un muslīna ņieburu, marseliešu izgudrojumu, kura nosaukums «kanzū» ir cēlies no quinze aout[12] izrunas Kanebjēras izloksnē un apzīmē jauku laiku, tveici un dienvidu. Pārējās trīs jaunavas, ne tik biklas, — kā jau minējām, — bija dziļi dekoltētas, un tas vasarā zem ziediem bagātīgi rotātām cepurēm padarīja viņas brīnum pievilcīgas un ķircinošas. Taču blakus šīm uzkrītošajām rotām gaišmatainās Fantinas kanzū ar savu caurspīdīgumu, kas reizē slēpa un atklāja, ar savu izaicinājumu un noklusējumu šķita pārdrošs atradums pieklājības robežās, un slavenā mīlas tiesa, kurā priekšsēdētāja bija vikontese de Seta ar jūras zaļuma acīm, droši vien būtu piespriedusi šim kanzū godalgu par koķetumu, kaut gan tas likās paužam tiklumu. Vientiesīgākais dažkārt ir gudrākais. Tā mēdz gadīties.

Mirdzoša seja, smalks profils, tumši zilas acis, smagi plaksti, slaidas, mazas kājas, lieliski veidotas rokas, balta āda, kam šur tur cauri spīdēja zilu dzīsliņu zarojums, bērnišķīgi svaigi vaidziņi, spēcīgs egejiešu Junonu kakls, stiprs un izliekts pakausis, itin kā Kustū veidoti pleci, kuros muslīns ļāva saskatīt kairinošas bedrītes; jautrība, ko apvalda sapņainums, skulpturālas, smalkas līnijas — tāda bija Fantina; zem drānām un lentām varēja nojaust statujas formas un šai statujā — dvēseli.

Fantina bija daiļa, taču pati to pārāk neapzinājās. Retie sapņotāji, noslēpumainie skaistuma priesteri, kas klusībā visu salīdzina ar pilnību, būtu saskatījuši šai mazajā strādniecē zem parīzietes grācijas plīvura antīko svēto saskaņu. Sai nezināmās izcelšanās jaunavā varēja just rasi. Viņa bija skaista stila un ritma savienojumā. Stils ir ideāla forma, ritms ir tā kustība.

Jau sacījām, ka Fantina bija pati līksme; Fantina bija arī pati nevainība.

Novērotājs, uzmanīgāk viņu papētījot, pamanītu viņā, par spīti jaunības, ziedoņa un mīlas reibumam, nepārvaramu atturības un tiklības izteiksmi. Viņa arvien bija mazliet izbrīnījusies. Šis nevainīgais izbrīns ir tā nianse, kas atšķir Psihi no Veneras. Fantinai bija gari, balti, slaidi pirksti — kā vestālietei, kas ar zelta adatu rušina svētās uguns pelnus. Kaut gan viņa, kā tas vēlāk pierādīsies, neko nebija Tolomjesam liegusi, miegā viņas seja bija neizsakāmi jaunavīga; dažbrīd tajā pēkšņi parādījās nopietna un gandrīz barga pašcieņas izteiksme, un bezgala dīvaini un saviļņojoši bija redzēt līksmi lajā tik strauji nodziestam un jautrības vietā bez kādas pārejas atspoguļojamies dziļu domigumu. Šī pēkšņā nopietnība, reizēm ļoti asi uzsvērta, bija līdzīga dievietes augstprātībai. Viņas piere, deguns un zods atklāja to līniju līdzsvaru, kas padara seju harmonisku un tomēr ļoti atšķiras no proporciju līdzsvara; raksturīgajā atstarpē starp deguna apakšgalu un augšlūpu viņai bija burvīgā, tik tikko manāmā krociņa, noslēpumainā nevainības zīme, kas lika Barbarosam* iemīlēties Ikonas izrakumos atrastajā Diānas statujā.

Mīlestība ir grēks; lai tā būtu! Fantina bija nevainība, kas nenogrimst grēkā.

## 4. Tolomjess Ir tik jautrs, ka dzied kādu spāņu dziesmiņu

Šī diena viscaur bija starojoša kā rītausma. Likās, ka dabai sācies brīvlaiks un tā līksmojas. Senklū puķu dobes smaržoja, dvesma no Sēnas viegli aijāja koku lapotni, zari šūpojās vēja pūsmā, bites traucās laupīt jasmīnkrūmos, vesels bars tauriņu rotaļājās pelašķos, āboliņā un lāčauzās; Francijas karaJa majestātiskajā parkā bija apmetušies klaidoņi — putni.

Četri priecīgie pārīši, it kā saplūduši ar sauli, laukiem, ziediem un kokiem, staroja laimē.

Un šai paradīzes kopībā ar dabu jaunavas čaloja, dziedāja, skraidīja, dejoja, tvarstīja tauriņus, plūca vīteņus, samērcēdamas augstajā zālē savas rožainās ažūra zeķes;

visas jaunas un aušīgas, viņas nebūt neļaunojās, ja šad tad saņēma no jaunekļiem pa skūpstam; to pieļāva visas, tikai Fantina ne, palikdama ieslēgusies savā neapzinātajā, domīgajā un biklajā nepiekāpībā, kas tomēr mīlēja.

—   Tu vienmēr gribi izlikties par kaut ko sevišķul — Favurita viņai sacīja.

Tādi ir prieki. Laimīgo pārīšu parādīšanās ir skaļš aicinājums tuvoties dzīvei un dabai un visur izvilina glāstus un gaismu. Reiz dzīvoja feja, kas radīja pļavas un kokus īpaši mīlētājiem. Un tā sākās mūžīgā mīlnieku klaiņošana pa krūmājiem, kas atkārtojas arvien no jauna un kas nebeigsies, kamēr vien pasaulē būs krūmi un mīlnieki. Tāpēc domātāji tā iecienījuši pavasari. Patricietis un apkārtklejojošs nažu trinējs, hercogs — pērs un tiesas skrīveris, galma ļaudis un pilsētas ļaudis, kā agrāk mēdza sacīt, visi ir pakļauti šai fejai. Visi smejas, meklē cits citu, gaisā ir dievišķīgs spožums. Kā mīlestība gan pārvērš it visu! Vienkārši notāra rakstveži jūtas kā dievi. Un kur tad vēl paklusie izsaucieni, pakaļdzīšanās pa zāli, skrejot apskautie vidukļi, valoda, kura skan kā melodija, pielūgsme, kas atklājas vienas zilbes noskaņā, ķirši, ko lūpas izrauj no lūpām, — tas viss dzirkstī un gavilējot aiztraucas garām, debesu mirdzuma pārliets. Daiļās meičas maigi un izšķērdīgi izdāvā pašas sevi. Visiem šķiet, ka tas nekad nebeigsies. Filozofi, dzejnieki, gleznotāji raugās uz šo aizrautību un nezina, kā to izpaust, tik ļoti tā viņus apžilbina. «Došanās uz Kitēras salu!» Vato izsaucas; Lankrē, sīkpilsonības gleznotājs, tēlo savus pilsoņus debeszilgmē aizlidojošus; Didro izstiepj rokas, slavējot visus šos mīlas priekus, un d'Irfē* tajos iejauc druīdus*.

Pēc brokastīm visi četri pārīši devās uz «Karaļa puķu dobēm», kā toreiz sacīja, lai apskatītu kādu stādu, kurš bija nesen atvests no Indijas un kura nosaukumu mēs šobrīd vairs neatceramies, bet kurš tai laikā vilināja uz Senklū visu Parīzi; tas bija bezgala dīvains un jauks kociņš uz augsta stumbra, tā neskaitāmie, izspūrušie zariņi, smalki kā pavedieni, bija bez lapām, bet pārklāti tūkstošiem mazu, baltu rozīšu, kas padarīja kociņu līdzīgu ziediem piekaisītai galvai. Ļaudis bariem nāca to apbrīnot.

Kad kociņš bija apskatīts, Tolomjess izsaucās:

—  Es piedāvāju ēzeļus!

Vienojušies ar ēzeļu dzinēju par maksu, viņi devas atpakaļceļā caur Vanvru un Isī. Isī apkārtnē atkal gadījā§ jauns piedzīvojums. Turienes parks, kas revolūcijas laikā bija tautas īpašums, bet tagad piederēja kādam armijas provianta piegādātājam Burgēnam, nejauši bija atvērts. Viņi iegāja aiz treliņu žoga, apmeklēja alu ar vientuļnieka statuju, izmēģināja visus slavenās spoguļu istabas brīnumus, kur notiek bezkaunīga acu apmānīšana, kas_ būtu cienīga par miljonāru kļuvuša satīra vai par Priāpu* pārvērsta Tirkarē*. Viņi spēcīgi iekustināja lielo šūpuļtīklu, kas bija piestiprināts starp diviem kastaņkokiem, kurus savā laikā apdziedājis abats de Bernī*, Šūpodams tajā pēc kārtas visas daiļavas, tā ka, pārējiem skaļi smejot, meiču svārki plīvoja vējā un izveidoja krokas, kas spētu iejūsmināt pašu Grēzu*, tulūzietis Tolomjess, būdams pa druskai arī spānietis (jo Tulūza ir spāņu Tolosas māsīca), dziedāja sērīgā melodijā vecu spāņu dziesmiņu, ko, domājams, iedvesmojusi kāda daiļa jaunava, augstu lidinādamās šūpotnēs starp diviem kokiem:

Soy de Badajoz. Amor me Ilama. Toda mi alma Es en mi ojos, Porque ensenas A tus piemās.1[1] No Badahosas nāku, Surp mani mīla sauc. Un visa mana dvēsele Tik manās acīs mīt, Kad savas daiļās kājiņas Tu tiecies parādit. (Spān.)

Vienīgi Fantina atteicās šūpoties.

— Man nepatīk, ka cilvēks tā ākstās, — Favurita diezgan dzēlīgi nomurmināja.

Izvizinājušies ar ēzeļiem, viņi atrada jaunu izpriecas veidu: pārcēlās laivā pāri Sēnai un no Pasī kājām aizgāja līdz Zvaigznes barjerai. Kā atceramies, viņi bija ceļā no pulksten pieciem rītā, bet — «Svētdienās nejūt nogurumu, svētdienās nogurums neiedarbojas!» bija sacījusi Favurita.

Ap pulksten trijiem visi četri pārīši, aiz laimes jau gluži apstulbuši, laidās lejup pa krievu kalniem, kuri toreiz bija īpaši izbūvēti Božonas pakalnos un kuru līčloču līnija bija redzama pārs Elizejas lauku koku virsotnēm.

Laiku pa laikam Favurita iesaucās:

—   Bet pārsteigums? Es prasu pārsteigumu.

—   Pacietību! — Tolomjess atbildēja.

## 5. Pie Bombardas

Izpriecājušies pa krievu kalniem, viņi sāka domāt par pusdienām, un visi astoņi starojošie jaunieši, galu galā mazliet noguruši, iegriezās Bombardas krodziņā, ko Elizejas laukos bija atvēris tā slavenā Bombardas restorāna īpašnieks, kura izkārtne tolaik rēgojās Rivolī ielā blakus Delorma pasāžai.

Restorāna zāle bija liela, bet neglīta telpa ar nišu un gultu dziļumā (tā kā svētdienās krodziņš bija pārpildīts, vajadzēja apmierināties ar šo pašu patvērumu). Telpā bija divi logi, pa kuriem aiz vīksnām varēja redzēt upi un krastmalu; spožie augusta saules stari iespīdēja pa logiem; divi galdi: uz viena vesels kalns puķu saišķu juku jukām ar vīriešu un sieviešu cepurēm; četri pārīši jautri sasēdās ap otru galdu, kas bija apkrauts ēdieniem, šķīvjiem, glāzēm un pudelēm; krūzēs — alus, pudelēs — vīns; ne visai liela kārtība uz galda un vēl lielāka nekārtība pagaldē. Kā Moljērs saka:

… Un dzīrotāji kājām Pa galdapakšu ellišķīgi rībināja.

Redziet, cik tālu bija tikusi ap pulksten puspieciem pēcpusdienā ganu idille, kas sākās pulksten piecos no rītai Saule slīdēja uz vakariem, ēstgriba pamazām aprima.

Elizejas lauki, saules un ļaužu pilni, bija viena vienīga gaisma un putekļi — divi elementi, kas veido slavu. Marlī zirgi*, šie zviedzošie marmora tēli, slējās pakaļkājās zeltainā dūmakā. Šurp un turp braukāja karietes. Eskadrons lielisku gvardes kareivju ar taurētāju priekšgalā devās pa Neijī avēniju; baltais karogs, ko rietošā saule padarīja mazliet iesārtu, plīvoja virs Tilēriju pils. Konkordijas laukumu, kas no jauna bija pārdēvēts par Luija XV laukumu, pārpildīja omulīgi staigātāji. Daudziem pogcauruma bija balta muarē lenta ar sudraba liliju, ko 1817. gadā vēl mēdza valkāt. Šur tur garāmgājēji sastājās lokā un aplaudēja mazām meitenēm, kas, rokās saķērušās, dziedāja kādu tolaik slavenu Burbonu rotaļu dziesmiņu, kura bija vērsta pret Simt dienu valdību un kuras piedziedājums skanēja:

Kur paliek mūsu tēvs no Ģentes*

Kur paliek mūsu tēvs?

Svētku drēbēs ģērbušies priekšpilsētu iedzīvotāji — dažs labs pēc buržuā parauga ar sudraba liliju pogcaurumā — baros pastaigājās pa galveno kvadrātu un Mariņī kvadrātu, spēlēja gredzenu spēli, vizinājās ar karuseļa koka zirdziņiem; citi dzēra; dažiem burtliču mācekļiem galvā bija papīra cepurītes, un viņus dzirdēja jautri smejam. Visu sejās staroja līksme. Tas neapstrīdami bija miera un pilnīgas drošības laiks rojālistiern; tas bija laikmets, kad policijas prefekts Angless par Parīzes priekšpilsētām rakstīja karalim īpašu slepenu ziņojumu, kurš beidzās ar šādām rindām: «Visu labi apsverot, Jūsu Augstība, no šiem ļaudīm nav ko baidīties. Viņi ir bezrūpīgi un laiski kā kaķi. Vienkāršā tauta provincēs ir vieglāk samusināma, taču Parīzē ne. Tie visi ir sīki ļautiņi. Labi, ja no diviem tādiem vīreļiem iznāktu viens Jūsu Augstības grenadieris. No galvaspilsētas zemākajiem slāņiem nedraud ne mazākās briesmas. Jāpiezīmē, ka pēdējo piecdesmit gadu laikā šo ļaužu augums vēl vairāk sarucis un šobrīd Parīzes priekšpilsētu iedzīvotāji ir vēl sīkāki nekā pirms revolūcijas. Viņi nebūt nav bīstami. Vispār tie ir labsirdīgi plukatas.»

Policijas prefektiem Šķiet neiespējami,, ka arī kaķis var pārvērsties lauvā, taču tāds brīnums iespējams, un Parīzes tauta uz to ir spējīga. Starp citu, kaķis, ko grāfs Angless tā nonicināja, bija lielā cieņā antīkajās republikās, kur to uzskatīja par brīvības iemiesojumu, un, lai to godinātu, Korintas pilsētas laukumā bija uzcelta milzīga kaķa statuja bronzā, gluži tāpat kā Pīrejā mēdz būt bezspārnu Minervas attēli. Restaurācijas laika vientiesīgā policija redzēja Parīzes iedzīvotājus pārāk rožainā gaismā. Viņi nebūt nebija «labsirdīgi plukatas», kā tas varēja likties. Parīzietis franču tautā ir tas pats, kas atēnietis grieķu tautā; nevienam nav tik salds miegs kā parīzietim, neviens nav tik atklāti vieglprātīgs un laisks kā parīzietis, neviens nešķiet tik ātri aizmirstam kā parīzietis, tomēr uz to visu nevar paļauties; lai gan viņam ir raksturīga jebkura bezrūpības izpausme, taču, kad slava sauc, viņš ir apbrīnojams savā neprātīgajā dedzībā. Dodiet viņam pīķi, un viņš radīs 10. augustu*, dodiet viņam šauteni, un jūs ieraudzīsit Austerlicu. Viņš ir Napoleona balsts un Dantona glābiņš. Tēvija briesmās? — Viņš stājas tās aizstāvju rindās. Brīvība apdraudēta? — Viņš izlauž bruģakmeņus un ceļ barikādes. Sargies! Viņa galva ir niknuma pilna kā episkam varonim, viņa blūze krīt grieķu hlainīdas krokās. Piesargieties! Jebkuru ielu, kaut vai Greneta ielu, viņš ir spējīgs pārvērst Kaudijas aizā*. Kad stunda sitīs, šis priekšpilsētas parīzietis kļūs liels, mazais cilvēks sasliesies, un viņa skatiens kļūs briesmīgs, viņa dvaša pārvērtīsies vētrā, un vējš, kas nāks no šām nabaga vārgajām krūtīm, būs stiprs diezgan, lai gāztu kalnus. Tas bija Parīzes priekšpilsētu iemītnieks, ar kura palīdzību revolūcija, pārņemot armijas, iekaroja Eiropu. Viņš dzied — tas ir viņa prieks. Saskaņojiet viņa dziesmu ar viņa raksturu, — tad tik jūs redzēsit! Kamēr viņa piedziedājums ir Karmaņola, viņš nogāž tikai Luiju XVI; lieciet viņam dziedāt Marseljēzu, un viņš atsvabinās pasauli!

Uzrakstījuši šo piezīmi uz Anglesa ziņojuma malas, atgriezīsimies pie mūsu četriem pārīšiem. Pusdienas, kā jau teicām, tuvojās beigām.

## 6. Nodaļa, kurā cits citu dievina

Sarunas pie galda un sarunas par mīlestību ir vienādi netveramas; sarunas par mīlestību ir mākoņi, sarunas pie galda — dūmi.

Fameijs un Dālija kaut ko trallināja, Tolomjess dzēra, Zefina smējās, Fantina smaidīja, Listoljē pūta koka stabulīti, ko bija nopircis Senklū. Favurita maigi uzlūkoja Blašvelu un sacīja:

—  Blašvel, es tevi dievinu.

Tas izraisīja Blašvela jautājumu:

—   Ko tu darītu, Favurita, ja es tevi vairs nemīlētu?

—   Es? — Favurita iesaucās. — O! Nerunā tā, pat pa jokam ne! Ja tu mani vairs nemīlētu, es mestos tev virsū, acis izskrāpētu, nagiem tevi saplosītu, es uzgāztu tev ūdeni, liktu tevi apcietināt!

Blašvels saldkairā uzpūtība pasmaidīja kā jau cilvēks, kura patmīlībai glaimots.

Favurita turpināja:

—   Jā, es pasauktu policiju! Tu domā, es kautrētos? Bezgodi tāds!

Blašvels sajūsmā atgāzās krēslā un augstprātīgi piemiedza acis.

Dālija, nepārtraucot ēšanu, vispārējā kņadā klusu jautāja Favuritai:

—   Tātad tu esi neprātīgi iemīlējusies tai savā Blašvelā?

—   Es? Ko vēl ne? Es viņa neieredzu! — tikpat klusu atbildēja Favurita, atkal ķerdamās pie dakšiņas. — Viņš ir skops. Es mīlu to mazo, kas dzīvo manai mājai pretī. Ļoti jauks jauns cilvēks. Vai tu nepazīsti? Skaidrs, ka viņš kļūs aktieris! Man patīk aktieri. Katrreiz, kad viņš pārnāk mājās, viņa māte saka: «Ak dievs, mans miers ir pagalam! Tūlīt viņš sāks bļaustīties. Saproti, mīļais, man taisni galva sprāgst pušu no tavas kliegšanas!» Tas tāpēc, ka viņš staigā pa visu māju, uzkāpj bēniņos pie žurkām, uzrāpjas tumšākajās pažobelēs, cik augstu vien var, un tad dzied un deklamē, un nezin ko vēl, un tik skaļi, ka pašā apakšā dzirdams. Viņš jau tagad pelna dienā divdesmit sū pie viena advokāta, pārrakstot visādus ķengu rakstus. Viņa tēvs agrāk bijis dziedātājs Senžakdiopā baznīcā, Ak, viņš ir ļoti jauks! Viņš manī tik traki iemīlējies, ka viendien, redzēdams, kā es gatavojos cept pankūkas, man sacīja: «Jaunkundz, iecepiet pankokos savus cimdus, un es tos apēdīšu!» Tikai mākslinieki prot kaut ko tamlīdzīgu pateikt. Ak, viņš ir tik mīļš! Sā mazā dēļ es drīz būšu pilnīgi bez prāta! Bet tas nekas, Blašvelam es saku, ka dievinu viņu. Ak, kā es meloju! Ārprāts! Kā es meloju!

Favurita uz brīdi apklusa, tad turpināja:

—  Ak, Dālij, ja tu zinātu, cik es esmu bēdīga! Visu vasaru nepārstāj līt, vējš rnani kaitina, vējš nemaz netaisās norimt. Blašvels ir briesmīgs sīkstulis, un tirgū labi ja var dabūt mazos zirnīšus, vienkārši nevar saprast, ko lai ēd. Man ir splīns, kā angļi saka, sviests ir tik dārgsl Un tad vēl, paskaties, kādas šausmas» mēs ēdam pusdienas istabā, kur stāv gulta! Nē, patiešām, dzīve man kļūst pretīga!

## 7. Tolomjesa gudriba

Kamēr vieni dziedāja, otri skaļi cits caur citu tērzēja, un galu galā valdīja nepārtraukts troksnis. Tolomjess to pārtrauca.

—    Nemētāsimies ar vārdiem uz labu laimi un nerunāsim pārāk ātri! — viņš iesaucās, — Apdomāsim, ko sakām, ja vēlamies, lai saruna būtu valdzinoša! Pārmērīga improvizēšana muļķīgi iztukšo prātu. Atkorķēts alus neputo. Nevajag steigties, kungi! Padarīsim mūsu dzīres cildenas, ēdīsim, neizkliedējot mūsu domas, mielosimies palēnam. Nesteigsimies! Palūkojieties uz pavasari: ja tas pasteidzas, tad pārsteidzas, citiem vārdiem — viss nosalst. Pārmērīga cītība bojā persiku un aprikožu kokus. Pārmērīga cītība nokauj labu pusdienu jaukumu un prieku, Nemēģiniet būt pārāk cītīgi, mani kungi! Grimo de, la Ranjers* šai ziņā ir vienis prātis ar Taleirānu*.

Sie vārdi sacēla pārējos dobju kurnēšanu.

—   Tolomjes, liec mūs mierā! — Blašvels sacīja.

—   Nost tirānu! — Fameijs sauca.

—    Lai dzīvo dzīres, dzira, dzīrošana! — Listoljē iesaucās.

—   Ir taču svētdiena, — Fameijs turpināja.

—   Mēs esam mēreni, — Listoljē piebilda.

—    Tolomjes, — Blašvels sacīja, — tu taču redzi, ka es mierīgi stāvu visam pāri kā kalns.

—   Drīzāk gan kā Monkalms, — Tolomjess atteica.

Sī viduvējā vārdu spēle iedarbojās gluži kā peļķē iemests akmens. Marķīzs de Monkalms bija tolaik slavens rojālists. Iestājās klusums.

—     Draugi, — Tolomjess iesaucās, apzinādamies, ka atkal pārņēmis noteikšanu, — atjēdzieties! Nevajag šo no debesīm nokritušo kalambūru uzņemt ar tādu pārsteigumu.

Ne jau viss, kas tādā veidā nokrīt, ir sajūsmas un apbrīna cienīgs. Kalambūrs ir lidojošā gara mēsls. Joks nokrīt, kur pagadās, bet gars, izdējis kārtējo muļķību, paceļas debesu augstumos. Balts plankumiņš, kas izplūst uz klints, nekavē ērgļa lidojumu. Es nebūt negribu noniecināt kalambūru! Es to cienu par tā nopelniem, bet ne vairāk. Viss, kas cilvēcē — un varbūt arī ārpus cilvēces — ir pats augstākais, cēlākais un jaukākais, pazīst vārdu rotaļu. Jēzus Kristus ir pateicis kalambūru par svēto Pēteri, Mozus — par IŽaku, Eshils par Polineiku, Kleopatra — par Oktaviānu. Ievērojiet, ka šis Kleopatras kalambūrs ir pateikts pirms Aktijas kaujas un ka bez tā neviens neatcerētos Torīnas pilsētu, kas grieķu valodā nozīmē — pavārnīca. To atzinis, es atgriežos pie savām pamācībām. Mani brāļi, es atkārtoju: mazāk cītības, mazāk sajukuma, mazāk pārmērību arī asprā-tībās, jautrībā, priekos un vārdu spēlēs. Uzklausiet mani, kas esmu gudrs kā Amfiarājs* un plikpaurains kā Cēzars! Ir jāzina robeža arī rēbusos. Est modus in rebus.  Ir jāzina robeža arī pusdienojot. Jūs, manas dāmas, mīlat ābolkūkas, taču nebaudiet tās pār mēru! Arī ābolkūkas ēdot, ir vajadzīgs saprāts un māksla. Rijība soda pašu rīmu — gula punit gulax. Gremošanas traucējumiem pats labais dievs ir uzdevis norāt vēderus. Un iegaumējiet: katrai mūsu kaislībai, pat mīlestībai ir vēders, ko nevajag pārāk piepildīt. Visur jāprot īstajā laikā rakstīt vārdu finis , vajag sevi apvaldīt, kad tas kļūst nepieciešami, nolilft aiz atslēgas savu ēstgribu, ietupināt cietumā savu fantāziju un pašam sevi aizvest uz iecirkni. Gudrais ir tas; kas īstajā brīdī prot pats sevi arestēt. Jūs varat uz mani kaut cik paļauties, tāpēc ka es esmu mazliet nodarbojies ar tieslietu zinībām, kā to rāda noliktie eksāmeni, un zinu, kāda atšķirība ir starp izmeklēšanai pakļautu jautājumu un neizšķirtu jautājumu, un esmu aizstāvējis latīņu valodā tēzi par mocību veidiem, kādus piesprieda Romā tai laikā, kad Munācijs Demens bija kvestors vecāku slepkavību lietās, un tāpēc ka taisos kļūt par tiesību zinātņu doktoru, kas, visu kopā ņemot, man šķiet, nepierāda, ka man būtu jābūt galīgam muļķim. Es jums iesaku mērenību jūsu tieksmēs. Tik tiešām, kā mani sauc par Fēliksu

Tolomjesu, man ir taisnība. Laimīgs ir tas, kurš tad, kad stunda situsi, ir varonis un prot atsacīties kā Sulla* vai kā Origens*!

Favurita klausījās ar dziļu uzmanību,

—   Fēlikss! — viņa sacīja. — Cik skaists vārds! Man patīk šis vārds. Tas ir latīņu valodā. Tas nozīmē to pašu, ko mūsu Prospērs — «laimīgais».

Tolomjess turpināja:

—   Kvirīti, džentlmeņi, kavaljeros, draugi! Vai jūs gribat nejust iekāri, iztikt bez laulības gultas un nicināt mīlestību? Nekas nav vienkāršāk. Recepte ir šāda: limonāde, iespējami daudz fizisko vingrinājumu, smags darbs; nogurdiniet sevi, veliet smagus bluķus, neguliet, palieciet nomodā, dzeriet salpetra dzērienus un balto lēpju novārījumu, baudiet magoņu sēklu un savvaļas piparu emulsijas, turklāt ieturiet stingru diētu, mērdējiet sevi badā, pie tam neaizmirstiet aukstās vannas, zāļu apsējus, vara plāti, aplaistīšanos ar Saturna šķidrumu un etiķūdens apliekamos!

—   Es labāk izvēlos sievieti, — Listoljē sacīja.

—   Sievieti! — Tolomjess atsāka. — Neuzticieties sievietei! Vai tam, kas nodod sevi sievietes mainīgās sirds ziņā! Sieviete ir viltīga un veikla. Viņa neieredz čūsku aiz amata skaudības. Čūska ir viņas konkurente.

—   Tolomjes, tu esi piedzēries! — Blašvels sauca.

—   Nudien! — Tolomjess atsaucās.

—   Tad esi jel jautrs! — Blašvels turpināja.

—   Lai notiek! — Tolomjess atbildēja un, piepildījis savu glāzi, piecēlās.

— Slava vīnam! Nunc te, Bacche, canatnl  Atvainojiet, manas dāmas, tas ir spāniski! Un pierādījums tam, senjoras: kāda tauta, tāds vīna trauks. Kastīliešu arrobā saiet sešpadsmit litru, alikantiešu kantaro — divpadsmit, Kanāriju salu almudā — divdesmit pieci litri, Baļeāru salu kuartinā — divdesmit seši, bet cara Pētera mucā saiet trīsdesmit litru. Lai dzīvo šis cars, kas bijis liels, un lai dzīvo viņa muca, kas bijusi vēl lielāka! Manas dāmas, dodu jums draudzīgu padomu: pārskatieties un sajauciet savus kaimiņus, cik tik jums tīk! Maldīties ir mīlestības būtība. Mīla nav radīta, lai rāpotu uz ceļiem un notrulinātos kā angļu kalpone, kam no pastāvīgas grīdu bēršanas ceļgali tulznās. Nē, mīlas dēka nav tam radīta, mīla jautri klaiņo apkārt, maigā mīla! Mēdz sacīt: «Cilvēks maldās.» Es teikšu: «Mīlētājs maldās.» Manas dāmas, es dievinu jūs visas! O, Zefina, o, Zozefina ar vissmalkākajiem sejas vaibstiem! Jūs būtu apburoša, ja nebūtu greiza. Jūsu glītais ģīmītis izskatās tā, it kā uz tā kādam būtu gadījies netīšām uzsēsties! Un Favurita — ak, nimfas un mūzas! Kādu dienu, kad Blašvels gāja gar noteku Gerenbuaso ielā, viņš ieraudzīja daiļu meiču, kas rādīja savas kājiņas baltās, piekļāvīgās zeķēs. Šis prologs viņam iepatikās, un viņš iemīlējās. Tā, kurā viņš iemīlējās, bija Favurita. Ak, Favurita, tev ir joniešu lūpas! Bija kāds grieķu gleznotājs, vārdā Eiforions, kuru dēvēja par lūpu gleznotāju. Šis grieķis vienīgais būtu cienīgs gleznot tavu muti. Paklausies, pirms tevis pasaulē nav bijis šā vārda cienīga radījuma. Tu esi dzimusi, lai saņemtu ābolu kā Venera vai arī lai to apēstu kā Ieva. Skaistums sākas ar tevi. Es tikko pieminēju Ievu — tu esi tās radītāja. Tev pienākas patents par skaistas sievietes izgudrošanu. Ak, Favurita, es beidzu jūs uzrunāt ar «tu», jo pāreju no dzejas uz prozu. Jūs nupat runājāt par manu vārdu. Tas mani aizkustināja, tomēr, lai kas mēs būtu, neuzticēsimies vārdiem! Tie var būt maldīgi. Es saucos Fēlikss, bet neesmu laimīgs. Vārdi viļ. Nevajag akli ticēt to norādījumiem. Mēs kļūdītos, ja rakstītu uz Korķu un pieprasītu no turienes korķus vai kannas no Kannām. Mis Dālija, jūsu vietā es sauktos par Rozi. Puķei jābūt ar smaržu, sievietei ar prātu. Es neko nesaku par Fantinu, šo sevī nogrimušo, sapņaino, domīgo, pārliekti jūtīgo būtni; viņa ir parādība, kas pieņēmusi nimfas izskatu un kam piemīt mūķenes šķīstība; kaut arī viņa ir pakļ|4usj un dzīvo grizetes dzīvi, viņa meklē glābiņu ilūzijās, dzied, lūdz dievu un raugās debesu zilgmē, pati neapzinādamās ne to, ko redz, ne to, ko dara, un, acis no debesīm nenovērsusi, viņa maldās pa savu iedomu dārzu, kurā mīt vairāk putnu, nekā tiešamībā vispār varētu būt. Ai, Fantina, zini: arī. es, Tolomjess, esmu tikai ilūzija! Bet viņa pat nedzird mani, gaišcirtainā himeru meita! Un tomēr viss viņā ir svaigums, piemīlība, jaunība, maigs rīta dzidrums.. Ak, Fantina, jaunava, kas cienīga saukties margrietiņās vai pērles vārdā, jūs esat sieviete no visburvīgākās rītu zemes! Manas dāmas — vēl otrs padoms: neprecieties! Laulība ir potēšana: tā var izdoties un var arī neizdoties. Izvairieties no šā riska! Taču — ak vai! — ko es te dziedu? Es velti šķiežu vārdus. Kad runa ir par kāzām, tad meitenes ir nelabojamas, un, lai ko mēs, prātīgi cilvēki, sacītu, nekas nespēs šās ņieburu un tupeļu Šuvējas atturēt no sapņošanas par bagātiem vīriem, kas iedzīvojušies dimantos. Galu galā lai tā arī paliek! Vēl ko, manas daiļavas, iegaumējiet: jūs ēdat pārāk daudz cukura! Ak, sievietes, jums ir tikai viena vaina — jūs pastāvīgi graužat cukuru! Ak, grauzēju dzimums, tavi mazie, glītie, baltie zobiņi dievina cukuru! Tagad klausieties uzmanīgi: cukurs pieder pie sāļiem. Visi sāļi sausē. Cukurs sausē vairāk par visiem pārējiem sāļiem. Tas uzsūc no vēnām asins šķidrumu; tā rodas asiņu sabiezēšana un pēc tam asins sastrēgums, rodas tuberkuli plaušās, kam seko nāve. Un tāpēc cukurslimība bieži pāriet dilonī. Tātad negrauziet cukuru, un jūs dzīvosit! Es pievēršos vīriešiem. Kungi, esiet iekarotāji! Bez sirdsapziņas pārmetumiem atņemiet cits citam iemīļotās! Gluži kā dejā — mainiet dāmas! Mī-lestībā draugu nav. Visur, kur sastopama glīta sieviete, ir vaļā ceļš naidam. Nekādas saudzības, cīņa uz dzīvību un nāvi! Skaista sieviete ir casus belli ; skaista sieviete ir nozieguma iemesls. Visus vēsturiskos iebrukumus izrai-sījuši sievietes apakšsvārki. Vīrietim ir tiesības uz sievieti. Romuls laupīja sabīnietes, Vilhelms nolaupīja saksietes, Cēzars — romietes. Vīrietis, kam nav savas iemīļotās, riņķo kā vanags virs citu mīļākām. Kas attiecas uz mani, es griežos pie visiem nelaimīgajiem vecpuišiem ar lielisko uzsaukumu, ar kuru Napoleons savā laikā uzrunāja Itālijas armiju: «Kareivji, jums nav nekā. Ienaidniekam ir viss.»

Tolomjess apklusa.

— Ievelc elpu, Tolomjes! — Blašvels sacīja.

Un tūlīt Blašvels, Fameijam un Listoljē pievienojoties, uzsāka žēlīgā meldijā vienu no tām darbnīcu dziesmiņām, kurās vārdi sakopoti, kā pagadās, bagātīgi atskaņoti vai arī pavisam bez atskaņām, vienu no tām dziesmiņām, kurās nav nekāda satura gluži kā koka zaru šūpās vai vēja šalkoņā, dziesmiņu, kura piedzimst no pīpes dūmiem un līdz ar tiem izgaist un pazūd. Luk, ar kādu pantu viņi atbildēja Tolomjesa svinīgajai runai:

Reiz svētie tēvi gaudās, Bez mēra naudu bēra, Par pāvestu lai jaudā Kļūt vīrs Klermons Tonēra. Bet, kas nav bijis melnsvārcis, Par pāvestu tāds nekļūs vis. Nu svētie tēvi spļaudās — Tiem žēl ir savas naudas.

Taču Tolomjesa tieksme improvizēt nebija rimusi; iztukšojis glāzi, viņš to atkal piepildīja un sāka no jauna:

— Nost ar prātu! Aizmirstiet visu, ko es sacīju! Nebūsim ne augstprātīgi, ne prātīgi, ne godprātīgi! Es uzsaucu tostu līksmei — būsim līksmi! Papildināsim mūsu tiesību zinātņu kursu ar neprātu un barību! Lai dzīvo kulinārs un kuņģa katars! Lai Justiniāns* stājas laulībā ar Uzdzīvi! Lai līksme sabango dzijumus! Esi dzīva, radība! Visa pasaule ir milzīgs dārgakmens. Es esmu laimīgs, Putni dzied tik brīnum jauki. Visapkārt svētku košums! Lakstīgala — tā ir Elevjū par velti! Vasara, es tevi sveicinu! Ai, Luksemburgas dārzs! Ai, georgikas no Princeses ielas un Observatorijas alejas! Ai, domīgie zaldātiņi! Ai, burvīgās aukles, kas, uzraugot mazuļus, lakstodamās uzsāk mīlas dēku! Varbūt man patiktu Amerikas pampas, ja man nebūtu Odeona arkāžu. Mana dvēsele, aizlido pirmatnējos mežos un savannās. Viss ir skaists. Saules staros sīc mušas. Saule nošķaudījās, un radās kolibri. Noskūpsti mani, Fantina!

Viņš pārskatījās un noskūpstīja Favuritu.

## 8. Kāda zirga nāve

—   Pie Edona ir labāk pusdienot nekā pie Bombardas, — Zefina iesaucās.

—  Man labāk patīk pie Bombardas nekā pie Edona, —Blašvels paziņoja. — Seit ir greznāk. Vairāk aziātisma. Ieskatieties kaut vai apakšējā zālē — sienas laistās vienos spoguļos.

—       Man labāk patīk, ja mans šķīvis tā laistās, — Favurita iebilda.

Blašvels nepiekāpās!

—       Aplūkojiet nažus: pie Bombardas nažu spali ir no sudraba, bet pie Edona — no kaula. Sudrabs taču dārgāks par kaulu.

—       Tikai ne tiem, kam ielikti sudraba žokļi, — Tolomjess piezīmēja.

Tai brīdī viņš raudzījās uz Invalidu nama kupolu, kas bija redzams no Bombardas krodziņa logiem.

Iestājās klusums.

—       Tolomjes, — Fameijs sacīja, — nupat mums ar Listoljē bija strīds.

—        Strīds ir labs, bet ķilda vēl labāka, — Tolomjess atteica.

—   Mēs strīdējāmies par filozofiju,

—   Lieliski!

—   Ko tu vērtē augstāk — Dekartu vai Spinozu?

—   Dezožjē*, — Tolomjess atbildēja.

Izteicis šo spriedumu, viņš iedzēra un turpināja:

—       Esmu ar mieru dzīvot. Vēl zemes virsū viss nav beidzies, kamēr cilvēks spēj. runāt neprātības. Lai pateicība par to nemirstīgajiem dieviem! Cilvēks melo, bet arī smejas. Cilvēks apgalvo, bet arī šaubās. No siloģisma uzšļāc negaidītais. Tas ir skaisti. Vēl šai pasaulē ir mirstīgie, kas prot jautri atvērt un aizvērt paradoksa pārsteigumu kārbiņu. Sis vīns, ko jūs, dāmas, tik mierīgi dzerat, ir Madeiras vīns; jums jāzina, ka tas nācis no Kuraldasfreiras vīna kalniem, kas atrodas trīssimt septiņpadsmit tuāzes1 virs jūras līmeņa! Neaizmirstiet to, kad dzerat! Trīssimt septiņpadsmit tuāzes! Un Bombardas kungs, nepārspējamais krodzinieks, pasniedz jums šīs trīssimt septiņpadsmit tuāzes par četriem frankiem piecdesmit santīmiem!

Fameijs viņu atkal pārtrauca:

—       Tolomjes, tavas domas ir likums. Kas ir tavs mīļākais autors?

—   Ber…

—   … kēns?*

—   Nē. .,. šū*.

Un Tolomjess turpināja:

— Lai slava Bombardam! Viņš būtu līdzīgs Elefantas Minofisam, ja atsūtītu man indiešu dejotāju, un Heronejas Tigelionam, ja pagādātu man heteru! Jo ziniet, daiļās dāmas, ka ari Grieķijā un Ēģiptē bija savi Bombardas. Par to mums stāsta Apulejs. Ak vai! Mūždien viens un tas pats un nekā jauna! Nekas visā radītāja radībā nav palicis nezināms! «Nil sub sole novum,»  saka Zālamans. «Amor omnibus idem,»  saka Vergilijs. Un topošais mediķis ar savu sirdsdāmu kāpj Senklū galiotā, tāpat ka Perikls ar Aspasiju kādreiz sēdās Samas flotiles kuģī. Vēl pāris vārdu. Vai jūs, manas dāmas, zināt, kas bija Aspasija? Kaut gan viņa dzīvoja tais laikos, kad sievietēm vēl nebija dvēseles, viņa bija pati dvēsele; dvēsele, kurā rožu krāsa jaucās ar purpuru, dvēsele, kas bija kvēlāka par liesmu un spirgtāka par rītausmu. Aspasija bija būtne, kurā saskārās divas sievietes galējības, viņa bija netikle un dieviete reizē. Sokrātā un Manonas Lesko apvienojums. Aspasija bija radīta gadījumam, ja Prometejam ievajadzētos prieka meitas.

Tolomjess bija tā aizrāvies, ka grūti būtu bijis viņu apturēt, ja tieši šai brīdī krastmalā nebūtu nogāzies kāds zirgs. No satricinājuma rati un runātājs palika uz vietas. Tā bija Bosas ķēve, vecs un kaulains kraķis, kam īstā vieta būtu ādu dīrātavā, bet kas vēl vilka smagi piekrautu vezumu. Nonācis iepretim Bombardas krodziņam, nabaga nomocījies kustonis bija atteicies tālāk iet. ? Šis starpgadījums sapulcināja garāmgājējus. Tikko saniknotais ormanis lādēdamies paspēja ar pienācīgu enerģiju izgrūst maģisko vārdu «Maita!», pastiprinot to ar nežēlīgu pātagas sitienu, kleperis nokrita, lai vairs neceltos. Tracis uz ielas pievērsa jautro Tolomjesa klausītāju uzmanību, viņi pagrieza galvu uz to pusi, un Tolomjess izmantoja šo starpgadījumu, lai pabeigtu savu uzrunu ar šādu melanholisku vārsmu:

Sai pasaulē gan karietēm, gan ratiem Ir liktens vienādskops. Kā nolemts, dzīvoja šis kleperis pēc skata, Cik dzīvo zirga lops.

—  Nabaga zirdziņš! — Fantina nopūtās.

Bet Dālija iesaucās:

—       Fantina jau taisās apraudāt zirgus! Kur tāda nelabojama muļķe redzēta?

Šai brīdī Favurita, sakrustojusi rokas un atmetusi galvu, cieši paskatījās Tolomjesā un jautāja:

—   Tā! Un kur paliek pārsteigums?

—       Patiešām, īstais mirklis ir klāt, — Tolomjess atbildēja. — Kungi, ir laiks pārsteigt mūsu dāmas. Manas dāmas, vienu brīdi pagaidiet mūs!

—   Tas sākas ar skūpstu, — Blašvels sacīja.

—   Uz pieres, — piebilda Tolomjess.

Katrs svinīgi noskūpstīja uz pieres savu mīļāko, pēc tam viņi cits pēc cita rindā devās uz durvīm, turot pirkstu pie lūpām.

Viņiem tā ejot, Favurita sasita plaukstas.

—   Tas jau tagad ir amiŽanti! — meiča iesaucās.

—       Nepalieciet pārāk ilgi! — čukstēja Fantina. — Mēs jūs gaidām.

## 9. Līksmošanās līksmais gals

Palikušas vienas, meičas atbalstījās pa clivām uz katras palodzes, tērzēja, izbāzušas galvu ārā, vai arī sakliedzās savā starpā np viena loga uz otru.

Viņas redzēja, kā jaunekļi zem rokas izgāja no Bombardas krodziņa, apgriezās un smiedamies māja viņām un tad pazuda putekļainajā burzmā, kas ik svētdienas piepilda Elizejas laukus.

—   Nepalieciet ilgi! — Fantina sauca.

—   Ko gan viņi mums atnesīs? — ieteicās Zefina.

—   Katrā ziņā kaut ko skaistu, — sacīja Dālija,

—   Es vēlētos, lai tas būtu no zelta, — Favurita iebilda.

Drīz vien viņas izklaidēja kustība upmalā, kas bija redzama pa augsto koku zaru starpu un kas pilnīgi saistīja viņu uzmanību. Bija laiks, kad pasta karietes un diližansi devās ceļā. Gandrīz visi pasta rati, kas uzturēja satiksmi ar dienvidiem un vakariem, brauca caur Elizejas laukiem. To lielākā daļa virzījās gar krastmalu un izbrauca no pilsētas caur Pasi barjeru. Gandrīz ik minūti kāda liela, dzeltenmelni krāsota, smagi piekrauta kariete, kuru bezveidīgu padarīja daudzie ar brezentu pārklātie čemodāni un ceļasomas un no kuras brīžam rēgojās cilvēku galvas, kas tūdaļ atkal pazuda, neganta kā fūrija traucās cauri pūlim, tricinot bruģi un ik akmens šķembu pārvēršot šķiltavās; dzirksteles šķīda gluži kā no kalves, un dūmu vietā cēlās putekļi. Sī kņada uzjautrināja meičas, un Favurita iesaucās:

—        Tā tik ir dārdoņa! Varētu domāt, ka tur aizveļas vesels lēvenis važu!

Gadījās, ka viens no šiem pajūgiem, ko tik tikko varēja saskatīt caur biezo vīksnu lapotni, uz brīdi apstājās un tad aulekšiem devās tālāk. Fantina par to bija izbrīnījusies.

—      Tas ir dīvaini, — viņa sacīja. — Es domāju, ka diližansi nekad ceļā nepietur.

Favurita paraustīja plecus.

—       Sī Fantina ir apbrīnojama. Es raugos uz viņu kā uz īpašu retumu. Visvienkāršākās lietas viņu pārsteidz. Nu, pieņemsim, ka es esmu ceļotājs; es saku diližansa konduktoram: «Es iešu uz priekšu, jūs, pa krastmalu garām braucot, mani paņemiet.» Diližanss brauc, konduktors mani pamana, aptur, es iekāpju, un diližanss turpina ceļu. Tā tas notiek bieži. Tu nepazīsti dzīvi, mana mīļā!

Pagāja labs laika sprīdis. Piepeši Favurita sakustējās, it kā pamozdainās no miega.

—   Nu, labi, — viņa sacīja, — bet kur tad pārsteigums?

—       Jā, paliesi! — Dālija atsaucās. — Kur paliek'tas slavenais pārsteigums?

—   Viņi tik ilgi kavējas! — Fantina sacīja.

Tikko Fantina ar nopūtu bija izteikusi šos vārdus, ienāca viesmīlis, kas bija pasniedzis pusdienas. Rokā viņš turēja kaut ko līdzīgu vēstulei.

—   Kas tas ir? — Favurita jautāja.

Viesmīlis atbildēja:

—   Tas ir papīrs, ko kungi lika nodot dāmām.

—   Kāpēc jūs to neatnesāt tūlīt?

—       Tāpēc ka šie kungi pavēlēja to nodot tikai pēc stundas.

Favurita izrāva papīru apkalpotājam no rokām. Tā patiešām bija vēstule.

—   Kā tā? — viņa brīnījās. — Adreses nav. Bet te ir rakstīts:

Sis ir tas pārsteigums.

Viņa ātri atplēsa vēstuli, atlocīja to un lasīja (viņa prata lasīt):

«Mūsu mīļākās!

Jums jāzina, ka mums ir vecāki. Jums nav sevišķi lielas jēgas par to, kas ir vecāki. Nesarežģītajā un kārtīgajā pilsoņu tiesību kodeksā tā sauc tēvu un māti. Tātad šie vecāki gaužas, šie vecīši aicina mūs pie sevis, šie lāga vīri un lāga sievas dēvē mūs par pazudušajiem dēliem, vēlas, lai mēs atgriežamies, un sakās kaut teļuš, mūs sagaidot. Tā kā mēs esam tikumīgi cilvēki, mēs viņiem paklausām. Kad Jūs lasīsit šīs rindiņas, pieci ugunīgi zirgi raus mūs pie mūsu papiņiem un mammiņām. Mēs laižamies lapās, kā teiktu Bosjē. Mēs braucam, mēs jau esam aizbraukuši. Mēs traucamies Lafila* apskāvienos uz Kaijāra* spārniem. Tulūzas diližanss izrauj mūs no bezdibeņa, un šis bezdibenis esat Jūs, mūsu jaukās maziņās! Mēs atgriežamies sabiedrībā straujos rikšos, ar trīs jūdžu ātrumu stundā, atgriežamies pie saviem pienākumiem un kārtības. Tēvijai ir svarīgi, lai mēs, tāpat kā visi kārtīgi cilvēki, kļūtu par prefektiem, ģimenes teviem, lauku tiesnešiem un valsts padomniekiem. Protiet mūs cienīt! Mēs ziedojamies. Neapraudiet mūs pārāk ilgi un drīz atrodiet mūsu vielā citus! Ja šī vēstule saplosa Jūsu sirdis, atdariet ar to pašu un saplēsiet to! Palieciet sveikas!

Gandrīz divus gadus mēs dāvājām Jums laimi. Nepieminiet mūs ar ļaunu!

Parakstīts:

Blašvels.

Fameijs.

Listoljē.

Fēlikss Tolomjess.

Post scriptum. Par pusdienām ir samaksāts.»

Visas četras meičas saskatījās.

Favurita pirmā pārtrauca klusumu.

—        Lai nu kā, — viņa iesaucās, — tas tomēr ir labs joks!

—   Tas ir gan jocīgi, — sacīja Zefina.

—       Droši vien šī doma ienāca prātā Blašvelam, — Favurita turpināja. — Tāpēc esmu ar mieru no jauna viņu iemīlēt. Jo tālāks, jo mījāks. Tā mēdz būt.

—        Nē, — Dālija iebilda, — tā ir Tolomjesa izdoma. Tas jau tūliņ redzams.

—       Tādā gadījumā, — Favurita turpināja, nāvi Blašvelam, lai dzīvo Tolomjess!

—       Lai dzīvo Tolomjess! — sauca Dālija un Zefina. Un smējās locīdamās.

Fantina smējās līdzi citām.

Stundu vēlāk, atgriezusies savā istabā, viņa raudāja. Tā bija, kā jau sacījām, viņas pirmā mīlestība. Viņa bija atdevusies šim Tolomjesam kā vīram, un nabaga meičai bija bērns.

## CETURTA GRAMATA UzticĒt otram DAŽKĀRT NOZĪMĒ PAMEST LIKTEŅA VARĀ

,

## 1. Kāda māte satiek otru māti

Šā gadsimta pirmajā ceturksnī Monfermeijā netālu no Parīzes bija kāds traktieris, kura tagad vairs nav. Traktieris piederēja diviem cilvēkiem, vārdā Tenardjē, — vīram un sievai. Tas atradās Maiznieku ieliņā. Virs durvīm bija redzams tieši pie sienas pienaglots dēlis. Uz dēļa — kaut kas līdzīgs gleznojumam: it kā cilvēks, kurš nes uz muguras otru cilvēku, kam ir plati, zeltīti ģenerāļa uzpleči un lielas sudraba zvaigznes; sarkanie traipi nozīmēja asinis; pārējā gleznas daļa bija dūmos tīta un droši vien attēloja kauju. Apakšā bija lasāms šāds uzraksts: «Pie Vaterlo Seržanta».

Nekas nav parastāks par ratiem vai divričiem pie iebraucamās vietas durvīm. Tomēr lielie rati vai, pareizāk sakot, ratu daļa, kas aizsprostoja ielu traktiera priekšā kādā 1818. gada pavasara vakarā, ar savu milzīgumu noteikti būtu saistījusi ikviena gleznotāja uzmanību, ja tam gadītos iet tur garām.

Tā bija tādu smago ratu priekša, kādus mežainos apgabalos lieto planku un baļķu pārvadāšanai. Šo ratu priekšdaļu veidoja pamatīga dzelzs ass ar tapu, uz kuras bija uzmaukta smaga dīsele; ass balstījās uz diviem milzīgiem riteņiem. Viss kopskats bija bezveidīgs, smags, nospiedošs. Varēja domāt, ka tā ir kāda milzu lielgabala lafete. Ceļa grambās riteņi, koka daļas, rumbas, ass un dīsele bija aplipuši ar t>iezu dubļu kārtu nejauki dzeltenīgā krāsā, kas bija vjsai līdzīga tam tonim, kādā labprāt mēdz krāsot katedrāles. Koks pilnīgi pazuda zem dubļiem, dzelzs — zem rūsas. Zem ass puslokā nokarājās resna ķēde, ar ko varētu saistīt pašu Goliātu. Šī ķēde lika domāt nevis par pārvadājamām sijām, bet par mamutiem un inastodontiem, kas būtu tajā jūdzami; tā izraisīja priekšstatu par katorgu, nevis par cilvēku katorgu, bet par kādu pārcilvēcisku katorgu, par ciklopu katorgu, un likās, tā ir noņemta kādam briesmonim. Homērs ar to būtu sasaistījis Polifērnu*, Šekspīrs — Kalibanu*.

Kāpēc smago ratu priekša stāvēja šai vietā uz ielas? Pirmkārt, lai aizsprostotu ceļu; otrkārt, lai galīgi sarūsētu. Vecajā sociālajā iekārtā ir daudz iestāžu, kuras gluži tāpat pilnīgi atklāti atrodas sabiedrības attīstības ceļā un kuru pastāvēšanai nav nekādu citu iemeslu.

Ķēdes vidus nokarājās zem ass gandrīz līdz pašai zemei, un tās izliekumā gluži kā uz šūpoļu virves, jauki apskāvušās, tai vakarā sēdēja divas mazas meitenītes — viena apmēram divarpus gadu, otra — pusotra gada veca, un lielākā turēja mazāko. Prasmīgi sasiets lakats neļāva viņām nokrist. Droši vien kāda māte bija ieraudzījusi šo briesmīgo ķēdi un nodomājusi: «Palūk, tā taču ir laba rotaļu vieta maniem bērniem!»

Abi bērni, apģērbti visai piemīlīgi un pat savā ziņā grezni, staroja aiz prieka; varētu sacīt, tie bija divi rožu ziedi vecos dzelžos; viņu acis sajūsmā mirdzēja, spirgtie vaidziņi smējās. Vienai meitenītei mati bija kastaņu krāsā, otrai — pavisam tumši. Viņu vientiesīgajās sejiņās atspoguļojās aizrautīgs izbrīns. Turpat netālu augošs ziedu pilns krūms apdvesa garāmgājējus ar smaržu, kas likās izplūstam no šiem bērniem. Pusotra gada vecā meitenīte rādija savu kailo, mīlīgo vēderiņu tajā nevainīgajā nekautrībā, kas raksturīga mazuļiem. Pāri un visapkārt šām maigajām galviņām — laimes un gaismas veidojumam — rēgojās milzīgā ratu priekša, melna aiz rūsējuma, gandrīz baismīga ar saviem izliekumiem un asajiem stūriem, kas atgādināja it kā ieeju kādā alā. Dažus soļus tālāk uz iebraucamās vietas sliekšņa sēdēja māte, ne visai pievilcīga izskata sieviete, taču tai brīdī viņā bija kaut kas aizkustinošs: ar garas virves palīdzību viņa šūpoja bērnus un, bažīdamās, ka tik tie nenokristu, nenovērsa no tiem acu, kuru izteiksme bija reizē dzīvnieciska un dievišķīga, kas ir tik raksturīgi mātēm. Ar katru vēzienu riebīgās ķēdes posmi nočirkstēja, it kā izgrūžot niknu kliedzienu. Mazās meitenītes bija sajūsmā, rietošā saule pievienojās viņu priekam, un grūti būtu iedomāties ko burvīgāku par šo likteņa rotaļu, kas titānu važas bija pārvērtusi eņģeļu šūpolēs.

Šūpodama abas mazās, māte nepareizā meldijā dziedāja kādu tolaik iecienītu romanci:

«Tā vajag,» teica karotājs …

Dziedot un meitenītes vērojot, viņa nedzirdēja un neredzēja, kas notika uz ielas.

Pa to laiku kāds bija pienācis viņai klāt, un viņa pēkšņi izdzirda pie pašas auss kādu balsi sakām:

— Jums ir jauki bērni, kundze!

Visdaiļai, maigai Imožināi.,

māte dziedāja, turpinādama romanci, un tad pagrieza galvu.

Turpat dažus soļus no viņas stāvēja kāda sieviete. Arī šai sievietei bija bērns, ko tā turēja klēpī.

Turklāt sieviete nesa lielu saini, kas šķita ļoti smags.

Šās sievietes bērns bija viens no dievišķīgākajiem radījumiem, kādi tik iedomājami. Tā bija divus trīs gadus veca meitenīte. Ietērpa greznuma ziņā viņa būtu varējusi sacensties ar abām pārējām meitenēm; viņai bija mugurā krekliņš ar lentītēm, galvā aubīte no Valensijas mežģīnēm un pāri tai smalka auduma lakatiņš. Sakrokojušies svārciņi atsedza mazās balto, apaļīgo, stingro gurniņu. Viņa izskatījās apbrīnojami sārta un veselīga. Uzlūkojot šo jauko mazuli, katrs justu vēlēšanos iekost viņas vaidziņu ābolos. Par viņas acīm varēja sacīt vienīgi to, ka tām bija brīnišķīgas skropstas un, liekas, tām vajadzēja būt ļoti lielām. Viņa gulēja.

Viņa gulēja tai paļāvības pilnajā miegā, kādā mēdz gulēt šai vecumā. Mātes rokas ir veidotas no maiguma, bērna miegs tajās ir dziļš.

Toties māte izskatījās nabadzīga un bēdīga. Viņa bija ģērbusies kā strādniece, kas atkal taisās kļūt par zemnieci. Viņa bija jauna. Vai arī skaista? Varbūt. Bet šais drēbēs to nemanīja. Viņas mati, no kuriem bija redzama tikai viena gaiša šķipsna, likās biezi, bet tos stingri slēpa neglīta, smaila, šaura mūķenes cepure, sasieta zem smakra. Smejoties parādās skaisti zobi, ja tādi ir, taču šī sieviete nesmējās. Šķita, ka viņas acis jau ilgi nav bijušas sausas. Viņa bija bāla, izskatījās ļoti nogurusi un slimīga. Viņa uzlūkoja savās rokās aizmigušo meitiņu ar to sevišķo skatienu, ar kādu raugās māte, kura pati zīdījusi savu bērnu. Plats, zils krūšu lakats, līdzīgs mutautiem, ko lieto invalīdi, lempīgi sedza viņas vidukli. Viņas rokas bija saulē iedegušas un viscaur klātas vasaras raibumiem, rādāmā pirksta āda sacietējusi un šujot sadurstīta. Viņa valkāja brūnu rupja vilnas auduma mēteli, kokvilnas kleitu un smagas kurpes. Tā bija Fantina.

Ta bija Fantina. Grūti bija viņu pazīt. Tomēr, uzmanīgāk pavērojot, bija redzams, ka viņas agrākais skaistums nav zudis. Viņas labajā vaigā bija iegūlusies skumju rieva, kurā sāka iezīmēties ironija. Viņas agrākais greznais tērps, gaisīgais tērps no muslīna un lentām, kas likās darināts no līksmes, neprāta un mūzikas, no zvārguļa skaņām un ceriņu smaržas, bija pazudis, kā izgaist skaistā, mirdzošā_ sarma, kura saulē laistās kā dimanti; tā izkūst un atstāj zaru gluži kailu un melnu.

Desmit mēneši bija pagājuši kopš «labā joka».

Kas bija noticis šais desmit mēnešos? To viegli uzminēt.

Pēc liktenīgās dienas iestājās trūkums. Fantina tūlīt bija pazaudējusi no redzesloka Favuritu, Zefinu un Dāliju. Saites, ko bija pārrāvuši vīrieši, izira un nesaistīja vairs ari sievietes. Pāris nedēļu vēlāk meičas būtu ļoti izbrīnījušās, ja tām kāds sacītu, ka tās ir draudzenes; draudzībai vairs nebija nekāda iemesla. Fantina palika viena. Kad viņas bērna tēvs aizbrauca — ak vai, šāda sakaru pārraušana ir nenovēršama! — viņa bija gluži pamesta, atradusi no darba, pieradusi pie izpriecām. Aizrāvusies ar Tolomjesu, viņa bija sākusi nicīgi skatīties uz vienkāršo amatu, ko prata, pametusi novārtā pasūtījumus, un tagad tādu vairs nebija. Nekādu līdzekļu iztikai. Fantina prata mazliet lasīt, bet neprata rakstīt. Bērnībā viņa bija iemācīta vienīgi parakstīt savu vārdu. Kādam tirgus skrīverim viņa lika uzrakstīt Tolomjesam vēstuli, pēc tam otru, tad trešo. Tolomjess ne uz vienu no tām neatbildēja. Reiz Fantina dzirdēja pļāpīgas sievas, kas tobrīd skatījās uz viņas meitiņu, sakām: «Vai tad šitos bērnus kāds ņem nopietni? Par tādiem bērniem tikai parausta plecus!» — Tad viņa domāja par Tolomjesu, kas parausta plecus par savu bērnu un neņem nopietni nevainīgo radījumu, un viņas sirds pret šo vīrieti atsala. Bet ko lai iesāk? Viņa vairs nezināja neviena, pie kā griezties. Viņa gan bija grēkojusi, taču viņas rakstura pamatā, kā atceramies, bija nevainība un tikums. Viņa neskaidri samanīja, ka ir tuvu izmisumam un var krist vēl zemāk. Vajadzēja drosmes. Tā viņai bija, un viņa nocietinājās pret grūtībām. Viņai ienāca prātā doma atgriezties dzimtajā pilsētā, Piejūras Monlreijā. Varbūt tur kāds viņu vēl atcerētos un dotu darbu. Jā, bet tad viņai jānoslēpj savs grēks. Un viņa neskaidri atskārta, ka var būt nepieciešama vēl viena šķiršanās, kas sagādās daudz vairāk sāpju nekā pirmā. Viņas sirds sažņaudzās, taču apņemšanās palika negrozāma. Fantinai, kā redzēsim, piemita skaudra dzīves varonība.

Viņa jau bija drosmīgi atteikusies no rotām, ģērbās vienkāršā audekla tērpā un visas zīda drānas, savas lentas un mežģīnes izmantoja meitiņas drēbēm, kura tagad bija viņas vienīgais atlikušais lepnums, turklāt svēts lepnums. Viņa pārdeva visu, kas viņai piederēja, un saņēma par to divsimt franku. Kad visi sīkie parādi bija samaksāti, viņai atlika ne vairāk, ne mazāk par astoņdesmit frankiem. Kādā skaistā pavasara rītā divdesmit divu gadu vecumā viņa atstāja Parīzi, nesdama savu bērnu uz muguras. Katrs, kas būtu redzējis viņu tā ejam, izjustu līdzjūtību pret šām abām būtnēm. Sai sievietei visā pasaulē nebija neviena, tikai bērns, un bērnam visā pasaulē bija tikai šī sieviete. Fantina pati bija barojusi savu meitu, tāpēc viņas krūtis bija novājinātas un viņa mazliet kāsēja.

Tālāk mums vairs nebūs izdevības runāt par Fēliksu Tolomjesu. Sacīsim tikai vienu, ka divdesmit gadus vēlāk, karaJa Luija Filipa valdīšanas laikā, viņš bija provincē ievērojams advokāts, bagāts un ar lieiu ietekmi, saprātīgs vēlētājs un stingrs zvērinātais, arvien vēl kārs uz izpriecām.

Tā iedama un laiku pa laikam, lai atpūstos, braukdama tā sauktajās «Parīzes apkaimes mazajās karietēs», kur bija jāmaksā trīs četri sū par jūdzi, Fantina ap pusdienas laiku nonāca Monfermeijā un atradās Maiznieku ieliņā.

Pie Tenardjē iebraucamās vietas viņu it kā apžilbināja abas mazās meitenes, tik sajūsminātas savās briesmīgajās šūpotnēs, un viņa apstājās šās līksmes pilnās ainas priekšā.

Ir skati, kas valdzina un apbur. So māti savaldzināja abas mazās meitenītes. Viņa vēroja tās dzijā aizkustinājumā. Eņģeju parādīšanās vēstī par paradīzes tuvumu. Viņai šķita, ka redz virs šās iebraucamās vietas noslēpumainu, paša likteņa rakstītu vārdu: «ŠEIT.» Abas mazās

bija tik acīm redzami laimīgas! Viņa tās vēroja, viņa tās apbrīnoja ar tādu saviļņojumu, ka brīdī, kad māte. dziedādama ievilka elpu, nevarēja atturēties, neteikusi vārdus, ko jau minējām:

—  Jums ir jauki bērni, kundze!

Visnegantākos radījumus atbruņo mīlīga apiešanās ar viņu mazuļiem. Māte pacēla galvu, pateicās un lūdza garāmgājēju apsēsties uz sola pie durvīm, pati palikdama sēžam uz sliekšņa. Abas sievietes sāka tērzēt.

—   Mani sauc par Tenardjē kundzi, — sacīja abu meitenīšu māte. — Mums pieder šī iebraucamā vieta.

Un, turpinot romanci, caur zobiem dungoja:

«Tā vajag, esmu bruņinieks, Uz Palestinu dodamies …»

Tenardjē kundze bija sarkanmataina, drukna, stūraina sieviete, īsts «sievietes—zaldāta» tips bez mazākās pievilcības. Un — kas ir dīvainākais — viņai bija sapņains skatiens, droši vien no romānu lasīšanas. Viņa bija vīrišķīga koķete. Tā mēdz iedarboties uz krodzinieču iztēli veclaiku romāni, gluži nodriskāti no lielas lasīšanas. Viņa vel bija jauna, viņai nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadiem. Ja šī sieviete, kas tupēja uz sliekšņa, būtu uzslējusies stāvus, tad varbūt viņas lielais augums un platie pleci, kas atgādināja pa gadatirgiem apkārt braukājoša milža plecus, jau sākumā izbiedētu ceļinieci, satricinātu tās uzticību un līdz ar to nebūtu atgadījušies notikumi, par kuriem mums turpmāk stāstāms. Ja kāds cilvēks sēž, nevis stāv, tam dažkārt ir liela nozīme otra cilvēka liktenī.

Ceļiniece pastāstīja savu dzīves stāstu, to mazliet pārgrozīdama.

Viņa esot strādniece. Vīrs viņai miris. Parīzē grūti atrast darbu, un viņa dodoties to meklēt citur, savā dzimtajā pusē. So pašu rītu, kājām ejot, viņa atstājusi Parīzi. Tā kā, bērnu nesot, jutusies nogurusi, viņa iekāpusi Vilmonblas diližansā, kas gadījies pa ceļam. No Vilmonblas viņa kājām nākusi līdz Monfermeijai. Meitenīte arī drusku tipinājusi kājiņām, tikai nedaudz, bērns taču vēl maziņš, drīz nācies to atkal ņemt uz rokām. Un tagad viņas dārgumiņš iemidzis.

To pastāstījusi, viņa tik cieši noskūpstīja mazo, ka tā pamodās. Bērns atvēra acis — lielas, zilas acis, tādas pašas kā mātei — un uzlūkoja… Ko? Visu un neko; raudzījās ar to nopietno un reizēm stingro mazu bērnu skatienu, kas ir .viņu skaidrās nevainības noslēpums mūsu tumšo tikumu, priekšā. Varētu domāt, ka viņi jūtas kā eņģeļi un zina', ka mēs esam tikai cilvēki. Tad bērns sāka smieties un, kaut gan māte viņu turēja, noslīdēja zemē ar to nevaldāmo spēku, kāds piemīt mazai būtnei, kura grib skriet. Piepeši viņa pamanīja šūpolēs abas meitenītes, uz vietas apstājās un pat izbāza mēlīti par izbrīna zīmi.

Tenardjē māte atraisīja savas meitenes, izcēla tās no šūpolēm un sacīja:

—   Nu, tad parotaļājieties visas trīs!

Tādā vecumā cits pie cita ātri pierod, un jau pēc brīža Tenardjē mazules rotaļājās kopā ar svešo meiteni, milzīgā sajūsmā rokot smiltīs bedrītes.

Svešā meitene bija ļoti jautra. Bērna jautrība liecina par mātes labsirdību. Meitenīte bija paņēmusi koka skaidiņu un, izmantojot to par lāpstu, sparīgi raka bedri, kas būtu pietiekami liela vienīgi mušai. Kaprača darbs top līksms, ja pie tā ķeras bērns.

Abas sievietes turpināja sarunu.

—   Kā sauc jūsu maziņo?

—   Kozete.

Kozete ir Eifrazija. Mazo sauca par Eifraziju. Bet Eifraziju māte bija pārveidojusi par Kozeti. Tāda maiga un mīlīga tieksme piemīt mātēm un vienkāršajai tautai, kas pārvērš Zozefu par Pepitu, Fransuāzu par Siletu. Šāda veida atvasinājumi rada sajukumu un nekārtību etimoloģijas zinātnē. Mēs pazinām kādu vecmāmiņu, kam bija izdevies Teodoru padarīt par Gnonu.

—   Cik viņai gadu?

—   Drīz būs trīs.

—   Tāpat kā manai vecākajai.

Pa to laiku trīs mazās meitenītes bija izveidojušas grupiņu, kurā atspoguļojās gan dziļš satraukums, gan svētlaime: bija atgadījies notikums — no zemes izlīda liels tārps. Mazās gan baiļojās, bet reizē bija arī sajūsminātas.

Viņu priekā starojošās pieres saskārās, likās, šīs trīs galviņas ietver viens staru vainags.

—       Ir gan bērni! — iesaucās Tenardjē māte. — Cik ātri viņi sadraudzējas! Varētu vai zvērēt, ka tas ir trīs māsiņās!

Sis vārds bija dzirkstele, ko šķita gaidījusi otra māte. Viņa satvēra Tenardjē kundzes roku un, raudzīdamās tai cieši acīs, jautāja:

—   Vai jūs būtu ar mieru pieņemt manu bērnu?

Tenardjē kundze izdarīja vienu no tām pārsteiguma

pilnajām kustībām, kas nenozīmē ne piekrišanu, ne noraidījumu.

Kozetes māte turpināja:

—       Saprotiet taču, es nevaru ņemt meitiņu līdz uz laukiem. Darbs to neatļauj. Sievietei ar bērnu grūti atrast vietu. Tai apvidū ir jocīgi ļaudis. Pats labais dievs man lika iet gar jūsu traktieri. Kad ieraudzīju jūsu meitiņas — tik jaukas, tik tīras, tik apmierinātas, — es biju dziļi saviļņota. Es nodomāju: «Tā gan ir krietna māte!» Tā tas ir. Nu viņas būs trīs māsiņas. Turklāt es drīz atkal atgriezīšos. Vai esat ar mieru paturēt manu bērnu?

—   Būs jāpadomā, — Tenardjē kundze noteica.

—   Es maksāšu sešus frankus mēnesī.

Te kāda vīrieša balss sauca no traktiera iekšienes:

—       Ne mazāk par septiņiem frankieml Un samaksāt sešus mēnešus uz priekšu!

—       Sešreiz septiņi ir četrdesmit divi, — Tenardjē kundze sacīja.

—   Es maksāšu, — māte teica.

—       Un bez tam vēl piecpadsmit franku pirmajiem iedevumiem, — vīrieša balss piebilda.

—        Kopā piecdesmit septiņi franki, — sacīja Tenardjē kundze. Un skaitīdama paklusu dziedāja:

«Tā vajag,» teica karotājs ,,,

—       Es visu samaksāšu, — māte atbildēja, — man ir astoņdesmit franku. Man vēl atliks, ar ko nokļūt uz laukiem. Protams, ejot kājām. Tur es nopelnīšu naudu un, tiklīdz man tās kaut cik būs, atgriezīšos pēc sava mīļumiņa.

Vīrieša balss turpināja:

—   Vai mazajai ir drēbītes?

—   Tas ir mans vīrs, — Tenardjē kundze paskaidroja.

—       Bez šaubām, viņai ir drēbītes, manam nabaga dārgumiņam. Es tūlīt nopratu, ka tas ir jūsu vīrs. Un kādas vēl drēbītes! Trakoti skaistas! No visa pa ducim. Un zīda kleitiņas kā īstai dāmai! Viss ir te, manā ceļa maisā.

—   To arī vajadzēs atstāt, — vīrieša balss turpināja.

—       Domāju gan, ka atstāšu, — māte sacīja. — Tas tik būtu dīvaini, ja es pamestu savu meitu gluži kailu!

Durvīs parādījās saimnieka galva.

—   Nu, tad labi, — viņš teica.

Viņi salīga. Māte pavadīja nakti iebraucamā vietā, atdeva naudu un atstāja bērnu; viņa atkal aizsēja maisu, kas tagad, iztukšots no bērna drēbītēm, bija kļuvis pavisam viegls, un nākamajā rītā devās ceļā, cerēdama drīz atgriezties. Tādas šķiršanās noris šķietami mierīgi, taču ir pilnas izmisuma.

Kāda Tenardjē kaimiņiene satika šo māti aizejot un, mājās pārnākusi, sacīja:

—        Es tikko redzēju kādu sievieti, kas uz ielas tā raudāja, ka sirds vai pušu plīst.

Kad Kozetes māte bija aizgājusi, vīrs teica sievai:

—        Tagad man būs, ar ko samaksāt vekseli par simt desmit frankiem, kam ritu termiņš. Man trūka piecdesmit franku. Vai tu arī zini, ka man draudēja tiesu izpildītājs un vekseļa protests? Tu ar saviem skuķiem uzrīkoji īsti labas peļu lamatas!

—   Man pašai tas nenāca ne prātā, — sieva atbildēja.

## 2. Divu šaubīgu cilvēku portreta pirmuzmetums

Noķertā pele bija vārga, bet kaķis priecājas pat par visliesāko peli.

Kas tad īsti bija šie abi Tenardjē?

Patlaban sacīsim par viņiem tikai pāris vārdu. Uzmetumu papildināsim vēlāk.

Šie radījumi piederēja pie tās krustojumu šķiras, ko veido nemācīti ļaudis, kuriem izdevies dzīvē tikt uz priekšu, un pagrimuši izglītoti cilvēki; šī šķira atrodas starp tā saukto vidējo un zemāko šķiru un apvieno sevī dažus pēdējās trūkumus ar gandrīz visiem pirmās netikumiem, turklāt tai nepiemīt ne strādnieku cildenā trauksme, ne buržuā godīgais kārtīgums.

Tie bija tādi pundurīšu raksturi, kas, nejauši kādas nelāga uguns sasildīti, viegli pārvēršas briesmoņos. Sievas būtībā slēpās kaut kas dzīvniecisks, bet vīrs bija dzimis nelietis. Abi bija augstākajā mērā spējīgi tikai uz tāda veida riebīgu attīstību, kas virza uz Jaunu. Ir tādas rāpuļu dvēseles, kas pastāvīgi tiecas uz tumsu, kas dzīvē drīzāk taustās atpakaļ nekā iet uz priekšu, kas izmanto pieredzi, lai pastiprinātu savu kroplumu, un, arvien vairāk deģenerējoties, arvien dziļāk stieg nekrietnībās. Sis vīrs un sieva bija no tādiem ļaudīm.

It īpaši pats Tenardjē atbaidītu fizionomistu. Ir cilvēki, kurus pietiek uzlūkot, lai izjustu pret tiem neuzticību, cilvēki, kuri it kā viscaur piesātināti ar ļaunumu. Aiz sevis viņi atstāj bažas, bet viņiem pa priekšu iet draudīgums. Viņos mājo kaut kas nenosakāms. Nav iespējams atbildēt ne par to, ko viņi darījuši, ne par to, ko viņi vēl darīs. Tumsa, kas mīt viņu skatienā, tūdaļ nodod viņus. Pietiek dzirdēt viņus sakām vienu vārdu vai redzēt vienu viņu kustību, lai nojaustu tumšus noslēpumus viņu pagātnē un tumšas mīklas viņu nākotnē.

Sis Tenardjē, ja var tam ticēt, kādreiz bijis zaldāts, seržants, kā pats sacīja. Droši vien viņš piedalījies 1815. gada kampaņā un, kā liekas, izturējies visai drošsirdīgi. Vēlāk mēs uzzināsim, kā tas īsti bijis. Viņa krodziņa izkārtne netieši norādīja uz vienu no viņa varoņdarbiem. Viņš pats bija gleznojis izkārtni, jo pa druskai prata ^isādus darbus, taču pavirši.

Tas bija laikmets, kad senais klasiskais romāns, no «Klelijas» nonācis līdz «Lodoiskai», joprojām palikdams aristokrātisks, kļuva aizvien vienkāršāks un, noslīdējis no de Skiderī jaunkundzes līdz Burnona-Malarma kundzei un no Lafaijeta kundzes līdz Bartelemī-Ado kundzei, iekvēlināja Parīzes sētnieču mīlestības alkstošās sirdis un nodarīja postu arī priekšpilsētās. Tenardjē kundze bija tieši tiktāl attīstīta, lai lasītu šāda rakstura grāmatas. Tās bija viņas barība. Cik nu viņai saprāta vispār bija, to viņa noslīcināja šais romānos, tāpēc agrā jaunībā un pat nedaudz vēlāk viņa likās mazliet sapņaina līdzās savam vīram, kas bija īsts blēdis, tomēr apveltīts ar zināmu dziļdomību, paskolojies izvirtulis, kam maz jēgas par gramatiku, rupjš un tai pašā laikā viltīgs, kā arī jūtelīgs, šis cilvēks lasīja Pigo-Lebrēnu un visos jautājumos, «kas skar dzimumu», kā. pats mēdza izteikties, bija galīgs un pamatīgs neģēlis. Sieva bija gadus divpadsmit trīspadsmit jaunāka. Vēlāk, kad romantiski nokarenās cirtās krītošie mati sāka sirmot un no Pamelas* izveidojās Megera, Tenardjē madāma vairs bija tikai resna, nikna sieva, pagalam piesūkusies ar muļķīgiem romāniem. Visādu nieku lasīšana nepaliek bez nožēlojamām sekām. Un tā iznāca, ka viņas vecākā meita tapa nosaukta par Eponīnu.-Runājot par jaunāko, nabaga mazuli tik tikko nenokristīja par Gulnāru, taču, par laimi, kāda Dikrē-Diminila romāna parādīšanās radīja liktenīgu pagriezienu, un meitene tapa nosaukta tikai par Azelmu.

Beidzot vēl jāpiezīmē, ka ne viss ir smieklīgs un ārišķīgs šai interesantajā laikmetā, par ko le runājam un ko varētu nosaukt par krustāmo vārdu anarhijas laikmetu. Līdzās romantiski fantastiskajam elementam, uz ko jau norādījām, nozīmīgs ir arī sociālais simptoms. Mūsdienās tas vairs nav nekāds retums, ja vienkāršs ganu puika saucas par Arturu, Alfrēdu vai Alfonsu, bet vikonts — ja vikonti vispār vēl sastopami — par Tomā, Pjēru vai Zaķu. Šī vārdu pārnešana, nosaucot «elegantā» vārdā vienkāršu cilvēku, bet zemnieku vārdā aristokrātu, nav nekas cits kā zemūdens straume, kas tiecas pēc vienlīdzības. Tāpat kā visur, arī še neatturami ielaužas jaunā dvesma. Zem šās ārējās nesaskaņas slēpjas kaut kas liels un dziļš: franču revolūcija.

## 3. Cīrulītis

Ar nelietībām vien nav panākama labklājība. Traktieris nekādus lielos ienākumus nedeva.

Svešās ceļinieces piecdesmit septiņi franki izglāba Tenardjē no vekseļa protesta un palīdzēja to laikā nomaksāt. Nākamajā mēnesī atkal ievajadzējās naudas. Sieva devās uz Parīzi, kur ieķīlāja lombardā Kozetes drēbītes par sešdesmit frankiem. Tikko šī nauda bija iztērēta, abi Tenardjē sāka skatīties uz mazo meiteni kā uz bērnu, kas pieņemts mājā aiz žēlsirdības, un tāpēc attiecīgi ar viņu apgājās. Tā kā meitenei vairs drēbīšu nebija, viņu ieģērba Tenardjē bērnu novalkātajos svārciņos un kreklā, īsāk izsakoties — skrandās. Mazo baroja ar traktiera viesu ēdiena atliekām — drusku labāk neka suni, drusku sliktāk nekā kaķi. Un suns un kaķis jau arī bija viņas parastie galda biedri: Kozete ēda kopā ar viņiem pagaldē no tādas pašas koka bļodiņas kā viņi.

Kozetes māte, kas bija apmetusies, kā vēlāk redzēsim, Piejūras Montreijā, rakstīja vai, pareizāk sakot, lika rakstīt katru mēnesi, lai saņemtu ziņas par savu bērnu. Tenardjē katrreiz atbildēja vienu un to pašu: «Kozetei klājas lieliski.»

Kad pirmie seši mēneši bija aizritējuši, Kozetes māte nosūtīja septiņus frankus par septīto mēnesi un pēc tam diezgan akurāti turpināja sūtīt katru mēnesi. Nebija vēl pagājis gads, kad Tenardjē sacīja: «Ir gan žēlastības dāvana, ko viņa mums dod! Ko var iesākt ar septiņiem frankiem!» Un viņš aizrakstīja, pieprasīdams divpadsmit frankus. Māte, kas bija pārliecināta, ka viņas bērns ir laimīgs un «jūtas labi», padevās un sūtīja divpadsmit frankus.

Ir tādi raksturi, kas nespēj mīlēt vienu, tai pašā laikā neienīstot otru. Tenardjē māte neprātīgi mīlēja abas savas meitas, toties nīda svešo bērnu. Kļūst skumji, domājot, ka mātes mīlestība var izpausties tik nekrietnā veidā. Lai cik maz vietas Kozete aizņēma mājā, Tenardjē mātei likās, ka tā laupa vietu viņas bērniem un elpo gaisu, kas pieder viņas meitām. Sai sievietei, tāpat kā daudzām viņai līdzīgām, bija katrai dienai paredzēta sava daļa gļāstu un sava daļa sitienu un lamu. Ja nebūtu Kozetes, skaidrs, ka visu saņemtu pašas meitas, lai kā viņa tās dievināja; tagad svešais bērns tām pakalpoja, novēršot visus sitienus uz sevi. Viņas meitas saņēma vienīgi glāstus. Kozete nevarēja ne pakustēties, kad pār tās galvu jau krita nežēlīgu un nepelnītu sodu krusa. Maigā, vājā būtne, kurai vēl nebija jēgas ne par šo pasauli, ne par dievu un kuru pastāvīgi sodīja un rāja, kurai darīja pāri un sita, redzēja turpat līdzās divus tādus pašus radījumus kā viņa dzīvojam rītausmas staru spožumā.

Tā kā Tenardjē kundze bija ļauna pret Kozeti, arī Eponīna un Azelma izturējās pret viņu ļauni. Šai vecumā bērni ir savas mātes kopija, tikai mazāka formāta.

Pagāja viens gads, pēc tam otrs.

Ciemā ļaudis runāja:

— Sie Tenardjē gan ir krietni cilvēki. Nav jau nekādi bagātie un tomēr audzina bērnu, kas pamests viņu mājāl

Visi domāja, ka rnāte ir Kozeti aizmirsusi.

Taču Tenardjē pa diezin kādiem tumšiem ce|iem bija uzzinājis, ka bērns droši vien nav dzimis likumīgā laulībā un ka māte nevar to atzīt par savu, tāpēc viņš pieprasīja piecpadsmit franku mēnesī, sacīdams, ka tas radījums aug un prasa ēst, un draudēdams nosūtīt meiteni mātei.

— Lai Šī mani nekaitina!- viņš iesaucās. — Es šai

uzgrūdīšu mazuli, tā ka izjuks visas viņas viltības! Lai paaugstina maksu!

Un māte maksāja prasītos piecpadsmit frankus.

No gada gadā bērns auga, un auga arī viņa posts.

Kamēr Kozete vēl bija pavisam maza, viņa pacieta pārestības abu saimnieka meiteņu vietā. Tiklīdz viņa mazliet paaugās, tas ir, sasniedza piecu gadu vecumu, viņa kļuva par mājas kalponi.

«Piecu gadu vecumā! Tas ir neticami!» jūs sacīsit. Diemžēl tas ir taisnība. Sociālas ciešanas var sākties jebkurā vecumā. Atcerēsimies neseno prāvu, kurā apsūdzētais, kāds Dimolārs, būdams bārenis, kļuvis par bandītu; jau piecu gadu vecumā, kā vēstī oficiālie dokumenti, viņš palicis pasaulē gluži viens, «pelnījis sev iztiku un zadzis».

Kozetei lika izdarīt iepirkumus, slaucīt istabas, pagalmu, ielu, mazgāt traukus, pat nest nastas. Abi Tenardjē domāja, ka viņiem jo vairāk ir tiesības tā rīkoties tāpēc, ka māte, kas arvien vēl atradās Piejūras Montreijā, sāka naudu sūtīt neregulāri. Viņa bija Tenardjē parādā jau par vairākiem mēnešiem.

Ja šī māte atgrieztos Monfermeijā tagad, kad bija pagājuši tikai trīs gadi, viņa sava bērna vairs nepazītu. Kozete, kas, ierodoties šai mājā, izskatījās tik jauka un spirgta, tagad bija vāja un bāla. Viņas gaitā bija manāmas bažas un nemiers. «Tai skuķei ir kaut kas aiz ādas!» mēdza teikt Tenardjē.

Netaisnība bija padarījusi Kozeti īgnu, nabadzība — neglītu. Viņai bija palikušas tikai skaistās acis, kurās bija grūti skatīties, ļo tās, būdamas tik lielas, šķita atstarojam arī lielākas skumjas.

Satriecoši bija redzēt nabaga nepilnus sešus gadus veco bērnu ziemā, kad tas, drebēdams aiz aukstuma savās vecajās, izdilušajās skrandās, vēl pirms saules lēkta slaucīja

Ielu ar milzīgu slotu mazajās, no sala sasarkušajās rociņās, kamēr lielajās acis riesās asaras.

Visā apkārtnē viņu saukāja par Cīrulīti. Tauta, kurai tīk gleznaina izteiksme, iesauca šai vārdā mazo būtni, kas nebija neko daudz lielāka par putnēnu, tāda pati trīsoša un bikla, katru rītu cēlās pirmā visā mājā un pat visā ciematā un allaž jau pirms saules bija uz ielas vai laukā.

Tikai šis nabaga Cīrulītis nekad nedziedāja.

## PIEKTĀ GRĀMATA NokĀpŠana

..

## 1. Stāsts par uzlabojumiem melnstikla izstrādājumu ražošanā

Kas notika ar šo māti, kura, pēc Monfermeijas iedzīvotāju izteicieniem, bija pametusi savu bērnu? Kur viņa mita? Ko darīja?

Atstājusi savu mazo Kozeti Tenardjē mājā, viņa turpināja ceļu un nonāca Piejūras Montreijā.

Tas notika, kā atceraties, 1818. gadā.

Fantina bija atstājusi savu dzimto pusi apmēram pirms desmit gadiem. Pa to laiku Piejūras Montreijā bija stipri pārvērtusies. Kamēr Fantina lēnām kāpa lejup no likstas likstā, dzimtā pilsēta bija uzplaukusi.

Apmēram pirms diviem gadiem tās rūpniecībā bija noticis pagrieziens, kam mazākā apkaimē ir ļoti liela nozīme.

Šis apstāklis ir tik svarīgs, ka to nevar noklusēt; var teikt vēl vairāk — tas ir sevišķi jāuzsver.

No senseniem laikiem Piejūras Montreijā ir īpaša rūpniecības nozare: tur izgatavo angļu ahāta un Vācijas melnstikla izstrādājumu atdarinājumus. Šī rūpniecība visu laiku nīkuļoja, jo izejvielas bija dārgas, un tas savukārt ietekmēja strādnieku algu. Tai laikā, kad Fantina atgriezās Piejūras Montreijā, šai «melno priekšmetu» ražošanā bija noticis nedzirdēts apvērsums. 1815. gada beigās pilsētā bija apmeties kāds nepazīstams vīrs, kam ienāca prātā doma aizstāt šo priekšmetu ražošanā parastos sveķus ar kauleņkoku sveķiem un, izgatavojot rokassprādzes, aizstāt kaltās slēdzes ar lietajām. Šī niecīgā izmaiņa radīja veselu apvērsumu.

Patiesībā šī niecīgā izmaiņa bija stipri pazeminājusi izejvielu pašizmaksu, kas, pirmkārt, atļāva paaugstināt strādnieku algu par svētību visai apkārtnei, otrkārt, uzlabot ražojumu kvalitati, un tas bija ieguvums patērētājiem, treškārt, visu produkciju pārdot lētāk, lai pašā laikā gūstot trīskāršu peļņu, kura nāca par labu fabrikantam.

Un tā viena doma deva trejādus rezultātus.

Nepilnu trīs gadu laikā jaunā ražošanas paņēmiena izgudrotājs kļuva bagāts, kas, protams, ir labi, un padarīja bagātus visus savā apkārtnē, kas ir vēl labāk. Departamentā viņš bija ieceļotājs. Nekas nebija zināms par viņa dzimtu un tikpat kā nekas par viņa pagātni.

Stāstīja, ka sākumā viņam bijis ļoti maz naudas, augstākais pāris simtu franku.

Ar šo niecīgo kapitālu, izmantojot to gudras domas realizēšanai, pavairojot to ar kārtīgu un lietpratīgu rīcību, viņš bija nodibinājis savu un visas apkārtnes labklājību.

Ierodoties Piejūras Montreijā, viņš pēc apģērba, izturēšanās un runas atgādināja vienkāršu strādnieku.

Kā stāsta, tai pašā decembra vakarā, kad viņš, krēslai metoties, neviena nepamanīts, ar maisu uz muguras un zarainu nūju rokā ienācis Montreijas pilsētiņā, rātsnamā izcēlies liels ugunsgrēks. Svešais vīrs meties liesmās un, riskējot ar savu dzīvību, izglābis divus bērnus, kuri, kā izrādījies, bijuši žandarmērijas kapteiņa bērni; tāpēc arī nevienam nenācis prātā prasīt viņam pasi. Vēlāk kļuva zināms viņa vārds. Viņu sauca par Madlēna tēvu.

## 2. Madlēna kungs

Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, domīga izskata labsirdīgs cilvēks. Tas ir viss, ko par viņu varēja sacīt.

Sī rūpniecības nozare, ko viņš bija tik apbrīnojami pārveidojis, ātri uzplauka un padarīja Piejūras Montreiju par ievērojamu tirdzniecības centru. Spānija, kur patērē ļoti daudz melnā ahāta izstrādājumu, katru gadu deva milzīgus pasūtījumus. Šai tirdzniecības nozarē Piejūras Montreijā varēja gandrīz sacensties ar Londonu un Berlīni. Madlēna tēva peļņa bija tik liela, ka jau otrā gadā viņš varēja uzcelt lielu rūpnīcu ar divām plašām darbnīcām — vienu vīriešiem, otru sievietēm. Katrs, kas cieta badu, varēja doties turp, pārliecināts, ka atradīs darbu un maizi. Madlēna tēvs prasīja no vīriešiem labu gribu, no sievietēm tikumīgu uzvedību un no visiem — godīgumu. Viņš bija iekārtojis atsevišķas darbnīcas, nošķirot vīriešus no sievietēm, lai sievas un jaunavas varētu saglabāt savu tiklību. Sai ziņā viņš bija nelokāms. Vienīgi šai jautājumā viņš nepazina iecietības. Viņa stingrībai bija savs pamats, jo, tā kā Piejūras Montreijā bija garnizona pilsēta, tur netrūka izdevību tikumiskai pagrimšanai. Vispār viņa ierašanās bija ieguvums, un viņa uzturēšanās šeit — likteņa labvēlība. Pirms Madlēna tēva atnākšanas šai apvidū viss nīkuļoja; tagad te viss dzīvoja veselīgu darba dzīvi. Varena rosība visu sasildīja, visu iekustināja. Bezdarbs un nabadzība bija aizmirsti. Nebija nevienas tik cauras kabatas, kurā neatrastos mazliet naudas, nebija neviena tik nabadzīga mitekļa, kur nebūtu mazliet prieka.

Madlēna tēvs pieņēma darbā visus. Viņš prasīja tikai vienu: «Esiet godavīrs! Esiet godīga jaunava!»

Kā jau sacīts, šā uzplaukuma laikā, kura radītājs un vadītājs viņš bija, arī Madlēna tēvs kļuva bagāts, taču, lai cik dīvaina ir šāda izturēšanās vienkāršam komersantam, likās, ka bagātība nebija viņa galvenās rūpes. Šķita, ka viņš vairāk domā par citiem, mazāk pats par sevi. 1820. gadā bija zināms, ka uz viņa vārda pie Lafita noguldīti sešsimt trīsdesmit tūkstoši franku, bet, iekāms atlicināja sev šos sešsimt trīsdesmit tūkstošus franku, viņš bija izdevis vairāk nekā miljonu pilsētas un nabaga ļaužu vajadzībām.

Slimnīcai trūka līdzekļu, viņš tanī iekārtoja desmit gultas. Piejūras Montreijā sadalās augšējā un apakšējā pilsētā. Apakšējā pilsētā, kur dzīvoja Madlēna tēvs, bija tikai viena skola, nožēlojama ēka, kas jau taisījās sagrūt. Viņš uzcēla divas jaunas skolas: vienu meitenēm, otru zēniem. No saviem līdzekļiem viņš izsniedza diviem skolotājiem pabalstu, kas divkārt pārsniedza niecīgo algu, ko tiem maksāja valsts; kad reiz kāds par to izsacīja izbrīnu, viņš atbildēja: «Paši pirmie valsts ierēdņi ir māte barotāja un skolotājs.» Par saviem līdzekļiem viņš nodibināja bērnu patversmi — tolaik Francijā tādas gandrīz nepazina — un palīdzības kasi veciem un nespējīgiem strādniekiem. Ap viņa rūpnīcu kā ap centru strauji izauga jauns kvartāls, ko apdzīvoja daudz trūcīgu ģimeņu; viņš tur iekārtoja bezmaksas aptieku.

.Pašā sākumā, noraugoties viņa pasākumos, lāga ļautiņi sacīja: «Tas ir izmanīgs vīrs, kas grib tikt pie mantas.» Redzot, ka viņš vispirms padara bagātu savu apkārtni, lāga dvēseles sacīja: «Tas ir godkāris.» Sī varbūtība likās jo vairāk ticama tāpēc, ka Madlēna tēvs bija reliģiozs un pat zināmā mērā izpildīja baznīcas ceremonijas, kas tolaik it īpaši bija cieņā. Katru svētdienu viņš kārtīgi devas noklausīties agro mesu. Kādu turienes deputātu, kam visur rēgojās sāncenši, tāda dievbijība sāka uztraukt. Sis deputāts, kas Impērijas laikā bijis Likumdevējas sapulces loceklis, ticības jautājumos pieslējās kādam oratorija svētajam tēvam, vārdā Fušē, Otrantas hercogam, kurš bija viņa aizgādnis un draugs. Taču slēgtā sabiedrībā viņš par dievu mēdza pazoboties. Redzēdams bagāto rūpnieku Madlēnu ejam uz agro dievkalpojumu pulksten septiņos no rīta, viņš saskatīja tajā iespējamu kandidātu uz savu amatu un nolēma to pārspēt: viņš pieņēma sev par biktstēvu jezuītu un sāka apmeklēt galveno dievkalpojumu un arī vakara dievkalpojumu. Tai laikā cilvēki aiz godkāres sacentās cits ar citu gluži kā jāšanas sacīkstēs pār šķēršļiem. Bailes no sāncenšiem atnesa labumu ne tikvien dievam, bet arī trūcīgajiem, jo cienījamais deputāts savukārt ierīkoja slimnīcā divas gultas; kopā tagad to bija divpadsmit.

Un te kādā 1819. gada rītā pilsētā izplatījās baumas, ka prefekta ieteikuma un zemei izdarīto pakalpojuma dēļ karalis iecelšot Madlēna tēvu par Piejūras Montreijas pilsētas mēru. Ļaudis, kas jau agrāk bija nosaukuši jaunatnācēju par «godkāri», sajūsmā izmantoja katram cilvēkam tik patīkamo izdevību iesaukties: «Tā! Vai es neteicu?» Visā Montreijā valdīja satraukums. Baumas, kā izrādījās, bija pamatotas. Dažas dienas vēlāk ziņa par iecelšanu parādījās laikrakstā «Moniteur». Nākamajā dienā Madlēna tēvs no šā goda atteicās.

Tai pašā 1819. gadā izstrādājumi, kas bija ražoti pēc jaunā, Madlēna izgudrotā paņēmiena, tika nosūtīti uz rūpniecības izstādi; ievērojot žūrijas komisijas ziņojumu, karalis piešķīra izgudrotājam Goda leģiona ordeni. Jauns satraukums mazajā pilsētiņā: «Ak tā! Tātad viņš tīkoja pēc krusta!» Madlēna tēvs no ordeņa atteicās.

Patiešām, šis cilvēks bija neizdibināms. Un tomēr lāga ļautiņi atkal atrada jaunu izskaidrojumu: «Galu galā viņš vienkārši ir dēkainis!»

Kā redzējām, apkaime bija viņam daudz pateicības parādā, bet trūcīgie viņam bija parādā pateicību par visu. Viņš bija tik derīgs cilvēks, ka galu galā vajadzēja viņu godāt, un viņš bija tik laipns, ka galu galā vajadzēja viņu iemīlēt. It īpaši strādnieki viņu gandrīz vai pielūdza, un viņš pieņēma šo pielūgsmi ar skumju nopietnību. Kad viņu atzina par bagātu, «sabiedrības dižvīri» sāka viņu sveicināt un pilsētā viņu sāka saukt par Madlēna kungu. Viņa strādnieki un bērni joprojām dēvēja viņu par Madlēna tēvu, un šī uzruna izvilināja viņam vislaipnāko smaidu. Jo augstāk viņš kāpa, jo vairāk dažādu ielūgumu bira pār viņu. «Sabiedrība» viņu aicināja. Mazie, izsmalcinātie pilsētas saloni, kas pirmajā laikā, pats par sevi saprotams, bija amatniekam slēgti, miljonāram atvēra durvis līdz galam. Viņš saņēma tūkstošiem piedāvājumu. Viņš visus noraidīja.

Arī šoreiz lāga dvēselēm bija savs izskaidrojums: «Tas ir galīgi nemācīts un neaudzināts cilvēks. Nevar zināt, no kurienes tāds uzradies. Sabiedrībā viņš vienkārši neprastu uzvesties. Vēl nemaz nav teikts, ka viņš māk lasīt un rakstīt!»

Kad Jaudis redzēja viņu pelnām naudu, tie sacīja: «Viņš ir izveicīgs veikalnieks!» Kad tie redzēja viņu bārstāmies ar naudu, tie sacīja: «Viņš ir godkāris!» Kad tie redzēja viņu atraidām pagodinājumus, tie sacīja: «Viņš ir dēkainis!» Kad tie redzēja viņu atraidām sabiedrību, tie sacīja: «Viņš ir mežonis!»

1820. gadā, piecus gadus pēc ierašanās Piejūras Montreijā, pakalpojumi, ko viņš bija izdarījis visai apkaimei, bija tik ievērojami, iedzīvotāju vēlēšanās tik vienprātīga, ka vēlreiz karalis viņu iecēla par pilsētas mēru. Viņš atkal atteicās, bet prefekts nepieņēma atteikšanos, visi cienījamie pilsoņi nāca viņu pierunāt, tauta sapulcējās uz ielas un lūdza viņu, visi tik dedzīgi uzplijās, ka viņš galu galā bija ar mieru. Daži teicās ievērojuši, ka it īpaši viņa lēmumu ietekmējis kādas vecas, vienkāršas sieviņas gandrīz niknais izsauciens, kad tā no savu durvju sliekšņa viņam uzsaukusi: «Labs mērs mums ir vajadzīgs! Vai tad cilvēks drīkst atteikties, ja viņš var darīt ko labu?»

Tā bija viņa augšupejas trešā pakāpe. Madlēna tēvs bija kļuvis par Madlēna kungu. Madlēna kungs kļuva par mēra kungu.

## 3. Pie Laļila noguldītās summas

Un tomēr viņš joprojām bija palicis tikpat vienkāršs ka pirmajā dienā. Viņam bija sirmi mati, nopietns skatiens, strādnieka iedegusi ādas krāsa un filozofa domīgā sejas izteiksme. Parasti viņš valkāja cepuri ar platām maļam un garus, līdz zodam aizpogātus rupjas vadmalas svārkus. Viņš kārtīgi veica visus mēra pienākumus, bet citādi dzīvoja vientuļi. Ar ļaudīm viņš sarunājās maz. Viņš centās izvairīties no laipnības pierādījumiem, sveicināja neapstājoties, ātri pazuda, smaidīja, lai nebūtu jārunā, un deva naudu, lai nebūtu jāsmaida. Pilsētiņas sievas par viņu sacīja: «Kāds lādzīgs lācis!» Viņa lielākais »prieks bija pastaigāties pa laukiem.

Ēdienreizēs viņš aizvien ēda viens pats, turēdams priekšā atvērtu grāmatu, ko lasīja. Viņam bija maza, labi izraudzīta bibliotēka. Viņš mīlēja grāmatas; grāmatas ir neuzbāzīgi un uzticami draugi. Tā kā, pieaugot labklājībai, atlika vairāk brīva laika, viņš to izmantoja, šķiet, lai izglītotu prātu. Kamēr viņš uzturējās Piejūras Montreijā, varēja manīt, ka viņa valoda ar katru gadu kļuva pieklājīgāka, smalkāka un laipnāka.

Pastaigās viņš labprāt ņēma līdz šauteni, ko gan reti izlietoja. Ja tomēr gadījās kādreiz izšaut, šāviens bija*tik nekļūdīgs, ka varēja iedvest šausmas. Nekad viņš nenogalināja nekaitīgu dzīvnieku. Nekad viņš nešāva mazus putniņus.

Kaut gan viņš vairs nebija jauns, ļaudis stāstīja, ka viņam piemītot neparasts spēks. Visur, kur vien vajadzēja, viņš pielika roku: palīdzēja dabūt uz kājām pakritušu zirgu, izcēla iestigušu riteni, aiz ragiem noturēja izbēgušu vērsi. Kad viņš izgāja no mājas, viņam kabatas aizvien bija pilnas ar naudu, bet pārnākot tās bija tukšas. Kad viņš iegriezās kādā ciematā, noskranduši bērni priecīgi skrēja viņam pakaļ un apstāja viņu kā knišļu bars.

Varēja nojaust, ka viņš kādreiz dzīvojis laukos, jo viņš zināja daudz derīgu paņēmienu, ko mācīja zemniekiem. Viņš tiem ierādīja, kā iznīdēt labības kodi, apslakot klēts sienas un grīdu ar sāls šķīdumu; kā izskaust smecerniekus, pakarot ēkās ziedošu salviju saišķus. Viņš zināja «receptes» pret melnplauku un miltrasu, pamācīja, kā iznīcināt labības laukā kokaļus, lapsastes un citas nezāles, kas nomāc labību. Viņš pasargāja trušu sprostu no žurkām, iemitinot tajā jūras cūciņu, kuras smaku žurkas necieš.

Kādu dienu viņš redzēja apkārtējos zemniekus noņemamies ar nātru ravēšanu. Viņš uzlūkoja ar visām saknēm izrauto un jau apkaltušo augu kaudzi un sacīja:

— Tagad tās ir beigtas. Taču nātres var būt gluži noderīgas, ja tās prot izmantot. Kamēr nātre ir jauna, tās lapas lieliski der uzturam. Kad nātre izaugusi, tās šķiedra ir tikpat vērtīga kā kaņepāju vai linu šķiedra. Audekls no nātru šķiedrām nebūt nav sliktāks par kaņepāju audeklu. Sakapātas nātres noder mājputniem, saberztas — ragulopiem. Nātru sēklas, piejauktas lopbarībai, piešķir dzīvnieku spalvai spīdumu; no nātru saknēm, sajaucot tās ar sāli, dabū jauku dzeltenu krāsu. Turklāt no nātrēm iznāk labs siens, ko var pļaut divas reizes gadā. Un ko nātre prasa? Mazliet zemes, nekādu rūpju, nekādas kopšanas. Vienīgais trūkums — nātru sēklas nogatavojoties nobirst, un tās ir grūti savākt. Tas arī ir viss. Mazliet pūļu, un nātre būs derīgs augs. Kad to pamet novārtā, tā kļūst kaitīga. Un tad to iznīcina. Cik daudzi cilvēki līdzinās nātrēm! — Brītiņu klusējis, viņš piebilda: —Mani draugi, iegaumējiet: nav ne sliktu augu, ne sliktu cilvēku. Ir tikai slikti kopēji.

Bērni viņu mīlēja arī tāpēc, ka viņš prata darināt jaukas, sīkas lietiņas no salmiem un kokosriekstiem.

Ja viņam gadījās redzēt melnu drānu apvilktas baznīcas durvis, viņš gāja iekšā. Viņš allaž centās būt klāt bērēs, tāpat kā citi cenšas būt klāt kristībās. Aiz labsirdības viņš nespēja paiet garām citu zaudējumiem un bēdām. Viņš pievienojās sērojošiem draugiem, melnā ģērbtajiem tuviniekiem, garīdzniekiem, kas aizlūdza pie šķirsta. Šķita, ka viņa domas valdzina bēru psalmi, kas pilni kādas citas pasaules redzējumu, Pacēlis acis uz debesīm, viņš, it ķā tiecoties pretī visiem bezgalības noslēpumiem, klausījās skumjajās balsīs, kas dzied tumšā nāves bezdibeņa malā.

Viņš darīja bezgala daudz laba paslepus, kā citi mēdz darīt ļaunu. Vakaros, ielavījies kādā mājā, viņš klusiņām uzkāpa pa kāpnēm. Bieži gadījās, ka dažs labs nabaga vīrs, atgriezdamies savā jumtistabiņā, atrada durvis atvērtas, dažreiz pat uzlauztas. Nabaga cilvēks iesaucās: «Te bijis kāds ļaundaris!» Iegājis iekšā, viņš ieraudzīja zelta naudas gabalu, kas bija nolikts uz galda vai krēsla. Izrādījās, ka ļaundaris, kas ielauzies istabiņā, bijis Madlēna tēvs.

Madlēna tēvs arvien bija laipns un bēdīgs. Ļaudis runāja: «Viņš ir bagāts vīrs, bet nemaz nav lepns. Viņš ir laimīgs cilvēks, bet neizskatās apmierināts.»

Bija arī tādi, kas uzskatīja viņu par noslēpumainu un apgalvoja, ka viņš nevienu nelaižot savā istabā, kura esot īsta vientuļnieka celle, pilna spārnainiem smilšu pulksteņiem, izrotāta krusteniski saliktiem liela kauliem un galvaskausiem. Par to tik daudz runāja, ka dažas jaunas, eleganti ģērbušās Montreijas dāmiņas kādu dienu ieradās pie viņa un šķelmīgi sacīja:

— Mēra kungs, parādiet mums savu istabu! Runā, ka tā esot īsta ala.

Viņš pasmaidīja un nekavējoties ieveda tās šai «alā». Jaunās dāmiņas saņēma sodu par savu ziņkārību. Istabā bija gluži parastas sarkankoka mēbeles, ne visai glītas, kādas jau mēdz būt šāda veida mēbeles, sienas bija klātas vienkāršām tapetēm par divpadsmit sū rullī. Dāmas te neredzēja nekā ievērības cienīga, ja nu vienīgi divus senlaicīgus svečturus, kas stāvēja uz kamīna un, kā likās, bija sudraba, «jo tiem bija prove». Šai novērojumā īsteni izpaužas mazpilsētas gars.

Taču ļaudis nemitējās runāt, ka šai istabā nevien* neiekļūstot, tā esot vientuļnieka ala, īsts ūķis, kapa velve.

Sačukstējās arī par to, ka mēram pie Lafita esot noguldītas milzīgas summas, turklāt ar sevišķu nosacījumu, ka šīs summas jebkuru brīdi esot pilnīgi viņa rīcībā, tā ka Madlēna kurtgs varot kādā jaukā dienā ierasties pie Lafita, parakstīties par saņemšanu un desmit minūšu laikā aiziet ar saviem diviem trim miljoniem. Patiesībā šie «divi trīs miljoni», kā jau sacījām, bija tikai sešsimt irīsdesmit vai četrdesmit tūkstoš franku.

## 4. Madlēna kungs sērās

1821. gada sākumā laikraksti vēstīja par Diņas bīskapa Miriela, saukta monsenjora Bjenvenija nāvi, kurš kā svēts vīrs aizmidzis mūža miegā astoņdesmit divu gadu vecumā.

Piebildīsim še par kādu apstākli, par ko laikrakstos nerakstīja: jau vairākus gadus pirms nāves Diņas bīskaps bija kļuvis akls un, ari būdams akls, jutas apmierināts, jo kopā ar viņu bija viņa māsa.

Vēl piezīmēsim, ka būt aklam un tapt mīlētam patiesībā ir viena no pacilātākajām laimes izjūtām šai pasaulē, kur nekas nav pilnīgs. Pastāvīgi manīt sev līdzās sievu, meitu vai māsu, burvīgu būtni, kas atrodas jūsu tuvumā tāpēc, ka viņa jums vajadzīga, un tāpēc, ka viņa nevar iztikt bez jums, zināt, ka arī jūs savukārt esat vajadzīgs tai, kura jums nepieciešama, nemitīgi mērot viņas mīlestību ar to laiku, ko viņa jums veltī, un sacīt: «Tā kā viņa man ziedo visu savu laiku, tas nozīmē, ka man pieder visa viņas sirds.» Neredzēt seju, toties redzēt domas, but pārliecinātam par vienas būtnes uzticību satumsušajā pasaulē, uztvert viņas drānu šalkoņu gluži kā spārnu švīkoņu, dzirdēt viņu staigājam, ejam un nākam, runājām un dziedam un domāt, ka tu esi šīs dziedāšanas, šo vārdu un soļu centrā, ik brīdi apliecināt savu paša pieķeršanos, justies jo stiprākam, jo vārgāks kļūst tavs ķermenis, pārvērsties šai tumsā — un taisni tumsas dēļ — par spīdekli, ap kuru kustas šis eņģelis, — tas dod vienreizīgu laimes izjūtu. Augstākā laime dzīvē ir pārliecība, ka tevi mīl, mīl tevis paša dēļ vai, pareizāk sakot, par spīti tev pašam. Aklajam šāda pārliecība ir. Šais bēdās katrs pakalpojums ir glāsts. Vai viņam kaut kā trūkst? Nē. Kamēr viņam ir mīlestība, viņš nav zaudējis gaismu. Un kāda mīlestiba! Mīlestība, ko rada tikums. Akluma nemaz riav, ja cilvēkam ir droša pārliecība. Dvēsele taustoties meklē otru dvēseli un atrod to. Un šī atrastā un pārbaudītā dvēsele ir sieviete. Kāda roka jūs atbalsta, tā ir viņas roka, kādas lūpas pieskaras jūsu pierei, tās ir viņas lupas; jus jūtat kādu elpu savā tuvumā, tā ir viņa. Visu gūt no viņas, sākot ar pielūgsmi un beidzot ar līdzjūtību, nekad nejusties pamestam, jo viņas maigais vājums ir jūsu balsts, atspiesties uz šās nesalaužamās niedres, pieskarties ar pirkstiem savai gādniecei, satvert viņu savām rokām — augstais dievs, kāda svētlaime! Sirds, šī neizpētījamā debesu puķe, atveras noslēpumainā plaukumā. Tā nemainītu šo tumsu pat pret visas pasaules gaišumu. Eņģetiskā būtne ir šeit, visu laiku šeit, jūsu tuvumā. Ja tā aiziet, tad tikai tāpēc, lai no jauna atgrieztos; tā izgaist kā sapnis un atkal parādās kā īstenība, Jūs jūtat siltumu tuvojoties, tā ir viņa. Sirdi pārplūdina gaisma, prieks un jūsma, tā ir mirdzuma pilna šai nakti. Un tūkstošiem sīko rupju! Nieki, kas kļūst milzīgi šai tukšumā. Sievietes balss smalkākās nianses ieaijā jūs un aizstāj jums izdzisušo pazaudēto pasauli. Tie ir dvēseles glāsti. Jūs nekā neredzat, bet jūtat, ka jūs mīl. Tā ir tumsas paradīze.

No šās paradīzes monsenjors Bjenvenijs bija aizgājis otrā paradīzē. Vēsts par viņa nāvi bija iespiesta arī Piejūras Montreijas vietējā laikrakstā. Nākamajā dienā Madlēna kungs parādījās, ģērbies melnās drēbēs, ar krepa lentu pie cepures.

Pilsētā ievēroja viņa sēras un sāka mēļot. Tās it kā viesa skaidrību par Madlēna kunga izcelšanos. Visi nosprieda, ka viņam jābūt cienījamā bīskapa radiniekam, «rViņš sēro par Diņas bīskapu,» salonos runāja. Tas stipri vien pacēla Madlēna prestižu, un dižciltīgā sabiedrība Piejūras Montreijā sāka skatīties uz viņu jau ar cieņu. Vietējā mikroskopiskā Senžermēna priekšpilsēta jau domāja par karantīnas atcelšanu Madlēna kungam, varbūtējam bīskapa radiniekam. Madlēna kungs pamanīja šo labvēlīgo pārmaiņu pēc tā, ka vecākas sievietes sāka viņu godbijīgāk sveicināt, bet jaunavas biežāk viņam uzsmaidīja. Kādu vakaru viena no šīs mazpilsētiņas augstākās sabiedrības pārstāvēm, attaisnojot ziņkārību ar savu cienījamo vecumu, iedrošinājās viņam jautāt:

—   Mēra kungs, bez šaubām, ir Diņas bīskapa radinieks?

Viņš atteica:

—   Nē, kundze.

—  Bet kāpēc tad jūs valkājat sēras? — augstdzimusī dāma nerimās.

—  Tāpēc ka jaunībā es biju sulainis viņa ģimenē, — Madlēns atbildēja.

Vēl ko ļaudis bija ievērojuši: katru reizi, kad pilsētiņā parādījās kāds no jaunajiem savojiešiem, kas, klaiņodami apkārt, meklēja, kur būtu slaukāms kāds dūmenis, mērs lika viņu ataicināt pie sevis, prasīja vārdu un deva naudu. Mazie savojieši pastāstīja par to cits citam un bieži iegriezās šai pilsētā.

## 5. Neskaidri zibšņi pie apvāršņa

Pamazām un ar laiku visi iebildumi pret Madlēna kungu rima. Sākumā Madlēnam, tāpat kā jebkuram, kam dzīvē veicas, bija jāpacieš apmelojumi un nomelnojumi, pēc tam daža ļaunprātība, vēlāk viena otra ļauna zobgalība, un tad arī tās apklusa, un cieņa, ko ļaudis izjuta pret viņu, kļuva pilnīga, vienprātīga, sirsnīga, un pienāca laiks — tas bija ap 1821. gadu, — kad vārdu «mēra kungs» Piejūras Montreijā izrunāja gandrīz ar tādu pašu godbijību, ar kādu Diņas pilsētā 1815. gadā sacīja «monsenjors bīskaps». Ļaudis no visas apkārtnes pat desmit ljē attālumā nāca pie Madlēna kunga pēc padoma. Viņš izšķīra strīdus, atturēja no prāvošanās, samierināja naidniekus. Aizstāvot savas tiesības, katrs lūdza viņu par šķīrējtiesnesi. Šķita, ka viņa dvēsele ir pati dabas likumu grāmata. Likās, ka godbijīga attieksme pret viņu it kā pielipa citam no cita un sešu septiņu gadu laikā pārņēma visu apkārtni.

Tikai vienu cilvēku pilsētā un visā apkaimē šī godbijība neskāra, un, lai ko Madlēna tēvs darīja, tas joprojām palika iecirtīgs pret viņu, it kā nepieviļams un nemainīgs instinkts liktu tam būt modram un viestu tajā bažas. Patiešām liekas, ka dažiem cilvēkiem piemīt īsti dzīvniecisks instinkts, tīrs un neskarts kā* jebkurš instinkts, kas nosaka viņu patiku vai nepatiku, kas liktenīgi atšķir vienu raksturu no otra, kas nekad nešaubās, nekad neapmulst, neapklust un nemaldās, kas ir redzīgs savā aklumā, nekļūdīgs un visspēcīgs, kas nepadodas nekādiem saprāta padomiem, nedz domāšanas ietekmei un kas arvien slepeni brīdina cilvēku-suni, ka tuvumā ir cilvēks-kāķis, un cilvēk u-la psu, ka tuvumā ir cilvēks-lauva.

Bieži, kad Madlēna kungs gāja pa ielu mierīgs, laipns, vispārējas labvēlības pavadīts, gadījās, ka liela auguma vīrietis, ģērbies tēraudpelēkas krāsas svārkos, ar resnu spieķi rokā un cepuri ar noliektām malām galvā, piepeši apgriezās un noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš pazuda; tad šis vīrs sakrustoja rokas, lēnām pakratīja galvu un uzrāva augšējo un apakšējo lūpu līdz pašam degunam nozīmīgā grimasē, ko varētu iztulkot apmēram tā: «Kas šis ir par cilvēku? Es viņu noteikti kaut kur esmu redzējis. Katrā ziņa mani viņš nepiemānīs.»

Šis nopietnais, gandrīz draudīgi nopietnais vīrs bija no tiern cilvēkiem, kuri, kaut tikai īsu bridi redzēti, nodarbina novērotāja domas.

Viņu sauca par Zavēru, un viņš strādāja policijā.

Piejūras Montreijā viņš veica grūtos, bet derīgos policijas inspektora pienākumus. Madlēna darbības sākumā viņš vēl te nekalpoja. Zavēru šim amatam bija ieteicis Šabuijē kungs, valsts ministra grāfa Anglesa, tai laikā Parīzes policijas prefekta, sekretārs. Kad Zavērs ieradās Piejūras Montreijā, rūpnieks jau bija sasniedzis noteiktu labklājību un Madlēna tēvs pārvērties par Madlēna kungu.

Dažiem policijas ierēdņiem mēdz būt sevišķi savdabīgas sejas, kurās zemiskums savienots ar savas varas apziņu. Tāda seja bija arī Zavēram, vienīgi zemiskums tajā bija mazāk manāms.

Ja dvēseles būtu acīm skatāmas, tad, pēc mūsu pārliecības, kļūtu skaidri redzama tā dīvainā parādība, ka ikvienam cilvēku dzimuma pārstāvim atbilst kāds no dzīvniekiem, un varētu viegli pierādīt patiesību, ko patlaban domātāji tikai neskaidri nojauš, proti, ka, sākot ar gliemezi un beidzot ar ērgli, sākot ar cūku un beidzot ar tīģeri, visi dzīvnieki ir iemiesoti cilvēkā, katrs no tiem — vienā cilvēkā. Dažkārt gadās arī, ka vienā cilvēkā mīt vairāki dzīvnieki reizē. 7

Dzīvnieki nav nekas cits kā mūsu tikumu un netikumu attēli, mūsu dvēseļu redzamās parādības, kas klaiņo mūsu acu priekšā. Dievs parāda mums tos, lai ierosinātu pārdomas. Tā kā dzīvnieki ir tikai ēnas, dievs nav radījis tos pieejamus audzināšanai šā vārda pilnīgajā nozīmē. Kāpēc gan tas būtu Vajadzīgs? Turpretim mūsu dvēselēm, kas ir reālas un kam ir katrai savs mērķis, dievs piešķīris saprātu, tādēļ tās iespējams audzināt. Pareiza sabiedriskā audzināšana vienmēr spēj modināt jebkurā dvēselē derīgo, kas tajā slēpjas.

Tas, pats par sevi saprotams, sacīts, raugoties no ierobežota viedokļa, kas skar tikai redzamo dzīvi zemes virsū, neiedziļinoties sarežģītajā jautājumā par iepriekšējo un nākamo to radījumu esamības veidu, kuri nav cilvēki. Redzamais «es» nekādā gadījumā nedod domātājam tiesības noliegt apslēpto «es». Pēc šīs piebildes varam turpināt.

Tātad, ja lasītājs uz brīdi līdz ar mums pieņem, ka ikvienā cilvēkā mīt kāds no dzīvnieku valsts pārstāvjiem, mums būs viegli pateikt, kas īsti bija policijas ierēdnis Zavērs.

Astūrijas zemnieki ir pārliecināti, ka jaundzimušu vilcēnu vidū allaž ir kāds suns, ko vilku māte iznīcina, lai tas pieaugdams neaprītu pārējos mazuļus.

Piešķiriet cilvēka seju tādam no vilcenes dzimušam sunim, un tas būs Zavērs.

Zavērs piedzima cietumā; viņa māte bija kāršu licēja, kuras vīrs notiesāts katorgā. Pieaudzis Zavērs saprata, ka viņš atrodas ārpus sabiedrības, un necerēja tajā jebkad iekļūt. Viņš ievēroja, ka no sabiedrības nenovēršami izstumtas divas ļaužu šķiras: tie, kas sabiedrībai uzbrūk, un tie, kas sabiedrību apsargā. Viņš varēja izraudzīties starp šīm divām šķirām. Tai pašā laikā viņš juta sevī stingrības, kārtīguma un godīguma iedīgļus, kam piejaucās neizskaidrojams naids pret to čigānu vidi, no kuras pats bija cēlies. Viņš iestājās darbā policijā.

Tur viņam veicās. Četrdesmit gadu vecumā viņš jau bija inspektors.

Jaunībā viņš bija nodarbināts par uzraugu katordznieku pārmācības nometnēs dienvidos.

Pirms ejam tālāk, noskaidrosim, kāda īsti bija «cilvēka seja», ko mēs tikko piešķīrām Zavēram.

Žavēra cilvēka seju veidoja strups deguns ar dziļām nāsīm, kam no abām pusēm piekļāvās milzīga vaigubārda. Ikviens, kas pirmoreiz ieraudzīja šos abus biezokņus un abas alas, jutās nelāgi. Kad Zavērs smējās — viņš smējās reti, bet briesmīgi, — viņa plānās lūpas atvirzījās un atsedza ne tikvien zobus, bet arī smaganas un ap degunu parādījās platas, nejaukas krokas kā uz plēsīga zvēra purna. Kad Zavērs bija nopietns, viņš atgādināja dogu, kad smējās, tas bija tīģeris. Vispār viņam bija šaura pieres daļa un plati žokļi; pieri slēpa mati, kas nokarājās līdz pašām uzacīm, starp abām acīm pastāvīga rieva it kā dusmu zīme, skatiens drūms, lūpas šauras un nikni sakniebtas, viss izskats nežēlīgi pavēlniecisks.

Sā cilvēka būtību veidoja divas ļoti vienkāršas un relatīvi labas jūtas, ko viņš, tās pārspīlējot, bija padarījis gandrīz ļaunas, proti: cieņa pret varu un naids pret dumpību; viņa acīs zādzības, slepkavības un visi citi noziegumi bija tikai dumpības paveidi. Viņš akli un dziļi ticēja visiem, kas ieņēma kādu valsts ierēdņa vietu, sākot ar premjerministru un beidzot ar lauku sargu. Viņš izjuta nicinājumu, nepatiku un riebumu pret katru, kurš kaut reizi bija pārkāpis likuma noteikto slieksni starp labu un Jaunu. Viņš bija nelokāms un nepieļāva nekādus izņēmumus. Par vieniem viņš sacīja: «Ierēdnis nevar kļūdīties. Priekšniecībai vienmēr taisnība.» Par otriem teica: «Šie ļaudis ir neglābjami pazuduši. Nekas labs no tiem nevar iznākt.» Viņš pilnīgi pievienojās to ļaužu galējiem uzskatiem, kuri domā, ka cilvēku likumiem ir nezin kādas tiesības radīt notiesātos vai, ja jums tīk, pierādīt to vainu, un kuri izrok jaunu Stiksu sabiedrības apakšslāņiem. Viņš bija nelokāms, nopietns un bargs, drūms un domīgs, pazemīgs un augstprātīgs, kādi allaž mēdz būt fanātiķi. Viņa skatiens bija kā svārpsts — auksts un caururbjošs. Visa viņa dzīve bija ietverta divos vārdos: pamanīt un uzmanīt. Viņš bija radījis taisnu līniju savam amata ceļam, kas patiesībā ir līkumotākais pasaulē; viņš apzinājās savu derīgumu un uzskatīja par svētiem savus pienākumus, viņš bija spiegs ar tādu pārliecību, ar kādu cits mēdz būt garīdznieks. Vai tam, kas nonāca viņa rokās! Viņš būtu apcietinājis pats savu tēvu, ja tas mēģinātu bēgt no katorgas, un nodevis savu māti, ja tā pārkāptu trimdas noteikumus. Un viņš to darītu ar dziļu iekšēju apmierinājumu, kādu sniedz tikums. Viņa dzīvi piepildīja atsacīšanās, vientulība, sevis ierobežošana, tiklība; nekad nekādu izpriecu. Viņš iemiesoja nepielūdzamu pienāķumu, pašu policiju tai uztverē, kādā spartieši saprata Spartu, nesaudzīgu izsekošanu, cietsirdīgu godīgumu; tas bija marmorā kaldināts spiegs, Brūts Vidoka* veidolā.

Zavēra būtne izteica cilvēku, kas spiego un slēpjas. 2ozefa de Mestra mistiskā skola, kas tai laikā ar augstu kosmogoniju piparoja tā sauktos ultrarojālistu laikrakstus, katrā ziņā būtu nosaukusi Zavēru par simbolu. Viņa piere nebija redzama, to slēpa cepure, viņa acis nebija redzamas, tās pazuda zem uzacīm, viņa zods nebija redzams, to ietvēra kaklauts, viņa rokas nebija redzamas, tās bija ierautas piedurknēs, viņa spieķis nebija redzams, viņš to nesa zem svārkiem. Taču vajadzības gadījumā no šās tumsas gluži kā no slēptuves pēkšņi iznira šaura un stūraina piere, drūms skatiens, draudīgs zods, milzīgas rokas un briesmīga runga.

Vaļas brīžos, kuru viņam nebija daudz, viņš, lai gan neieredzēja grāmatas, tomēr mēdza lasīt; tātad pavisam neizglītots viņš nebija. To varēja manīt arī pēc viņa mākslotā runas veida.

Mes jau teicām, ka viņam nebija nekādu netikumu. Juzdamies ar sevi apmierināts, viņš atļāvās šņaucienu tabakas. Vienīgi tas viņu padarīja kaut cik līdzīgu cilvēkam.

Viegli saprast, ka Zavērs iedvesa šausmas visai tai ļaužu šķirai, kas gadskārtējā tieslietu ministrijas statistikā figurē iedaļā ar nosaukumu «Klaidoņi». Dzirdot pieminam Zavēra vārdu, tie metās bēgt, ieraugot pašu Zavēru, šausmās sastinga.

Tāds bija šis briesmīgais cilvēks.

Zavērs bija it kā acs, kas nemitīgi uzlūkoja Madlēnu. Aizdomu un minējumu pilna acs. Beidzot arī Madlēna kungs to pamanīja, bet šķita, ka tas viņam ir vienaldzīgi. Viņš nekad neko Zavēram nevaicāja, necentās to satikt, bet arī neizvairījās un bez mazākās ievērības uzņēma šo smago, gandrīz nomācošo skatienu. Viņa izturēšanās pret Zavēru bija tāda pati kā pret visiem — laipna un labsirdīga.

Pēc dažiem nejaušiem Zavēra izteikumiem varēja nojaust, ka viņš slepus un ar šim tipam raksturīgu ziņkāri, kurā ir tikpat daudz instinkta, cik mērķtiecīgas gribas, bija mēģinājis sameklēt pēdas, ko Madlēna tēvs savā pagātnē būtu varējis atstāt citā pusē. Šķita, viņš kaut ko bija uzzinājis un dažreiz aplinkus minēja: kāds cilvēks kadā svešā novadā ievācis ziņas par kādu pazudušu ģimeni. Un reiz viņam, pašam ar sevi sarunājoties, paspruka: «Liekas, nu viņš man ir rokā!» Pēc tam viņš trīs dienas staigāja, domās nogrimis, un nebilda ne vārda. Liekas, ka pavediens, ko viņš jau domāja turam rokā, bija notrūcis.

Še nepieciešams labojums, lai dažu iepriekšējo teicienu nozīme neliktos pārāk absolūta: patiesībā cilvēkā nekas nevar būt pilnīgi nekļūdīgs, un instinkta īpatnība jau ir tieši tā, ka instinkts dažkārt maldās, pazaudē pēdas un novirzās no ceļa. Citādi instinkts būtu pārāks par saprātu un dzīvnieks gudrāks par cilvēku.

Zavēru acīmredzot mazliet mulsināja Madlēna kunga pilnīgais dabiskums un miers.

Tomēr reiz Zavēra dīvainā izturēšanās, kā liekas, nedaudz ietekmēja Madlēna kungu. Tas notika visai neparastos apstākļos.

## 6. Fošlevāna tēvs

Kādu rītu Madlēna kungam gadījās iet pa vienu no pilsētas nebruģētajām ieliņām. Te viņš izdzirda troksni un mazliet tālāk ieraudzīja ļaužu baru. Viņš devās turp. Kāds vecāks vīrs, ko dēvēja par Fošlevāna tēvu, bija, zirgam pakrītot, pakļuvis zem ratiem.

Fošlevāns bija viens no nedaudzajiem, kas tai laikā vēl izturējās pret Madlēnu naidīgi. Kad Madlēns ierados šai apvidū, Fošlevāns, agrākais lauku skrīveris, tātad paskolojies zemnieks, nodarbojās ar tirdzniecību, kas viņam neveicās. Fošlevāns redzēja šo vienkāršo strādnieku Madlēnu kļūstam bagātu, turpretī viņš, saimnieks, arvien vairāk izputēja. Tas radīja skaudību, un viņš, kur vien spēja, mēģināja Madlēnam kaitēt. Sekoja bankrots, un vecais vīrs, kam bija palikuši tikai rati un zirgs un kam turklāt nebija ne ģimenes, ne bērnu, sāka strādāt par smago ormani, lai nopelnītu iztiku.

Zirgam bija lauztas divas kājas, un tas nevarēja piecelties. Večuks bija pakļuvis starp riteņiem. Turklāt kritiens bija tik nelāgs, ka ratu svars gūlās uz vecā krūtīm. Rati bija diezgan smagi piekrauti. Fošlevāna tēvs žēli gārdza. Viņu mēģināja izvilkt, bet velti. Viena nenoteikta kustība, neveikls mēģinājums palīdzēt, grūdiens nelaikā varēja atnest viņam nāvi. Viņu atbrīvot bija iespējams, vienīgi paceļot ratus no apakšas. Zavērs, kas nejauši gadījās klāt nelaimes brīdī, bija aizsūtījis pēc ceļamskrūves.

Te pienāca Madlēna kungs. Pūlis godbijīgi pašķīrās.

—    Palīgā! — vecais Fošlevāns sauca. — Vai tad nav neviena dūšīga puiša, kas izglābtu vecu vīru?

Madlēns pievērsās klātesošajiem:

—  Vai nevar dabūt ceļamskrūvi?

—   Pēc tās jau aizgāja, — kāds zemnieks atbildēja.

—   Cik ilgā laikā var būt klāt?

—   Aizgāja gan uz tuvāko vietu, uz Flašo pie kalēja, bet tik un tā paies laba ceturtdaļstunda.

—   Ceturtdaļstunda! — Madlēns iesaucās.

Iepriekšējā vakarā bija lijis, zeme izmirkuši, rati stiga

ar katru brīdi dziļāk un arvien vairāk spieda vecā ormaņa

krūtis. Bija skaidrs, ka nepaies ne piecas minūtes, kad viņam jau būs lauztas ribas. .

—       Ceturtdaļstundu gaidīt nav vairs iespējams, — Madlēns sacīja zemniekiem, kas to uzlūkoja.

—   Neko darīt.

—       Būs jau par vēlu! Vai tad jūs neredzat, ka rati grimst aizvien dziļāk?

—   Bet ko tad?

—       Paklausieties, — Madlēna atsāka, — zem ratiem vēl ir pietiekami vietas, lai viens cilvēks palīstu apakšā un paceltu tos ar muguru. Tas ilgs ne vairāk par pusminūti, bet nabaga vīrs pa to laiku būs izvilkts. Kuram no jums ir dūša un stipra mugura? Kas grib nopelnīt piecus luidorus?

Ļaužu barā neviens nepakustējās.

—   Desmit luidorus, — Madiēns sacīja.

Klātesošie nodūra acis. Viens no tiem nomurmināja:

—       Tad jābūt velnišķīgi stipram! Turklāt arī pašu var saspiest!

—       Lai notiek! — Madlēns neatlaidās. — Divdesmit luidorus!

Atkal klusums.

—       Labas gribas jau viņiem netrūkst, — kāda balss sacīja.

Madlēns apgriezās un pazina Zavēru. Pienākot viņš nebija to pamanījis.

Zavērs turpināja:

—       Viņiem trūkst spēka. Ir jābūt briesmīgi stipram, lai paceltu ar muguru tādus ratus kā šie.

Un tad, cieši raudzīdamies Madlēnā, viņš turpināja, uzsverot katru vārdu:

—       Madlēna kungs, visā manā mūžā man ir gadījies sastapt tikai vienu cilvēku, kurš būtu spējīgs izdarīt to, ko jūs prasāt.

Madlēns nodrebēja.

Zavērs, nenovēršot acu no Madlēna, vienaldzīgā balsī piebilda:

—  Tas bija kāds katordznieks.

—  Tā? — Madlēns novilka.

—   No Tulonas pārmācības nama.

Madlēns nobāla.

Pa to laiku rati lēnām stiga arvien dziļāk. Fošlevāna tēvs gārdza un vaimanāja:

—       Es smoku! Man lauž ribas! Nesiet ceļamskrūvi! Dariet kaut ko!

Madlēns pārlaida skatienu klātesošajiem.

—       Tātad nav neviena, kas vēlētos nopelnīt divdesmit luidorus un izglābt nabaga vecā vīra dzīvību?

Neviens neatsaucās. Zavērs atkal iebilda;

—        Es pazinu tikai vienu cilvēku, kas varēja aizstāt ceļamskrūvi. Tas bija šis katordznieks.

—  O! Tūlīt mani galīgi saspiedīs! — vecais vaimanāja.

Madlēns pacēla galvu, sastapa Zavēra vanaga skatienu, kas visu laiku bija pievērsts viņam, uzlūkoja nekustīgos zemniekus un skumji pasmaidīja. Pēc tam, ne vārda neteicis, viņš nometās uz ceļiem un, pirins pūlis paspēja iekliegties, jau atradās zem ratiem.

Sekoja briesmīgs, gaidu pilns klusuma mirklis.

Bija redzams, ka Madlēns gandrīz guļus uz vēdera zem drausmīgā smaguma divas reizes veltīgi mēģināja tuvināt elkoņus ceļgaliem. Ļaudis sauca:

—   Madlēna tēv! Lieniet ārā!

Arī pats vecais Fošlevāns sacīja:

—       Madlēna kungs, ejiet projām! Jūs taču redzat, ka man lemts nomirt! Atstājiet mani, citādi arī jūs saspiedīs!

Madlēns neatbildēja,

Klātesošie elsoja. Riteņi stiga arvien dziļāk, un nu jau likās, ka Madlēnam nav vairs iespējams izkļūt no ratu apakšas.

Pēkšņi ļaudis redzēja milzīgo masu sakustamies, rati lēnām pacēlās, riteņi pa pusei iznāca no grambām. Bija dzirdama aizsmakusi balss:

—       Ātrāk! Palīdziet! — Tas bija Madlēns, kas sasprindzināja pēdējos spēkus.

Ļaudis steidzās palīgā. Viena cilvēka uzupurēšanās bija iedvesusi visiem spēku un drosmi. Divdesmit rokas izcēla ratus. Vecais Fošlevāns bija glābts.

Madlēns pieslējās kājās. Viņš bija bāls, kaut gan sviedri plūda straumēm. Drēbes viņam bija saplēstas un dubļainas. Visi raudāja. Vecais Fošlevāns skūpstīja viņam ceļus un sauca viņu par labo dievu. Madlēna sejā bija svētlaimīga un dievišķīga ciešanu izteiksme, un viņš mierīgi uzlūkoja Zavēru, kas nenovērsa no viņa acu.

## 7. Fošlevāns kļūst par dārznieku Parīzē

Krītot Fošlevāns bija izmežģījis ceļa skriemeli. Madlēna tēvs lika viņu nogādāt slimnīcā, kuru bija ierīkojis saviem strādniekiem turpat rūpnīcas ēkā un kurā slimniekus kopa divas žēlsirdīgās māsas. Nākamajā rītā vecais vīrs atrada uz sava naktsgaldiņa tūkstoš franku naudaszīmi un Madlēna tēva rakstītās rindas: «Es pērku jūsu ratus un zirgu.» Rati bija salauzti, un zirgs bija beigts. Fošlevāns gan izveseļojās, bet celis viņam palika stīvs. Madlēns, izmantojot vietējā mācītāja un mūķeņu ieteikumus, iekārtoja veco vīru par dārznieku kādā sieviešu klosterī Sentantuāna kvartālā Parīzē.

Drīz pēc tam Madlēnu iecēla par mēru. Kad Zavērs pirmo reizi ieraudzīja Madlēnu mēra ietērpā ar jostu, kas apliecināja tā varu pār visu pilsētu, viņu pārņēma trīsas gluži kā dogu, kurš saodis zem sava saimnieka drēbēm vilku. Sākot ar šo dienu, viņš cik spēdams vairījās no Madlēna. Kad neatliekamu dienesta pienākumu dēļ viņš nevarēja citādi rīkoties un bija spiests ierasties pie mēra, tad runāja ar to dziļā godbijībā.

Par labklājību, ko Madlēna tēvs bija nodibinājis Piejūras Montreijā, bez redzamiem izpaudumiem, uz kuriem jau norādīts, liecināja vēl kāda cita pazīme, kas, kaut arī neredzama, tāpēc nebija mazāk svarīga. Sī pazīme nekad neviļ. Kad iedzīvotāji cieš trūkumu, kad valda bezdarbs, kad tirdzniecībā nav rosības, ļaudis, nabadzības spiesti, izvairās no nodokļu maksāšanas, atliek un nokavē termiņus un valsts iztērē daudz naudas, algojot nodokļu piedzinējus un ievācot nodevas. Kad darba ir papilnam, kad zeme ir laimīga un bagāta, nodokļus ir viegli samaksāt un valstij to ievākšana prasa maz līdzekļu. Varētu sacīt, ka nodokļu ievākšanas izdevumi ir nekļūdīgs sabiedriskās nabadzības vai pārticības rādītājs. Septiņu gadu laikā. nodokļu ievākšanas izdevumi Piejūras Montreijas apgabalā bija samazinājušies par trim ceturtdaļām, tāpēc toreizējais finansu ministrs de Vilels bieži minēja šo apgabalu citiem par paraugu.

Tādi bija apstākļi, kad Fantina atgriezās savā dzimtajā pilsētā. Neviens viņu vairs neatcerējās. Par laimi Madlēna rūpnīcas durvis bija viņai draudzīgi atvērtas. Viņa tur pieteicās darbā, un viņu pieņēma par strādnieci sieviešu darbnīcā. Sis amats Fantinai bija pavisam svešs, viņa vēl nebija diez cik izveicīga un par savu darbu saņēma nelielu atalgojumu, taču viņai ar to pietika; galvenais jautājums bija atrisināts — viņa pati nopelnīja sev iztiku.

## 8. Viklirņēna kundze iztērē trīsdesmit piecus frankus tikumības labad

Kad Fantina redzēja, ka viņai atkal sākas dzīve, brīdi viņu pārņēma prieks. Dzīvot godīgi no sava darba — kāda debesu žēlastība! Viņa patiesi atguva darba prieku. Viņa nopirka spoguli un kļuva līksma, ieraugot tajā savu jaunību, savus skaistos matus un skaistos zobus; viņai daudz kas aizmirsās, viņa domāja tikai par Kozeti un iespējamo nākotni un jutās gandrīz laimīga. Viņa noīrēja mazu istabiņu un iekārtoja to uz kredīta, cerēdama samaksāt par mēbelēm no nākamās darba algas; viņa vēl nebija atmetusi sava agrākā, peļamā dzīves veida paradumus.

Nevarēdama sacīt, ka ir precējusies, viņa, kā jau likām mftnīt, sargājās sarunās pieminēt savu meitiņu.

Sākumā, kā zināms, viņa kārtīgi maksāja Tenardjē pārim. Tā kā Fantina prata vienīgi parakstīt savu vārdu, viņa bija spiesta izmantot kāda skrīvera pakalpojumus, kuram uzdeva rakstīt vēstules.

Viņa rakstīja bieži. Ļaudis to ievēroja. Darbnīcā sāka sačukstēties, ka Fantina «raksta vēstules» un ka «viņai ir sakari».

Citu rīcību visvairāk izseko tie cilvēki, uz kuriem šī rīcība vismazāk attiecas. «Kāpēc šis kungs pastaigājas vienīgi krēslā? Kāpēc tāds un tāds kungs ceturtdienās nekad nepakar savu atslēgu uz naglas? Kāpēc viņš vienmēr iet tikai pa sānieliņām? Kāpēc šī kundze allaž izkāpj no ormaņa, nenobraukusi līdz pašai mājai? Kāpēc viņa sūta pēc vēstuļpapīra, ja mājā ar to ir pilna mape? Utt. Utt.» Ir tādi cilvēki, kas šādu patiesībā viņiem pilnīgi vienaldzīgu mīklu atminēšanai izdod vairāk naudas un izšķiež vairāk laika un pūļu, nekā to prasītu desmit labi darbi; un tas viss par velti, tikai prieka pēc,4 jo vienīgais atalgojums viņu ziņkārei ir šās pašas ziņkāres apmierināšana, Viņi caurām dienām sekos kādam vīrietim vai sievietei, stundām stāvēs sardzē ielu stūros vai pavārtē pat naktī, salā un lietū, viņi uzpirks izsūtāmos, piedzirdīs ormaņus un sulaiņus, piekukuļos istabeni, iemantos sētnieka uzticību. Kādā nolūkā? Tāpat vien. Aiz tieksmes redzēt, uzzināt, atklāt. Aiz nepārvaramas dziņas mēļot. Un bieži šie uzzinātie un izpaustie noslēpumi, atrisinātās un visiem izklāstītās mīklas ir par iemeslu katastrofām, divkaujām, bankrotiem, izputinātām ģimenēm, salauztām dzīvēm — par lielu prieku tiem, kuri «visu atklājuši», turklāt atklājuši, nemeklējot pašlabumu, vienīgi aiz tīra instinkta. Tas ir skumji.

Daži cilvēki ir ļauni tikai aiz nepieciešamības runāt. Viņu mēļošana, tērzēšana salonos, pļāpāšana uzgaidāmajās telpās vedina domāt par kamīniem, kuros malka ātri izdeg; tādiem vajag daudz kurināmā, un šis kurināmais ir — viņu tuvākais.

Fantinu sāka novērot.

Daudzās izraisīja skaudību viņas gaišie mati un baltie zobi.

Sievietes bija ievērojušas, ka, strādājot darbnīcā pārējo vidū, viņa bieži novēršas, lai noraustu asaru. Tie bija brīži, kad viņa domāja par savu bērnu, varbūt arī par vīrieti, ko bija reiz mīlējusi.

Ilgs un moku pilns ir laiks, kurā cilvēks sarauj noslēpumainās saites ar pagātni.

Bija novērots, ka viņa raksta vismaz divas reizes mēnesī, katrreiz uz vienu un to pašu adresi, turklāt apmaksātu vēstuli. Izdevās pat uzzināt adresi: <cAugsti godājamam kungam, Tenardjē kungam, viesnīcniekam Monfermeijā.» To visu uzzināja, izprašņājot krogā skrīveri, lāga večuku, kas nespēja piepildīt vēderu ar sarkanvīnu, neiztukšojot savu noslēpumu somu. īsāk sakot, kļuva zināms, ka Fantinai ir bērns. «Kā liekas, tam vajag būt skuķim!» Atradās pat kāda ziņkārīga sieva, kas devās ccļā uz Monfermeiju, runāja ar abiem Tenardjē un, atgriezusies atpakaļ, sacīja: «Par saviem trīsdesmit pieciem frankiem es visu noskaidroju. Es redzēju to bērnu!»

Tenku vācele, kas to izdarīja, bija īsta ragana, saukta Viktirņēna kundze, vispārējās tikumības uzraudzītāja un sargātāja. Viktirņēna kundzei bija piecdesmit seši gadi, un viņa valkāja divkāršu masku — vecuma un neglītuma masku. Viņai bija drebulīga balss un untumains raksturs. Bija gandrīz neticami, ka arī šī sieviete kādreiz bijusi jauna. Savā jaunībā, 93. gada vētraino notikumu laikā, viņa bija apprecējusi kādu mūku, kas ar sarkano cepuri galvā bija izbēdzis no klostera un no bernardiešiem pārgājis pie jakobīņiem. Sī sieviete bija strupa, rupja, īdzīga, nenovēlīga un dzēlīga, gandrīz indīga; vēl arvien viņa atcerējas savu nelaiķa muku, kas bija pratis viņu savaldīt un liekt. Tā bija nātre, kas vēl nebija brīva no saņurcīta mūka tērpa. Restaurācijas laikā viņa kļuva svētule un tik dedzīgi nožēloja grēkus, ka garīdznieki piedeva viņai agrāko kopdzīvi ar mūku. Viktirņēna kundzei piederēja mazs īpašums, ko viņa ar lielu pompu novēlēja kādai reliģiskai biedrībai. Arasas bīskapijā viņu labi ieredzēja. Tātad šī Viktirņēna kundze bija devusies uz Monfermeiju un atgriezusies no turienes, sacīdama: «Es redzēju to bērnu!»

Tas viss prasīja laiku. Fantina jau vairāk nekā gadu bija nostrādājusi fabrikā, kad kādu rītu darbnīcas uzraudzītāja nodeva viņai no mēra kunga piecdesmit frankus un sacīja, ka no šā brīža viņa esot atlaista, un mēra vārdā uzaicināja viņu atstāt pilsētu.

Tas notika tieši tai mēnesī, kad Tenardjē, kas agrāko sešu franku vietā jau saņēma divpadsmit, tikko bija pieprasījuši divpadsmit franku vietā piecpadsmit.

Fantina bija satriekta. Viņa nevarēja aizbraukt no pilsētas, jo bija parādā par dzīvokli un mēbelēm. Ar piecdesmit frankiem nepietilca, lai samaksātu parādu. Viņa izdvesa dažus lūdzošus vārdus. Uzraudze paziņoja, ka viņai darbnīca jāatstāj nekavējoties. Fantina patiesībā bija tikai viduvēja strādniece. Vairāk kauna nekā izmisuma mākta, viņa atstāja darbnīcu un devās uz savu istabu. Tagad viņas grēks visiem zināms!

Viņa vairs nespēja iebilst ne vārda. Viņai ieteica griezties pie pilsētas mēra, bet to viņa neuzdrīkstējās. Mēra kungs bija dāvinājis viņai piecdesmit franku, jo bija pēc dabas labsirdīgs, un izdzinis viņu, jo bija taisnīgs. Viņa padevās šim lēmumam.

## 9. Viktirņēna kundzes panākumi

Tātad mūka atraitne arī kaut kam noderēja.

Taču Madlēna kungs nekā no tā visa nezināja. Tādu nolikumu sagadīšanos dzīvē ir daudz. Madlēna kungs parasti gandrīz nekad neiegāja sieviešu darbnīcā. Par darbnīcas vadītāju viņš bija iecēlis kādu vecmeitu, kuru viņam ieteica draudzes mācītājs, un viņš pilnīgi uzticējās šai uzraudzei, patiesi godājamai, stingrai, taisnīgai un tikumīgai sievietei, kurai turklāt piemita žēlsirdība, kas izpaužas žēlastības dāvanās, taču ne tā augstākā žēlsirdība, kura prot saprast un piedot. Madlēna kungs visos jautājumos paļāvās uz viņu. Vislabākie cilvēki bieži vien spiesti pilnvarot citus rīkoties savā vārdā. Izmantodama šo pilnīgo rīcības brīvību un būdama pārliecināta, ka dara pareizi, uzraudze bija ievadījusi izmeklēšanu, spriedusi tiesu un Fantinu sodījusi.

Piecdesmit frankus viņa bija paņēmusi no naudas, ko Madlēna kungs piešķīra žēlastības dāvanām un strādnieču pabalstam un par ko viņai nebija jādod nekāds norēķins.

Fantina meklēja kaut kur tuvumā kalpones vietu, gāja no mājas uz māju. Neviens nevēlējās viņu pieņemt. Aiziet no pilsētas viņa nevarēja. Vecu lietu tirgotājs, kam viņa bija parādā par mēbelēm — un kas tās bija par mēbelēm! — draudēja: «Ja aizbrauksit, likšu jūs arestēt kā zagli.» Namīpašnieks, kam viņa bija parādā par dzīvokli, sacīja: «Jūs esat jauna un skaista, jūs varat maksāt.» Viņa sadalīja piecdesmit frankus starp namsaimnieku un tirgotāju, atdeva grabažniekam trīs ceturtdaļas no mēbelēm, paturēdama tikai pašy nepieciešamāko — gultu, kur pārgulēt, un palika bez darba, bez jebkāda sabiedriskā stāvokļa, bez naudas, turklāt viņas parādi vēl sniedzās apmēram līdz simt frankiem.

Viņa uzņēmās šūt kreklus garnizona kareivjiem un pelnīja dienā divpadsmit sū. Par meitiņu bija jāmaksā desmit sū. Šai laikā viņa sāka nekārtīgi sūtīt naudu Tenardjē.

Kāda veca sieviete, pie kuras viņa vakaros, mājās pārnākusi, aizdedzināja sveci, iemācīja viņai mākslu, kā dzīvot trūkumā. Aiz dzīvošanas no mazuma vēl ir dzīvošana no neka. Tas ir it kā divas istabas: vienā tumsa, otrā — melna nakts.

Fantina iemācījās, kā ziemā iztikt pilnīgi bez kurināmā, kā atteikties no putniņa, kas divās dienās apēd prosas putraimus par veselu liardu, kā pārvērst apakšsvārkus segā un segu atkal apakšsvārkos, kā ietaupīt sveci, ēdot vakariņas gaismas atspīdumā no pretējās mājas loga. Nemaz nevar iedomāties, ko daži vāji radījumi, novecojuši godīgumā un trūkumā, māk izdabūt no viena paša sū. Galu galā šī māka kļūst par talantu. Fantina iemācījās šo brīnišķīgo mākslu un mazlietiņ atguva drosmi.

Sai laikā viņa reiz sacīja kādai kaimiņienei:

— Un kas tur sevišķs? Guļot ne vairāk par piecām stundām un pārējo laiku šujot, es aizvien spēšu kaut kā nopelnīt iztiku. Bēdās cilvēks mazāk ēd. Nu, labi! Ciešanas, rūpes un mazliet maizes, no vienas puses, sirdēsti, no otras puses, — ar to es būšu paēdusi.

Ja mazā Kozete būtu pie viņas, tā šais bēdās būtu bijusi neparasta laime. Viņa jau domāja, kā to atvest. Neiespējami! Likt mazajai dalīties ar viņu trūkumā? Turklāt viņa vēl bija parādā Tenardjē. Kā atdot parādu? Un ceļš! Kur ņemt naudu ceļam?

Vecenīte, kas bija devusi Fantinai, ja tā var izteikties, trūcīgās dzīves skolu, bija svēta sieviete, vārdā Margerita, patiesi dievbijīga, nabadzīga un allaž palīdzīga ne tikvien nabagajiem, bet pat bagātajiem, tieši tik izglītota, lai prastu parakstīt savu vārdu «Margirita», toties viņa ticēja dievam, un tās ir īstenās zināšanas.

Daudz tādu tikumu ir dzīvi sabiedrības apakšslāņos, un reiz tie parādīsies augšpusē. Šai dzīvei ir sava rītdiena.

Pirmajā laikā Fantina izjuta tādu kaunu, ka neuzdrošinājās rādīties ārpus mājas.

Iedama pa ielu, viņa manīja, ka ļaudis pagriežas un rāda uz viņu ar pirkstu; visi viņā noskatījās, bet neviens nesveicināja. Garāmgājēju saltā un asā nicināšana kā ziemeļu vējš stindzināja miesu un dvēseli.

Mazās pilsētiņās nelaimīga sieviete šķiet gluži kaila un neaizsargāta pret pūļa ziņkāri un dzēlīgām zobgalībām. Parīzē vismaz jūs neviens nepazīst, un šī nepazīšana ir jūsu drēbes. Ai, kā viņa vēlētos doties uz Parīzi! Bet tas nebija iespējams.

Vajadzēja pierast pie nicināšanas, tāpat kā viņa bija pieradusi pie nabadzības. Ar laiku viņai tas izdevās. Pēc (līviem trim mēnešiem viņa atmeta kaunu un sāka iziet /iipus mājas, it kā nekas nebūtu noticis. «Tas man vienalga,» viņa sacīja. Viņa nāca un gāja ar augsti paceltu galvu, ar rūgtu smaidu uz lūpām un juta, ka kļūst nekautrīga.

Viktirņēna kundze no sava loga dažreiz redzēja viņu garām ejam, ievēroja, cik nožēlojams izskatās «šis radījums», kam ar tās gādību tagad bija «ierādīta īstā vieta», un priecājās par saviem panākumiem. Ļauniem cilvēkiem ir sava tumša laime.

Pārmērīgais darbs nogurdināja Fantinu, un sausais kāss, kas viņai bija jau agrāk, kļuva stiprāks. Reizēm viņa mēdza sacīt kaimiņienei Margeritai: «Pataustiet, cik man karstas rokas!»

Bet no rītiem, kad viņa ar vecu, salauztu suku sukāja savus skaistos matus, kas plūda kā nešķeterēts zīds, viņa pārdzīvoja dažus tīksmes pilnus laimes brīžus.

## 10. Panākumu sekas

Viņa bija atlaista ziemas beigās. Vasara pagāja, atkal pienāca ziema. īsas dienas, mazāk padarīta darba. Ziemā nav siltuma, nav gaismas, nav pusdienas laika, vakars saskaras ar rītu, migla, krēsla, pa pelēko lodziņu ieplūst tik maz gaismas, ka nekas nav skaidri saskatāms. Debesis ir pagraba lūka, visa diena — tumšs pagrabs. Saule izskatās pēc ubadzes. Šausmīgais gadalaiks! Ziema pārvērš akmenī debesu ūdeņus un cilvēka sirdi. Fantinu vajāja kreditori.

Viņa pelnīja pārāk maz. Parādi arvien auga. Tenardjē, kam viņa tagad sūtīja naudu neregulāri, nedeva viņai miera ar vēstulēm, kuru saturs plosīja viņas sirdi, un pasta izdevumu apmaksa viņu gandrīz vai izputināja. Kādā vēstulē tie rakstīja, ka mazā Kozete lielajā aukstumā esot palikusi gluži bez drēbēm, ka tai esot nepieciešami vilnas svārciņi un tāpēc lai māte atsūtot vismaz desmit franku. Fantina visu dienu burzīja šo vēstuli rokās. Vakarā viņa iegriezās pie bārddziņa tās pašas ieliņas stūra mājā un atraisīja matus. Brīnišķīgie, zeltainie mati sniedzās viņai līdz gurniem.

—   Skaisti mati! — bārddzinis iesaucās.

—   Cik jūs man par tiem dotu? — viņa jautāja.

—   Desmit īrankus.

—   Nu, tad grieziet nost!

Viņa nopirka adītus svārciņus un aizsūtīja Tenardjē.

Sie svārciņi abus Tenardjē galīgi saniknoja. Viņi taču gribēja naudu. Svārciņus viņi atdeva Eponīnai. Nabaga Cīrulītim joprojām bija jāsalst.

Fantina domāja: «Manam bērnam vairs nav auksti. Es viņu apģērbu ar saviem matiem.» Un Fantina sāka valkāt mazas, apaļas cepurītes, kas apsedza viņas apcirpto galvu, un arī tāda viņa vēl izskatījās skaista.

Fantinas dvēselē norisa tumša cīņa. Kad vairs nebija matu, kuru sukāšana viņu kaut cik bija iepriecinājusi, viņa sāka uz visu apkārtni raudzīties naidīgi. Ilgi viņa kopā ar visiem citiem bija jutusi pret Madlēna tēvu dziļu godbijību, taču, nemitīgi sev atkārtojot, ka tieši Madlēns ir tas, kurš viņu padzina, ka Madlēns ir viņas nelaimes cēlonis, Fantina sāka to nīst, nīst vēl vairāk par citiem. Ja viņai gadījās iet gar fabriku tais stundās, kad strādnieki pulcējās pie vārtiem, viņa pārspīlēti skaļi smējās un dziedāja.

Kāda vecāka strādniece, redzēdama viņu tā smejamies un dziedam, reiz sacīja: «Šī meiča labu galu neņems!»

Ar niknumu sirdī, ar spītīgu izaicinājumu Fantina pieņēma sev mīļāko, pirmo pretimnācēju, vīrieti, ko nemaz nemīlēja. Šis cilvēks bija nelietis, kaut kas līdzīgs apkārtklaiņojošam muzikantam, dīkdienis un nabags, kas sita viņu un beidzot pameta ar tikpat dziļu netīksmi, ar kādu viņa to bija pieņēmusi.

Viņa dedzīgi mīlēja savu bērnu.

Jo zemāk viņa nolaidās, jo tumšāks kļuva viss ap viņu, jo spožāk viņas dvēseles dziļumos mirdzēja mazā, maigā eņģelīša tēls. Viņa sacīja: «Kad es kļūšu bagāta, mana Kozete būs pie manis,» — un smējās aiz prieka. Vēl joprojām viņu mocīja klepus, un viņas mugura pastāvīgi bija vienos sviedros.

Kādu dienu viņa saņēma no Tenardjē šāda satura vēstuli: «Kozete ir saslimusi ar kādu lipīgu slimību, kas plosās šai apkārtnē. To sauc par izsitumu drudzi. Vajadzīgas dārgas zāles. Tās mūs pavisam izputinātu, mēs nevaram par tām samaksāt. Ja nedēļas laikā jūs neatsūtīsit četrdesmit frankus, mazā nomirs.»

Fantina sāka skaļi smieties un sacīja savai vecajai kaimiņienei:

—       Ko gan viņi iedomājas! Četrdesmit frankus! Tas nozīmē divus napoleonus! Kur lai es ņemu tādu naudu? Ir gan muļķi šie zemnieki!

Tomēr viņa izgāja kāpņu telpā un pie jumta lodziņa pārlasīja vēstuli vēlreiz.

Tad viņa nokāpa pa kāpnēm un palēkdamās skrēja pa ielu, joprojām skaļi smiedamās.

Kāds garāmgājējs viņai jautāja:

—  Kāpēc jūs esat tik jautra?

Viņa atbildēja:

—       Es smejos par kādu muļķīgu vēstuli, ko man atrakstījuši laucinieki. Viņi prasa no manis četrdesmit franku! Ir gan lauķi!

Ejot pāri laukumam, viņa ieraudzīja daudz ļaužu, kas bija apstājuši dīvainu karieti, uz kuras jumta stāvēja sarkanās drēbēs ģērbies vīrs un kaut ko skaļi klāstīja. Tas bija apkārtceļojošs zobu dakteris, kas piedāvāja klātesošajiem mākslīgus zobus, zobu pastu, pulveri un dažādus eliksīrus.

Fantina iejaucās barā un smējās līdz ar citiem par viņa svinīgo penterēšanu, kas bija piebārstīta ar jocīgiem, pūlim domātiem žargona vārdiņiem un ar uzpūstiem izteicieniem, kuri bija domāti smalkākiem ļaudīm. Zobu rāvējs ieraudzīja daiļo sievieti smejoties un pēkšņi iesaucās:

—       Jums ir skaisti zobi, jums, jaunkundz, kas tur smejaties! Ja vēlaties man pārdot abas savas paletes, es jums par katru došu zelta napoleonu!

—   Kas tas ir — «paletes»?, — Fantina jautāja.

—       Paletes ir priekšējie zobi, — mācītais zobu dziednieka atbildēja, — divi augšējie priekšzobi.

—' Kādas šausmas! — Fantina iesaucās,.

—       Divi zelta napoleoni! — nomurmināja turpat līdzās kāda bezzobaina vecene. — Tai meičai gan ir laime!

Fantina aizskrēja, aizbāzusi ar pirkstiem ausis, lai nedzirdētu piesmakušo balsi, kas sauca viņai nopakaļ:

—       Apsveriet, skaistulīti Divi zelta napoleoni var noderēt! Ja izdomāsit, iegriezieties šovakar iebraucamā vietā «Sudraba klājs», tur jūs mani atradīsit.

Fantina pārnāca mājās gaužām sadusmota un izstāstīja visu savai labajai kaimiņienei Margeritai:

—       Jūs saprotat? Vai tas nav šausmīgs cilvēks? Kā tādiem ļaudīm ļauj braukāt apkārt? Izraut man divus priekšzobus! Es taču izskatītos drausmīgi! Matus var ataudzēt, bet zobi! Tas ir briesmonis, ne cilvēks! Es labāk uz galvas mestos zemē no piektā stāva! Viņš man sacīja, ka vakarā būšot «Sudraba klaja» iebraucamā vietā,

—   Un cik viņš par to sola? — Margerita jautāja.

—   Divus napoleonus.

—   Tas ir četrdesmit franku.

—   Jā, — Fantina sacīja, — tas ir četrdesmit franku.

Viņa kļuva domīga un ķērās pie darba. Pēc ceturtdaļstundas viņa nolika pie malas šuvekli un izgāja kāpņu telpā vēlreiz pārlasīt Tenardjē vēstuli. \parAtgriezusies viņa jautāja Margeritai, kas turpat strā-' dāja:

—   Vai jūs zināt, kas ir izsitumu drudzis?

—   Jā, — vecā sieviete atbildēja, — tā ir tāda slimība.

—   Vai tai vajag daudz zāļu?^

—   O, jā, briesmīgi daudz!

—   Un kur tad sāp?

—   Grūti pateikt. Visur sāp.

—   Vai šī slimība pielīp arī bērniem?

—   Jā, bērniem it sevišķi.

—   Vai ar to var nomirt?

—  Un kā vēl, — Margerita atbildēja.

Fantina vēlreiz kāpņu telpā pārlasīja vēstuli.

Vakarā viņa izgāja no mājas un devās uz Parīzes ielas

pusi, kur atrodas iebraucamās vietas.

Kad otrā rītā vēl pirms gaismas Margerita iegāja Fantinas istabā — abas sievietes vienmēr strādāja kopā, jo tad varēja iztikt ar vienu sveci, — viņa atrada Fantinu sēžam uz gultas gluži bālu un nosalušu. Fantina nemaz nebija gājusi gulēt. Cepurīte bija nokritusi viņai uz ceļiem. Svece bija degusi visu nakti, un no tās bija atlicis mazs galiņš.

Margerita, ieraudzījusi lielo nekārtību, apjukusi apstājās uz sliekšņa:

—       Kungs dievs! Svece pavisam izdegusi! Vai kas ļauns gadījies?

Tad viņa paskatījās uz Fantinu, kas pagrieza uz viņas pusi savu kailo, apcirpto galvu.

Fantina pa šo nakti bija kļuvusi desmit gadus vecāka.

—   Ak Jēzus! — Margerita iesaucās. — Kas jums kait, Fantina?

—   Man nekas nekait, — Fantina atbildēja. — Gluži otrādi. Mana meitiņa tagad nenomirs ar briesmīgo slimību, viņai būs zāles. Esmu priecīga.

Tā runādama, viņa parādīja vecajai kaimiņienei divus zelta napoleonus, kas mirdzēja uz galda.

—   Kungs Jēzus! — Margerita brīnījās. — Tā taču ir vesela bagātība! Kur jūs ņēmāt šos zelta luidorus?

—  Dabūju, — Fantina atbildēja.

To teikdama, viņa pasmaidīja. Svece apgaismoja viņas seju. Tas bija asiņains smaids. Lūpu kaktiņos sūcās sarkanīgas siekalas, un mutē rēgojās melns caurums.

Divi priekšzobi bija izrauti.

Viņa nosūtīja uz Monfermeiju prasītos četrdesmit frankus.

Taču tā bija tikai Tenardjē viltība, lai izvilinātu naudu. Kozete nemaz nebija slima.

Fantina izmeta savu spoguli pa logu. Jau sen viņa bija atstājusi istabiņu trešajā stāvā un pārvākusies pašā augšā jumtistabiņā, kuras durvis bija tikai aizšaujamas ar aizbīdni; tā bija viena no tām pažobeles telpām, kur griesti, nolaižoties līdz grīdai, veido ar to kopīgu leņķi un kur jūs ik brīdi varat apdauzīt galvu. Nabaga cilvēks nevar ieiet līdz galam nedz savā istabā, nedz savā liktenī, nesaliecoties arvien zemāk. Gultas viņai vairs nebija, palikusi tikai skrandaina seģene, ko viņa sauca par segu, salmu gultas maiss, nolikts tieši uz grīdas, un pusizjucis pīts krēsls. Vienā kaktā stāvēja novārtā pamests podiņā nokaltis rožu stāds, otrā kaktā — tukšs sviesta pods, kurā tagad turēja ūdeni; ūdens ziernā sasala, un ledus loki gar poda malām iezīmēja dažādos ūdens līmeņus. Zaudējusi kaunu, Fantina vairs nerūpējās par savu ārieni. Tā jau bija pēdējā robeža. Viņa sāka rādīties ļaudīs ar netīru cepurīti galvā. Vai nu aiz laika trūkuma, vai vienaldzības viņa vairs nelāpīja savu veļu. Kad zeķēm saplīsa papēži, viņa ielocīja tās dziļāk kurpēs. To varēja manīt pēc neglītajām krokām. Savam vecajam, novalkātajam ņieburam viņa uzlika plānas kokvilnas ielāpus, kas pie mazākās kustības plīsa. Cilvēki, kam viņa bija parādā, «taisīja tračus» un ne mirkli nedeva viņai miera. Tie uzplijās viņai uz ielas, gaidīja kāpņu telpā. Augas naktis viņa raudāja, domās meklēdama izeju. Acis viņai drudžaini mirdzēja, un viņa pastāvīgi juta stipras sāpes mugurā zem kreisās lāpstiņas. Bieži klepoja. Viņa dziļi ienīda Madlēna tēvu, taču nevienam nežēlojās. Viņa šuva septiņpadsmit stundu dienā, bet tad kāds darbuzņēmējs, kas par mazu atlīdzību nodarbināja cietumnieces, pazemināja darba apmaksu, tā ka arī brīvās strādnieces tagad nesaņēma dienā vairāk par deviņiem sū. Strādāt septiņpadsmit stundas dienā un saņemt par to deviņus sū! Kreditori kļuva nežēlīgāki nekā jebkad. Lietotu mantu tirgotājs, kas bija paņēmis atpakaļ gandrīz visas mēbeles, viņu nemitīgi tirdīja: «Kad tu, neliete, man vienreiz samaksāsi?» Mīļais dievs, ko tie grib no viņas! Viņa jutās vajāta un kļuva tramīga kā meža zvērs. Tai pašā laikā viņa saņēma vēstuli, kurā Tenardjē rakstīja, ka šis patiesi esot bijis pārlieku labsirdīgs, tik ilgi gaidīdams, bet tagad nekavējoties esot nepieciešami simt franku, citādi izmetīšot uz ielas mazo Kozeti, kas tikko atveseļojusies no grūtās slimības; lai tad viņa salā ejot, kur gribot, lai ar viņu notiekot kas notikdams, lai viņa kaut vai beidzoties nost.

«Simt franku,» Fantina domāja. «Vai ir tāds amats, ar kuru var nopelnīt simt sū dienā?»

— Nu, ko, — viņa sacīja, — pārdosim pēdējo!

Un nelaimīgā kļuva par ielasmeitu.

## 11. Chrislus nos liberavit [19]

Kas tad patiesībā ir Fantinas dzīves stāsts? Tas ir stāsts par sabiedrību, kura pērk sev verdzeni.

No kā? No posta.

No izsalkuma, no aukstuma, no vientulības, pamestības un trūkuma. Bēdu tirgus. Dvēseli par gabalu maizes. Nabadzība piedāvā, sabiedrība pērk.

Svētie Jēzus Kristus likumi gan vada mūsu civilizāciju, bet nav vēl tajā pilnīgi ieviesušies. Mēdz sacīt, ka eiropiešu civilizācijā vairs nav verdzības. Tie ir maldi. Verdzība arvien vēl pastāv, tikai tagad tā nomāc vienīgi sievieti un tā saucas — prostitūcija.

Sī verdzība nomāc sievieti — maigumu, vājumu, skaistumu, mātes jūtas. Vīrietim tas ir viens no lielākajiem kauna traipiem.

Sās sāpju pilnās drāmas virsotnē, ko mēs savā stāstā patlaban esam sasnieguši, nekas vairs nebija palicis no agrākās Fantinas. Kļūdama par dubļiem, viņa pārvērtās marmorā. Kas viņai pieskaras, sajūt aukstumu. Viņa iet juins garām, pacieš jūs, bet jūs nepazīst; viņa ir apsmieta un skarba. Dzīve un sabiedriskā iekārta ir teikušas viņai savu pēdējo vārdu. Ar viņu jau noticis viss, kas var notikt. Viņa jau ir visu izjutusi, visu panesusi, visu pārdzīvojusi, visu izcietusi, visu zaudējusi, visu apraudājuši. Viņa ir padevusies liktenim tādā padevībā, kas līdzinās vienaldzībai, tāpat kā nāve līdzinās miegam. Viņa vairs ne no kā nemēģina izvairīties. Viņu vairs nekas nebaida. Lai gāžas pār viņu visi debesu ūdeņi, lai šļāc pār viņu visi okeāna viļņi — vienalga! Viņa ir kā caurcaurēm piesūcies sūklis.

Vismaz viņai pašai tā likās, bet ir maldīgi iedomāties, ka cilvēks var izsmelt likteni un iztukšot tā kausu līdz dibenam.

Ak vai! Kas gan īsti ir visi šie sarežģītie, sajauktie likteņi? Kurp tie traucas? Kāpēc tie ir tieši tādi un ne citādi?

Viņš, kas to zina, redz neizdibināmo.

Vienīgi viņš. Un viņa vārds ir Dievs.

## 12. Bamatabuā kunga dīkdienība

Kā visās mazās pilsētiņās, arī Piejūras Montreijā bija īpaša jaunu cilvēku suga, kuri provincē iztērē savu tūkstoš piecsimt livru lielo renti tikpat bramanīgi kā viņiem līdzīgie jaunekļi Parīzē notriec divsimt tūkstošus franku gadā. Tie ir īsti trani — dīkdieņi, liekēži, tukšgalvji, kam ir mazliet zemes, mazliet muļķības un mazliet saprāta, radījumi, kas salonā būtu neaptēsti zemnieki, bet krogā sevi iedomājas par aristokrātiem un saka: «Manas pļavas, mani meži, mani zemnieki.» Viņi izsvilpj aktrises teātrī, lai pierādītu, ka viņiem ir gaume, uzsāk ķildu ar garnizona virsniekiem, lai pierādītu, ka ir drošsirdīgi; viņi medī, pīpē, žāvājas, dzer, šņauc tabaku, spēlē biljardu, noraugās, kā ceļotāji izkāpj no diližansa, dzīvo pa kafejnīcām, pusdieno restorānā; viņiem ir suns, kas grauž kaulus zem galda, un mīļākā, kas liek ēdienus uz galda; viņi kaulējas par vienu sū, ģērbjas pārspīlēti moderni, jūsmo par traģēdiju, nicina sievietes, līdz pēdējam novalkā savus vecos zābakus, ar Parīzes starpniecību atdarina Londonu un ar Pontamusonas starpniecību atdarina Parīzi; novecodami viņi kļūst arvien stulbāki, neko nestrādā, nav nekam derīgi, taču nav arī sevišķi kaitīgi.

Arī Fēlikss Tolomjess, ja būtu palicis provincē, nekad neredzējis Parīzi, kļūtu par vienu no tādiem jaunekļiem.

Ja viņi būtu bagātāki, par viņiem sacītu: «Tie ir franti.» Ja viņi būtu nabagāki, par viņiem teiktu: «Tie ir slaisti.» Patiesībā viņi ir gluži vienkārši dīkdieņi. So dīkdieņu vidū ir garlaicīgi cilvēki, ir tādi, kas paši garlaikojas, ir fantasti un pat viens otrs nelietis.

Tai laikā franta pazīmes bija: augsta apkaklīte, plata kaklasaite, pulkstenis ar brelokiem, trīs dažādas krāsas vestes, uzvilktas cita virs citas, apakšā zilā un sarkanā, olīvzaja fraka ar īsiem priekšējiem stūriem, garu šķeltu ļipu, divām ciešām sudraba pogu rindām, kas sniedzās līdz pašiem pleciem, un mazliet gaišākas olīvkrāsas bikses, kuru vīles rotāja nenoteikts skaits uzšuvju, katrā ziņā nepāra skaitlis, no vienas līdz vienpadsmit — šī robeža nekad netika pārsniegta. Pievienojiet tam vēl puszābakus ar maziem dzelzīšiem pie papēžiem, cilindru ar šaurām malām, cekulā uzsukātus matus, milzīgu spieķi un ar Potjē kalambūriem izskaistinātu valodu. Turklāt vēl — pieši un ūsas. Tai laikā pēc ūsām pazina civilpersonu, pēc piešiem — kājnieku.

Provincē franti valkāja garākus piešus un kuplākas ūsas nekā galvaspilsētā.

Tas bija laiks, kad Dienvidamerikas republikas cīnījās pret Spānijas karali, de Bolivars cīnījās pret Moriljo. Karaļa piekritējiem bija cepures ar mazām malām, un tās sauca par moriljo, bet liberāļi nēsāja platmales, ko sauca par bolivariem.

Astoņus vai desmit mēnešus pēc notikumiem, par kuriem stāstīts iepriekšējās lappusēs, tas ir, 1823. gada janvāra sākumā, kādā sniegainā vakarā viens no šiem frantiem un dīkdieņiem, «karalim padevīgs cilvēks» — jo viņš valkāja moriljo, — silti ietinies platā mētelī, kas aukstā laikā papildināja franta apģērbu, uzjautrinājās, ķircinot kādu sievišķīgu radījumu, kurš dziji izgriezta balles tērpā un ar ziediem rotātu cepurīti galvā staigāja gar virsnieku kafejnīcas logiem. Minētais frants smēķēja, jo tāda bija tolaik mode.

Katru reizi, kad sieviete gāja viņam garām, viņš līdz ar cigāra dūmiem raidīja uz to kādu piezīmi, kas, pēc viņa domām, bija jautra un asprātīga, kā, piemēram: «Cik tu esi nejauka! Vai vāksies projām? Tu taču esi bezzobaina!» Utt.

Šo kungu sauca par Bainatabuā kungu. Sieviete, kas izskatījās kā bēdīgs, koši izgreznots spoks, staigādama pa sniegu šurp un turp, viņam neatbildēja, pat neuzlūkoja viņu, bet drūmā noteiktībā turpināja pastaigu, ik pēc piecām minūtēm atgriežoties un saņemot kārtējo izsmieklu līdzīgi nosodītam zaldātam, kurš, caur ierindu dzīts, saņem rikšu sitienus. Vienaldzīgā nevērība droši vien aizkaitināja dīkdieni, un tas, izmantojot brīdi, kad sieviete bija pagriezusi muguru, klusiņām piezagās viņai klal, valdīdams smieklus, noliecās un paķēra sauju sniega, ko negaidot aizbāza viņai aiz tērpa izgriezuma starp abām lāpstiņām. Meiča iekliedzās, apgriezās un ar panteras lēcienu metās vīrietim virsū, ieķērās ar nagiem tam sejā, izgrūzdama briesmīgākos lamuvārdus, kādus vien varētu izdomāt vesels pulks apdzērušos zaldātu. Nodzertā, aizsmakušā balsī izkliegtie lamuvārdi nāca no izķēmotas mutes, kurā patiešām trūka divu priekšējo zobu. Tā bija Fantina.

Izdzirduši traci, no kafejnīcas barā izskrēja virsnieki, sadrūzmējās garāmgājēji un smejot, svelpjot un plaukšķinot sastājās lokā ap šo kamolu, kurā tik tikko varēja atšķirt, kur ir vīrietis un kur sieviete: vīrietis aizstāvējās, cepure viņam bija nokritusi zemē, bet sieviete spiegdama spārdīja viņu kājām un sita dūrēm, gluži zila aiz dusmām, briesmīga, bez galvassegas, bez zobiem, bez matiem.

Te kāds liela auguma vīrs strauji iznāca no pūļa, satvēra sievieti aiz dubļiem notašķītā atlasa ņiebura un sacīja:

— Nāc man līdz!

Sieviete pacēla galvu, viņas niknā balss pēkšņi aprāvās. Acis viņai bija stiklainas, zilganā seja kjuvusi bāla, viņa drebēja šausmās. Viņa pazina Zavēru. Frants izmantoja starpgadījumu, lai aizlavītos.

## 13. Kā municipālā policija atrisina dažus jautājumus

Zavērs pastūma sāņus klātesošos, pārrāva loku un, vilkdams sev līdzi nelaimīgo sievieti, sāka lieliem soļiem iet uz policijas iecirkņa pusi, kas atradās laukuma viņā galā. Fantina, neko neapjauzdama, ļāva sevi vest. Ne viens, ne otrs neteica ne vārda. Skatītāju bars milzīgā sajūsmā viņiem sekoja, neskopodamies ar rupjām zobgalībām. Arī vislielākais posts dod iemeslu bezkaunībām.

Nonācis līdz policijas iecirknim, kas bija sargposteņa apsargāta zema telpa ar krāsni un aizrestotām stikla durvīm, kuras veda tieši uz ielu, Zavērs tās atvēra, kopā ar Fantinu iegāja iekšā un durvis atkal aizvēra, sagādājot lielu vilšanos ziņkārīgajiem, kuri cēlās uz pirkstgaliem un staipīja kaklus, cenzdamies pa neskaidro rūti ieskatīties sardzes istabā. Ziņkārība ir gardēdība. Redzēt nozīmē pamieloties.

Iegājusi iekšā, Fantina noslīga stūrī uz grīdas mēma un nekustīga, sarāvusies kā izbijies suņuks.

Posteņa seržants atnesa degošu sveci un nolika uz galda. Zavērs apsēdās, izvilka no kabatas zīmogpapīrii' un sāka rakstīt.

Mūsu likumi pakļauj šādas sievietes pilnīgai policijas patvaļai. Policija dara ar tām, ko vēlas, soda tās pēc saviem ieskatiem un pēc savas patikas atņem tām šos divus bēdīgos dzīves ieguvumus, ko tās sauc par savu amatu un savu brīvību. Zavērs likās nesatricināms: viņa stingrā seja nepauda neko. Tomēr viņš bija nopietns un dziļi norūpējies. Sis bija viens no tiem brīžiem, kad viņš rīkojās, izmantojot savu draudīgo varu, nepakļauts nekādai kontrolei, vienīgi savas paša bargās sirdsapziņas vērtējumam. Sai brīdī viņš juta, ka vienkāršais policijas aģenta sols kļuvis par tribunāla sēdekli. Viņš sprieda tiesu. Viņš tiesāja un sodīja. Viņš sakopoja domas ap svarīgo uzdevumu, kas bija veicams. Jo vairāk viņš iedziļinājās notikumā, kas saistījās ar šo sievieti, jo lielāku sašutumu izjuta. Bija taču skaidrs, ka izdarīts pārkāpums, viņš pats savām acīm bija to redzējis. Viņš bija redzējis, kā tur uz ielas šis no sabiedrības izstumtais radījums apvainoja un uzbruka namīpašnieka un vēlētāja personā visai sabiedrībai. Pērkama sieviete bija aizskārusi buržuā. Viņš pats, Zavērs, to bija redzējis. Viņš rakstīja klusēdams.

Beidzis viņš parakstījās, salocīja papīru un iedeva to posteņa seržantam, sacīdams:

—   Paņemiet trīs vīrus un aizvediet šo meiču uz cietumu!

Un, pagriezies pret Fantinu, turpināja:

—  Tur tu pavadīsi sešus mēnešus!

Nelaimīgā nodrebēja.

—    Sešus mēnešus! Sešus mēnešus cietumā! — viņa iesaucās, -r Sešus mēnešus pelnīt dienā tikai septiņus su! Bet kas notiks ar Kozeti? Mana meitiņa! Mana meitiņa! Es taču vēl esmu parādā Tenardjē vairāk nekā simt franku, vai jūs to zināt, inspektora kungs?

Nepieceļoties no mitrā klona, ko bija piemīdījuši visu šo vīru dubļainie zābaki, viņa, rāpodama uz ceļiem, rokas salikusi, tuvojās Zavēram.

—   Zavēra kungs, — viņa sacīja, — esiet žēlīgs, es jūs lūdzu! Ticiet man, es neesmu vainīga! Ja jūs būtu redzējis, kā tas sākās, jūs pats saprastu! Dievs mans liecinieks, es nebiju vainīga! Šis pilsonis, šis kungs, ko es nemaz nepazīstu, nezin kāpēc aizbāza man sniegu aiz kakla! Vai tad ir brīv mums bāzt sniegu aiz apkakles, kad mēs mierīgi ejam pa ielu un nevienam nedarām nekā ļauna? Tas mani saniknoja. Saprotiet, es esmu mazliet nevesela. Un jau pirms tam viņš mani aizskāra ar vārdiem. Tu esi neglīta! Tev nav zobu! Es pati ļoti labi zinu, ka man vairs nav zobu. Es neko nedarīju, es nodomāju: «Kungs grib pajokot.» Izturējos pieklājīgi, es viņam neko neatbildēju. Un tad viņš aizbāza man sniegu aiz kleitas. Zavēra kungs, labais inspektora kungs! Vai tad nav neviena, kas to redzēja un kas jums apliecinātu, ka es runāju skaidru patiesību? Varbūt man nevajadzēja noskaisties? Jūs taču zināt, pirmajā brīdī cilvēks nevalda pār sevi. Gadās, ka mēs pārsteidzamies. Un piepeši kaut kas tik auksts uz muguras, kad jūs to nemaz negaidāt! Esmu vainīga, ka sagumzīju šim kungam cepuri. Kāpēc viņš aizgāja? Es būtu lūgusi viņam piedošanu. Ak mans dievs, man būtu pavisam viegli izlūgties viņam piedošanu! Apžēlojieties par mani, Zavēra kungs, tikai šo reizlti apžēlojieties! Paklausieties, jūs droši vien nezināt, ka cietumā var nopelnīt tikai septiņus sū; tā jau nav valdības vaina, bet tur pelna dienā tikai septiņus sū; un padomājiet, ka man jāmaksā simt franku, citādi man atsūtīs atpakaļ manu mazo meitiņu. Ak mans dievs, es taču nevaru viņu ņemt pie sevis! Tas, ko es daru, ir tik pretīgi! Mana Kozete, mans mazais eņģelītis, ko pati svētā dievmāte man dāvājusi, kas notiks ar manu nabaga dūjiņu? Es jums pastāstīšu — šie Tenardjē, kam pieder iebraucamā vieta, šie zemnieki, viņi nekādi nespēj saprast… Viņiem vajag naudas.,. Nemetiet mani cietumā! Saprotiet taču, tad viņi padzīs manu maziņo no mājas pašā ziemas salā, lai iet, kur acis rāda! Esiet taču līdzjūtīgs, labais Zavēra kungs! Ja viņa būtu lielāka, viņa pati spētu nopelnīt sev iztiku, bet tādā vecumā taču to nevar! Es patiesībā neesmu slikta sieviete. Ne jau aiz gļēvuma vai izvirtības es tāda kļuvu. Jā, esmu dzērusi degvīnu, to es darīju aiz bēdām. Man negaršo degvīns, bet tas apdullina. Kad mana dzīve bija laimīgāka, jums būtu vajadzējis tikai paskatīties manos skapjos, lai redzētu, ka es nebūt nebiju izlaidīga un nekārtīga sieviete. Man bija veļa, daudz veļas! Zavēra kungs, apžēlojieties par mani!

Tā viņa runāja, liekdamās līdz pašai zemei, raustāties elsās, asaru aizmiglotām acīm, ar kailu kaklu, rokas lauzīdama un laiku pa laikam sausi, aprauti ieklepodamās, tā viņa lūdzās vārgā mirējas balsī. Lielas sāpes ir dievišķīgs un baiss stars, kas pārveido nelaimīgos. Šai brīdī Fantina atkal bija kļuvusi skaista. Brīžam viņa apklusa un maigi skūpstīja spiega svārku stērbeles. Viņa būtu aizkustinājusi akmens sirdi, bet koka sirdi nevar aizkustināt.

—   Pietiek! — Zavērs sacīja. — Esmu tevi uzklausījis. Vai tu visu pateici? Tagad ej! Tev paliek tavi seši mēneši; pats debesu tēvs tur vairs neko nevarētu grozīt.

Pēc šiem svinīgajiem vārdiem «pats debesu tēvs tur vairs neko nevarētu grozīt» Fantina saprata, ka spriedums ir galīgs. Viņa pavisam saguma, čukstēdama:

—  Žēlastību!

Zavērs pagrieza muguru.

Sargkareivji satvēra sievieti aiz rokām.

Jau pirms dažām minūtēm, neviena nepamanīts, telpā bija ienācis kāds cilvēks. Viņš bija aizvēris durvis, atbalstījies pret stenderi un noklausījies Fantinas izmisuma pilno lūgšanos.

Tai brīdī, kad sargkareivji satvēra nelaimīgo, kas negribēja piecelties, viņš paspēra soli uz priekšu, iznāca no tumsas un sacīja:

—  Vienu mirkli, esiet tik laipni!

Zavērs pacēla acis un pazina Madlēnu. Policijas inspektors noņēma cepuri, neveikli un nedaudz īgni viņu sveicinot:

—  Atvainojiet, mēra kungs …

Vārdi «mēra kungs» dīvaini iedarbojās uz Fantinu. Viņa vienā rāvienā uzšāvās kājās gluži kā spoks, kas izaug no zemes, abām rokām atgrūda sargkareivjus un, iekāms kāds paspēja atturēt, devās tieši pie Madlēna un, ieurbdamās tajā ar aizmiglotu skatienu, uzbrēca:

—  A! Tu esi mēra kungs!

Tad viņa sāka skaļi smieties un iespļāva tam sejā.

Madlēns noslaucīja seju un sacīja:

—   Policijas inspektor Zavēr, laidiet šo sievieti brīvībā!

Zavēram šķita, ka viņš tūlīt zaudēs prātu. Sai brīdī

viņu cita pēc citas pārņēma spēcīgākās izjūtas, kādas vien viņam mūžā bija nācies pārdzīvot. Redzēt, ka publiska sieviete iespļauj pilsētas mēram sejā, — tas bija kaut kas tik briesmīgs, ka šādas varbūtības pieļaušanu tikai iztēlē vien viņš būtu uzskatījis par svētuma zaimošanu. Un vēl — apslēptākajās domās neskaidri un ar riebumu salīdzinādams to, kas bija šī sieviete, un to, kas varēja būt mērs, viņš ar šausmām apzinājās, ka saskata nule notikušajā smagajā noziegumā kaut ko gluži dabisku. Bet, redzēdams mēru, valdības pārstāvi, gluži mierīgi noslaukām seju un dzirdēdams vārdus «Laidiet šo sievieti brivibā», viņš pavisam apstulba, zaudēja kā domas, tā valodu. Viņa izbrīna mērs bija pilns. Viņš palika bez valodas.

Arī Fantinu šie vārdi bija ne mazāk satrickuši. Viņa pacēla kailo roku un pieķērās pie krāsns aizbīdņa, kā baidīdamās pakrist. Paskatījusies apkārt, viņa sāka runāt gaužām klusā balsī, it kā pati ar sevi:

—   Brīvībā! Mani palaiž brīvībā! Man nebūs seši mēneši jānosēž cietumā! Kas tā teica? Nevar būt, ka to kāds sacīja! Es droši vien pārklausījos. To taču nevarēja teikt šis necilvēks mērs! Vai jūs tas bijāt, labais Zavēra kungs, kas sacīja, ka mani laidīs brīvībā? Paklausieties! Es jums visu izstāstīšu, un jūs man ļausit iet! Šis necilvēks, vecais plukata mērs ir vainīgs manā nelaimē! Iedomājieties, Zavēra kungs, viņš mani padzina tikai tāpēc, ka darbnīcā nelietīgas sievas par mani tenkoja! Vai tas nav briesmīgi? Padzīt nabaga meiču, kas godīgi dara savu darbu! Pēc tam es vairs nevarēju pietiekami nopelnīt, un tā sākās mans posts. Pirmām kārtām jums, policijas kungiem, vajadzētu izdarīt vienu uzlabojumu: neļaut cietumu darbuzņēmējiem darīt pāri nabaga ļaudīm. Es jums tūlīt paskaidrošu, kā tas ir. Jūs, kreklus šujot, nopelnāt dienā divpadsmit sū, tad maksu pazemina līdz deviņiem sū, un jus vairs nespējat nopelnīt iztiku. Kaut kā jāmēģina izsisties. Man taču bija mana mazā Kozete, biju spiesta kļūt par netiklu sievieti. Tagad jūs sapratīsit, ka šis nelietis mērs ir visa ļaunuma iemesls. Tur, pie virsnieku kafejnīcas, es gan samīdīju kājām tā kunga cepuri, bet viņš ar sniegu sabojāja man yjsu tērpu. Un mums, visām mūsējām, taču ir tikai viens zīda tērps, ko vakaros uzvilkt. Tagad jūs saprotat, Zavēra kungs, ka es nekad neesmu darījusi kaut ko ļaunu tīšām, patiesi, tā tas ir. Bet visapkārt es redzu sievietes, kas ir daudz ļaunākas par mani un tomēr — daudz laimīgākas. Ai, Zavēra kungs, jūs taču sacījāt, lai mani laiž vaļā, vai ne? Ievaciet ziņas, prasiet manam dzīvokļa saimniekam, tagad ЈS maksājumus izdaru laikā, visi sacīs, ka es esmu godīga sieviete. Mans dievs! Atvainojiet, es neviļus piedūros krāsns aizbīdnim, un nu tā dūmo.

Madlēns klausījās ar dziļu uzmanību. Kamēr Fantina runāja, viņš vestes kabatā bija sataustījis naudas maku, to izvilcis un atvēris. Makā naudas nebija. Viņš iebāza maku atpakaļ kabatā un jautāja Fantinai:

—  Kā jūs sacījāt, cik jūs esat parādā?

Fantina, kas visu laiku raudzījās tikai Zavērā, pagriezās uz mēra pusi:

—  Vai es tev ko teicu?

Tad viņa pievērsās sargkareivjiem:

—   Nu sakiet, jūs taču redzējāt, kā es viņam iespļāvu ģīmī! Ā, vecais neģēli mēr, tu nāci šurp, lai mani iebiedētu, bet es tevis nebīstos! Es bīstos Zavēra kunga! Man bail tikai no mana labā Zavēra kungal

Viņa atkal pievērsās policijas inspektoram.

—   Jūs saprotat, inspektora kungs, ka cilvēkam jābūt taisnīgam. Es redzu, ka jūs, inspektora kungs, esat taisnīgs. Patiesībā viss ir ļoti vienkārši: vīrietis pa jokam aizbāza sievietei mazliet sniega aiz tērpa, citi virsnieku kungi sāka par to smieties — cilvēkam taču vajag kaut kā uzjautrināties, un mēs, tādas sievietes kā es, tikai tāpēc vien esam, lai kungi ar mums uzjautrinātos. Un tad nācāt jūs, jums taču jāgādā par kārtību, jūs aizvedat vainīgo sievieti sev līdzi, bet tad visu pārdomājāt un, tā kā esat labs cilvēks, teicāt, lai mani laiž brīvībā; to jūs darāt manas mazās Kozetes dēļ, ko sešus mēnešus cietumā es nevarētu gādāt par savu bērnu.

—   Tikai pielūko, lai tas vairs neatkārtotos, palaidne!

—   Nē, Zavēra kungs, tas vairs neatkārtosies! Tagad lai ar mani dara, ko grib, es pat neiepīkstēšos! Šodien, redziet, es kliedzu tāpēc, ka man sāpēja, es nepavisam negaidīju, ka šis kungs aizbāzīs man sniegu aiz kleitas, turklāt, es jau jums sacīju, es nejūtos gluži vesela, es klepoju, un te, iekšās, man ir tāds kā kamols, kas dedzina, dakteris teica, man vajagot ārstēties. Palūkojiet, pataustiet, dodiet savu roku, nebaidieties — tas ir šeit!

Fantina vairs neraudāja, viņas balss bija kļuvusi glāsmaiņa, viņa piespieda pie savām baltajām, liegajām krūtīm Žavēra aso, rupjo roku un smaidot viņu uzlūkoja.

Fantina aši sakārtoja apģērbu, nogludināja svārku krokas — tie bija uzrāvušies gandrīz līdz ceļiem — un devas uz durvju pusi, draudzīgi pamādama ar galvu sargkareivjiem, kuriem pusbalsī sacīja:

—   Nu tā, zēni, inspektora kungs teica, ka mani atlaiž, es aizeju.

Viņa uzlika roku uz aizbīdņa. Vēl solis — un viņa jau būtu uz ielas.

Līdz šim brīdim Zavērs stāvēja nekustīgi, acis nodūris, gluži kā statuja, kas pagaidām nolikta telpas vidū un gaida, lai to kaut kur novieto.

Durvju aizbīdņa troksnis viņu atmodināja. Viņš pacēla galvu, un sejā atspoguļojas pilnīga savas varas apziņa; šī izteiksme ir jo briesmīgāka, jo uz zemākas pakāpes atrodas tas, kam pieder vara, — ja šī izteiksme piemīt meža zvēram, tā ir mežonīga, ja niecīgam cilvēkam, tad cietsirdīga.

—  Seržant! — viņš uzkliedza. — Vai jūs neredzat, ka šī neliete taisās aizšmaukt? Kas jums lika viņu atlaist?

—   Es, — Madlēns sacīja.

Fantina, izdzirdusi Zavēra balsi, nodrebēja un atlaida durvju aizbīdni, gluži kā pieķerts zaglis pamet nozagto mantu. Atskanot Madlēna balsij, viņa pagriezās, un no šā brīža, kaut arī viņa neizsacīja ne vārda, pat neuzdrošinājās brīvi elpot, viņas skūtie,ņs pārmaiņus pievērsās no Madlēna Zavēram un no Zavēra Madlēnam atkarībā no tā, kurš runāja.

Acīmredzot Zavērs bija, kā mēdz teikt, «pilnīgi izsists no sliedēm», ja atļāvās tā uzkliegt seržantam pēc tam, kad mēra kungs bija devis rīkojumu palaist Fantinu brīvībā. Vai policijas ierēdnis bija tā apmulsis, ka neievēroja pat mēra kunga klātbūtni? Vai viņš bija sevī atzinis par neiespējamu, ka «priekšniecība» varētu dot tādu pavēli, un nodomājis, ka mēra kungs droši vien neviļus kaut ko sajaucis un pārteicies? Vai arī pēdējo divu stundu neparastie notikumi, kuru aculiecinieks viņš bija, radīja viņā pārliecību, ka jāķeras pie ārkārtējiem lēmumiem, ka pienākusi nepieciešamība mazajam kļūt par lielu, spiegam darboties kā valsts ierēdnim, vienkāršam policijas inspektoram pārvērsties tiesnesī un ka šais sevišķajos apstākļos viņam, Žavēram, jārīkojas kā visas sabiedrības, kārtības, likuma, morāles un valdības pārstāvim?

Lai nu kā, bet, kad Madlēna kungs bija pateicis šo «Es!», ko visi dzirdēja, policijas inspektors Zavērs, gluži bāls, it kā sastindzis, ar nozilējušām lūpām, izmisušu skatienu, tikko manāmu trīsu pārņemts, pagriezās pret mēru un — kaut kas neiedomājams — sacīja, gan acu nepacēlis, taču noteiktā balsī:

—   Mēra kungs, tas nav iespējams.

—   Kāpēc? — Madlēns jautāja.

—   Šī nekrietnele apvainoja kādu buržuā.

—   Inspektor Zavēr, — Madlēns runāja klusā un samierinošā tonī, — paklausieties! Jūs esat godavīrs, un es domāju, ka mums nebūs grūti saprasties. Tad dzirdiet, kā tas patiesībā notika. Gāju pār laukumu, kad jūs aizvedāt šo sievieti. Tur vēl ļpija ļaužu pūlis, es tos iztaujāju un visu uzzināju: vainīgs bija tas buržuā, un īstenībā policijai būtu vajadzējis aizturēt viņu.

Zavērs iebilda:

—   Sī neģēle tikko apvainoja mēra kungu.

—   Tas skar vienīgi mani, — Madlēns atteica. — Domāju, ka manis apvainošana ir mana darīšana, un varu to uzņemt, kā man tīk.

—  Lūdzu piedošanu, mēra kungs, bet mēra apvainošana nav tikai viņa darīšana, šis apvainojums prasa taisnīgu tiesu.

—    Inspektor Zavēr, — Madlēns atbildēja, — visaugstākā tiesa ir sirdsapziņa. Es dzirdēju, ko runāja šī sieviete. Es zinu, ko daru.

—   Bet es, mēra kungs, pat nezinu, vai varu ticēt savām acīm.

—   Tādā gadījumā pietiek, ka jūs paklausāt.

—   Es paklausu savam pienākumam. Mans pienākums prasa, lai šī sieviete sešus mēnešus pavadītu cietumā.

Madlēns lēnām atbildēja:

—   Uzklausiet mani: viņa nepavadīs cietumā nevienu dienu.

Pēc šiem noteiktajiem vārdiem Zavērs tomēr uzdrošinājās cieši paskatīties mēram acīs un arvien vēl dziļi godbijīgā balsī iebiida:

—   Esmu izmisis, ka man jāpretojas mēra kungam — tas notiek pirmo reizi manā mūžā, taču atļaujiet aizrādīt, ka es rīkojos savu pilnvaru robežās. Ar mēra kunga atļauju es pakavēšos pie starpgadījuma ar šo buržuā. Es biju tur klāt. Sī meiča uzbruka Bainatabuā kungam, kam ir vēlēšanu tiesības un kam pieder skaistais akmens nams esplanādes stūrī, četrstāvu nams ar balkonu! Kas gan nenotiek pasaulē! Lai nu kā, mēra kungs, šis pārkāpums izspriežams ielas policijai, kurā es kalpoju, un tāpēc šo sievieti, vārdā Fantinu, es lieku aizturēt.

Tad Madlēns sakrustoja rokas un sacīja tik stingrā balsī, kādā vēl neviens visā pilsētā nebija dzirdējis viņu runājam:

—   Pārkāpums, par kuru jūs runājat, izlemjams municipālajai policijai. Saskaņā ar kriminālkodeksa devīto, vienpadsmito, piecpadsmito un sešdesmit sesto pantu šāda rakstura pārkāpumi jāizspriež man. Es pavēlu šo sievieti atlaist brīvībā.

Zavērs vēl pēdējo reizi mēģināja iebilst:

—   Bet, mēra kungs …

—   Atgādinu jums astoņdesmit pirmo pantu no 1799. gada 13. decembra likuma par patvaļīgu ieslodzījumu,

—  Mēra kungs, atļaujiet…

—   Ne vārda vairāk!

—   Tomēr …

—  Jūs varat iet, — Madlēns sacīja.

Šo sitienu tieši krūtīs Zavērs saņēma kā krievu zaldāts, nesaraujoties un neizvairoties. Līdz zemei paklanījies mēra kungam, viņš izgāja.

Fantina atvirzījās no durvīm un apjukusi noskatījās, kā viņš aiziet.

Arī Fantinu bija pārņēmis neparasts satraukums. Nelaimīgā tikko bija redzējusi, kā par viņu strīdējās divas pretējas varas. Viņas acu priekšā cīnījās divi vīri, kuru rokās atradās viņas brīvība, dzīve, dvēsele, bērns; viens no šiem vīriem vilka viņu uz tumsas pusi, otrs virzīja uz gaismu. Šai cīņā, ko viņa vēroja ar baiļu radītu pārspīlējumu, abi vīri likās kā divi milži: viens runāja kā viņas dēmons, otrs — kā labais eņģelis. Eņģelis uzvarēja dēmonu, un tas lika viņai nodrebēt no galvas līdz kājām — šis viņas sargeņģelis, atbrīvotājs bija tieši tas cilvēks, ko viņa neieredzēja, pilsētas mērs, ko viņa tik ilgi bija uzskatījusi par visu savu likstu vaininieku, Madlēns! Un tieši brīdī, kad viņa to visriebīgākā kārtā apvainoja, tas viņu izglāba! Vai tiešām viņa būtu maldījusies? Vai tiešām jāpārdzimst no jauna, lai saprastu? Viņa nekā neapjauta, viņa drebēja. Apmulsusi viņa klausījās, izbijusies vēroja un ar katru vārdu, ko Madlēns izrunāja, juta sevī kūstam un brūkam briesmīgo naida tumsu un sirdī dzimstam kaut ko siltu un neizdibināmu, kur bija ir prieks, ir paļāvība, ir mīlestība.

Kad Zavērs bija izgājis, Madlēns pievērsās Fantinai un sacīja lēnīgā balsī, pūlēdamies runāt kā apvaldīts cilvēks un neļaut vaļu asarām:

—   Es dzirdēju, ko jūs teicāt. Nekas no tā, ko jūs stāstījāt, man nebija zināms. Ticu, ka tā ir patiesība, es jūtu, ka tā ir patiesība! Es pat nezināju, ka jūs esat atlaista no manas darbnīcas. Kāpēc jūs nenācāt pie manis? Tagad tā: es samaksāšu jūsu parādus, likšu atvest jūsu bērnu, vai ari jūs pati dosities pie viņa. Jūs varat dzīvot šeit vai Parīzē, kur vien vēlaties. Es parūpēšos par jums un jūsu bērnu, Ja vēlaties, varat turpmāk nestrādāt. Es jums došu naudu, cik būs vajadzīgs. Kļūdama laimīga, jūs atkal kļūsit godīga. Lai gan — klausieties, ko es jums teikšu! — ja viss ir noticis tā, kā jūs sakāt, bet es par to nešaubos, tad dieva priekšā jūs arvien esat bijusi šķista un tikumīga. Ai, nabaga sieviete!

Tas bija vairāk, nekā nabaga Fantina spēja paciest. Būt kopā ar Kozeti! Atstāt šo kauna pilno dzīvi! Dzīvot brīvai, laimīgai, bagātai, godīgai — un kopā ar Kozeti! Pēkšņi vislielākajā postā viņai uzplaukst šī svētlaimes pilnā tiešamība! Kā nemaņā viņa raudzījās cilvēkā, kas ar viņu runāja, un bija spējīga tikai divas trīs reizes elsās izdvest: «0! O! O!» Kājas viņai sagrīļojās, viņa nokrita uz ceļiem Madlēna priekšā un, iekāms tas paguva viņu aizkavēt, satvēra tā roku un noskūpstīja.

Tad viņa zaudēja samaņu.

## SESTĀ GRAMATA ZAVĒRS

.

## 1. Atpūtas sākums

Madlēns lika nogādāt Fantinu slimnīcā, kas bija ierīkota viņa paša mājā. Viņš nodeva nelaimīgo sievieti žēlsirdīgo māsu ziņā, kuras to tūdaļ novietoja gultā. Fantinai bija stiprs drudzis. Lielāko daļu nakts viņa pavadīja bezsamaņā, murgos skaļi runādama. Tomēr beidzot viņa iemiga.

Nākošajā dienā ap pusdienas laiku Fantina pamodās un izdzirdēja kādu elpojam pavisam tuvu pie gultas; viņa pašķīra gultas aizkariņu un ieraudzīja Madlēnu, kas stāvēja un raudzījās uz kaut ko pāri viņas galvai. Sis skatiens bjja pilns līdzjūtības un skumju un likās ko lūdzam. Viņa sekoja šā skatiena virzienam un redzēja, ka tas bija vērsts yz ķ.rucifiksu pie sienas.

Pēc visa notikušā Madlēns Fantinas acīs bija pilnīgi pārvērties. Viņš tai šķita izstarojam gaismu. Patlaban viņš bija nogrimis it kā lūgšanā. Fantina ilgi viņu Mēroja, neuzdrošinoties traucēt. Beidzot bikli iejautājās:

—   Ko jūs te darāt?

Madlēns še bija stāvējis jau veselu stundu. Viņš gaidīja, kad Fantina pamodīsies. Satvēris tās roku, viņš pataustīja pulsu un jautāja:

—   Kā jūs jūtaties?

—   Labi, es biju aizmigusi, — tā atbildēja, — šķiet, man ir jau labāk. Drīz viss pāries.

Tad viņš, it kā tikai tagad sadzirdējis, atbildēja uz Fantinas pirmo jautājumu:

—  Es raidīju lūgsnas moceklim, kas atrodas tur augšā, debesīs.

Un domās piebilda: «Par mocekli, kura ir šeit, virs zemes.»

Visu nakti un rīta cēlienu Madlēns bija vācis ziņas. Tagad viņš zināja visu. Fantinas dzīves stāsts viņam bija skaidrs ar visiem tā mokpilnajiem sīkumiem. Viņš turpināja:

—   Nabaga māte, jūs esat daudz izcietusi. Bet nevajag gausties, jums tagad pieder izredzēto daja. Tieši tādā kārtā cilvēki rada eņģeļus. Cilvēki jau nav vainīgi, viņi neprot citādi rīkoties. Redziet, šī elle, no kuras jūs iznācāt, ir pirmā debesu pakāpe. Ar to bija jāiesāk.

Viņš dziļi nopūtās. Fantina viņam silti uzsmaidīja, atklājot, ka viņai trūkst divu zobu.

Šai naktī Zavērs bija uzrakstījis kādu vēstuli. Otrā rītā viņš pats šo vēstuli nodeva Montreijas pasta kantori. Vēstule bija adresēta uz Parīzi, uz tās aploksnes bija rakstīts: «Sabuijē kungam, policijas prefekta kunga sekretāram.» Tā kā visur jau bija zināms par notikumu policijas iecirknī, pasta kantora vadītāja un dažas citas personas, kas pirms nosūtīšanas redzēja vēstuli un pazina uz aploksnes Zavēra rokrakstu, nodomāja, ka ar to viņš iesniedz atlūgumu.

Madlēna kungs nekavējoties aizrakstīja Tenardjē. Fantina bija tiem parādā simt divdesmit franku. Viņš nosūtīja tiem trīssimt franku, piezīmēdams, lai tie paturot sev pienākošos daļu un par atlikušo naudu tūlīt nogādājot bērnu Piejūras Montreijā, kur slimā māte viņu gaidot.

Tenardjē bija ārkārtīgi pārsteigts.

—   Velns parāvis! — viņš sacīja sievai. —Nelaidīsim vis to skuķi projām! No šī putniņa mēs vfl iztaisīsim labu slaucamu govi! Es varu gan iedomāties: kāds lētticīgais būs ieķēries šās mātē!

Un viņš atbildēja ar veikli izdomātu rēķinu par pieci simti un vēl dažiem frankiem. Šim rēķinam bija pievienotas divas neapstrīdamas lēses par vairāk nekā trīssimt frankiem — viena no ārsta, otra no aptiekāra, kas bija parakstījuši un izgatavojuši zāles Eponīnai un Azelmai, kuras bija pārcietušas ilgāku slimību. Kozete, kā jau teikts, nemaz nebija slimojusi. Un tā labojamā bija rnaz — vajadzēja tikai mainīt vārdus. Zem rēķina Tenardjē bija uzšņāpis: «Parāda dzēšanai saņemti trīssimt franku.»

Madlēns tūlīt aizsūtīja otrus trīssimt frankus un pieprasīja: «Drīzāk atvediet Kozeti!»

—  Pie velna! — Tenardjē teica. — Šo bērnu mēs nelaidīsim vaļā!

Fantinas veselība neuzlabojās. Viņa arvien vēl atradās slimnīcā.

Sākumā žēlsirdīgās māsas bija ar nepatiku uzņēmušas un kopušas «šo meitu». Kas redzējis Reimsas katedrāles bareljefus, tas atcerēsies, cik nicīgi uzraukta apakšlūpa gudrajām jaunavām, kad tās noraugās uz ģeķīgajām jaunavām. Šai sensenajā nicināšanā, ar kādu vestālietes skatās uz netiklēm, izpaužas viens no dziļākajiem sievietes instinktiem, pašcieņas instinkts; žēlsirdīgajām māsām šo instinktu vēl pastiprināja dziļā reliģiozitāte. Taču nedaudzās dienās Fantina viņas atbruņoja. Fantinas valoda bija maiga un pazemīga, un mātes jūtas, kas tajā slēpās, visus aizkustināja. Kādu dienu māsas dzirdēja Fantinu drudža murgos runājam: «Es biju liela grēciniece, bet, kad mans bērns būs pie manis, es ticēšu, ka dievs man piedevis. Kamēr dzīvoju netiklu dzīvi, es nēgribēju ņemt Kozeti pie sevis, jo nebūtu varējusi izturēt viņas izbrīna pilno un skumīgo skatienu. Tikai viņas dēļ esmu grēkojusi, un tāpēc dievs rnan piedos. Es jutīšu labā dieva svētību, kad Kozete būs šeit. Raudzīšos viņā, un, uzlūkojot nevainīgo bērnu, man kļūs vieglāk. Viņa taču vēl nekā nezina. Viņa ir eņģelis, saprotiet, mīļās māsas. Viņas vecumā spārni vēl nav nokrituši.»

Madlēns apmeklēja slimnieci divas reizes dienā, un katrreiz viņa tam vaicāja:

—   Vai es drīz redzēšu savu Kozeti?

—  Varbūt jau rīt no rīta. Kuru katru brīdi viņai jābūt klāt, es viņu gaidu, — Madlēns atbildēja.

Mātes bālā seja sāka starot,

—  Ai, cik es būšu laimīga! — viņa sacīja.

Taču viņas veselība neuzlabojās. Gluži otrādi, šķita, ka ar katru nedēļu stāvoklis kļuva ļaunāks, Šī sniega sauja, nokļūdama ūz kailas ādas starp lāpstiņām, bija spēji pārtraukusi svīšanas procesu, un līdz ar to spēcīgi uzliesmoja slimība, ar ko viņa apslēpti bija sirgusi jau vairākus gadus. Plaušu slimību noteikšanā un ārstēšanā tai laikā sāka ievērot Laeneka vērtīgos norādījumus. Ārsts izmeklēja Fantinu un kratīja galvu.

Madlēns jautāja ārstam:

—   Nu, kā ir?

—  Vai viņai ir bērns, ko viņa vēlētos redzēt? — atvaicāja ārsts.

—  Jā.

—   Tad pasteidzieties to atvest!

Madlēns nodrebēja.

Fantina iejautājās:

—   Ko ārsts sacīja?

Madlēns ar pūlēm pasmaidīja.

—       Viņš sacīja, lai liekot labi drīz atvest jūsu bērnu. Tas palīdzēšot jums atveseļoties.

—       Jā, viņam taisnība! — Fantina iesaucās. — Ko gan tie Tenardjē īsti domā, tik ilgi aizturēdami manu Kozeti? Bet viņa atbrauks! Beidzot es jūtu, ka laime ir pavisam tuvu! r,

Tomēr Tenardjē «neizlaida bērnu no rokām» un atrunājās ar simtiem dažādu ieganstu. Kozete esot mazliet nevesela un nevarot doties ceļā tādā aukstumā. Turklāt viņam esot vēl jāievāc daži sīki parādi no apkārtējiem lauciniekiem utt., utt.

—       Uzdošu kādam atvest Kozeti, — Madlēna tēvs teica. — Ja vajadzēs, braukšu pats.

Fantina viņam nodiktēja vēstuli, ko pati parakstīja:

«Tenardjē kungs,

Nododiet Kozeti šim, cilvēkam! Visi šikie izdevumi tiks jums atlīdzināti.

Ar cieņu jūs sveicinādama,

Fantina.»

Taču pa to laiku notika nopietns starpgadījums. Velti mēs cenšamies cik spēdami labi kalt noslēpumaino akmens bluķi, kas ir mūsu dzīves viela, — likteņa melnā dzīsla tajā parādās arvien no jauna.

## 2. Kā Žans var pārvērsties par Sanu

Kadu rītu, kad Madlēna kungs sēdēja savā kabinetā, kārtodams jau uz priekšu dažus steidzamus mērijas darbus gadījumam, ja pats nolemtu doties uz Monfermeiju, viņam pieteica policijas inspektoru Zavēru, kas vēloties ar viņu runāt. Dzirdot šo vārdu, Madlēnu neviļus pārņēma nepatika. Pēc notikuma policijas iecirknī Zavērs vairījās

no viņa vairāk nekā jebkad, un Madlēns to vēl nebija saticis.

— Lai ienāk! — viņš sacīja.

Zavērs ienāca.

Madlēns palika tāpat sēžam ar spalvu rokā pie kamīna, nepacēlis acu no aktu mapes, ko šķirstīja, izdarīdams dažādas atzīmes protokolos par satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Zavērain viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš nespēja atturēties no domām par nabaga Fantinu, un tāpēc viņa izturēšanās pret policijas inspektoru bija ledaini vēsa.

Zavērs godbijīgi sveicināja mēra kungu, kas sēdēja pret to ar muguru. Mēra kungs pat neuzlūkoja ienācēju un joprojām kaut ko atzīmēja protokolos.

Zavērs pagāja kabinetā divus trīs soļus uz priekšu un apstājās, nesacījis ne vārda.

Fizionomists, kas labi pazītu Zavēra raksturu un ilgāku laiku būtu pētījis šo mežoni civilizācijas dienestā, šo dīvaino romieša, spartieša, mūka un kaprāļa apvienojumu, šo inelotnespējīgo izlūku, nevainīgo spiegu, fizionomists, kam būtu zināms viņa agrākais, apslēptais naids pret Madlēnu, viņa sadursme ar pilsētas mēru Fantinas dēļ, vērojot Zavēru šai mirklī, būtu nodomājis: «Kas gan ar šo cilvēku noticis?» Katram, kas būtu pazinis šā cilvēka taisno, skaidro, vaļsirdīgo, godīgo, bargo un nežēlīgo sirdsapziņu, kļūtu skaidrs, ka Zavērs-tikko pārdzīvojis dziļu satricinājumu. Viss, kas slēpās Zavēra dvēselē, atspoguļojās arī viņa sejā. Kā visi varmācīga rakstura cilvēki, viņš bija pakļauts pēkšņām ieskatu maiņām.Nekad viņa sejas izteiksme nebija bijusi tik savāda un neparasta. Kad viņš ienācis palocījās mēra kungam, viņa skatienā nebija ne atriebības kāres, ne dusmu, ne neuzticības; apslajics dažus soļus no mēra krēsla, viņš stāvēja izslējies, gandrīz kā ierindā, ar to vientiesīgo un aukstasinīgo iecirtīgurnu, kāds raksturīgs cilvēkam, kas nekad nav bijis maigs, bet allaž bijis pacietīgs. Viņš gaidīja klusu un nekustīgi, patiesā pazemīgumā un lēnīgā padevībā, kamēr mēra kungam labpatiks pagriezties uz viņa pusi, gaidīja mierīgs, nopietns, ar cepuri rokā, nodurtām acīm, un viņa stāja atgādināja pa daļai kareivi virsnieka priekšā, pa daļai apsūdzēto tiesneša priekšā. Visas izjūtas, tāpat kā visas atmiņas, kādas viņam varēja būt, likās izgaisušas. Šī seja — vienkārša un necaurredzama kā granīts — pauda vienīgi dziļas bēdas. No viņa būtnes dvesa nomāktība, apņēmība un vīrišķīga grūtsirdība.

Beidzot mēra kungs nolika spalvu un nedaudz pievērsās viņam:

—  Nu? Kas ir? Kas noticis, Zavēr?

Zavērs brīdi klusēja, it kā sakopodams domas, tad sāka runāt ar skumju svinīgumu, kurā tomēr netrūka vienkāršības:

—   Mēra kungs, ir pieļauta noziedzīga rīcība.

—   Kas par rīcību?

—       Kāds zemāks valsts ierēdnis visrupjākajā kārtā izrādījis necieņu pret augstu amatpersonu. Es atnācu, kā prasa mans pienākums, lai darītu jums to zināmu.

—       Kas ir šis zemākais ierēdnis? — Madlēna kungs vaicāja.

—   Es, — Zavērs atbildēja.

—   Jūs?

—   Jā.

—       Un kas ir šī augstā amatpersona, kam būtu iemesls par jums sūdzēties?

—  Jūs, mēra kungs.

Madlēns saslējās krēslā. Zavērs, joprojām acu nepaceldams, nopietni turpināja:

—       Mēra kungs, atnācu lūgt, lai jūs esat tik laipns un ierosināt mani atlaist.

Madlēns pārsteigumā gribēja ko teikt, bet Zavērs viņu atturēja:

—        Jūs sacīsit, ka es būtu varējis pats iesniegt atlūgumu. Nē, ar to nepietiek. Iesniegt atlūgumu ir goda pilna rīcība. Esmu izdarījis pārkāpumu, man jāsaņem sods. Mani vajag padzīt.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

—       Mēra kungs, pagājušo reizi jūs bijāt pret mani nepamatoti bargs. Esiet tāds šoreiz pamatoti!

—        Bet kāpēc? — Madlēns iesaucās. — Kas tās par muļķībām? Ko tas nozīmē? Kādā ziņā esat pret mani noziedzies? Ko jūs man esat nodarījis? Kāpēc jūs esat manā priekšā vainīgs? Jūs sevi apsūdzat un vēlaties, lai jūs pārceļ…

—   Lai mani padzen, — Zavērs iebilda.

—   Nu, labi, padzen. Vienalga, es nesaprotu.

—   Tūlīt jūs, mēra kungs, sapratīsit.

Zavērs smagi nopūtās un tikpat mierīgi un drūmi turpināja:

—        Mēra kungs, pirms sešām nedējām, pēc starpgadījuma ar šo meiču, es biju tā saniknots, ka uzrakstīju par jums ziņojumu.

—   Uzrakstījāt ziņojumu?

—   Ziņojumu Parīzes policijas prefektūrai.

Madlēns, kas mēdza smieties tikpat reti kā Zavērs, skaļi iesmējās:

—   Uzrādījāt mēru, kas iejaucas policijas darīšanās?

—   Nē, uzradīju bijušo katordznieku,

Mērs nobālēja.

Zavērs, arvien vēl acu nepacēlis, turpināja:

—       Man tā likās. Jau ilgāku laiku man bija aizdomas. Arēja līdzība, turklāt ziņas, ko jūs likāt ievākt Faverolā, jūsu neparastais spēks, atgadījums ar veco Fošlevānu, jūsu veiklums šaušanā, kāja, ko arī jūs mazliet pievelkat, — es pats vairs nezinu, kas vēl viss ne… Muļķības! Un galu galā es jūs noturēju par kādu citu, vārdā Žanu Valžānu.

—   Kā viņu sauc? Kā jūs sacījāt?

—       Žans Valžāns. Tas ir kāds katordznieks, ko es redzēju pirms divdesmit gadiem, kad kalpoju Tulonas pārmācības namā par uzrauga palīgu. Izgājis no katorgas, šis Žans Valžāns esot apzadzis bīskapu, pēc tam izdarījis vēl vienu bruņotu zādzību, aplaupot uz lielceļa mazu savojieti. Astoņus gadus viņš slēpās, neviens nezina* kā, un viņu meklēja. Nu, un es biju iedomājies… Galu galā es to izdarīju! Dusmas mani pamudināja, un es uzrakstīju par jums ziņojumu prefektūrai.

Madlēns, kas jau pirms laba brīža atkal bija ķēries pie saviem protokoliem, ievaicājās pavisam vienaldzīgā balsī:

—   Un ko jums atbildēja?

—   Ka es ēsot traks.

—   Nu, un?

—   Viņiem ir taisnība.

—   Labi, ka jūs to atzīstat!

—   Kā gan citādi, jo īstais Žans Valžāns ir atrasts.

Papīra lapa, ko Madlēns bija paņēmis, izkrita viņam

no rokām, viņš pacēla galvu, cieši paskatījās uz Zavēru un neizprotamā tonī noteica:

—   Ak tā!

Zavērs turpinājās

— Tas noticis tā, mēra kungs. Kā rādās, šai apgabalā netālu no Aijileoklošē, dzīvojis kāds večuks, saukts par Sanmatjē tēvu. Viņš bijis nabadzīgs. Neviens viņu nav Ievērojis. Vispār nevar zināt, no kā šādi ļautiņi pārtiek. Nesen, šo pašu rudeni, Sanmatjē tēvu aizturējuši par ābolu zādzību, viņš bija zadzis ābolus, no kuriem gatavo sidru, tieši tai laikā, kad … — bet tas galu galā nav svarīgi! Tātad notikusi zādzība, pārkāpts pār] sētai, nolauzti koka zari. Mūsu Sanmatjē aizturēts. Ābeles zars vēl bijis viņam rokā. Blēdi ietupinājuši aiz restēm. Tiktāl par viņa pārkāpumu draudētu tikai labošanas darbi. Bet te gadās liktenīga nejaušība. Tā kā turienes cietums ir sliktā stāvoklī, izmeklēšanas tiesnesis atzīst par labāku nosūtīt Sanmatjē uz Arasu, kur atrodas departamenta cietums. Arasas cietumā ir kāds bijušais katordznieks, vārdā Brevē, nezinu, par ko īsti aizturēts, bet, tā kā viņš labi uzvedas, viņu iecēluši par kameras vecāko. Un tad, mēra kungs, Sanmatjē vēl nav lāgā izkāpis no ratiem, kad Brevē iesaucas: «Redz, ko! Es taču pazīstu šo vīru! Tas ir no veciem lietaskokiem, vecs katordznieks! Paskaties uz mani, cilvēkbērns! Tu esi Žans Valžāns!» — «Žans Valžāns? Kas par Žanu Valžānu?» Sanmatjē izliekas izbrīnījies. «Nespēlē muļķi!» Brevē saka. «Tu esi Žans Valžāns. Tu taču biji Tulonā katorgas darbos. Pirms divdesmit gadiem. Mēs abi bijām kopā.» Sanmatjē liedzas. Nu, velns parāvis, kā gan citādi! Lai gūtu skaidrību, tjek uzsākta pamatīga izmeklēšana, un, lūk, kas atklājas: apmēram priekš trīsdesmit gadiem šis Sanmatjē strādājis par atzarotāju vairākās vietās, starp citu, arī Faverola. Tur viņa pēdas pazūd. Labu laiku vēlāk viņš atkal parādās Overņā un pēc tam Parīzē, kur viņš it kā esot bijis ratnieks un viņa meita strādājusi par veļas mazgātāju, bet tas nav pierādīts; pēc tam viņš nokļuvis šai pusē. Tātad — kas bija Žans Valžāns, pirms viņu par zādzību notiesāja katorgā? Atzarotājs! Kur? Faverolā. Vēl viens apstāklis. Sā Valžāna kristītais vārds bija Žans, un viņa māte pirms precēšanās saucās Matjē. Tas gluži dabiski uzvedina uz domām, ka, no katorgas iznācis, viņš, lai slēptos, būs pieņēmis mātes uzvārdu un licis sevi saukt par Žanu Matje. Viņš dodas uz Overņu. Turienes izrunā vārds «Žans» pārvēršas par «Sanu», viņu dēvē par Sanu Matjē. Mūsu vīrs neko neiebilst, un tā viņš kļūst par Sanmatjē. Jūs varat izsekot, vai ne? Tiek ievāktas ziņas Faverolā. Žana Valžāna ģimenes tur vairs nav. Neviens nezina, kur tā palikusi. Tādos ļaudīs nav nekāds brīnums, ka pazūd veselas ģimenes. Meklē, bet neviena neatrod. Ja šie ļaudis nav dubļi, tad viņi ir putekļi. Un, tā kā notikumi sākuši risināties jau pirms trīsdesmit gadiem, Faverolā nav vairs neviena, kas pazītu Žanu Valžānu. Ievāc ziņas arī Tulonā. Bez Brevē ir tikai divi katordznieki, kas kādreiz redzējuši Žanu Valžānu. Tie ir uz mūžu notiesātie KoŠpaijs un Senildjē. Viņus izsauc no spaidu darbiem un atved šurp. Viņus konfrontē ar tā saukto Sanmatjē. Viņi nešaubās. Viņiem, tāpat kā Brevē, tas ir Žans Valžāns. Tas pats vecums — piecdesmit četri gadi, tas pats augums, tas pats izskats, tātad tas pats cilvēks, tas ir viņš. Tieši šai laikā es nosūtīju savu ziņojumu Parīzes prefektūrai. Man atbildēja, ka es esot prātā jucis, ka Žans Valžāns atrodoties Arasā tiesas iestāžu rīcībā. Jūs varat saprast, kā tas mani pārsteidza, jo es taču biju iedomājies, ka tas pats Žans Valžāns ir šeit, manās rokās! Aizrakstīju izmeklēšanas tiesnesim. Viņš lika man ierasties, parādīja rnan Sanmatjē…

—   Nu, un tālāk? — Madlēns iejautājās.

Zavēra seja bija patiesi noskumusi, kad viņš atbildēja:

—  Mēra kungs, patiesība paliek patiesība. Man ļoti žēl, bet tas cilvēks ir Žans Valžāns. Arī es viņu pazinu.

Te Madlēns ļoti klusu jautāja:

—   Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts?

Zavērs iesmējās, tie bija skumīgi smiekli, kādus izraisa dziļa pārliecība par kaut ko nepatīkamu,

—   Un kā vēl!

Brīdi viņš domīgs klusēja, bārstīdams ar pirkstu galiem sausās smiltis trauciņā uz galda, kas tur stāvēja tintes sausināšanai, un tad piebilda:

—  Tagad, kad esmu redzējis īsto Žanu Valžānu, es pat nesaprotu, kā varēju domāt citādi. Mēra kungs, piedodiet man!

Uzrunādams ar šiem lūdzošajiem un nopietnajiem vārdiem cilvēku, kas pirms sešām nedēļām visu policistu priekšā bija viņu pazemojis un viņam sacījis: «Varat iet!» .— Zavērs, šis augstprātīgais ierēdnis, pats to neapjaušot, bija pilns dziļas vienkāršības un cieņas. Madlēns atbildēja viņa lūgumam ar pēkšņu jautājumu:

—   Un ko šis cilvēks saka?

—      Nu, ko viņš vairs var teikt! Mēra kungs, nekas labs viņu negaida. Ja tas ir Žans Valžāns, tad jau ir runa par recidīvu. Pārkāpt pār sētu, nolauzt zaru, nočiept ābolus, ja to izdarījis bērns, ir palaidnība, ja to izdara pieaudzis cilvēks, tas ir pārkāpums, ja to izdara katordznieks, tas jau ir noziegums. Tas ietver visu — zādzību un ielaušanos. To vairs neizspriež labošanas komisija, bet zvērināto tiesa. Te vairs nav runa par dažām dienām cietumā, bet par mūža katorgu. Un tad vēl gadījums ar mazo savojieti, ko arī, es ceru, cels gaismā. Velns parāvis! Te būtu, ko spirināties, vai ne? Jā, kādam citam, tikai ne Žanam Valžānam! Žans Valžāns ir slīpēts! Ari pēc tā es viņu pazīstu! Kāds cits, juzdams, ka metas par karstu, būtu ārdījies, kliedzis, — pat katliņš uz uguns sīc, — negribētu būt par Žanu Valžānu, taisnotos un tā tālāk. Bet šis te izliekas nesaprotam un saka: «Es esmu Sanmatjē, es tur nemaz neesmu bijis!» Viņš izliekas izbrīnījies, tēlo muļķi, tā viņam ir izdevīgāk! O, tas ir manīgs zellis! Taču veltīgi — pierādījumi ir pret viņu. Četri cilvēki apliecinājuši, ka viņu pazīst, veco blēdi notiesās. Viņa lieta nodota Arasas tiesā. Došos turp par liecinieku, mani uzaicināja.

Madlēns atkal bija nosēdies pie rakstāmgalda, paņēmis mapi ar protokoliem un mierīgi tos šķirstīja, lasīdams un reizi pa reizei kaut ko pierakstīdams, kā jau aizņemts cilvēks. Viņš pagriezās pret Zavēru:

—    Pietiek, Zavēr! Patiešām, visi šie sīkumi mani maz interesē. Mēs velti zaudējam laiku, mums taču ir daudz steidzamu darīšanu. Tā, Zavēr, jūs tūdaļ dosities pie lāga sieviņas Bizopjē, kas tirgojas ar zaļumiem Sensolva ielas stūrī. Sakiet viņai, lai iesniedz sūdzību pret ormani Pjēru Senelongu. Sis rupjais vīrs tik tikko nesabrauca viņu un viņas bērnu, tam jāsaņem sods. Tad aizejiet pie Sarselē kunga Montrdešampiņī ielā. Viņš žēlojas, ka blakusnama novadcaurule novada lietus ūdeni tieši uz viņa māju un ka tas izskalo ēkas pamatus. Pēc tam jūs pārbaudīsit, vai tiešām notiek policijas noteikumu pārkāpšana, kā tas man ziņots, atraitnes Dorisas namā Gibūra ielā un Renē le Bosē kundzes mājā Garoblāna ielā, un uzrakstiet par to protokolus. Bet es jums dodu tik daudz uzdevumu! Vai jūs netaisāties aizbraukt? Vai neteicāt, ka sakarā ar šo lietu jums pēc astoņām vai desmit dienām jādodas uz Arasu?

—   Agrāk gan, mēra kungs.

—   Kad tad īsti?

—       Man šķiet, es sacīju mēra kungam, ka tiesa notiks rīt, un es izbraukšu ar diližansu jau šonakt.

Madlēns tikko manāmi sakustējās.

—   Un prāva ilgs…

—       Augstākais vienu dienu. Spriedumu pasludinās vēlākais rītvakar. Bet es nenogaidīšu spriedumu, kas jau tāpat ir skaidrs. Tikko būšu nodevis liecību, došos atpakaļ.

—  Labi, — Madlēns sacīja.

Un ar rokas mājienu atlaida Zavēru.

Zavērs vēl negāja projām.

—   Atvainojiet, mēra kungs, — viņš vēl ierunājās.

—   Kas tad vēl? — Madlēns jautāja.

—  Mēra kungs, man jums vēl kaut kas jāatgādina.

—   Kas tad īsti?

—   Ka mani vajag atlaist no dienesta.

Madlēns piecēlās.

—       Zavēr, jūs esat godavīrs, un es jūs cienu. Jūs pārspīlējat savu vainu. Turklāt arī šis apvainojums attiecas vienīgi uz mani. Zavēr, jūs esat cienīgs kāpt augšup, nevis lejup. Es vēlos, lai jūs paliekat savā vietā.

Zavērs uzlūkoja Madlēnu ar savu skaidro skatienu, kurā šķita atklājamies viņa mazattīstītā, bet stingrā un tīrā sirdsapziņa, un sacīja mierīgā balsī:

—       Mēra kungs, šai ziņā es nevaru būt ar jums vienis prātis.

—       Es atkārtoju: tas attiecas vienīgi uz mani, — Madlēns atteica.

Bet Zavērs, būdams šās vienas domas varā, turpināja:

—        Es nebūt nepārspīlēju. Paklausieties, kā es spriežu: esmu jūs nepamatoti turējis aizdomās. Tas vēl nebūtu nekas. Mums, kas kalpojam policijā, ir tiesības turēt otru aizdomās, kaut gan aizdomas pret augstākstāvošu personu jau ir zināma ļaunprātība. Bet es bez jebkādiem pierādījumiem dusmu uzplūdumā atriebības nolūkā denuncēju jūs kā bijušo katordznieku, jūs, cienījamu cilvēku, mēru, amatpersonu! Tas jau ir smags pārkāpums, ļoti smags pārkāpums. Jūsu personā es, pats būdams varas pilnvarotais, esmu apvainojis valsts varu! Ja kāds no man padotajiem būtu rīkojies tā kā es, tad es paziņotu, ka viņš ir sava amata necienīgs, un viņu padzītu. Nu, un tad? Uzklausiet, mēra kungs, vēl dažus vārdus! Bieži savā dzīvē esmu bijis stingrs. Pret citiem. Tas bija taisnīgi. Es rikojos pareizi. Tagad, ja es nebūtu stingrs pats pret sevi,

viss, ko esmu taisnīgi darījis, kļūtu par netaisnību. Vai man sevi jāsaudzē vairāk nekā citus? Nē. Tātad es deru tikai, lai sodītu otru, bet ne pats sevi? Tad es būtu nožēlojams nelietis, un tiem, kas saka: «Tas neģēlis Zavērs!» — būtu taisnība. Mēra kungs, es nevēlos, lai jūs izturētos pret mani labsirdīgi; jūsu labsirdība, kad jūs to izrādījāt litiem, man ir jau sagādājusi diezgan nepatikšanu. Man nav vajadzīga jūsu labsirdība. Tādu labsirdību, kas publiskai sievietei dod virsroku pār cienījamu pilsoni, vienkāršām policijas ierēdnim pār mēru, zemākajam pār augstāko, tādu labsirdību eš saucu par sliktu labsirdību. Tāda labsirdība dezorganizē sabiedrību. Mans dievs! Ir taču tik viegli būt labam, bet grūti ir būt taisnīgam. Ja jūs izrādītos tas, par ko jūs noturēju, es nebūtu bijis pret jums labs, jūs pats to pieredzētu! Mēra kungs, man jāizturas pret sevi tieši tāpat, kā es izturētos pret jebkuru citu. Kad vajāju ļaundarus, bargi apgājos ar visādiem neliešiem, es bieži vien sacīju pats sev: «Ja tev kādreiz gadīsies paklupt, ja es tevi pieķeršu pārkāpumā, esi mierīgs — arī tu saņemsi savu tiesu!» Esmu paklupis, esmu pieķēris pats sevi pārkāpumā — jo ļaunāk! Mani aizsūtīs projām, atcels, padzīs — tā būs pareizi. Man ir rokas, es apstrādāšu zemi, darīšu vienalga ko. Mēra kungs, dienesta interesēs ir jārāda piemērs. Es vienkārši prasu policijas inspektora Zavēra atlaišanu.

Tas viss bija teikts lēnprātīgā, lepnā, bezcerīgā un pārliecinātā tonī, kas pacēla savādā diženumā šo dīvaini godīgo cilvēku.

—  Gan redzēsim, — Madlēns atteica.

Un sniedza policijas inspektoram roku.

Zavērs atkāpās un ar sašutumu sacīja:

—  Piedodiet, mēra kungs, bet tas nav pieļaujams. Pilsētas mērs pasniedz roku spiegam.

Un caur zobiem viņš piebilda:

-Jā, spiegam! Kopš tā brīža, kad es nelietīgi izmantoju policijas varu, esmu tikai nožēlojams spiegs.

Viņš dziļi palocījās un devās uz durvīm.

Tur viņš apgriezās un, arvien vēl acis nodūris, sacīja.

—  Mēra kungs, turpināšu savu amata pienākumu pildīšanu, kamēr man būs norīkots vietnieks.

Viņš izgāja. Madlēns, domās nogrimis, klausījās noteiktajos' un drošajos soļos, kas attālinājās pa gaiteņa akmens grīdu.

## SEPTĪTĀ GRĀMATA sanmatjĒ prĀva

.

## 1. Māsa Simplicija

Ne visi notikumi, par ko būs tālāk stāstīts, bija zināmi Piejūras Montreijā, taču arī tie nedaudzie, kas atklājās, atstājuši pilsētiņā tādas atmiņas, ka šajā grāmatā paliktu liels robs, ja par tiem sīki nepastāstītu.

Sai sīkajā atstāstījumā lasītājs sastapsies ar diviem trim gluži neticamiem apstākļiem, ko mēs patiesības labad neizlaižam.

Pēc Žavēra apmeklējuma Madlēna kungs pēcpusdienā kā parasti apciemoja Fantinu.

Vēl neiegājis Fantinas istabā, viņš lika atsaukt māsu Simpliciju.

Abas mūķenes, kas strādāja par slimnieku kopējām, kā visas žēlsirdīgās māsas, bija lācarietes, un vienu sauca par māsu Perpetiju, otru — par Simpliciju.

Māsa Perpetija bija visparastākā zemniece, vienkārša slimo kopēja, kas bija iestājusies dieva kalpībā gluži tāpat, kā mēdz iestāties kādā amatā. Viņa bija mūķene, tāpat kā daža laba ir virtuvene. Tāds tips nebūt nav retums. Mūku ordeņiem ir ļoti pa prātam šis smagais zemnieciskais māls, no kura var viegli izveidot gan kapucieti, gan ursulieti. Sos lauku ļaudis parasti izmanto dievbijības grūtākajiem darbiem. Vēršu gana pārvēršanās par karmeTītu mūku noris pavisam gludi, bez sevišķām pūlēm viens kļūst par otru. Izglītības trūkums kā lauku ciemā, tā klosterī ir jau gatavs pamats, lai laucinieks tūdaļ nostātos vienā līmenī ar mūku. Mazliet platāku blūzi — un mūka tērps gatavs! Māsa Perpetija bija spēcīga mūķene, dzimusi Marinā, netālu no Pontuāzasj viņa runāja izloksnē, purpināja psalmus, pastāvīgi ņurdēja, saldināja zāļu novfirījumu atkarībā no vājnieka svētulības vai liekulības, inpji apgājās ar slimajiem, bija skarba pret mirējiem, īgni meta tiem dievvārdus gandrīz vai sejā un apsmēja to agoniju ar nikniem pātariem, bet vispār viņa bija dūšīga un godīga sārtvaidze.

Māsa Simplicija bija bāla kā vasks. Līdzās māsai Perpetijai viņa likās kā vaska svece blakus tauku svecei. Vinsents de Pols iemūžinājis brīnišķīgu žēlsirdīgās māsas tēlu šais jaukajos vārdos, kuros apvienojis vislielāko brīvību ar vispilnīgāko pakļautību kalpībā: «Viņām nebūs cita klostera kā vienīgi slimnīca, viņu celle būs nomāta istabiņa, viņu lūgšanu kapela — draudzes baznīca, klostera pagalma vietā viņām būs pilsētas ielas vai slimnīcas palātas, žoga vietā — paklausība, restu vietā — dieva bijāšana, segauta vietā — pazemība.» Sis žēlsirdīgās māsas ideāls bija iemiesots māsā Simplicijā. Neviens nevarētu noteikt māsas Simplicijas vecumu; viņa nekad nebija bijusi jauna un, šķita, nekad nekļūs veca. Sī būtne — mēs neuzdrošināmies sacīt «sieviete» — bija maiga, stingra, smalkjūtīga, vēsa un nekad savā mūžā nebija melojusi. Viņa bija tik maiga, ka likās trausla, taču patiesībā bija stiprāka par granītu. Viņa pieskārās cietējiem ar saviem brīnišķīgajiem pirkstiem, smalkiem un šķīstiem. Viņas valodā, ja tā var teikt, juta klusumu; viņa runāja tikai nepieciešamo, un viņas balss noskaņa vienā un tai pašā laikā spētu pamācīt grēcinieku biktskrēslā un apburt klausītājus kādā salonā. Sis trauslais radījums bija apmierināts ar savu rupjo vilnas tērpu, jūtot tā asajā pieskārienā pastāvīgu atgādinājumu par debesīm un dievu. Uzsvērsim vēl kādu apstākli: nekad nemelot, nekad nesacīt — nedz ar aprēķinu, nedz arī neviļus — to, kas nav patiesība, vissvētākā patiesība, — bija māsas Simplicijas raksturīgākā īpašība, viņas tikumības īpašā iezīme. Ar savu nesatricināmo patiesīgumu viņa bija plaši pazīstama gandrīz visā kongregācijā. Abats Sikārs raksta par māsu Simpliciju kādā vēstulē kurlmēmajam Masjē. Lai cik vaļsirdīgi, godprātīgi, tīri mēs esam, mūsu sirdsskaidrībā arvien var atrast kādu skrambiņu — pavisam sīku, nevainīgu melu skrambu. Bet viņai — ne. Sīki meli, nevainīgi meli — vai tādi vispār var būt? Melošana ir absolūta ļaunuma izpausme. Mazliet melot nav iespējams, kas melo, tas melo līdz galam, melošanā parādās pats nelabais; Sātanam ir divi vārdi, viņu sauc par Sātanu un par Meliem. Tā domāja māsa Simplicija un saskaņā ar šīm domām arī dzīvoja. Tā radās dzidrais baltums, par ko jau minējām, baltums, kas ar savu mirdzumu klāja pat viņas lūpas un acis. Viņas smaids bija dzidrs, skatiens bija dzidrs. Neviena zirnekļa tikla, vissīkākā puteklīša nemanīja šās sirdsapziņas logā. Iestājoties svētā Vinsenta de Pola ordenī, viņa ar nolūku bija izraudzījusies un pieņēmusi Simplicijas vārdu. Simplicija no Sicīlijas, kā zināms, bija svētā, kas atļāva sev nogriezt abas krūtis, bet nemeloja un neteica, ka viņa, kuras dzimtene bija Sicīlija, ir dzimusi Sežestā, kaut gan šie meli viņu izglābtu. Māsa Simplicija bija izraudzījusies sev atbilstošu aizgādni.

Iestājoties ordenī, māsai Simplicijai bija piemituši divi trūkumi, no kuriem viņa pamazām atbrīvojās: viņa bija kāra uz saldumiem, un viņai patika saņemt vēstules. Viņa lasīja vienīgi lieliem burtiem iespiestu lūgsnu grāmatu latīņu valodā. Viņa nesaprata latīņu valodu, taču grāmatu saprata.

Sī dievbijīgā jaunava bija iemīļojusi Fantinu, droši vien nojauzdama tajā apslēptu tikumu, un kopa viņu ar sevišķu rūpību.

Madlēns paaicināja māsu Simpliciju sāņus un savādā balsī, ko māsa atcerējās vēlāk, uzticēja viņas gādībai Fantinu.

Atstājis māsu, Madlēns iegāja pie Fantinas. *

Fantina katru dienu gaidīja Madlēna ierašanos, kā gaida siltuma un prieka staru. Viņa sacīja māsām: «Es atdzīvojos tikai tad, kad mēra kungs ir šeit.»

Tai dienā viņai atkal bija stiprs drudzis. Tikko ieraudzījusi Madlēnu, viņa tam vaicāja:

—   Un Kozete?

Madlēns smaidīdams atbildēja:

—   Drīz.

Madlēna kungs izturējās pret Fantinu kā aizvien. Tikai šoreiz viņš Fantinai par lielu prieku palika nevis pusstundu, bet veselu stundu. Viņš tūkstoškārt atkārtoja visiem apkārtējiem, ka slimniecei nekas nedrīkstot trūkt. Klātesošie ievēroja, ka vienu brīdi viņa seja kļuva bezgala drūma. Taču to varēja izskaidrot, kad uzzināja, ka ārsts, noliecies mēram pie auss, bija pačukstējis: «Viņai klājas arvien ļaunāk.»

Pēc tam Madlēns atgriezās mērijā, un kantorists redzēja viņu uzmanīgi pētījam Francijas ceju karti, kas karājās l-ie sienas mēra kabinetā. Madlēns ar zīmuli uz papīra lapiņas uzrakstīja dažus skaitļus.

## 2. Meistara Skoftēra attapība

No mērijas viņš devās uz pilsētas nomali pie kāda flāma, meistara Skauflēra, kura uzvārds bija franciskots par Skoflēru un kurš iznomāja zirgus un «kabrioletus pēc vēlēšanās».

Dodoties pie Skollēra pa visīsāko ceļu, būtu jāiet pa klusu ieliņu, kur dzīvoja mācītājs, pie kura draudzes piederēja arī Madlēna kungs. Mācītājs, kā ļaudis runāja, bija cienījams un godājams cilvēks, kam nekad netrūka laba padoma. Tai brīdī, kad Madlēns nonāca pie mācītāja mājas, ieliņā bija tikai viens gājējs, un šis gājējs pamanīja, lūk, ko: mēra kungs, jau pagājis garām mācītāja namam, pēkšņi apstājās, brīdi palika nekustīgi stāvam un tad atgriezās un devās atpakaļ līdz pašiem mācītāja mājas vārtiem, kuros bija veramas durtiņas ar dzelzs klauvējamo veseri. Viņš strauji satvēra veseri un pacēla to, tad atkal apstājās un sastinga, it kā kaut ko pārdomādams; pēc mirkļa viņš nevis skaļi pieklauvēja, kā tas bija gaidāms, bet lēnām nolaida veseri un devās tālāk daudz steidzīgākā gaitā nekā iepriekš.

Madlēns atrada meistaru Skoflēru mājās labojam aizjūgus.

—   Meistar Skoflēr, vai jums ir kāds labs zirgs? — viņš jautāja.

—  Mēra kungs, visi mani zirgi ir labi, — flāms atbildēja.

—   Tāds, kas spēj veikt divdesmit Ijē dienā.

—   Va velis! — flāms iesaucās. — Divdesmit ljē!

—   Jā.

—   Iejūgts kabrioleta?

—  Jā.

—   Un cik ilgi tas atpūtīsies pec tada skrejiena?

—  Vajag, lai nepieciešamības gadījumā tas būtu spējīgs uzsākt atpakaļceļu jau nākamajā dienā.

—   Lai veiklu to pašu attālumu?

—  Jā.

—   Nu, pie velna! Un tas ir — divdesmit ljē?

Madlēns izvilka no kabatas papirīti, uz kura bija ar zīmuli atzīmēti daži skaitļi. Viņš parādīja tos flāmam. Sie skaitļi bija: 5, 6, 8V2.

—       Jūs redzat, — viņš sacīja, — kopā deviņpadsmit ar pusi, var teikt — divdesmit ljē.

—       Mēra kungs, — flāms teica, — man ir tieši tas, kas jums vajadzīgs. Mans mazais, baltais zirdziņš. Jums droši vien ir gadījies to redzēt. Pēc izskata mazs kustoniš, no Lejas Bulonē, bet straujš kā uguns. Sākumā gribējuši no viņa iztaisīt jājamzirgu.. Kur nu! Viņš spēris, nosviedis visus zemē. Domājuši, ka viņam ir kāda kaite, uti nezinājuši, ko ar viņu iesākt. Tad es viņu nopirku. Iejūdzu kabrioletā. Mans kungs, tas bija tieši tas, ko viņš vēlējās! Viņš ir maigs kā meitene un skrien kā vējš. Tikai dieva dēļ nevajag kāpt viņam mugurā! Viņš nevēlas nest seglus. Katram taču ir sava godkāre. Vilkt — jā, nest — nē, Šķiet, tā viņš sevī noņēmies.

—  Vai viņš veiks šo attālumu?

—       Jā, visas jūsu divdesmit ljē. Nepārtraukti straujos rikšos un ātrāk nekā astoņās stundās. Bet ar dažiem noteikumiem.

—   Kādi tie ir?

—       Pirmkārt, pusceļā jūs ļausit viņam stundu atpūsties; viņu pabaros, un kādam jābūt klāt, kamēr viņu baro, lai iebraucamās vietas kalpotājs nenozagtu auzas. Esmu.novērojis, ka iebraucamo vietu kalpi nodzer vairāk auzu, nekā zirgi apēd.

—   Labi, tas tiks izpildīts.

—       Otrkārt… Vai kabriolets vajadzīgs pašam mēra kungam?

—  Jā.

—  Vai mēra kungs prot vadīt zirgu?

—  Jā.

—       Labi, tad mēra kungs ceļos viens un bez bagāžas, lai zirgam nebūtu jāvelk lieks smagums.

—   Esmu ar mieru.

—       Bet, tā kā neviena nebūs līdz, mēra kungam pašam būs jāpapūlas uzmanīt, lai neizzog auzas.

—  Tas jau ir apsolīts.

—   Man nāksies trīsdesmit franku dienā. Par atpūtas dienām jāmaksā tāpat. Neviena liarda mazāk, un barība rirgam jāapgādā mēra kungam pašam.

Aladlēns izņēma no naudas maka trīs zelta napoleoiittun uzlika uz galda.

—  Te būs par divām dienām uz priekšu.

—   Ceturtkārt, tik garam ceja gabalam kabriolets ir tā ka par smagu un nogurdinātu zirgu. Mēra kungam vajadzēs būt ar mieru ceļot mazajos divričos.

—   Esmu ar mieru.

—  Tie ir gan viegli, taču atsegti.

—  Vienalga.

—  Vai mēra kungs ir padomājis, ka patlaban ir ziema?

Madlēns neatbildēja. Flāms turpināja:

—   Ka ir ļoti auksti?

Madlēns joprojām klusēja. Skoflērs nerimās:

—   Ka var uznākt lietus?

Madlēns pacēla galvu un sacīja:

—   Divričiem un zirgam jābūt manu durvju priekšā rit pulksten puspiecos no rīta.

—   Klausos, mēra kungs, — Skoflērs atbildēja, pēc tam, kasīdams ar lielā pirksta nagu kādu traipu galda virsmā, ierunājās bezrūpīgā tonī, kādā flāmi tik labi prot izteikt viltīgus jautājumus:

—    Bet kas man nupat ienāca prātā! Mēra kungs nemaz nepateica, uz kurieni brauc. Uz kurieni tad mēra kungs īsti dodas?

Jau no paša sarunas sākuma flāms par to vien bija domājis, taču nezin kādēļ nebija uzdrošinājies izteikt šo jautājumu.

—   Vai jūsu zirgam ir stipras priekškājas? — Madlēns prasīja.

—   Jā, mēra kungs. Nogāzēs jūs viņu tikai mazliet saturiet. Vai ceļā uz turieni, kurp jūs dodaties, ir daudz nogāžu?

—   Neaizmirstiet, ka jums jābūt pie manām durvīm tieši puspiecos no rīta, — Madlēns atbildēja un gāja projām.

Flāms tā ir palika «muļķos», kā pats vēlāk stāstīja.

Bija aizritējušas jau divas trīs minūtes, kopš mēra kungs aizgāja, kad durvis atkal atvērās: tas bija mēra kungs.

Viņš izskatījās tikpat izklaidīgs un nodarbināts pats ar savām domām kā iepriekš.

—         Skoflēra kungs, par kādu summu jūs novērtējat zirgu un ratus, ko jūs man iznomājat, pašreizējā stāvoklī?

—   Vai mēra kungs vēlas tos no manis atpirkt?

—        Nē, un tomēr vēlos atstāt jums drošības naudu. Kad atgriezīšos, jūs rnan šo summu atdosit. Par cik jūs novērtējat ratus un zirgu?

—   Par piecsimt frankiem, mēra kungs.

—   Te tie būs.

Aladlēns nolika naudaszīmi uz galda, tad aizgāja un šoreiz vairs neatgriezās.

Meistars Skoflērs nožēloja, ka nebija prasījis tūkstoš franku. Patiesībā zirga un ratu kopvērtība bija tikai simts ekiju.

Flāms pasauca savu sievu un pastāstīja viņai šo notikumu. Kurp gan, velns parāvis, mēra kungs varēja braukt? Abi apspriedās.

—   Viņš brauks uz Parīzi, — sieva sacīja.

—   Nedomāju vis, — vīrs atteica.

Madlēns bija aizmirsis uz kamīna papīrīti, kurā bija atzīmēti skaitļi. Flāms paņēma to un sāka pētīt.

—        Pieci, seši, astoņi ar pusi? Sie skaitļi droši vien nozunē attālumus no pasta stacijām.

Un viņš pagriezās pret sievu:

—   Tagad es zinu!

—   Nu?

—       No šejienes līdz Esdēnai ir piecas ljē, no Es^ēna.s līdz Senpolai sešas, un no Senpolas līdz Arasai — 'astoņas ar pusi ljē. Viņš brauc uz Arasu!

Pa to laiku Madlēna kungs bija atgriezies savā' dzīvoklī.

Atpakaļ no meistara Skoflēra viņš bija gājis pa garāko ceļu, it kā mācītāja mājas durvis būtu viņam kādā ziņā kārdinājums, no kura viņš vēlētos izvairīties. Viņš uzkāpa savā istabā un ieslēdzās; tas nebija nekas neparasts, jo viņš labprāt mēdza agri doties pie miera. Tomēr rūpnīcas vārtsardze, kas tai pašā laikā bija arī Madlēna vienīgā kalpone, ievēroja, ka gaisma viņa istabā nodzisa jau pusdeviņos, un pastāstīja par to kasierim, kad tas pārnāca, piebilzdama:

—       Vai tikai mēra kungs nav saslimis? Man viņš šodien izskatījās tāds savāds.

Kasieris apdzīvoja istabu, kas atradās tieši zem Madlēna kunga istabas. Nepievērsis uzmanību vārtsardzes vārdiem, kasieris apgūlās un aizmiga. Ap pusnakti viņš pēkšņi pamodās; miegā viņš šķita virs galvas dzirdējis kādu troksni. Viņš ieklausījās. Tie bija soļi, kas tuvojās un attālinājās, it kā augšstāva istabā kāds staigātu. Viņš ieklausījās uzmanīgāk un pazina Madlēna kunga soļus. Tas viņam likās savādi: parasti Madlēna kunga istabā nebija ne mazākā trokšņa līdz pašam rītam, kad tas cēlās augšā. Ptc brīža kasieris izdzirda skaņas, it kā atvērtu un atkal aizvērtu skapja durvis. Tad dzirdēja pārbīdām kādu mēbeli, sekoja īss klusums, un staigāšana sākās no jauna. Kasieris uzrausās gultā sēdus, pilnīgi pamodās un paskatījās apkārt: pa logu viņš ieraudzīja uz pretējās mājas sienas kāda apgaismota loga sarkanīgo atspīdumu. Spriežot pēc staru virziena, tas varēja būt vienīgi Madlēna kunga istabas logs. Atspīdums drebēja un raustījās, it kā to radītu degoša uguns, nevis lampas gaisma. Loga rāmja ēna tajā nemaz neiezīmējās, tas norādīja, ka logs ir līdz galam vaļā. Tā kā ārā bija ļoti auksts, par atvērto logu gribot negribot bija jābrīnās. Kasieris atkal iemiga. Apmēram pēc stundas vai divām viņš vēlreiz pamodās. Tie paši soļi, lēni un vienmērīgi, arvien vēl bija dzirdami virs galvas.

Uz pretējās sienas vēl joprojām manīja gaismas atspīdumu, tikai tagad tas bija bāls un mierīgs — lampas vai sveces atblāzma. Logs vēl tāpat stāvēja vaļā.

Kas tad īsti norisinājās Madlēna kunga istabā?

## 3. Apvērsums sevi

Lasītājs, bez šaubām, būs uzminējis, ka Madlēna kungs nav neviens cits kā Žans Valžāns.

Mēs jau reiz ieskatījāmies šās sirdsapziņas dziļumos; ir pienācis brīdis tajos ieskatīties vēlreiz. Mēs nespējam to darīt bez dziļa saviļņojuma un trīsām. Nav nekā baigāka par šāda veida apceri. Gara acs nekur citur nespēj atrast spožāku gaismu un dziļāku tumsu par to, kāda rodama cilvēkā; nekad tā nesaskatīs kaut ko citu, kas būtu baismīgāks, sarežģītāks, noslēpumaināks un bezbailīgāks par cilvēku. Varenāku ainu nekā jūra paver debesis, varenāku ainu nekā debesis paver cilvēka dvēsele.

Radīt poēmu par cilvēka sirdsapziņu, kaut vai par vienu pašu cilvēku, kaut vai par zemāko no visiem cilvēkiem, nozīmētu saliedēt visas epopejas vienā augstākajā un galīgajā. Sirdsapziņa ir iedomu, iekāru un centienu haoss, sapņu ēze, zemiskāko domu midzenis, par kurām cilvēks pats kaunas; tā ir sofismu pandemonijs, kaislību kaujas lauks. Pamēģiniet dažos zināmos mirkļos ar skatienu izurbties cauri kādas cilvēciskas būtnes bālajai sejai, kad tā atrodas savu domu varā, pamēģiniet ieskatīties aiz šās sejas, ieskatīties šai dvēselē, ieskatīties tās tumsā! Zem ārēja miera jūs tur ieraudzīsit cīkstamies Homēra milžus, pūķus cīņā ar hidrām un veselus barus rēgu, ko apraksta Miltons, un Dantes attēlotos fantastiskos apļus. Cik neizdibināma ir bezgalība, ko katrs cilvēks nes sevī un ar ko viņš izmisumā mēro sava prāta tieksmes un savu rīcību dzīvē!

Aligjēri kādu dienu apstājās baigu durvju priekšā un vilcinājās ieiet. Arī mūsu priekšā ir tādas durvis, pār kuru slieksni mēs vilcināmies pārkāpt. Un tomēr — ieiesim!

Maz vēl ir piebilstams pie tā, ko lasītājs jau zina par Žana Valžāna gaitām pēc notikuma ar mazo Žervē. Šākot ar šo brīdi, kā redzējām, Valžāns kļuva cits cilvēks. Viņš kļuva tāds, kādu bīskaps bija vēlējies viņu padarīt. Tā bija vairāk nekā pārvērtība, tā bija būtiska pārradīšana, kas notika ar šo cilvēku.

Viņam izdevās pazust, viņš pārdeva bīskapa sudrablietas, paturēdams sev par piemiņu vienīgi svečturus, paslepšus gāja no pilsētas uz pilsētu, tā šķērsodams gandrīz visu Franciju, līdz nonāca Piejūras Montreijā. Te viņam iešāvās prātā doma, kas jau minēta, viņš realizēja to, par ko jau stāstīts, viņam izdevās kļūt nenotveramam un nepieejamam, un kopš tā laika viņš mita Piejūras Montreijā, juzdamies laimīgs, ka vienīgi pagātne var skumdināt viņa sirdsapziņu un ka mūža pirmo pusi izdzēš tā otra puse, tāpēc viņš dzīvoja mierīgs, drošs un cerību pilns, un viņam bija tikai divas domas: noslēpt savu vārdu un padarīt svētu savu dzīvi, izbēgt no cilvēkiem un atgriezties pie dieva.

Abas šīs domas bija tik cieši savijušās viņa apziņā, ka veidoja tikai vienu, abas tās vienlīdz bija pārņēmušas viņa prātu, abas bija vienādi varenas un noteica katru viņa mazāko rīcību. Parasti tās vadīja viņu saskanīgi: lika .viņam turēties pakrēslā, darīja viņu labvēlīgu un vienkāršu, skubināja uz vienu un to pašu rīcību. Taču dažreiz gadījās, ka tās sadūrās. Tādās reizēs, kā atceraties, šis cilvēks, ko visā Montreijas apkaimē dēvēja par Madlēna kungu, nesvārstoties ziedoja savu drošību tikumam. Tā bez jebkādas uzmanības vai piesardzības viņš bija saglabājis bīskapa svečturus, staigājis sērās, aicinājis pie sevis un iztaujājis visus mazos savojiešus, kas iegriezās pilsētā, ievācis ziņas par ģimenēm Faverolā un izglābis dzīvību vecajam Fošlevānam, neievērojot Zavēra slepenu draudu pilnos mājienus. Likās, ka viņš sekoja visu gudro, svēto un taisno piemēram un domāja, ka rūpes pašam par sevi nav cilvēka pirmais pienākums.

Tomēr jāatzīst, ka kaut kas līdzīgs viņam vēl nebija gadījies. Nekad abas tieksmes, kas vadīja šo nelaimīgo cilvēku, par kura ciešanām stāstām, nebija sadūrušās tik nopietnā cīņā. Viņš to neskaidri, bet dziļi atskārta jau pēc pirmajiem vārdiem, ko izrunāja Zavērs, ieiedams viņa kabinetā. Brīdī, kad tik neparastā sakarā tapa minēts vārds, ko viņš bija apbedījis visdziļākajā tumsā, Valžāns jutās apjucis un it kā sava likteņa draudīgās dīvainības apdullināts, un šai apjukumā viņu pārņēma trīsas, kādas mēdz uznākt pirms lieliem satricinājumiem; viņš liecās kā ozols vētrā, kā kareivis cīņā pret pārspēku. Viņš juta pār savu galvu savelkamies tumšus mākoņus ar pērkonu un zibeni. Klausoties Zavēra vārdos, viņa pirmā doma bija — iet, skriet, uzdoties, izraut šo Sanmatjē no cietuma un pašam palikt tā vietā; šī izjūta bija tik mokpilna un skaudra, it kā viņarn grieztu dzīvā miesā; tad tā aprima, un viņš sev teica: «Apdomāsim! Apdomāsim!» Viņš apslāpēja pirmo augstsirdīgo dziņu un kāpās atpakaļ, vairīdamies varonības.

Protams, būtu bijis skaisti, ja pēc svētajiem bīskapa vārdiem, pēc tik ilgiem nožēlas un pašaizliedzības gadiem, pēc apbrīnojami iesāktās grēku izpirkšanas šis cilvēks arī tagadējos draudīgajos apstākļos ne mirkli nebūtu sagrīļojies, bet tikpat droši gājis uz savā priekšā atvērto bezdibeni, kura dzīlēs bija debesis; tas būtu bijis skaisti, tomēr tā nenotika. Mums jānoskaidro viss, kas norisinājās šai dvēselē, un mēs varam runāt tikai par to, kas patiesi bija. Pirmajā mirklī viņā virsroku ņēma pašaizsardzības instinkts; viņš steigā centās sakārtot domas, nomāca saviļņojumu, attiecīgi novērtēja Zavēra klātbūtni un līdz ar to draudošās briesmas, izbaiļu pilnā apņēmībā atlika jebkuru lēmumu, centās nedomāt par to, kas turpmāk darāms, un atguva mieru gluži kā cīnītājs, kurš no jauna paceļ vairogu.

Atlikusī dienas daļa viņam pagāja šādā stāvoklī: viesulis dvēselē, bet ārēji — dziļš miers; viņš vēl nekā neuzsāka, tikai sagatavojās katrai varbūtībai. Viņa smadzenēs viss nenoteikti viļņojās, tur valdīja tāds sajukums, ka viņš skaidri neatšķīra nevienu domu, un viņš par sevi būtu varējis pateikt vienīgi to, ka nule saņēmis smagu triecienu. Kā parasti viņš apciemoja slimo Fantinu un aiz labsirdības uzkavējās pie tās ilgāk nekā citkārt, sacīdams pats sev, ka vajag tā rīkoties un piekodināt māsām labi rūpēties par slimnieci, ja gadītos, ka viņam jābūt projām. Viņš neskaidri nojauta, ka varbūt vajadzēs doties uz Arasu, un, vēl neizšķīries par šo braucienu, nodomāja, ka, paliekot ārpus jebkurām aizdomām, vār netraucēti noskatīties tiesas gaitā, un tāpēc pasūtīja Skoflēram pajūgu, lai — drošs paliek drošs— viss būtu sagatavots.

Ar labu ēstgribu viņš ieturēja pusdienas.

Iegājis savā istabā, viņš mēģināja sakopot domas.

Viņš apsvēra situāciju un atzina, ka tā ir ārkārtīga, tik ārkārtīga, ka, iegrimis pārdomās, neizskaidrojamu baiļu dzīts, piecēlās no krēsla un aizbultēja durvis. Viņš baidijas, ka vēl kas varētu ienākt. Viņš nodrošinājās pret iespējamo.

Pēc brīža viņš nopūta sveci. Gaisma traucēja.

Likās, ka viņu kāds var ieraudzīt.

Kas tas par «kādu»?

Ak vai! Tas, ko viņš gribēja izdzīt aiz durvīm, bija ienācis, tas, ko viņš vēlējās padarīt aklu, viņu uzlūkoja. Tā bija viņa sirdsapziņa.

Viņa sirdsapziņa, tas nozīmē — dievs.

Taču pirmajā brīdī viņš apmānīja pats sevi, jutās drošībā un vienatnē: bulta bija aizšauta, viņš šķilās nepieejams, svece nodzēsta, viņš jutās neredzams. Tad viņš atguva pašsavaldīšanos, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, atspiedis galvu rokās, viņš sāka tumsā domāt.

«Kas ar mani noticis? Vai es nesapņoju? Ko man sacīja? Vai patiesi es redzēju Zavēru un viņš ar mani tā runāja? Kas par cilvēku ir Sanmatjē? Tātad viņš ir man līdzīgs? Vai tas var būt? Kad iedomājos, cik vakar jutos mierīgs un cik tālu biju no visām bažām! Ko es darīju vakar šai stundā? Kas gan slēpjas šai notikumā? Kā tas atrisināsies? Ko darīt?»

Tāda vētra plosījās viņa galvā. Smadzenes bija zaudējušas spēju savaldīt domas, tās plūda kā viļņi, un viņš satvēra abām rokām pieri, lai tās apturētu.

Šis mulsums, satricinot gribu un prātu, radīja viņā tikai mokošu nemieru, un velti viņš tajā mēģināja rast skaidrību un atrisinājumu.

Galva dega. Viņš piegāja pie loga un atvēra to līdz galam vaļā. Debesīs nebija zvaigžņu. Viņš atkal apsēdās pie galda.

Tā aizritēja pirmā stunda.

Pamazām sajauktās priekšstatu līnijas tomēr sāka veidoties un kļūt noteiktākas, un viņš jau diezgan skaidri apjauta reālo situāciju, ja ari ne kopumā, tad atsevišķās detaļās.

Vispirms viņš atzina: lai cik neparasta un bīstama bija šī situācija, viņš tomēr pilnīgi bija tās pavēlnieks.

Taču šī atziņa tikai palielināja apjukumu.

Neatkarīgi no stingrā un svētā mērķa, kas šķita vadām viņa rīcību, visi viņa darbi līdz šai dienai bija tikai bedre, kuru viņš raka, lai noslēptu tajā savu vārdu. Vislielākās bailes pārdomu stundās un bezmiega naktīs arvien iedvesa doma, ka viņš varētu kādreiz dzirdēt atkal izrunājam šo vārdu; viņš sacīja sev, ka tad būs beigas visam, ka tai dienā, kad šis vārds atkal atskanēs, sagrūs viņa jaunā dzīve un — kas zina? — varbūt pat viņa jaunā dvēsele. Iedomājoties vien, ka tas būtu iespējams, viņš nodrebēja. Protams, ja šādā brīdī kāds būtu teicis, ka pienāks stunda, kad šis vārds atkal atskanēs viņa ausīs, kad šis pretīgais vārds — Žans Valžāns — pēkšņi iznirs no tumsas un pacelsies viņa priekšā, ka pienāks stunda, kad pār viņa galvu negaidot atplaiksnīsies baiga gaisma, lai izkliedētu noslēpumu, kurā viņš tinās, un ka šis vārds tomēr nebūs viņam bīstams, ka šī gaisma tikai sabiezinās tumsu, ka šis saplēstais plīvurs padarīs noslēpumu vēl nepieejamāku, ka šī zemestrīce tikai nostiprinās viņa ēkas pamatus un ka sekas šim neparastajam gadījumam, ja vien viņš pats vēlēsies, būs tādas, ka viņa dzīve kļūs vienlaikus vēl spožāka un necaurredzamāka un ka pēc salīdzināšanas ar Žana Valžāna rēgu krietnais un cienījamais pilsonis Madlēna kungs būs vēl cienījamāks, vēl lēnīgāks un vēl vairāk godāts nekā jebkad agrāk, — ja kāds viņam to teiktu, viņš pakratitu gaivu un uzskatītu šos vārdus par bezjēdzīgiem murgiem. Un tomēr tieši tas viss tikko bija noticis, neiespējamais bija kļuvis īstenība, un dievs pieļāva, ka šie murgi vērtās tiešamībā!

Domas pamazām noskaidrojās. Viņš arvien vairāk un vairāk sāka aptvert savu stāvokli.

Viņam šķita, ka tiule ir pamodies no kāda savāda miega un tagad nakts vidu stāvus slīd pa nogāzi virs pašas bezdibeņa malas, drebēdams un veltīgi mēģinādams pie kaut kā pieķerties. Sai tumsā viņš skaidri saskatīja kādu nepazīstamu cilvēku, kādu svešinieku, ko liktenis noturēja par viņu un viņa vietā grūda bezdibenī. Lai bezdibenis aizvērtos, vienam bija tajā jāiekrīt: vai nu viņam, vai tam otram.

Atlika tikai ļaut notikumiem risināties.

Apskaidrība kļuva pilnīga, un viņš atzinās pats sev: viņa vieta galerās bija tukša, lai ko viņš darītu, tā viņu gaidīja aizvien; mazā Žervē aplaupīšana viņu turp novedīs, šī tukšā vieta viņu gaidīs un pievilks tik ilgi, kamēr viņš atkal nokļūs katorgā, tas bija nenovēršami un liktenīgi. Un tālāk viņš sev teica, ka šobrīd viņa vietu var aizstāt kāds cits, ka ļaunais liktenis likās ķēris kādu vīru, sauktu Šanmaljē, ka tagad viņam, atrodoties Sanmatjē personā katorgā un dzīvojot sabiedrībā ar Madlēna vārdu, ne no kā vairs nav jābīstas, ja vien viņš neaizkavēs ļaudis uzvelt uz Sanmatjē galvas to apkaunojuma akmeni, kas, tāpat kā kapa akmens, krīt tikai vienreiz un nekad vairs nav paceļams.

Šīs izjūtas bija tik spēcīgas un neparastas, ka izraisīja viņā to neaprakstāmo kustību, ko neviens cilvēks neizjūt vairāk par divām trim reizēm mūžā — kaut ko līdzīgu sirdsapziņas krampjiem, kuri sadrebina visu, kas dvēselē ir šaubu pilns, kuros sajaucas ironija, prieks un izmisums un kurus varētu apzīmēt par iekšēju smieklu lēkmi.

Negaidot viņš atkal aizdedza sveci.

«Ko gan tas nozīmē?» viņš sev jautāja. «No kā es bīstos? Kāpēc man par to jādomā? Tagad esmu glābts. Viss beidzies. Bija palikušas tikai vienas puspavērtas durvis, pa kurām pagātne varēja ielauzties manā dzīvē; tagad šīs durvis ir aizmūrētas! Uz visiem laikiem aizmūrētas! Pretīgais Zavērs, kas mani tik ilgi mocīja, viņa briesmīgais instinkts, kas šķitās mani uzminējis, kas — pie joda! — bija jau mani uzminējis, kas man visur sekoja, negantais medību suns, kas man pastāvīgi uzglūnēja, tagad ir nomaldījies, novirzījies citur, pilnīgi pazaudējis pēdas! Tagad viņš ir apmierināts, viņš liks mani mierā, jo ir noķēris savu Žanu Valžānu! Kas zina, ir taču iespējams, ka viņš vēlēsies aizbraukt no šās pilsētas! Un tas viss norisinājies bez manis! Es tur neesmu iejaucies! Patiesi — kas tad tur ļauns? Ļaudis, kas mani tagad redzētu, goda vārds, nodomātu, ka man atgadījusies kāda nelaime! Galu galā, ja arī kādam noticis kas ļauns, tad ne jau manas vainas dēļ. Visu dara liktenis. Acīmredzot tāda ir likteņa griba. Vai man ir tiesības izjaukt to, ko liktenis nokārtojis? Ko es šobrīd varu vēlēties? Kāpēc man būtu jāiejaucas? Uz mani nekas neattiecas. Kā, un es vēl neesmu apmierināts? Ko tad man vēl vajag? Mērķis, pēc kura tik daudzus gadus esmu tiecies, manu nakšu sapnis, manu uz debesīm raidīto lūgsnu saturs ir drošība, beidzot esmu to sasniedzis! Dievs tā grib. Dieva gribai man nav ko pretoties. Un kāpēc dievs tā grib? Lai es turpinātu to, ko esmu uzsācis, lai darītu labu, lai kādu dienu kļūtu cilvēkiem par cēlu un iedvesmojošu piemēru un, beidzot, lai šai grēku nožēlošanai, ko esmu izcietis, un tikumam, ko esmu sasniedzis, pievienotos arī mazliet laimes. Patiešām, es nesaprotu, kāpēc baidījos ieiet pie mūsu krietnā mācītāja un viņam kā grēksūdzē visu izstāstīt un lūgt padomu; droši vien viņš man sacītu to pašu. Tātad nolemts! Lai notikumi iet savu gaitu! Lai notiek dieva prāts!»

Tā viņš runāja ar sevi sirdsapziņas dziļumos, noliecies

pār to, ko varbūt varētu nosaukt par viņa dvēseles bezdibeni. Piecēlies no krēsla, viņš sāka staigāt pa istabu. «Diezgan!» viņš sacīja. «Nedomāsim vairs par to! Tas ir izlemts!» Bet viņš nejuta nekāda prieka.

Gluži otrādi.

Nevar aizkavēt domas arvien no jauna atgriezties pie kāda priekšstata, tāpat kā nevar aizkavēt jūru atgriezties uz krastu. Jūrnieki to sauc par paisumu; vainīgajiem tie ir sirdsapziņas pārmetumi. Dievs sabango dvēseli kā okeānu.

Pēc dažiem mirkļiem viņš, pašam negribot, atsāka drūmo dialogu, kurā pats bija runātājs un klausītājs, izteikdams to, ko būtu vēlējies noklusēt, un uzklausīdams to, ko nebūtu vēlējies dzirdēt, pakļaudamies noslēpumainajai varai, kura viņam pavēlēja: «Domā!» — tāpat kā pirms diviem tūkstošiem gadu tā kādam citam nosodītajam bija teikusi: «Ej!»*

Iekāms turpinām stāstu, pakavēsimies pie aizrādījuma, kas nepieciešams, lai mūs pilnīgi saprastu.

Ir skaidrs, ka cilvēki runā paši ar sevi; nav nevienas domājošas būtnes, kas to nebūtu izjutusi. Varētu pat sacīt, ka vārds nekacl neietver sevī tik brīnišķīgu noslēpumu kā tad, kad tas cilvēkā pašā iet no domas uz sirdsapziņu un atkal atgriežas no sirdsapziņas uz domu. Vienīgi tādā nozīmē jāsaprot šai nodaļā bieži lietotie teicieni «viņš sacīja», «viņš izsaucās». Cilvēks runā, stāsta, izsaucas pats sevī, nepārtraucot ārējo klusumu. Mēdz būt, ka mūs pārņem liels satraukums; viss cilvēkā runā, vienīgi mute klusē. Dvēseles realitātes, kaut gan nav redzamas un taustāmas, tāpēc nav mazāk reālas.

Tātad viņš jautāja sev, kur ir nonācis. Viņš vaicāja, kas tad īsti ir «izlemts» un ko tas nozīmē. Viņam bija jāatzīst, ka secinājumi, ko tikko savā prātā bija izdarījis, ir nejēdzīgi, ka «ļaut notikumiem iet savu gaitu, ļaut, lai notiek dieva prāts,» ir gluži vienkārši briesmīgi. Ļaut piepildīties šim likteņa un cilvēku misēklim, to neaizkavēt, ar klusēšanu to veicināt, nekā nedarīt — tas patiesībā nozīmēja darīt visu! Tā bija necienīgas liekulības pēdējā pakāpe! Tas bija noziegums! Zemisks, gļēvs, viltīgs, neģēlīgs un riebīgs noziegums!

Pirmo reizi šais astoņos gados nelaimīgais juta ļaunas domas un ļaunas rīcības rūgto garšu.

Viņš ar riebumu to izspļāva.

Viņš turpināja sevi iztaujāt. Viņš stingri jautāja sev, ko īsti saprot ar vārdiem «Mans mērķis ir sasniegts!». Un atzina, ka viņa dzīvei patiesībā ir mērķis. Bet kāds mērķis? Noslēpt savu vārdu? Piemānīt policiju? Vai tad ar tik sīku nolūku darīts viss, ko viņš darījis? Vai viņam nebija cita mērķa, cēla un īsta mērķa? Glābt nevis sevi pašu, bet savu dvēseli. Atkal kļūt godīgam un labam. Būt taisnam cilvēkam! Vai it īpaši to, vienīgi to viņš nebija gribējis, un vai tieši to bīskaps nebija viņam pavēlējis? Aizvērt durvis uz pagātni? Augstais dievs, viņš taču tās neaizvēra! Ar šo nekrietno rīcību viņš tās atkal līdz galam atvēra! Viņš atkal kļuva par zagli, par visneģēlīgāko zagli! Viņš nozaga kādam citam dzīvi, mieru, vietu zem

2'12 saules! Viņš kļuva par slepkavu! Viņš nokāva, morāliski nokāva kādu nožēlojamu cilvēku! Viņš piesprieda tam, dzīvam esot, šo drausmīgo nāvi, šo nāvi zem klajas debess, ko sauc par katorgu! Un pretējais: nodot sevi, izglābt šo cilvēku, kas kļuvis par liktenīgas pārskatīšanās upuri, atklāt savu īsto vardu, aiz pienākuma atkal kļūt par katordznieku Žanu Valžānu — tas nozīmēja patiesu augšāmcelšanos, tas nozīmēja — uz visiem laikiem aizvērt tās pekles vārtus, no kuras viņš iznācis! Arēji nokļūt atpakaļ šai peklē nozīmēja būtībā no tās iziet!.Viņam tas jādara! Ja viņš to nedarīs, tad vispār nekā nebūs darījis! Tad visa viņa dzīve būs bijusi nederīga, grēku nožēlošana veltīga un viņam atliks tikai vaicāt: «Kam tas viss bija vajadzīgs?» Viņš juta, ka bīskaps ir še, ka bīskaps, būdams miris, ir viņam vēl tuvāk, ka bīskaps viņu cieši uzlūko un ka no šā brīža pilsētas mērs Madlēns ar visiem saviem tikumiem kļūs pretīgs bīskapa acīs, bet katordznieks Žans Valžāns — tīrs un apbrīna vērts. Cilvēki redzēja tikai viņa masku, bet bīskaps redzēja viņa seju. Cilvēki redzēja viņa dzīvi, bet bīskaps redzēja viņa sirdsapziņu. Tātad jādodas uz Arasu, jāatbrīvo neīstais Žans Valžāns un jāuzrāda īstais! Ak vai! Tas ir vislielākais upuris, visrūgtākā uzvara, pēdējais solis, kas jāsper! Bēdu pilnais liktenis! Viņš var kļūt svēts dieva priekšā tikai tad, ja kļūs apkaunots cilvēku acīs.

— Labi, lai tāds ir šis lēmums! — viņš teica. — Izpildīsim pienākumu! Glābsim šo cilvēku!

5os vārdus viņš izsacīja balsī, pats nemaz nemanīdams, ka runā skaļi.

Viņš paņēma savas rēķinu grāmatas, pārbaudīja tās un sakārtoja. Viņš iesvieda ugunī žūksni parādzīmju, ko bija saņēmis no dažiem nabadzīgiem sīktirgotājiem, uzrakstīja kādu vēstuli, aizzīmogoja to; ja kāds šai brīdī būtu istabā, tas uz aploksnes varētu izlasīt: «Baņķierim Lafita kungam Parīzē, Artuā ielā.»

Viņš izņēma no atvilktnes naudas maku, kurā bija dažas banknotes un pase, kas vēl šai pašā gadā, braucot uz vēlēšanām, bija vajadzīga.

Redzot viņu, domās nogrimušu, tā darbojoties, nevienam nebūtu ne jausmas par to, kas norisinājās viņa .dvēselē. Brīžam viņa lūpas sakustējās, reizēm viņš pacēla galvu un cieši raudzījās vienā punktā uz sienas, it kā tieši tur būtu kaut kas tāds, ko viņam vajadzētu noskaidrot vai izdibināt.

Uzrakstījis Lafitam vēstuli, viņš iebāza to kabatā līdz ar naudas maku un atkal sāka sojot.

Viņa domas nebija mainījušas virzienu. Viņš joprojām skaidri saskatija savu pienākumu, rakstītu ugunīgiem burtiem, kas liesmoja viņa acu priekšā un pārvietojās lidz ar viņa skatienu: «Ej! Nosauc savu vārdu! Atklāj, kas tu esi!»

Tāpat viņš redzēja, it kā iemiesojušās taustāmā formā, savā priekšā kustamies abas tieksmes, kas līdz šim bija viņa dzīves divkāršais likums: noslēpt savu vārdu un padarīt svētu savu dvēseli. Pirmo reizi tās viņam šķita pilnīgi dažādas un viņš atskārta to atšķirību. Viņš saprata, ka viena no šām tieksmēm ir noteikti laba, bet otra varēja kļūt arī ļauna, ka viena skubināja uz uzupurēšanos, bet otra lika meklēt pašlabumu, ka viena sacīja: «Domā par savu tuvāko!», bet otra: «Domā par sevi!», ka viena nāca no gaismas, bet otra — no tumsas.

Abas cīnījās savā starpā, un viņš vēroja šo cīņu. Jo vairāk viņš par to domāja, jo lielākas tās auga viņa gara acu priekšā: to apmēri bija kļuvuši milzīgi, un viņam šķita, ka redz pats sevī, šai bezgalībā, par kuru nule runājām, tumšai un gaismai mijoties, kādu dievieti cīkstamies ar milzeni.

ViņŠ bija izbaiļu pārņemts, taču viņam likās, ka labā doma gūst virsroku.

Viņš juta, ka pienācis otrs viņa sirdsapziņai un liktenim izšķirīgais brīdis, ka bīskaps iezīmējis viņa jaunās dzīves pirmo posmu un Sanmatjē tagad iezīmē otru. Pēc liela lūzuma — liels pārbaudījums.

Drudžainais satraukums, kas brīdi bija norimis, atkal sagrāba viņu. Tūkstoš domu jaucās pa galvu, taču tās vēl joprojām stiprināja viņa apņemšanos.

Bija mirklis, kad viņš sev sacīja, ka varbūt uztver visu pārāk asi, ka Sanmatjē varbūt nemaz nav tā vērts un galu galā šis cilvēks taču izdarījis zādzību.

Un pats sev atbildēja: «Ja šis cilvēks patiešām arī nozadzis dažus ābolus, tad tas nozīmē tikai mēnesi cietumā. Tad nevar būt runa par galerām. Un, kas zina, varbūt viņš nemaz nav zadzis? Vai tas ir pierādīts? Žana Valžāna vārds grūž viņu postā un padara nevajadzīgus visus pierādījumus. Vai tad karaliskie prokurori parasti nerīkojas tieši tā? Ja tu esi bijis katordznieks, tad tev jābūt zaglim!»

Prātā ienāca vēl cita doma: ja viņš pats pieteiksies un atzīsies, varbūt, ievērojot šo augstsirdīgo rīcību, ievērojot viņa godīgo dzīvi pēdējos septiņus gadus, visu, ko viņš darījis apkaimes labā, viņu tomēr apžēlos.

Bet šis pieņēmums drīz sabruka, un viņš rūgti pasmaidīja, domādams par to, ka četrdesmit sū nozagšana mazajam Žervē padara viņu par recidīvistu, ka šis pārkāpums katra ziņa nāks klajā un ka saskaņā ar noteiktu likuma pantu viņam būs jāizcieš mūža spaidu darbi.

Viņš atmeta jebkuru ilūziju, arvien vairāk atraisījās no zemes un meklēja mierinājumu un spēku citur. Viņš pats sev sacija, ka jārīkojas tā, kā prasa pienākums, ka varbūt, izpildot savu pienākumu, viņš būs mazāk nelaimīgs, nekā no tā izvairoties. Ja viņš (autu notikumiem iet savu gaitu, ja paliktu Piejūras Montreijā, tad viņa iegūtajai vispārējai cieņai, labajai slavai, labajiem darbiem, ievērībai un godbijībai, ko bija iemantojis, viņa tuvākmīlestībai, bagātībai, popularitātei un tikumībai piejauktos noziegums. Ko gan būtu vērts visi šie cēlie tikumi, ja tie saistīti ar tik pretīgu noziegumu? Turpretim ziedojoties, nonākot katorgā, pie kauna staba, nēsājot kakla važas un valkājot cietumnieka zaļo cepuri, ar nemitīgu darbu un nežēlīgu apkaunojumu viņš tomēr iemantotu debesu svētību!

Beidzot viņš sev sacīja, ka tā vajag, ka tāds ir viņa liktenis, ka nav viņa varā pretoties tam, ko kārto kāds augstāks spēks, ka noteikti jāizvēlas vai nu šķietama tikumība un dvēselē nekrietnība, vai dvēseles skaidrība un ārējs apkaunojums.

Kamēr tik daudz drūmu domu saviļņoja viņa prātu, drosme ncizgaisa, taču smadzenes pamazām pagura. Neviļus viņš sāka domāt par citām, gluži nenozīmīgām lietām.

Asinis deniņos spēcīgi pulsēja. Viņš aizvien vēl staigāja šurp un turp pa istabu. Pulkstenis sita pusnakti — vispirms baznīcas tornī, tad pilsētas valdes namā. Viņš skaitīja abu pulksteņu divpadsmit sitienus un salīdzināja abu zvanu skaņu. Sai sakarā viņš atcerējās, ka pirms dažām dienām pie vecu dzelžu tirgotāja bija gadījies redzēt pārdodamu senu zvanu ar uzrakstu: «Antuāns Albēns de Romenvils.»

Viņam kļuva auksti. Viņš iekūra kamīnā uguni. Logu aizvērt neienāca prātā.

Pa to laiku viņu atkal bija pārņēmis agrākais stingums. Ar pūlēm viņš centās atcerēties, par ko bija domājis pirms pusnakts. Beidzot tas izdevās.

«Ak jā!» viņš atskārta. «Es taču nolēmu sevi uzrādīt!»

Un tad pēkšņi viņš iedomājās par Fantinu.

«Pagaidi!» viņš sev sacīja. «Bet kas notiks ar šo nabaga sievieti?»

Fantinas tēls, pēkšņi parādoties pārdomās, bija kā negaidītas gaismas stars. Likās, ka viss ap viņu pārvērties, un viņš iesaucās:

— Ko es daru? Es taču domāju tikai par sevi! Raugos vienīgi no sava viedokļa, spriezdams par to, kā man būtu jārīkojas! Vai man klusēt vai sevi atklāt, noslēpt savu vārdu vai glābt savu dvēseli, būt nicināmam, bet visu cienītam amatvīram vai apkaunotam, bet godājamam katordzniekam, — te taču runa ir par mani, visu laiku par mani, vienīgi par mani! Ak dievs, tas viss ir egoisms! Varbūt citādā veidā nekā parasti, tomēr egoisms! Ja es kaut mazliet padomātu par citiem? Būt svētam taču vis pirms nozīmē domāt par savu tuvāko. Palūkosim, apsvērsim visu! Ja atstāju sevi pie malas, izdzēšu sevi, aizmirstu sevi, kadas tam visam var būt sekas? Ja es sevi nododu, mani apcietina, Sanmatjē atlaiž brīvībā, mani aizsūta atpakaļ katorgā, nu, labi. Un tālāk? Kas notiek šeiЈ? Jā, šeit! Seit taču ir vesels novads, pilsēta, fabrikas, rūpniecība, strādnieki, vīrieši, sievietes, veci tēvi, bērni, nabaga ļaudis! Es to visu esmu radījis, lieku tam visam dzīvot; visur, kur vien kūp kāds dūmenis, esmu devis pagali pavardam un gaļas gabaliņu aizdaram; es radīju pārticību, rosību, kredītu; pirms manis nebija nekā, es atmodināju, atdzīvināju, uzmundrināju, ierosināju, padarīju auglīgu un bagātu visu novadu; nebūs manis, nebūs šai zemei dvēseles. Es aiziešu, un viss pamirs. Un šī sieviete, kura tik daudz cietusi, kuras pagrimšanā tik daudz cēluma, kuras posta iemesls, pašam negribot, biju es? Un bērns, ko es taisījos uzmeklēt, ko apsolīju atdot mātei? Vai man nav nekādu pienākumu pret šo sievieti, lai izpirktu to ļaunumu, ko esmu viņai nodarījis? Ja es pazūdu, kas tad notiks? Māte nomirs. Bērnam būs jādzīvo, kā prot. Lūk, kas notiks, ja es sevi uzrādu. Bet ja es neuzdodos? Kas būtu tad, ja es sevi nenodotu?

Izteicis šo jautājumu, viņš apstājās, mirkli viņu atkal pārņēma šaubas, un viņš nodrebēja, bet tas ilga tikai mirkli, tad viņš gluži mierīgi pats sev atbildēja:

— Labi, šis vīrs nonāks katorgā, tas ir skaidrs, bet — velns parāvis! — viņš taču ir zadzis! Velti es mēģinu sev iestāstīt, ka viņš nav zaglis, — viņš ir zaglis! Tātad es palieku šeit, turpinu savu darbu. Desmit gados būšu nopelnījis desmit miljonus, es tos izlietošu visa novada labā, man pašam nekā nevajag, kam man nauda? To, ko daru, es nedaru sevis dēļ. Pieaug vispārējā labklājība, rūpniecība mostas un attīstās, rodas arvien vairāk fabriku un darbnīcu, ģimenes, simtiem un tūkstošiem ģimeņu, ir laimīgas! Zemē palielinās iedzīvotāju skaits, aug ciemati tur, kur tagad ir tikai atsevišķas fermas, aug fermas tur, kur patlaban nav nekā, pazūd trūkums, un līdz ar trūkumu pazūd izvirtība, prostitūcija, zādzības, slepkavības, visi netikumi, visi noziegumi! Un šī nabaga māte audzina savu bērnu! Visā novadā dzīve top bagāta un godīga! Nē, es taču biju bez prāta, bez jēgas, grasīdamies pats sevi nodot. Patiešām, vajag visu apsvērt un nepārsteigties. Kā? Vai tikai tāpēc, ka man iepatīkas tēlot cēlu un augstsirdīgu cilvēku — galu galā tā taču ir melodrāma! — tikai tāpēc, ka domāju vienīgi pats par sevi, tikai tāpēc, lai glābtu varbūt no mazliet pārspīlēta, taču būtībā taisnīga soda kādu zagli, kādu blēdi, — vai tāpēc lai iet bojā vesels novads? Vai tāpēc nelaimīgajai sievietei jānobeidzas šeit slimnīcā, bet viņas nabaga bērnam — uz ielas kā sunim? O! Tas taču ir briesmīgi! Māte pat neredzēs savu bērnu! Un bērns tā ir nepazīs savu māti! Un tas viss šā vecā plukatas, šā ābolu zagļa dēļ, kas droši vien pelnījis katorgu, ja ne par šo pārkāpumu, tad par kādu citu. Ir gan skaista un apzinīga rīcība: glābt noziedznieku un ziedot nevainīgos, glābt vecu klaidoni, kam, jādomā, atlicis dzīvot tikai nedaudz gadu un kas katorgā nejutīsies necik nelaimīgāks kā savā būdā; un tāda dēļ ziedot vesela novada iedzīvotājus, mātes, sievas, bērnus! Nabaga mazā Kozete, kurai bez manis nav neviena visā pasaulē un kura šobrīd droši vien ir nosalusi gluži zila šo Tenardjē midzenī! Ir gan nelieši zemes virsū! Un es neizpildīšu savus pienākumus pret visiem šiem nelaimīgajiem radījumiem? Es lai eju un nododu pats sevi? Es lai izdaru šo nedzirdēto muļķību? Iedomāsimies visļaunāko! Pieņemsim, ka manai rīcībai nav attaisnojuma un sirdsapziņa man to kādudien pārmetīs; bet citu labā uzņemties sirdsapziņas pārmetumus, kas skar vienīgi mani, uzņemties atbildību par ļauno rīcību, kas aptraipa vienīgi manu dvēseli, — tā taču ir uzupurēšanās, tas ir tikums!»

Viņš piecēlās un sāka atkal staigāt. Šoreiz viņš šķita ar sevi apmierināts.

Dimantus var atrast tikai zemes tumšajās dzīlēs; patiesību var atrast vienīgi cilvēka domas dziļumos. Viņam likās, ka, nolaidies šais dziļumos un ilgi taustījies vismelnākajā tumsā, viņš beidzot atradis vienu no šiem dimantiem, vienu no patiesībām un tagad tur to savās rokās; viņš aplūkoja to, un acis viņam apžilba no spožuma.

«Jā,» viņš domāja, «tā ir. Esmu uz pareizā ceļa. Esmu atradis atrisinājumu. Galu galā pie kaut kā taču jāpaliekl Esmu izšķīries. Lai viss iet savu gaitu! Nav vairs ko svārstīties, nav vairs ko atkāpties! Tas jādara vispārības labā, nedomājot par sevi. Esmu Madlēns un palieku Madlēns. Vai tam, kas atzīts par Žanu Valžānu! Tas vairs neesmu es. Es nepazīstu šo cilvēku, nezinu, kas viņš tāds ir, un, ja šobrīd kaut kur atrodas kāds Žans Valžāns, lai viņš pats tiek galā ar savām likstām! Uz mani tas neattiecas. Tas ir liktenīgs vārds, kas lidinās tumsā; ja tas apstājas un krīt uz kādas galvas, jo ļaunāk šai galvai!»

Viņš paskatījās mazajā spogulītī uz kamīna un sacīja:

—   Nu raugi, man kļuva vieglāk, tiklīdz es izšķīcps par noteiktu lēmumu. Tagad man ir pavisam cits izskats!

Viņš pagāja vēl dažus soļus, tad pēkšņi apstājās.

—   Pag! — viņš iesaucās. — Nedrīkst vilcināties, apspriežot pieņemtā lēmuma iespējamās sekas. Vēl ir pavedieni, kas mani saista ar šo Žanu Valžānu. Tie jāsarauj! Šeit, šai pašā istabā, ir' lietas, kas mani nodotu, mēmas lietas, kas varētu liecināt pret mani. Tātad nolemts! Tām jāpazūd!

Viņš parakņājās pa kabatu, izvilka naudas maku, atvēra to un izņēma mazu atslēdziņu.

Viņš iebāza atslēdziņu tikko manāmā atslēgas caurumā, ko slēpa vistumšākajos toņos ieturēts raksts uz tapetēm, ar kurām bija aplīmētas istabas sienas. Atvērās slēptuve, kaut kas līdzīgs slepenam skapim, kas bija ierīkots istabas kaktā starp mūri un kamīna apmali. Šai slepenajā skapī atradās tikai daži skrandaina apģērba gabali, zila

audekla blūze, vecas bikses, veca mugursoma un resna, zaraina nūja ar apkaltiem galiem. Tie, kas bija redzējuši Žanu Valžānu tai laikā, kad viņš ienāca Diņas pilsēta, proti, 1815. gada oktobri, katrā ziņā būtu pazinuši nožēlojamos apģērba gabalus.

Viņš bija tos saglabājis tāpat, kā glabāja sudraba svečturus, lai aizvien atcerētos, ar ko bija sācis. To, kas viņam bija līdzi no katorgas, viņš paslēpa, atstājot redzamus vienīgi bīskapa iedotos svečturus.

Viņš zagšus paraudzījās uz durvīm, it kā bīdamies, ka tās varētu atvērties, kaut gan bija aizbultētas ar bultu, tad ar pēkšņu un strauju kustību sagrāba visu klēpi un, pat neuzlūkojis šīs lietas, ko tik ilgus gadus ar tādu bijību un par spīti iespējamām briesmām bija glabājis, paķēra visas šīs mantās — drēbju skrandas, nūju, mugursomu — un iemeta ugunī.

Viņš atkal aizvēra slepeno skapi un, ievērojot vislielāko piesardzību, kas tagad, kad skapis bija tukšs, patiesībā būtu gluži lieka, nomaskēja skapja durvis, aizstumjot tām priekšā smagu atzveltnes krēslu.

Pēc dažām sekundēm istabu un pretējās mājas sienu apgaismoja spēcīga dreboša, sarkana blāzma. Viss dega. Zarainā nūja sprakšķēdama meta dzirkstis līdz pašam istabas vidum.

Kad riebīgo lupatu piestūķētā mugursoma bija sadegusi, pelnos kaut kas iemirdzējās. Noliecoties viegli būtu saskatāms, ka tas ir naudas gabals. Droši vien tie bija mazajam savojietim nozagtie četrdesmit sū.

Bet Valžāns nepalūkojās ugunī, vienmērīgiem soļiem viņš nepārtraukti staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ

Te viņa skatienu saistīja abi sudraba svečturi, kas liesmu atblāzmā blāvi mirgoja uz kamīna.

«Palūk!» viņš domāja. «Te vēl mīt Žans Valžāns! Arī tie jāiznīcina.»

Viņš paņēma svečturus rokā.

Kamīnā vēl bija pietiekami spēcīga uguns, lai tos ātri izkausētu un pārvērstu vienkāršā metāla stienī.

Viņš noliecās pie kamīna un brīdi sildījās. Viņu pār-, ņēma īsta labsajūta.

— Cik jauks siltums! — viņš noteica.

Ar vienu no svečturiem viņš pabikstīja ogles.

Pēc mirkļajau abi svečturi bija ugunī.

Šai brīdī viņam likās, ka dzird kādu balsi sevī saucam:

—  Žan Valžān! Žan Valžān!

Mati uz galvas viņam saslējās stāvus, likās, viņš klausās kaut ko bezgala drausmīgu.

—   Tā, tā! Rīkojies, pabeidz savu darbu! — šī balss runāja. — Izdari visu līdz galam! Iznīcini svečturus! Izgaisini atmiņas! Aizmirsti bīskapu! Aizmirsti visu! Pazudini nelaimīgo Sanmatjē! Turpini vien! Uzgavilē pats sev! Tātad tu esi izšķīries, tu esi izlēmis, tātad šis cilvēks, šis sirmgalvis, kurš pat nesaprot, ko no viņa vēlas, kurš varbūt nav izdarījis nekādu pārkāpumu, kurš ir gluži nevainīgs, kuru tikai tavs vārds iegrūdis nelaimē, uz kuru tavs vārds gulstas kā noziegums, šis cilvēks tiks uzskatīts par tevi, viņu sodīs tavā vietā, un viņš beigs savu mūžu apkaunojumā un šausmās! Tā ir labi! Esi tikai tu godīgs cilvēks! Paliec mēra kungs, paliec cienījams un godāts, padari bagātu pilsētu, baro trūkumcietējus, audzini bāreņus, dzīvo laimīgs, tikumīgs un visu apbrīnots! Un, kamēr tu še dzīvosi priekā un gaismā, būs kāds cits, kas tavā vietā uzvilks sarkanos cietumnieka svārkus, kas valkās tavu apkaunoto vārdu un kas nesīs tavas važas katorgā! Kāpēc gan ne? Tas viss ir tik labi nokārtots! Ai, nožēlojamais!

Sviedri straumēm plūda pār viņa pieri. Ar mulsu skatienu viņš uzlūkoja svečturus. Taču balss, kas runāja viņā, vēl nebija beigusi. Tā turpināja: -

—   Žan Valžān! Ap tevi būs daudz balsu, kas tevi skaļi teiks un slavēs un tevi svētīs, bet viena balss, kuruv neviens nedzirdēs, tevi tumsā nolādēs. Tad klausies, nekrietnais! Visi šie svētības vārdi kritīs zemē, debesis nesasnieguši, un vienīgi lāsti pacelsies lidz dievam!

Sī balss, sākumā tik vaja, nākdama no viņa sirdsapziņas slēptākajiem dziļumiem, bija aizvien pieaugusi un k]uvusi spēcīga un draudīga, un tagad viņš to dzirdēja skaļi atbalsojamies ausīs. Likās, ka tā, izgājusi no viņa paša, tagad runā ārpus viņa. Pēdējos vārdus viņš šķitās dzirdam tik skaidri, ka izbailēs pārlaida skatienu pār istabu.

—   Vai še kāds ir? — viņš apjucis skaļi jautāja.

Tad sāka smieties, un šie smiekli līdzinājās ārprātīgā smiekliem.

—   Kāds es esmu muļķis! — viņš iesaucās. — Te taču neviens nevar būt!

Un tomēr tur kāds bija; bet šis «kāds» nebija no tiem, ko cilvēka acs spēj saskatīt.

Viņš nolika svečturus atpakaļ uz kamīna.

Pēc tam viņš atkal uzsāka vienmuļīgo un baigo staigāšanu, kas iztraucēja apakšējā stāvā guļošā cilvēka miegu un lika tam izbīlī pamosties.

Soļošana atviegloja un tai pašā laikā apskurbināja. Šķiet, ir tādi ārkārtīga sasprindzinājuma brīži, kad cilvēks cenšas nepārtraukti kustēties, it kā prasot padomu visam, ko gadās sastapt ceļā.

Pagāja daži mirkļi, un viņš atkal vairs nekā nesaprata.

Vienādas šausmas viņam tagad iedvesa abi lēmumi, ko vienu pēc otra bija pieņēmis. Abi viedokļi, no kuriem bija vadījies, šķita vienādi baigi. Cik liktenīgi! Kāda sagadīšanās, ka šis Sanmatjē tiek noturēts par viņu! Izrādījās, ka viņu pazudina tieši tas līdzeklis, ko viņš sākumā doma ja esam pa ša likteņa sūtītu, lai viņu glābtu!

Vienu mirkli viņš mēģināja ieskatīties nākotnē. Iet un pieteikties, augstais dievs! Nodot pašam sevi! Bezgalīgā izmisumā viņš centās aptvert visu, ko tagad vajadzēs atstāt, visu, kas būs no jauna jāuzņemas. Būs jāsaka ardievas labajai, tīrajai, gaišajai dzīvei, vispārējai cieņai, godam, brīvībai! Viņš vairs nestaigās pa laukiem, nedzirdēs maijā putnu dziesmas, nepasniegs žēlastības dāvanas maziem bērniem. Viņš vairs nejutīs sev pievērsto skatienu pateicības un mīlestības pilno maigumu. Viņam būs jāatstāj šī māja, ko pats cēlis, šī mazā istabiņa! Šobrīd viss šeit likās tik jauks. Viņš vairs nelasīs grāmatas, nerakstīs, sēžot pie mazā, vienkāršā koka galda! Vecā sētniece, viņa vienīgā apkopēja, rītos vairs neienesīs kafiju. Augstais dievs! To visu nomainīs katorga, kakla važas, sarkanie cietumnieka svārki, važas pie kājām, smags darbs, karceris, dēļu nāra — visas jau pieredzētās šausmas! Un tas — viņa vecumā, pēc šiem gadiem, kad viņš bija dzīvojis pavisam citu dzīvi! Ja viņš vēl būtu jauns! Uzklausīt, ka viņu, vecu cilvēku, kurš katrs uzrunā ar «tu», ļauties, lai cietuma uzraugs viņu pārmeklē, saņemt katordznieku sarga nūjas sitienus! Staigāt kailām kājām ar dzelzi apsistās tupelēs! Katru rītu un vakaru izstiept važās iekalto kāju, ļaujot, lai . ar palmu koka veseri pēc skaņas pārbauda, vai dzelzs gredzens ir vesels! Paciest svešo ziņkārīgos skatienus, kad tiem taps stāstīts; «Sis te ir slavenais Žans Valžāns, kas bija pilsētas mērs

Piejūras Montreijā!» Un vakaros vienos sviedros, aiz noguruma ļimstot, zaļo cietumnieka cepuri uz acīm, ik brīdi gaidot uzrauga pātagas cirtienu, kāpt pa pāriem līdz ar citiem katordzniekiem augšup pa kuģa virvju kāpnēm uz peldošo cietumu! 01 Kāds izmisums! Vai patiešām arī liktenis var būt tikpat ļauns kā saprātīga būtne un tikpat nežēlīgs kā cilvēka sirds?

Un arvien no jauna viņš atkal atgriezās pie mokpilnās dilemmas, kas bija viņa pārdomu pamatā: palikt paradīzē un kļūt tur par dēmonu vai atgriezties ellē un kļūt tur par eņģeli.

Ko darīt? Augstais dievs, ko darīt?

Vētra, ko viņš ar tādām pūlēm bija apvaldījis, ņērnās plosīties viņā ar jaunu spēku. Domas atkal sāka jukt. Tajās bija kaut kas truls un mehānisks, kas raksturīgi izmisuma brīžiem. Nemitīgi viņam skanēja ausīs vārds «Romenvila» un divi panti no kādas dziesmas, ko bija gadījies dzirdēt. Viņš atcerējās, ka Romenvila ir mežiņš Parīzes tuvumā, kurp iemīlējušies jaunieši aprīlī dodas plūkt ceriņus.

Viņš grīļojās kā ārēji, tā iekšēji. Viņš spēra soļus kā mazs bērns, kam pēkšņi liek iet vienam.

Brīžam, cīnīdamies ar nogurumu, viņš pūlējās atgūt varu pār savām domām. Viņš mēģināja pēdējo reizi — un šoreiz galīgi — izšķirt jautājumu, kas bija prasījis gandrīz visus spēkus. Kas jādara: jānodod sevi vai jāklusē? Viņš nespēja skaidri domāt. Visi varbūtējie lēmumi, ko nenoteikti iezīmēja iztēle, jaucās un ņirbēja galvā un cits pēc cita izgaisa kā dūmi. Vienīgais, ko viņš apjhuta, bija: lai kāds būs viņa galīgais lēmums, neizbēgami un nenovēršami kaut kas viņā uz mūžu ies bojā; vai viņš ies pa labi vai pa kreisi, viņu gaida kaps; viņš pārdzīvo pirmsnāves agoniju, savas laimes vai sava tikuma agoniju.

Ak vai! Viņu atkal sagrāba visas agrākās šaubas. Viņš nebija ticis tālāk kā sākumā.

Tā nemiera mokās cīnījās nabaga dvēsele. Tūkstoš astoņsimt gadu pirms šā nelaimīgā cilvēka noslēpumainā būtne, kurā apvienotas visas cilvēces ciešanas un svētums, arī bija ilgi — kamēr olīvkoki drebēja baigajā bezgalības vējā — atvairījusi ar roku to briesmīgo biķeri, kas, ēnu un tumsas pilns, parādījās zvaigžņotajos debesu dziļumos.

## 4. Ka ciešanas izpaužas miegā

Pulkstenis nosita trīs, bija pagājušas jau piecas stundas, kopš 2ans Valžāns tā gandrīz bez pārtraukuma soļoja, un viņš bezspēkā atkrita krēslā,

Tur viņš iemiga un redzēja sapni.

Šis sapnis kā lielākā daja sapņu neatbilda īstenībai ne ar ko citu kā vienīgi ar kādu drausmu un mokpilnu izjūtu, bet tas viņu dziļi ietekmēja. Šie murgi iedarbojās uz viņu tik spēcīgi, ka vēlāk viņš tos fiksēja. Šis ir viens no viņa atstātajiem papīriem, kas aprakstīti ar viņa paša roku. Mūsuprāt, te nepieciešams to pārrakstīt vārdu pa vārdam.

Lai kāds ir šis sapnis, ja to izlaistu, nakts apraksts būtu nepilnīgs. Šis sapnis ir slimas dvēseles drūms piedzīvojums.

Te tas būs. Uz aploksnes uzrakstīta šāda rinda: «Sapnis, ko es tonakt redzēju.»

«Es atrados kādā laukā. Plašā, drūmā laukā, kur neauga zāle. Man nelikās, ka būtu diena, nedz arī — ka būtu nakts.

Pastaigājos ar savu brāli, ar savu bērnības gadu brāli, ar brāli, par kuru, jāatzīstas, es nekad nedomāju un kuru tikpat kā vairs neatceros.

Mēs sarunājāmies, sastapām pretimnācējus. Mēs runājām par kādu mūsu agrāko kaimiņieni, kas allaž, kamēr viņa apdzīvoja istabu ielas pusē, strādāja pie atvērta loga. Tā tērzējot, mums metās auksti, jo logs bija atvērts.

Laukā nebija neviena koka.

Mēs redzējām kādu cilvēku, kas pajāja mums garām. Tas bija gluži kails cilvēks pelnu krāsā, un viņš jāja uz zirga, kam bija zemes krāsa. Cilvēkam nebija matu; varēja redzēt viņa galvaskausu un dzīslas uz tā. Rokā viņš turēja nūju, lokanu kā vīnstīga un smagu kā dzelzs. Jātnieks pajāja garām un neteica mums ne vārda.

Brālis man sacīja: «Iesim pa šo ieplaku!»

Ceļš veda pa ieplaku, kur nebija neviena krūma, neviena kušķīša sūnas. Viss zemes krāsā, pat debesis. Pēc dažiem soļiem es ievēroju, ka uz maniem vārdiem neviens neatbild. Pamanīju, ka brāļa vairs nav līdzās,

Devos uz kādu ciemu, ko ieraudzīju pa gabalu. Man likās, tai vajag būt Romenvilai (kāpēc Romenvilai?)[20] .

Pirmā iela, pa kuru es gāju, bija tukša. Iegriezos otrā ielā. Aiz stūra, ko izveidoja abas ielas, stāvēja kāds cilvēks, atspiedies pret sienu. Es jautāju: «Kas šī ir par vietu? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja. Ieraudzīju kādas mājas durvis atvērtas un iegāju pa tām.

Pirmā istaba bija tukša. Es iegāju otrā. Aiz šās istabas durvīm stāvēja kāds cilvēks, atspiedies pret sienu. Es jautāju: «Kam pieder šī māja? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja. Pie mājas bija dārzs.

Es izgāju no mājas un iegāju dārzā. Dārzs bija tukšs. Aiz pirmā koka ieraudzīju stāvam kādu cilvēku. Es jautāju: «Kas šis ir par dārzu? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja.

Es klaiņoju pa ciemu un pamanīju, ka tā ir pilsēta. Visas ielas bija tukšas, visas durvis vaļā. Neviena dzīva būtne negāja pa ielām, nekustējās istabās, nepastaigājās dārzos. Bet aiz katra sienas stūra, aiz katrām durvīm, aiz katra koka stāvēja kāds cilvēks, kas klusēja. Visur varēja redzēt tikai pa vienam cilvēkam. Sie cilvēki mani uzlūkoja, kad gāju garām.

Devos ārā no pilsētas un sāku iet pa laukiem.

Pēc kāda laika apgriezos un ieraudzīju lielu pūli, kas nāca aiz manis. Es pazinu visus tos cilvēkus, kurus*biju redzējis pilsētā. Viņiem bija dīvainas galvas. Likās, ka viņi nesteidzās un tomēr gāja ātrāk nekā es. Viņiem»ejot, nebija dzirdams ne mazākais troksnis. Pēc mirkļa pūlis mani panāca un ielenca. Šo cilvēku sejas bija zemes krāsā.

Tad pirmais, ko es, pilsētā ieejot, biju redzējis un uzrunājis, man jautāja: «Kurp jūs ejat? Vai tad jūs nezināt, ka jau sen esat miris?»

Pavēru muti, lai atbildētu, un pamanīju, ka tuvumā neviena nav.»

Viņš pamodās. Viņš bija pārsalis. Auksts rīta vējš virināja abas vaļā palikušā loga puses. Uguns bija izdzisusi. Svece bija gandrīz izdegusi. Vēl bija pavisam tumšs. Viņš piecēlās, piegāja pie loga. Debesīs vēl arvien nebija zvaigžņu.

Pa logu varēja redzēt mājas pagalmu un ielu. Sauss, spalgs troksnis, kas pēkšņi atskanēja uz bruģa, lika viņam paskatīties lejup.

Tur apakšā viņš ieraudzīja divas sarkanas zvaigznes, kuru stari tumsā dīvaini ik pa brīdim pagarinājās un saīsinājās.

Tā kā viņa prāts vēl bija pa pusei sapņu miglā, viņš nodomāja: «Paskat! Debesīs to nav. Tagad tās ir zemes virsū.»

Tomēr mulsums izgaisa — otrs troksnis, gluži līdzīgs pirmajam, viņu pilnīgi pamodināja, viņš paskatījās un saprata, ka šīs divas zvaigznes ir kāda pajūga lukturi. To gaismā viņš pat varēja atšķirt ratu veidu. Tie bija mazi divriči, kam priekšā aizjūgts mazs, balts zirdziņš. Troksnis, ko viņš dzirdēja, bija zirgu pakavu klaboņa pa bruģi.

—       Kas tas par pajūgu? — viņš sev jautāja. — Kas tur tik agri var braukt?

Šai mirklī kāds aprauti pieklauvēja pie istabas durvīm.

Viņš nodrebēja no galvas lidz kājām un iesaucās briesmīgā balsī:

—  Kas tur ir?

Kāds atbildēja:

—   Es, mēra kungs.

Viņš pazina vecās sieviņas, savas vārtsardzes balsi.

—   Nu, kas noticis? — viņš jautāja.

—  Mēra kungs, pulkstenis patlaban ir tieši pieci no

rīta.

—   Un kas tad ir?

—  Mēra kungs, pajūgs ir klāt.

—   Kāds pajūgs?

—   Divriči.

—   Kas par divričiem?

—  Vai tad mēra kungs nav pasūtījis divričus?

—   Nē, — viņš atbildēja.

—   Kučieris teic, šis esot atbraucis pēc mēr$ kunga.

—   Kas par kučieri?

—   Skoflēra kučieris.

—   Skoflēra?

Šis vārds lika viņam satrūkties, it kā acu priekšā būtu uzliesmojis zibens.

—  Ak jā! <— viņš noteica. -— Skoflērs. Ja vecā sieviete varētu viņu šai bridi redzēt, tā pārbītos.

Iestājās ilgs klusums. Ar trulu skatienu viņš raudzījās sveces liesmā un, sarausis ap dakti izkusušo vasku, viļāja to pirkstos. Vecā sieviņa gaidīja. Beidzot tā uzdrošinājās vēlreiz ierunāties: —Mēra kungs, ko lai es viņam atbildu?

—   Sakiet, ka viss ir kārtībā un es tūlīt būšu lejā.

## 5. Spieķi riteņos

Pasta satiksmi starp Arasu un Piejūras Montreiju tolaik vēl uzturēja nelielas impērijas laika karietes. Šīs karietes bija divu riteņu kabrioleti uz spirāļu atsperēm, iekšpusē izsisti ar tumšbrūnu ādu, un tajos bija tikai divas vietas: viena pastniekam, otra ceļotājam. Riteņiem bija garas draudīga izskata rumbas, — tādas vēl tagad redzamas ratiem Vācijas ceļos, — kas lika citiem pajūgiem turēties pienācīgā atstatumā. Vēstuļe kaste, milzīga, iegarena kārba, bija novietota kabrioleta aizmugurē un veidoja ar to vienotu līniju. Kaste bija nokrāsota melnā krāsā, bet kabriolets dzeltenā. *

Šie pajūgi, kam mūsdienās vairs nav līdzīgu, izskatījās ķēmīgi un kupraini, un, kad tos redzēja tālumā pie apvāršņa rāpjamies pa ceļu, tie atgādināja kukaiņus, ko sauc, liekas, par termītiem un kas ar mazu ķermeņa priekšdaļu velk milzīgu pakaļējo daļu. Tomēr tie brauca ātri. Kariete, kas atstāja Arasu katru nakti pulksten vienos pēc Parīzes pasta pienākšanas, sasniedza Piejūras Montreiju mazliet pirms pieciem rītā.

Tai naktī pasta rati, kas devās uz Piejūras Montreiju pa Esdēnas ceļu, pilsētā iebraucot, kādas ielas pagriezienā aizķēra divričus, ko vilka balts zirgs; divriči brauca pretējā virzienā, un tajos sēdēja tikai viens cilvēks, mētelī ietinies vīrietis. Divriču ritenis dabūja diezgan stipru triecienu. Pasta vedējs sauca, lai braucējs apstājas, taču ceļotājs neklausījās un straujos rikšos devās tālāk.

— Šis cilvēks velnišķīgi steidzas! — pastnieks noteica.

Cilvēks, kurš tā steidzās, bija tas pats, ko mēs tikko redzējām cīnāmies patiešām līdzjūtības cienīgās dvēseles mokās.

Kurp viņš devās? Viņš nevarētu to pateikt. Kāpēc viņš steidzās? Viņš nezināja. Uz labu laimi viņš brauca tikai uz priekšu. Uz kurieni? Uz Arasu, protams, bet varbūt — arī tālāk. Brīžam viņš to apjauta un nodrebēja.

Viņš iegremdējās nakts tumsā kā atvarā. Kaut kas viņu dzina, kaut kas viņu pievilka. Neviens nevarētu pasacīt, kas viņā norisinājās, taču it visi to sapratīs. Kuram gan nav gadījies kaut reizi dzīvē ieiet šai tumšajā neziņas alā?

Galu galā viņš ne par ko nebija izšķīries, neko nebija izlēmis, neko nebija izdarījis. Neviens no viņa sirdsapziņas spriedumiem nebija galīgs. Vairāk nekā jebkad viņš svārstījās pirmā mirkļa šaubas.

Kāpēc viņš devās uz Arasu?

Viņš atkārtoja sev to pašu, ko bija jau sacījis, pasūtīdams Skoflēram kabrioletu: lai kāds būtu iznākums, nekaitē paskatīties pašam ar savām acīm un visu apsvērt; tas būs pat piesardzīgi, jo ir taču jāzina notikumu gaita; nevar neko izlemt, iepriekš visu nenovērojot un neizpētījot; no tālienes raugoties, cilvēks parasti visu pārspīlē; galu galā, kad būs redzēts šis Sanmatjē, droši vien īsts nelietis, varbūt viņš ar atvieglotu sirdsapziņu ļaus tam doties uz katorgu savā vietā; tur gan būs arī Zavērs un Brevē, Senildjē un Košpaijs, veci katordznieki, kas viņu kādreiz pazina, bet tie viņu tagad noteikti vairs nepazīs. Kas gan par iedomu! Zavērs ir simtiem jūdžu tālu no tādām aizdomām; visi minējumi un pieņēmumi vēršas pret Sanmatjē, un ļaudis taču ne pie kā neturas tik stūrgalvīgi kā tieši pie nepamatotiem pieņēmumiem un minējumiem, tātad nebija nekādu briesmu.

Bez šaubām, tas būs grūts brīdis, bet viņš to izturēs. Galu galā viņa liktenis, lai cik ļauns rādījās, bija viņa paša rokās, viņš bija tā noteicējs. Pie šīs domas viņš cieši pieķērās.

Patiesībā, runājot vaļsirdīgi, viņam labāk būtu paticis nemaz nebraukt uz Arasu.

Tomēr viņš brauca turp.

Tā visu laiku domādams, viņš trieca zirgu, kas skrēja slaidā, vienmērīgā, drošā riksī, veicot divarpus ljē stundā.

Jo tālāk divriči devās uz priekšu, jo vairāk viņš juta sevī pašā kaut ko kāpjamies atpakaļ.

Rītausmai tuvojoties, viņš atradās klajā laukā; Piejūras Montreijas pilsēta bija jau diezgan tālu aizmugurē. Viņš skatījās, kā apvārsnis kļūst gaišāks; viņš skatījās, neko neredzēdams, gar acīm slīdošajās aukstajās ziemas ausmas ainās. Ritam ir savi rēgi, tāpat kā vakaram. Viņš tos neredzēja, bet, pašam nemanot, melnie koku un pakalnu silueti gandrīz fiziski iespiedās viņā un pievienoja viņa dvēseles satraukumam kaut ko drūmu un baigu.

Katru reizi, kad viņš brauca garām kādai vientuļai mājai ceļa malā, viņš sev sacīja: «Tur iekšā ir cilvēki, kas mierīgi guļ!»

Zirga pakavu dipoņa, iejūga zvārguļi, riteņu rīboņa pa bruģakmeņiem radīja maigu un vienmuļu troksni. Tas liekas tik jauks, kad cilvēks ir priecīgs, un tik drūms, kad cilvēks ir bēdīgs.

Bija jau pavisam gaišs, kad viņš sasniedza Esdēnu. Viņš pieturēja pie kādas iebraucamās vietas, lai atpūtinātu zirgu un liktu padot tam auzas.

Tas bija, kā Skoflērs bija teicis, Bulonē šķirnes zirgs, mazs, ar pārāk lielu galvu un vēderu, īsu kaklu, bet platām krūtīm un krustiem, stiegrainām, smalkām ciskām un spēcīgām kājām — neglīts, toties stiprs un izturīgs. Lieliskais lopiņš bija divās stundās noskrējis piecas ljē, ļaču tam uz muguras nemanīja ne lāsītes sviedru.

Valžāns neizkāpa no divričiem. Staļļa puisis, kas atnesa auzas, piepeši noliecās un sāka pētīt kreiso riteni.

—   Vai jūs jau ilgi tā braucat? — tas jautāja.

—       Un kas tad ir? — viņš atteica, arvien vēl būdams savu domu varā.

—   Vai jus no tālienes? — zēns vēlreiz vaicāja.

—   Piecas ljē no šejienes.

—   O-o!

—   Kāpēc jūs sakāt «o-o»?

Staļļa puisis vēlreiz noliecās, brīdi klusēja, pievērsis skatienu ritenim, tad izslējās un sacīja:

—       Iespējams, ka šis ritenis nobraucis piecas ljē, bet ir pilnīgi drošs, ka tagad tas nenobrauks ne ceturtdaļu ljē.

Ceļotājs izlēca no divričiem.

—  Ko jūs tur runājat, draudziņ?

—        Es saku, ir brīnums, ka jūs esat nobraucis piecas ljē, neiegāzies ar visu zirgu lielceļa grāvī. Paskatieties tačul

Ritenis patiešām bija stipri bojāts. Ratiem saduroties ar pasta karieti, bija salauzti divi spieķi un iedauzīta rumba, tā ka tās uzgrieznis vairs neturējās.

—        Draudziņ, — viņš jautāja staļļa puisim, — vai te ir kāds ratnieks?

—   Protams, kungs.

—   Esiet tik laipns un uzmeklējiet viņu!

—       Viņš ir tepat, divus soļus no mums. E, meistar Burgaijār!

Meistars Burgaijārs, ratnieks, stāvēja uz savu durvju sliekšņa. Viņš pienāca klāt, aplūkoja riteni un savilka seju grimasē, kāda mēdz būt ķirurgam, kad tas apskata lauztu kāju.

—   Vai jūs varat uz vietas izlabot riteni?

—   Jā, kungs.

—   Kad es varēšu doties tālāk?

—   Rīt.

—   Rīt!

—   Te ir darbs veselai dienai. Vai kungam jāsteidzas?

—   Ļoti. Man jāizbrauc vēlākais pēc stundas.

—   Tas nav iespējams, kungs.

—   Es maksāšu, cik jūs prasīsit.

—   Nav iespējams.

—   Nu, labi, pēc divām stundām.

—       Šodien tas nav iespējams. Jāuztaisa divi jauni spieķi un rumba. Kungs varēs doties ceļā ātrākais rītu.

—       Darīšanas, kas man kārtojamas, nav atliekamas līdz rītam. Ja nu šo riteni nelabotu, bet aizstātu ar jaunu?

—   Tas ir — kā?

—   Jūs esat ratnieks?

—   Tieši tā, kungs.

—       Vai jums nebūtu pārdodams kāds ritenis? Tad es nekavējoties varētu doties ceļā.

—   Ritenis, ko apmainīt?

—   Jā.

—       Man nav gatava riteņa jūsu ratiem. Riteņiem jābūt pārim. Divus riteņus nevar likt kopā, kā pagadās.

—   Nu, tad pārdodiet man pāri riteņu!

—   Kungs, katrs ritenis neder jebkurai asij.

—   Tomēr pamēģiniet!

—       Tas būtu veltīgi, kungs. Man pārdodami tikai vienkāršo ratu riteņi. Mēs te esam mazi ļaudis.

—  Varbūt jūs varat izīrēt kabrioletu?

Ratnieks jau no pirmā acu uzmetiena bija sapratis, ka divriči ir nomāti. Viņš paraustīja plecus.

—       Labi gan jūs apejaties ar kabrioletiem, ko jums izīrē! Ja arī man tāds būtu, es jums to neizīrētu.

—   Nu, tad pārdodiet!

—   Man nav, ko pārdot.

—       Kā? Pat divriču jums nav? Es neesmu izvēlīgs, kā redzat.

—       Mēs te esam mazi ļautiņi. Man gan šķūnī stāv viena veca kariete, — ratnieks piebilda. — Tā pieder kādam šejienes buržuā, kas man to nodevis glabāšanā un gandrīz nemaz to neizmanto. Es jums varētu to izīrēt — kāpēc gan ne? — tikai īpašnieks nedrīkst manīt to braucam. Turklāt tā ir kariete, un tai vajadzīgi divi zirgi.

—   Es paņemšu pasta zirgus.

—   Uz kurieni kungs dodas?

—   Uz Arasu.

—   Un kungs grib tur nokļūt jau šodien?

—   Jā.

—   Ar pasta zirgiem?

—   Kāpēc gan ne?

—       Vai kungam pietiek, ja viņš nonāk tur ap četriem rītā? *

—   Protams, ka ne.

—       Nu tad, redziet, man jums jāteic, ka, ņemot pasta zirgus .., Vai kungam ir pase līdz?

—   Jā.

—       Tatad, ņemot pasta zirgus, kungs nokļūs Arasā agrākais rītu. Mums te iet lauku ceļš. Pasta stacijas ir vāji apgādātas, zirgi atrodas tīrumos. Patlaban sākas lielais aršanas laiks, ir vajadzīgi spēcīgi aizjūgi, un ļaudis ņem zirgus, kur vien var, arī no pasta. Kungs dabūs gaidīt vismaz trīs četras stundas katrā pārjūgšanas stacijā. Turklāt braukt var tikai soļiem. Ceļš ir kalnains.

—       Labi, es došos ceļā jāšus. Izjūdziet zirgu! Sai ciemā taču būs pārdodami kādi segli?

—   Bez šaubām. Bet vai šis zirgs panes seglus?

—        Labi, ka jūs man atgādinājāt. Šis zirgs necieš seglus.

—   Tātad …

—   Bet šai ciemā taču būs kāds nomājams zirgs?

—   Zirgs, ar kuru vienā rāvienā nokļūt lidz Arasai?

—   Jā.

—       Tad butu vajadzīgs tads zirgs, kāda musu puse neatrast. Vispirms tas būtu jānopērk, jo jūs šeit neviens nepazīst. Taču tāda zirga jūs te nedabūsit ne pirkt, ne nomāt, ne par pieci simti un ne par tūkstoš frankiem!

—   Ko tad darīt?

—       Godīgi runājot, vislabakais bus, ja es izlabošu riteni un jūs atliksit braukšanu līdz rītam.

—   Rīt jau būs par vēlu.

—   Neko darīt!

—       Vai uz Arasu neiet pasta kariete? Kad tā brauc še garām?

—       Nākamo nakti. Abas pasta karietes brauc naktī — gan uz turieni, gan atpakaļ.

—       Un jums patiešām vajadzīga vesela diena, lai izlabotu šo riteni?

—   Vesela diena, turklāt pamatīga darba!

—   Bet ja strādātu divi?

—   Kaut vai desmit!

—   Ja nu spieķus sasietu ar auklām?

—        Spieķus — jā, taču ne rumbu. Turklāt arī riteņa loks ir bojāts.

—  Vai pilsētā nav kāds, kas iznomā pajūgus?

—   Nē.

—   Varbūt ir vēl kāds ratnieks?

Staļļa puisis un ratu meistars reizē papurināja galvu un atbildēja:

—   Nē.

Valžāns izjuta milzīgu prieku.

Bija skaidrs, ka te iejaucies liktenis. Tas bija likteņa pirksts, kas lika salūzt divriču ritenim un apstādināja viņu ceļā. Viņš nebija tūdaļ padevies; viņš bija darījis visu iespējamo, lai turpinātu ceļojumu, bija godīgi un pēc sirdsapziņas izmēģinājis visus līdzekļus, nebija atkāpies ne laika apstākļu, ne noguruma, ne izdevumu priekšā, viņam nebija sev nekā, ko pārmest. Ja viņš tagacl nebrauc tālāk, tā vairs nav viņa vaina, tā ir likteņa griba.

Viņš uzelpoja. Pirmo reizi pēc Zavēra aptneklejuma uzelpoja brīvi un ar pilnu krūti. Viņam likās, ka dzelzs dūre, kas divdesmit stundas žņaudza sirdi, tagad to atlaidusi.

Viņš domāja, ka līdz ar to dievs pavēstījis, ka stāv viņa pusē.

Viņš sacīja pats sev, ka ir darījis visu, ko spējis, un ka tagad atliek tikai mierīgi griezties atpakaļ.

Ja saruna ar ratnieku būtu notikusi kādā iebraucamās vietas istabā, tai nebūtu bijis liecinieku, neviens to nebūtu dzirdējis, viss būtu tā arī palicis, un iespējams, ka tad mums nebūtu jāstāsta ne par vienu no tiem notikumiem, par kuriem jūs tālāk lasīsit, bet šī saruna notika uz ielas. Ikviena saruna uz ielas katrā ziņā sapulcina ziņkārīgo bariņu. Allaž gadās ļaudis, kas vēlas būt skatītāji. Kamēr viņš iztaujāja ratnieku, tuvumā bija apstājušies daži garāmgājēji. Brīdi paklausījies sarunā, kāds puišelis, kam neviens nepievērsa uzmanību, bija skriešus devies projām no ļaužu bariņa.

Tai mirklī, kad ceļotājs pēc iekšējas cīņas, par kuru tikko minēts, jau nolēma doties atpakaļceļā, šis zēns atgriezās. Viņu pavadīja kāda vecāka sieviete.

—   Kungs, — sieviete sacīja, — mans zēns teica, ka jūs vēloties nomāt kabrioletu.

Sie vienkāršie vārdi, ko izrunāja vecā sieviete, kuru zēns bija atvedis, lika viņam nosvīst no galvas līdz kājām. Viņam šķita, ka redz tumsā aiz sevis parādāmies roku, kas tikko bija viņu atlaidusi un tagad gatava viņu no jauna satvert.

Viņš atbildēja:

—  Jā, labo sieviņ, es meklēju nomājamu kabrioletu.' — Un pasteidzās piebilst: — Bet šeit tāda nav.

—   Ir gan, — sieviete atteica.

—   Kam tad ir? — ratnieks iejautājās.

—   Man, — vecā sieviete atbildēja.

Viņš nodrebēja. Liktenīgā roka bija viņu no jauna satvērusi.

Vecās sievietes šķūnī patiešām bija kaut kas līdzīgs divričiem ar kulbu, pītu no kārkla klūgām. Ratnieks un staļļa puisis aiz īgnuma, ka ceļotājs izslīd tiem no rokām, mēģināja iejaukties:

—   Tā taču ir briesmīga kaste, uzstādīta tieši uz asīm… Tiesa, sēdekļus tās iekšienē gan satur ādas siksnas,.. Tik un tā tur lietus sūcas iekšā.,. Riteņi sarūsējuši un mitruma saēsti.., Šī kaste neies neko daudz tālāk par ļiisii divričiem, tā taču ir īsta grabaža! Kungs rīkotos neprātīgi, kāpdams tādā iekšā… Utt., utt.

Tas viss bija taisnība, taču šī kaste, šī grabaža, lai mi kā, ripoja uz abiem riteņiem un varēja doties uz Arasu.

Viņš sanļaksāja, cik prasīja, atstāja divričus ratniekam labošanā, lai atgriežoties tos atkal paņemtu, lika iejūgt balto zirgu nopirktajos divričos, iekāpa tajos un turpināja ceļu, ko bija uzsācis no agra rīta.

Ratiem sakustoties, viņš atzinās pats sev, ka pirms īsa brīža bija izjutis prieku, domādams, ka vairs nedosies turp, uz kurieni brauca. Šobrīd viņš īgņājās par prieka brīdi un atzina, ka tas ir bezjēdzīgs. Kāds prieks var būt griezties atpakaļ? Galu galā viņš taču bija uzņēmies ceļojumu labprātīgi. Neviens viņu uz to nebija piespiedis.

Un, protams, notiks tikai tas, ko viņš pats vēlēsies.

Izbraucot no Esdēnas, viņš dzirdēja kādu saucam: «Pieturiet! Pieturiet!» Viņš apturēja ratus ar strauju kustību, kurā bija kaut kas drudžains un krampjains, kaut kas līdzīgs cerībai.

Tas bija vecās sievietes dēlēns.

—       Kungs, — viņš sacīja, — tas biju es, kas jums pagādāja divričus.

—   Nu, un tad?

—   Jūs man nekā neiedevāt.

Viņam, kas arvien mēdza dot visiem un tik labprāt, šī prasība likās pārmērīga, gandrīz pretīga.

—       Ak, tu tas esi, palaidni? — viņš sacīja. — Nekā tu nedabūsi!

Viņš uzšāva zirgam un aizbrauca straujos rikšos.

Esdēnā viņš bija kavējis daudz laika un tagad vēlējās to atgūt. Mazais zirdziņš bija dūšīgs un vilka par diviem, taču bija februāris, bieži lija, ceļi bija izmirkuši. Turklāt tie vairs nebija vieglie divriči. Sie divriči bija lempīgi un ļoti smagi. Bez tam ceļš visu laiku gāja kalnup.

Lai nokļūtu no Esdēnas līdz Senpolai, vajadzēja gandrīz četras stundas. Četras stundas, lai nobrauktu piecas ljē.

Senpolā pie pirmās iebraucamās vietas, kas pagadījās ceļā, viņš izjūdza zirgu ūn lika ievest stallī, Ķā solījis Skoflēram, viņš stāvēja pie siles, kamēr zirgs ēda. Viņš domāja par kaut ko skumju un nenoteiktu.

Stallī ienāca krodzinieka sieva.

—   Vai kungs nevēlas brokastot?

—   Patiešām, — viņš sacīja, — es jūtos izsalcis.

Viņš sekoja sievietei, kam bija jaunavīga un jautra seja. Sieviete ieveda viņu zemā telpā, kur galdus sedza nevis galdauti, bet vaskadrāna.

—   Rīkojieties ātri! — viņš sacīja. — Man tūlīt jādodas tālāk. Es steidzos.

Kalpone, resna flāiniete, steigšus klāja galdu. Ar labpatiku viņš noskatījās meičā.

Re, kur tā vaina, — viņš nodomāja. — Es taču neesmu brokastojis.

Pasniedza ēdienu. Viņš uzklupa maizei, nokoda kumosu, tad lēnām nolika riku atpakaļ uz galda un vairs tai nepieskārās.

Pie otra galdiņa ēda kāds smagais ormanis. Viņš jautāja šim vīram:

—   Kāpēc te maize ir tik rūgta?

Ormanis bija vācietis un nesaprata jautājumu.

Valžāns gāja atpakaļ uz stalli pie zirga.

Pēc stundas viņš jau bija izbraucis no Senpolas un devās uz Tenku, kas atrodas tikai piecas ljē no Arasas.

Ko viņš darīja šā brauciena laika? Par ko domāja? Tāpat kā no rīta viņš vēroja, kā garām slīd koki, salmu jumti, apstrādāti tīrumi, lūkojās izgaistošās ainavās, kas mainās ar katru ceļa pagriezienu. Dažreiz ar tādu vērošanu dvēselei pilnīgi pietiek un tā ir gandrīz atsvabināta no domāšanas. Redzēt tūkstošiem priekšmetu pirmo, un pēdējo reizi — kas gan spēj raisīt cilvēkā vēl skumjāku un dziļāku izjņtu! Ceļot nozīmē ik brīdi no jauna piedzimt un nomirt. Varbūt viņš neapjaustās domās salīdzināja šos mainīgos apvāršņus ar cilvēka dzīvi. It viss šai dzīvē nemitīgi bēg mūsu acu priekšā. Tumsa mijas ar gaismu, pēc spoža uzliesmojuma seko aptumsums; cilvēks skatās, steidzas, izstiepj rokas, lai satvertu to, kas aizslīd; katrs notikums ir ceļa pagrieziens, un pēkšņi cilvēks ir kļuvis vecs. Viņš jūt it kā grūdienu, apkārt plešas melna nakts, tik tikko saskatāmi kādi tumši vārti; drūmais dzīves zirgs, kas viņu vilka, apstājas, un cilvēks redz kādu aizsegušos svešinieku, kurš to tumsā izjūdz.

Jau metās krēsla, kad bērni, kas nāca no skolas, redzēja ceļinieku iebraucam Tenkā. Taisnība, šai gadalaikā dienas vēl bija īsas. Tenkā viņš neapstājās. Kad viņš jau brauca ārā no ciemata, kāds strādnieks, ceļa bruģētājs, pacēla galvu un sacīja:

—   Ir gan nodzīts zirgs.

Nabaga lopiņš patiešām gāja vairs tikai soļos.

—  Vai jūs braucat uz Arasu? — strādnieks jautāja.

—   Jā.

—   Tadā gaitā jūs tur tik drīz nenokļūsit.

Viņš apturēja zirgu un jautāja strādniekam:

—   Cik tālu ir no šejienes līdz Arasai?

—   Būs krietnas septiņas ljē.

—       Kā tā? Pasta sarakstā atzīmētas tikai piecas ar ceturtdaļu.

—       Jā, bet jūs laikam nezināt, ka patlaban ceļu labo, strādnieks sacīja. — Ceturtdaļstundas braucienā no šejienes ceļš ir slēgts, tālāk nav iespējams tikt.

—   Patiešām?

—       Nogriezieties pa kreisi, pa ceļu, kas ved uz Karansī, pārbrauciet pāri upei un, kad nonāksit Kamblēnā, pagriezieties pa labi — tas būs Monsenteluā ceļš, kas ved uz Arasu.

—   Kļūst jau tumšs, es apmaldīšos.

—   Vai jūs neesat šejienietis?

—   Nē.

—       Jā, pa lauku ceļiem braucot, jūs. viegli varat nomaldīties. Paklausieties, kungs, — strādnieks turpināja, — vai zināt, kādu padomu es jums dotu? Jūsu zirgs ir noguris, brauciet atpakaļ uz Tenku! Tur ir laba iebraucamā vieta. Jūs pārnakšņosit un no rīta dosities tālāk uz Arasu.

—   Man tur jānokļūst jau šovakar.

—       Tā ir cita runa. Tomēr dodieties uz iebraucamo vietu un paņemiet tur piejūga zirgu! Staļļa puisis jūs izvadīs pa lauku ceļiem.

Viņš paklausīja ceļa strādnieka padomam, griezās atpakaļ un jau pēc pusstundas atkal brauca garām tai pašai vietai, bet šoreiz straujos rikšos ar labu piejūga zirgu. Divriču priekšā uz ilkss sēdēja staļļa puisis, kas sevi dēvēja par pastnieku.

Tomēr Valžāns juta, ka zaudē daudz laika.

Bija jau gluži satumsis.

Viņi iegriezās lauku ceļā, kas likās pavisam briesmīgs. Rati gāzās no grambas grambā. Viņš sacīja pasta puisim:

—   Brauc rikšos, dabūsi divkārtīgu dzeramnaudu!

Kādā grūdienā salūza zveņģele.

—   Kungs, — pasta puisis sacīja, — zveņģele salūzusi, un es vairs nezinu, kā lai piejūdzu savu zirgu; šis ceļš naktī ir dikti nelāgs. Vai labāk negriezties atpakaļ un nepārnakšņot Tenkā, un rīt agri mēs jau varētu būt Arasā?

Viņš atbildējar

—   Vai tev ir kāda aukla un nazis?

—   Jā, kungs.

Viņš nogrieza koka zaru un pagatavoja no tā zveņģeli.

Tas prasīja liekas divdesmit minūtes, toties tālāk viņi devās aulekšos.

Klajums tinās tumsā. Šauri, tumši, zemi miglas vāli līda pār pauguriem un atkal cēlās augšā kā dūmi. Mākoņos pavīdēja bālganas gaismas strēles. Stiprs vējš, kas pūta no jūras, sacēla visās apvāršņa malās tādu troksni, it kā tur kāds pārbīdītu mēbeles. Viss, ko varēja redzēt, pauda baismas. Cik daudz baiļu trīsu vieš nakts varenā elpa!

Viņu pārņēma aukstums. Kopš vakardienas viņš nekā nebija ēdis. Viņš neskaidri atminējās kādu citu gājienu naktī plašā līdzenumā Diņas apkārtnē. Astoņi gadi bija pagājuši kopš tā laika, bet viņam tas likās kā vakar.

Kādā tālā zvanu tornī sita pulkstenis. Viņš vaicāja vedējam:

—   Cik tur sita?

—  Septiņi, kungs. Arasā mēs būsim astoņos. Mums atlikušas tikai trīs ljē.

Šai brīdī viņam pirmo reizi ienāca prātā doma — savādi, ka viņš par to neiedomājās agrāk, — ka varbūt visi viņa pūliņi ir veltīgi, jo viņš pat nezināja tiesas prāvas laiku. Vismaz to viņam vajadzēja uzzināt; ir pārsteidzīgi braukt tā uz labu laimi, pat nezinot, vai tam var būt kāda nozīme. Pēc tam viņš sāka prātā aptuveni aplēst: parasti tiesas sēdes sākās deviņos no rīta; šī prāva nevarēja būt gara, jo ābolu zādzību iztiesās ātri; paliks tikai jautājums par personas identitāti, tātad četras piecas liecības, maz vielas advokātu runām; galu galā viņš tur nonāks, kad viss jau būs beidzies!

Pasta puisis trenca zirgus. Viņi jau bija pārbraukuši pāri upei un atstājuši aizmugurē Monsenteluā.

Nakts kļuva arvien tumšāka.

## 6. Masas Simplicijas pārbaudījums

Sai pašā laikā Fantina jutās bezgala priecīga.

Viņa bija pārlaidusi grūtu nakti. Viņu bija mocījis briesmīgs klepus un stiprs drudzis, viņa bija redzējusi sapņus. No rīta, kad atnāca ārsts, viņa vēl murgoja. Ārsts izskatījās satraukts un lūdza, lai to brīdinot, tiklīdz ieradīšoties Madlēna kungs.

Visu rītu Fantina bija drūma, runāja maz un, locīdama krokās palagu, klusu murmināja kādus skaitļus, kas, liekas, nozīmēja attālumu. Acis viņai bija iekritušas un stingas. Tās šķita gandrīz izdzisušas, bet tad brīžam iedegās un iemirdzējās kā zvaigznes. Šķiet, ka, tuvojoties nenovēršamajai, baigajai stundai, debesu gaisma piepilda skatienus, kam zūd zemes gaisma.

Katru reizi, kad māsa Simplicija jautāja, kā viņa jūtas, Fantina atbildēja vienu un to pašu: «Labi. Es vēlētos redzēt Madlēna kungu.»

Pirms dažiem mēnešiem, kad Fantina bija zaudējusi pēdējo tiklumu, pēdējo kaunu un pēdējo prieku, viņa bija vairs tikai pati sava ēna, tagad viņa bija kļuvusi par sevis pašas regu. Fiziskās sāpes pastiprināja morālo sāpju iedarbību. Sai divdesmit piecus gadus vecajai sievietei bija grumbaina piere, ļengani vaigi, pārlieku smails deguns, bezzobaina mute, pelēcīga seja, vājš kakls, uz āru izspiedušās lāpstiņas, izdēdējuši locekļi, miesa zemes krāsā, un viņas gaišie mati ataugot jaucās ar sirmiem. Ak vai! Cik labi slimība atdarina vecumu!

Pusdienas laikā ārsts atnāca vēlreiz, izteica dažus norādījumus, apjautājās, vai mēra kungs nav iegriezies slimnīcā, un pakratīja galvu.

Madlēns mēdza apmeklēt slimnieci pulksten trijos. Tā kā noteiktība šai gadījumā bija labsirdības izpausme, viņš bija noteikts.

Ap pustrijiem Fantina kļuva nemierīga. Divdesmit minūšu laikā viņa vairāk nekā desmit reižu jautāja mūķenei:

— Māsiņ, cik pulkstenis?

Pulkstenis nosita trīs. Pēc trešā sitiena Fantina, kas parasti tikko spēja gultā pakustēties, uzrausās sēdus, viņa krampjaini sažņaudza izdēdējušās, dzeltenīgās rokas,

un mūķene dzirdēja no viņas krūtīm izlaužamies vienu no tām dziļajām nopūtām, kas, liekas, vēstī par atvieglojumu galīgā pagurumā. Pēc tam Fantina pagriezās un lūkojās uz durvīm. Neviens nenāca, durvis nevērās.

Tā viņa palika veselu ceturtdaļstundu, pievērsusi skatienu durvīm, nekustēdamās, gandrīz aizturēdama elpu. Māsa neuzdrošinājās viņu uzrunāt. Baznīcas pulkstenis nozvanīja ceturksni pēc trijiem. Fantina atslīga spilvenā.

Viņa nebilda ne vārda un sāka atkal locīt palagu krokās.

Aizritēja pusstunda, tad stunda. Neviens nenāca. Katru reizi, kad torņa pulkstenis zvanīja, Fantina saslējās un skatījās uz durvju pusi, pēc tam atlaidās guļus.

Viņas domas bija skaidri nojaušamas, bet viņa neizrunāja neviena vārda, nežēlojās, nesūdzējās. Viņa tikai dīvaini baigi klepoja. Šķita, ka pār viņu nolaižas kāda tumsa. Viņa bija gluži bāla, pavisam sazilējušām lūpām. Mirkļiem viņa tomēr pasmaidīja.

Pulkstenis nosita pieci. Un māsa dzirdēja, ka viņa pavisam klusu un lēnām sacīja: «Tā kā man rītu jāaiziet, viņš nedara labi, šodien nenākdams!»

Pat māsa Simplicija bija izbrīnījusies par Madlēna kunga aizkavēšanos.

Fantina pa to laiku raudzījās augšup gultas aizkaros. Viņa izskatījās tā, it kā mēģinātu kaut ko atcerēties. Piepeši viņa sāka dziedāt tik liegi — kā dvesma. Mūķene klausījās. Fantina dziedāja:

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved. Ir zilas rudzpukes, un sarkanas Ir rozes, Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Pie mana pavarda visškistā jaunava

Bij krāšņā tērpā vakar atnākusi

Un teica: «Raug, zem mana plivura

Dus paslēpts bērniņš, ko tu izlūgusi.»

— Jel steidziet pilsētā pēc audekla,

Pēc diegiem, adatas, — tā man nav rūpējusi!

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved.

Rau, svētā jaunava, kā klājas godam, Stāv šūpulis, ar lentām izrotāts. Kaut dievs man skaistāko no zvaigznēm dotu, Man tomēr miļāks bērniņš, tevis dāvināts.

—   No drānas, kundze, ko lai gatavotu?

—   Tev pūriņu būs mazam šūdināt!

Ir zilas rudzpukes, un sarkanas ir rozes. Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Tec mazgāt audeklus! — Kur? — Upes straumē spožā1 Klāj viegli, negumzā un darini no tiem Jo kuplus svārciņus un ņieburiņu košu, Ko gribu izrakstīt ar ziediem starainiem.

—   Nav, kundze, bērna vairs. Kam drānas došu?

—   Tad šuj tās man par bēru palagiem!

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved. Ir zilas rudzpukes, un sarkanas ir rozes, Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Tā bija veca šūpuļdziesma, ar kuru viņa kādreiz ieaijāja savu mazo Kozeti un kura viņai nebija ienākusi prātā visus šos piecus gadus, kamēr bērna vairs nebija pie viņas. Viņa to dziedāja tik skumjā balsī un tik maigā melodijā, ka bija jāraud pat mūķenei. Žēlsirdīgā māsa, lai gan pieradusi pie skarbas dzīves, juta acīs riešamies asaras.

Torņa pulkstenis nosita seši. Fantina likās to nedzirdam. Šķiet, viņa vairs nepieversa nekam uzmanību.

Māsa Simplicija aizsūtīja apkopēju pie fabrikas vārtsardzes apjautāties, vai mēra kungs nav pārnācis un vai viņš drīz neierastos slimnīcā. Pec dažām minūtēm kalpone atģriezās.

Fantina vēl arvien gulēja nekustīgi un likās nogrimusi domās.

Kalpone pavisam klusu pastāstīja māsai Simplicijai, ka mēra kungs šorīt jau pirms sešiem aizbraucis mazos divričos ar baltu zirgu, nevērojot auksto laiku, aizbraucis viens, bez kučiera, un neviens nezinot, uz kurieni viņš devies: daži redzējuši viņu nogriežamies pa Arasas ceļu, bet citi apgalvojot, ka sastapuši viņu uz Parīzes ceļa. Aizejot viņš kā parasti bijis ļoti laipns un tikai pateicis vartsardzei, lai šonakt viņu negaidot.

Kamēr abas sievietes, pagriezušas muguru Fantinas gultai, sačukstējās — māsa vaicāja, bet kalpone izteica dažādus minējumus, — Fantina ar drudžaino dzīvumu, kas raksturīgs dažām organiskām slimībām, kur vesela cilvēka brīvās kustības apvienojas ar baismīgu nāves vājumu, piecēlās gultā uz ceļiem un, atbalstījusies ar sažņaugtām dūrēm pret pagalvi un izbāzusi galvu pa priekškaru starpu, klausījās. Pēkšņi viņa iesaucās:

—       Jūs runājat par Madlēna kungu! Kāpēc jūs runājat tik klusu? Kas ar viņu noticis? Kāpēc viņš nenāk?

Viņas balss bija tik asa un dobja, ka abas sievietes šķita dzirdam kāda vīrieša balsi un izbailēs atskatījās.

—  Atbildiet taču! — Fantina sauca.

Kalpone nomurmināja:

—   Vārtsardze sacīja, ka šodien viņš nevarēšot atnākt.

—       Mans bērns, — māsa teica, — izturieties mierīgi, atgulieties!

Fantina, nemainot pozu, skaļi turpināja valdonīgā un reizē izmisuma pilnā balsī:

—       Viņš nevarēs atnakt? Kāpēc? Jūs zināt iemeslu. Jūs par to sačukstējāties. Es gribu zināt visu.

Kalpone steigšus iečukstēja mūķenei ausī:

—  Atbildiet, ka viņš aizņemts pilsētas padomē!

Māsa Simplicija viegli piesarka: kalpone skubināja Viņu uz meliem. Taču arī viņai likās, ka sacīt slimniecei patiesību nozīmētu dot tai smagu triecienu, kas Fantinas slimības dēļ var būt bīstams. Šis pietvīkums drīz izzuda. Māsa pievērsa Fantinai savu mierīgo un skumjo skatienu un sacīja:

—  Mēra kungs ir aizbraucis.

Fantina saslējās un atslīga sēdus uz papēžiem. Viņas acis mirdzēja. Bezgalīgs prieks staroja sāpju izmocītajā sejā.

—       Aizbraucis! — viņa iesaucās. — Viņš aizbraucis pēc Kozetes!

Tad viņa izstiepa abas rokas pret debesīm, un viņas seja neizsakāmi pārvērtās. Lūpas kustējās: klusām viņa lūdza dievu.

Pabeigusi lūgšanu, viņa sacīja:

—  Māsiņ, tagad es atkal apgulšos un darīšu visu, ko man teiks; nupat es biju ļauna, lūdzu, piedodiet, ka runāju tik skaļi, es zinu, ka nav labi skaļi runāt, bet, mīļo masiņ, es esmu tik priecīga. Mīļais dievs ir labs, Madlēna kungs ir labs, padomājiet tikai, viņš aizbraucis uz Monfcrrneiju pēc manas mazās Kozetes!

Viņa apgūlās, palīdzēja mūķenei sakārtot pagalvi un noskūpstīja mazo sudraba krustiņu, kas karājās viņai kaklā un ko māsa Simplicija bija dāvinājusi.

—   Mans bērns, — māsa sacīja, — tagad mēģiniet pagulēt un nerunājiet vairāk!

Fantina saņēma savās miklajās rokās, māsas roku, un tai, sajūtot šos sviedrus, kļuva sāpīgi.

—   Šorīt viņš devies ceļā uz Parīzi. Patiesībā nemaz nav jābrauc caur Parīzi. Monfermeija atrodas mazliet vairak pa kreisi. Vai jūs atceraties, kā vakar, kad es iejautājos par Kozeti, viņš man sacīja: «Drīz, drīz!» Viņš grib man sagādāt pārsteigumu. Vai zināt, viņš man lika parakstīt vēstuli, lai atdabūtu meiteni no Tenardjē. Tiem nebūs, ko iebilst, vai ne? Tie atdos Kozeti. Par visu jau ir samaksāts. Iestādes taču nepieļaus, ka aiztur bērnu, par kuru samaksāts? Māsiņ, nemājiet man, lai es nerunāju! Esmu bezgala laimīga, jūtos ļoti labi, man vairs nekas nesāp, es redzēšu Kozeti, man pat sagribējās ēst. Ir jau gandrīz pieci gadi, kopš neesmu savu mazo redzējusi. Jums grūti pat iedomāties, cik ļoti var ilgoties pēc sava bērna. Un viņa būs tik mīļa, jūs redzēsit! Ja jūs zinātu, cik viņai ir mazi, jauki, rožaini pirkstiņi! Viņai būs ļoti skaistas rokas. Kad viņa bija gadu veca, viņai bija pavisam jocīgas roķeles. Rau, tādas! Tagad viņa droši vien jau ir liela. Ko jūs domājat — septiņi gadi! Tā jau ir jaunkundze. Es viņu saucu par Kozeti, bet viņas īstais vārds ir Eifrazija. Paklausieties, šorīt es skatījos uz putekļiem, kas sakrājušies uz kamīna, un pēkšņi man ienāca prātā, ka drīz vien redzēšu Kozeti. Mans dievs, cik netaisnīgi ir gadiem ilgi neredzēt savu bērnu! Cilvēkiem vajadzētu labi padomāt par to, ka dzīve nav mūžīga! Ai, cik mēra kungs ir labs, ka aizbraucis viņai pakaļ! Vai tiesa, ka ārā ir ļoti auksts? Vai viņš paņēma līdzi mēteli? Rīt viņš būs šeit, vai ne? Rīt būs svētki. Rīt no rīta atgādiniet man, māsiņ, lai es uzlieku galvā mazo aubīti ar mežģīnēm. Monfermeija jau ir vesels apgabals. Es savā laikā nogāju visu šo ceļu kājām. Tas likās ļoti tāls. Bet diližansi brauc pavisam ātri. Rīt viņš ar Kozeti būs šeit! Cik tālu ir no šejienes līdz Monfermeija i?

Māsa, kam nebija nekādas jēgas par attālumiem, atbildēja:

—   O! Es domāju gan, ka rīt viņš varēs būt jau šeit!

—       Rīt! Rītdien! — Fantina runāja. — Rit es redzēšuKozeti! Nu raugieties, labo māsiņ, es vairs neesmu slima! Esmu gluži bez prāta! Es varētu pat dejot, ja man Jautu.

Ja kāds būtu viņu redzējis pirms ceturtdaļstundas un tagad, tas neko nesaprastu. Viņa bija gluži sārta, runāja možā vesela cilvēka balsī, un viņas seja bija viens vienīgs smaids. Brīžiem viņa smējās, klusu runādama pati ar sevi. Mātes prieks ir gandrīz tas pats, kas bērna prieks.

—       Nu diezgan, — mūķene ieteicās, — tagad jūs esat laimīga, paklausiet mani un nerunājiet vairāk!

Fantina atlaidās spilvenā un pusbalsī sacīja:

—       Jā, guli, esi prātīga, jo rīt tev būs tavs bērns! Māsai Simplicija! taisnība. Šeit visiem ir taisnība.

Un tad nekustoties, nepagriežot galvu, viņa sāka priecīgi skatīties apkārt ar plati atplestām acīm un nesacīja vairs ne vārda.

Māsa aizvilka gultas aizkarus, cerēdama, ka viņa iemigs.

Starp pulksten septiņiem un astoņiem ieradās āfsts. Nedzirdēdams nekāda trokšņa, viņš nodomāja, ka Fantina guļ, klusām ienāca iekšā un uz pirkstgaliem tuvojās gultai. Viņš pavēra aizkarus un naktslampiņas gaismā ieraudzīja Fantinas lielās, mierīgās acis, kas lūkojās viņam pretim.

Fantina viņu uzrunāja:

—       Ārsta kungs, man taču atļaus viņu guldināt tepat līdzās mazā gultiņā?

Ārsts nodomāja, ka slimā murgo. Viņa piebilda:

—   Paskatieties, tieši tik daudz vietas te ir!

Ārsts paaicināja māsu Simpliciju sānis, un tā viņam paskaidroja, ka Madlēna kungs uz dienu vai divām aizbraucis; tā kā neviens nekā skaidri nezinot, visi domājot, ka nevajag atņemt slimniecei pārliecību, it kā mēra kungs būtu aizbraucis uz Monfermeiju; galu galā iespējams, ka tieši tā arī esot. Ārsts šādu rīcību atzina par pareizu.

Viņš atkal piegāja pie Fantinas gultas, un slimniece turpināja:

—   Saprotiet taču, no rītiem, kad viņa pamodīsies, es tūlīt pateikšu labrītu savam nabaga mīļumiņam, un naktī, tā kā es tik un tā nevaru aizmigt, es klausīšos, kā viņa guļ. Man būs tik labi, dzirdot viņas mierīgo elpu.

—   Dodiet roku! — ārsts sacīja.

Viņa pastiepa roku un smiedamās iesaucās:

—   Vai! Nu kā tad! Patiesi, jūs taču nemaz nezināt! Es esmu izveseļojusies. Rīt atbrauc Kozete.

Ārsts bija pārsteigts. Slimniecei bija labāk. Elpas trūkums bija mazinājies, pulss kļuvis spēcīgāks. Pēkšņs dzīvības spēka uzplūdums atdzīvināja šo nabaga izmocīto būtni.

—   Ārsta kungs, — viņa turpināja, — vai māsa jurns sacīja, ka mēra kungs aizbraucis pēc manas drostaliņas?

Ārsts noteica pilnīgu klusumu un izvairīšanos no jebkura nepatīkama satraukuma, parakstīja tīra hinīna tinktūru un gadījumam, ja drudzis naktī sāktos no jauna, ari nomierinošas zāles. Aizejot viņš māsai sacīja:

—   Kļūst labāk. Ja gādītos tik laimīgi, ka mēra kungs patiešām rīt atvestu viņas bērnu, — kas zina? — mēdz būt negaidīti lūzumi; ir pieredzēts, ka liels prieks aptur slimības gaitu. Es labi zinu, ka šī ir organiska slimība, turklāt ļoti ieilgusi, bet kādi gan brīnumi nenotiek! Varbūt mēs viņu izglābsim.

## 7. Tikko atbraucis, ceļotājs rūpējas par atpakaļceļu

Pulkstenis bija jau gandrīz astoņi vakarā, kad divriči, ko mēs pametām ceļā, iebrauca pa Arasas pasta nama vārtiem. Cilvēks, kam līdz pat šim brīdim sekojām, izkāpa no ratiem, izklaidīgi atbildēja uz viesnīcas ļaužu pakalpīgajiem jautājumiem, aizsūtīja atpakaļ piejūga zirgu, bet mazo, balto zirgu pats ieveda stallī; pēc tam viņš iegāja biljarda istabā, kas atradās apakšējā stāvā, un te atsēdās, atbalstīdamies ar elkoņiem pret galdu. Četrpadsmit stundu bija prasījis šis brauciens, ko viņš bija cerējis veikt sešās stundās. Viņam nebija, ko sev pārmest,

tā nebija viņa vaina, un patiesībā viņš nemaz nejutās noskumis.

Ienāca viesnīcas saimniece.

—       Vai kungs vēlas pārnakšņot? Vai kungam pasniegt vakariņas?

Viņš noraidot pakratīja galvu.

—   Staļļa puisis teic, kunga zirgs esot ļoti noguris.

Te viņš ierunājās:

—   Vai tad zirgs nespēs citrīt doties atpakaļceļā?

—       Ko jūs, kungs! Zirgam vajag vismaz divas dienas atpūtas!

Viņš jautāja:

Vai šeit nav pasta kantoris? Ir gan, kungs.

Viesmcniece aizveda viņu uz kantori; uzrādījis savu pasi, viņš apjautājās, vai būtu iespējams jau šonakt pat ar pasta karieti atgriezties Piejūras Montreijā. Vieta blakus kučierim vēl, kā izrādījās, bija brīva; viņš to aizrunāja un samaksāja.

—       Tikai nenokavējiet, kungs, — pasta ierēdnis aizrādīja, — kariete izbrauc tieši vienos naktī.

Pēc tam viņš devās ārā no viesnīcas un sāka iet pa pilsētu.

Arasu viņš nepazina, ielas bija tumšas, un viņš soļoja uz labu laimi. Šķita, ka šis cilvēks stūrgalvīgi apņēmies neprasīt ceļu pretimnācējiem. Viņš pārgāja pāri mazajai Krenšonas upītei un pēkšņi atradās tādā šauru ieliņu labirintā, ka pavisam apjuka. Tuvojās kāds vīrs ar lielu lukturi rokā. Brīdi vilcinājies, viņš nolēma uzrunāt šo vīru, iepriekš uzmanīgi paskatījies apkārt, it kā bīdamies, ka vēl kāds varētu dzirdēt, ko viņš jautās.

—       Kungs, — viņš teica, — sakiet, lūdzu, kur atrodas tiesas nams!

—       Jūs neesat šejienietis, kungs? — atjautāja svešais buržuā, jau diezgan pavecs vīrs. — Nāciet man līdzi! Es taisni eju uz tiesas nama pusi, tas ir, uz prefektūras pusi. Jo tiesas namu patlaban remontē un tiesas sēdes pagaidām notiek prefektūrā.

—   Vai tur sanāk arī zvērināto tiesa?

—       Protams, kungs. Redziet, tagadējā prefektūras ēka pirms revolūcijas bija bīskapa pils. Monsenjors de Konzjē, kas bija bīskaps astoņdesmit otrajā gadā, licis tur uzcelt lielu zāli. Šai lielajā zālē tad nu arī spriež tiesu.

Pa ceļam buržuā viņam sacīja:

—       Ja kungs grib dzirdēt kādu prāvu, tad ir mazliet vēlu. Parasti tiesas sēdes beidzas sešos.

Tomēr, kad viņi bija sasnieguši lielo laukumu, buržuā norādīja uz platu, tumšu celtni, kuras fasādē četri augsti logi bija apgaismoti.

—       Jums, kungs, ir laimējies — esat atnācis laikā. Vai redzat šos četrus logus? Tā ir tiesas zāle. Tur vēl ir gaisma. Tātad sēde nav beigusies. Prāva droši vien būs ieilgusi, un tagad notiek vakara sēde. Vai jūs šī lieta interesē? Vai tā ir kriminālprāva? Varbūt jūs esat liecinieks?

Viņš atbildēja:

— Es nenāku ne uz kādu prāvu, man tikai jāparunā ar vienu advokātu.

— Tas ir kas cits, — buržuā teica. — Redziet, kungs, tās durvis! Tur, kur stāv sargkareivis. Jums tikai jāuzkāpj pa galvenajām kāpnēm.

Viņš sekoja buržuā norādījumiem un pēc īsa brīža jau atradās zālē, kur bija daudz ļaužu, kas atsevišķās grupās, sajaukušies ar advokātiem amata mantijās, savā starpā sačukstējās.

Sirds arvien sažņaudzas, redzot šos melni ģērbtos vīrus, kuri apmainās klusiem čukstiem tiesas zāles sliekšņa priekšā. Gaužām reti to vārdos var saklausīt žēlsirdību un līdzjūtību. Visbiežāk tie apsūdzētos jau iepriekš notiesā. Novērotājam, kas domīgs iet garām, šīs grupiņas liekas kā drūmi bišu stropi, kur dūcoši gari kopīgi būvē visādas slepenas šūnas.

Plašā zāle, ko apgaismoja viena vienīga spuldze, bija agrākā bīskapa pils priekštelpa un tagad noderēja par tiesas uzgaidāmo zāli. Patlaban aizvērtās divviru durvis atdalīja to no lielās istabas, kur notika tiesas sēdes.

Bija tik tumšs, ka viņš nebaidījās uzrunāt pirmo advokātu, kas pagadījās tuvumā.

—   Kungs, cik tālu ir prāva? — viņš jautāja.

—   Prāva beigusies, — advokāts atbildēja.

—   Beigusies!

Sis vārds tika atkārtots tādā balss noskaņā, ka advokāts atskatījās.

—   Piedodiet, kungs, jūs laikam esat kāds radinieks?

—       Nē. Es šeit nevienu nepazīstu. Un kāds ir spriedums — vai notiesāja?

—   Bez šaubām. Citādi nemaz nebija iespējams.

—   Ar spaidu darbiem? ..,

—  Jā. Mūža katorga.

Tālāk viņš jautāja tik vājā balsī, ka tik tikko varēja sadzirdēt:

—  Tātad personas identitāte pierādīta?

—       Kāda identitāte? — advokāts atbildēja. •— Nekāda identitāte nebija jāpierāda. Lieta ir pavisam vienkārša. Šī sieviete nogalinājusi savu bērnu, bērna slepkavība ir pierādīta, zvērinātie noraidīja pieņēmumu par iepriekšēju nodomu, viņu notiesāja mūža katorgā.

—   Ak tad tā ir sieviete? — viņš sacīja.

—       Protams. Jaunava Limuzēna. Par ko īsti jūs runājat?

—       Es tāpat vien. Bet, ja prāva beigusies, kāpēc zāle vēl apgaismota?

—       Tur notiek kāda cita prāva, kas sākās apmēram pirms divām stundām.

—   Kas tā par prāvu?

—       O, arī tā jau ir skaidra! Kāds vazaņķis, recidīvists, katordznieks, izdarījis zādzību. Es vairs neatceros viņa vārdu. Bet tad nu ir gan īsts bandīta ģīmis! Šā ģīmja dēļ vien es viņu nosūtītu uz galerārn.

—       Sakiet, kungs, — viņš jautāja, — vai iespējams iekļūt zālē?

—       Nedomāju vis. Ļoti daudz ļaužu. Patlaban gan ir pārtraukums. Daži izgājuši, un, kad sēde atkal turpfnāsies, jūs varat pamēģināt.

—   Pa kurieni tur ieiet?

Advokāts viņu atstāja. Dažos mirkļos viņš bija vienlaicīgi pārdzīvojis gandrīz pilnīgi saplūdušas visas iespējamās izjūtas. Advokāta vienaldzīgie vārdi bija dūrušies viņam sirdī te kā ledainas adatas, te kā nokaitēti asmeņi. Sapratis, ka vēl nekas nav beidzies, viņš uzelpoja, tomēr pats nevarētu pasacīt, vai izjūt atvieglojumu vai sāpes.

Viņš piegāja pie vairākām ļaužu grupiņām un ieklausījās. Tā kā šai sesijā bija izspriežamas daudzas prāvas, priekšsēdētājs bija noteicis vienā dienā divu vienkāršu un īsu lietu izskatīšanu. Sākuši bija ar bērna slepkavību un tagad tikuši līdz katordzniekam recidīvistam, «šim vecajam grēku āzim». Šis vīrs nozadzis ābolus, bet tas, šķiet, nebija pilnīgi pierādīts, toties bija pierādīts, ka viņš jau reiz atradies katorgā Tulonā. Tas padarīja viņa stāvokli

Jaunāku. Šā vīra nopratināšana jau bija beigusies, liecinieku liecības uzklausītas; atlika vēl advokāta aizstāvēšanas runa un prokurora apsūdzības runa; prāva nevarēja beigties ātrāk par pusnakti. Šo vīru droši vien notiesāšot; prokurora biedrs esot ļoti spējīgs un nekad neļaujot izsprukt saviem apsūdzētajiem; tas esot puisis ar galvu un rakstot pat dzejoļus.

Pie durvīm, kas veda uz sēžu zāli, stāvēja tiesas sulainis. Viņš tam pajautāja:

—   Sakiet, kungs, — vai durvis drīz atvērs?

— Tās vispār neatvērs, — tiesas sulainis atbildēja.

—     Kā? Vai tās neatvērs, sākoties sēdes turpinājumam? Vai tad pašlaik nav sēdes pārtraukums?

—     Sēde nupat atkal sākās, — tiesas sulainis atbildēja, — bet durvis netiks atvērtas.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc ka zāle ir pilna.

—   Vai tad nav vairs nevienas vietas?

—    Nevienas pašas. Durvis ir noslēgtas. Zālē vairs neviens netiks.

Pēc brīža tiesas sulainis piebilda:

—     Aiz priekšsēdētāja kunga ir gan vēl divas trīs brīvas vietas, bet priekšsēdētāja kungs ļauj tās ieņemt tikai augstākām amatpersonām.

To pateicis, tiesas sulainis pagrieza viņam muguru.

Ar nodurtu galvu viņš devās projām, izgāja cauri uzgaidāmajai zālei un sāka kāpt lejup pa kāpnēm — lēnām, vilcinoties pie katra pakāpiena. Iespējams, ka viņš kaut ko sevī apsprieda. Niknā cīņa, kas norisinājās viņā jau kopš iepriekšējā vakara, nebija beigusies, ik brīdi tajā gadījās kāds jauns, negaidīts sarežģījums. Nonācis līdz kāpņu laukumiņam, viņš atbalstījās pret margām un sakrustoja rokas. Piepeši viņš atpogāja svārkus, sameklēja kabatas portfeli, izņēma no tā zīmuli, noplēsa strēmelīti papīra un laternas gaismā ātri uzrakstīja uz tās: «Madlēns, Piejūras Montreijas mērs.» Tad viņš strauji atkal uzkāpa pa kāpnēm, izspraucās cauri pūlim, devās taisni pie tiesas sulaiņa, pasniedza tam zīmīti un pavēloši sacīja:

—   Nododiet to priekšsēdētāja kungam!

Tiesas sulainis paņēma zīmīti, ieskatījās tajā un paklausīja.

## 8. Brīva ieeja

Pašam nezinot, Piejūras Montreijas mērs bija kļuvis savā ziņā slavens. Kopš septiņiem gadiem valodas par viņa tikumiem bija dzirdamas visā Lejas Bulonē, beidzot tās pārsniedza apvidus robežas un izplatījās arī divos trijos kaimiņu departamentos. Viņš bija izdarījis ievērojamu pakalpojumu ne tikai galvenajai pilsētai, atjaunojot tajā melnstikla izstrādājumu rūpniecību, bet arī starp visiem Piejūras Montreijas apgabala pagastiem — to bija simt četrdesmit viens — neatrastos tāds, kam viņš nebūtu darījis labu. Ja vajadzēja, viņš prata palīdzēt un padarīt ienesīgu pat citu apgabalu rūpniecību. Bija gadījumi, kad viņš ar savu kredītu un saviem līdzekļiem pabalstīja Buloņas tilla fabriku, mehānisko linu vērptuvi Frevānā un audeklu hidraulisko manufaktūru Bubē pie Kanšas. Visur ar godbijību minēja Madlēna kunga vārdu. Arasa un Duē apskauda mazo, laimīgo Piejūras Montreijas pilsētiņu tās mēra dēļ.

Duē karaliskās tiesas padomnieks, kas bija šās tiesas sesijas priekšsēdētājs Arasā, tāpat kā visi zināja šo tik dziji un vienprātīgi cienīto vārdu. Kad tiesas sulainis, klusu pavēris durvis, kas veda no apspriežu telpas sēžu zālē, noliecās pār priekšsēdētāja krēslu un pasniedza zīmīti, kurā bija rakstīti lasītājam jau zināmie vārdi, piebilzdams: «Šis kungs vēlas būt klāt sēdē,» — priekšsēdētājs tūlīt piekrītot pamāja, satvēra spalvu, uzrakstīja zīmītes apakšā dažus vārdus un iedeva to tiesas sulainim, sacīdams: «Ielaidiet!»

Nelaimīgais cilvēks, par kura gaitām še stāstām, bija palicis stāvam pie zāles durvīm tai pašā vietā un tādā pašā pozā, kādā tiesas sulainis viņu bija atstājis. It kā pa sapņiem viņš dzirdēja kādu sakām: «Vai kungs neparādītu man godu, nākot man līdzi?» Tas pats tiesas sulainis, kas pirms pāris minūtēm bija pagriezis viņam muguru, tagad klanījās līdz zemei. Tai pašā laikā tiesas sulainis pasniedza viņam zīmīti. Viņš to atlocīja un, tā kā tuvumā bija spuldze, varēja izlasīt:

«Tiesas priekšsēdētājs apliecina Madlēna kungam savu cieņu.»

Viņš saburzīja zīmīti, it kā šais nedaudzajos vārdos justu dīvainu un rūgtu piegaršu.

Viņš sekoja tiesas sulainim.

Pēc brīža viņš jau atradās viens kādā kabinetam līdzīgā, paneļiem apsistā, svinīgā stilā ieturētā telpā, ko apgaismoja divas sveces, novietotas uz galda ar zaļu pārklāju. Ausīs viņam vēl skanēja tiesas sulaiņa beidzamie vārdi, ko tas sacīja, viņu atstājot: «Kungs, ši ir apspriežu telpa, jums tikai jāpagriež durvju rokturis, un jīīs atrādīsities sēžu zālē aiz priekšsēdētāja kunga krēsla.» Sie vārdi saplūda viņa domās ar neskaidru priekšstatu par šauriem gaiteņiem un tumšām kāpnēm, pa kurām viņš tikko bija gājis.

Tiesas sulainis bija atstājis viņu vienu. Bija pienācis izšķirīgais brīdis. Viņš centās sakopot domas, bet tas neizdevās. It sevišķi tais mirkļos, kad visvairāk nepieciešams piesaistīt prātu dzīves mokpilnajai tiešamībai, domu pavedieni smadzenēs pārtrūkst. Viņš atradās tieši tai vietā, kur tiesneši apspriežas un notiesā. Trulā mierā viņš aplūkoja kluso un baigo istabu, kur salauztas tik daudzas dzīves, kur drīz vien atskanēs viņa vārds un kur šobrīd pats liktenis viņu bija novedis. Viņš paskatījās uz sienām, paskatījās pats uz sevi un brīnījās ir par šo telpu, ir pats par sevi.

Vairāk nekā divdesmit četras stundas viņš nebija nekā ēdis, no kratīšanās ceļā jutās pagalam pārguris, bet neatskārta to; viņam likās, ka vispār nekā nejūt.

Viņš piegāja pie sienas, kur zem stikla melnā ietvarā karājās kāda sena vēstule, Parīzes mēra un ministra Žana Nikolā Paša autogrāfs; vēstule bija datēta — droši vien aiz pārskatīšanās — ar II gada 9. jūniju, un Pašs tajā paziņoja komūnai mājas arestā turamo ministru un deputātu sarakstu. Ja kādam šai brīdī būtu gadījies viņu redzēt un novērot, tas, bez šaubām, būtu nodomājis, ka šī vēstule viņu ļoti interesē, jo viņš nenovērsa no tās acu un pārlasīja to divas trīs reizes. Viņš lasīja bez mazākās uzmanības, gluži neapzināti. Viņš domāja par Fantinu un Kozeti.

Joprojām domās nogrimis, viņš pagriezās, un viņa skatiens atdūrās pret durvīm, kas viņu šķīra no tiesas zāles. Viņš bija gandrīz aizmirsis šīs durvis. Sākumā tik mierīgais skatiens apstājās pie tām, palika kā piekalts pie vara roktura, tad izbailēs sastinga un pamazām pildījās ar šausmām. Sviedru lāses sūcās viņam starp matiem un strāvoja pār deniņiem.

Te pēkšņi viņš apņēmīgi un reizē nepadevīgi izdarīja to neaprakstāmo kustību, kam vajadzēja izteikt un kas tik labi izteici «Pie velna! Kas mani uz to spiež?» Tad viņš spēji apgriezās, Ieraudzīja savā priekšā durvis, pa kurām bija ienācis, piegāja tām klāt, atvēra tās un izgāja ārā. Viņš vairs nebija šai istabā, viņš bija ārpusē, gaitenī, garā, šaurā gaitenī ar pakāpieniem un šķērsejām, kas izveidoja kaktus, gaitenī, ko šur tur apgaismoja laternas, līdzīgas slimnieku naktslampiņām, — viņš atradās gaitenī, pa kuru bija nācis. Viņš uzelpoja, ieklausījās: ne mazākā trokšņa ne aizmugurē, ne priekšā; viņš sāka skriet, it kā viņam kāds dzītos paka].

Ticis garām vairākiem gaiteņa pagriezieniem, viņš vēlreiz ieklausījās. Visapkārt tas pats klusums, tā pati krēsla. Viņš bija aizelsies, viņš grīļojās, atbalstījās pret sienu. Akmens bija auksts, sviedri uz viņa pieres salti kā ledus; trīcēdams viņš atkal saslējās.

Un tad, viens stāvēdams šai tumsā, drebēdams aiz aukstuma un varbūt vēl aiz kā cita, viņš sāka domāt.

Viņš bija domājis visu nakti, domājis visu dienu, viņš dzirdēja sevī vairs tikai vienu balsi, kas saucai «Vai mani»

Tā aizritēja stundas ceturksnis. Beidzot viņš nodūra galvu, izdvesa dziļu baiļu nopūtu, nokāra rokas un .devās pa to pašu ceļu atpakaļ. Viņš gāja lēnām, kā smaguma nomākts. Šķita, kāds notvēris viņu bēgot un tagad ved atpakaļ.

Viņš atgriezās apspriežu telpā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija durvju rokturis. Apaļā, spožā vara poga mirdzēja pretī kā baiga zvaigzne. Viņš raudzījās tajā, kā avs raudzītos tīģera acī.

Skatiens nespēja no tās atrauties.

Laiku pa laikam viņš paspēra soli uz priekšu, uz durvju pusi.

Ja viņš būtu ieklausījies, tad būtu dzirdējis neskaidru rūkoņu, troksni blakuszālē, bet viņš neklausījās un nekā nedzirdēja.

Pēkšņi, pats nesaprazdams, kā tas gadījies, viņš atradās pie pašām durvīm. Krampjaini viņš satvēra rokturi, durvis atvērās.

Viņš bija sēžu zālē.

## 9. Vietu, kur veidojas pārliecības

Viņš paspēra soli uz priekšu, aizvēra aiz sevis durvis un palika stāvam, vērīgi aplūkodams visu, kas pavērās skatienam.

Tā bija samērā plaša, vāji apgaismota telpa, te trokšņaina, te klusa, kur pūļa acu priekšā risinājās kriminālprāvas attīstība visā tās drūmajā svarīgumā.

Vienā zāles galā — tajā, kur viņš patlaban atradās, — sēdēja tiesneši apvalkātās mantijās, citi grauza nagus, citi snauduļoja pievērtiem plakstiem; otrā zāles galā — noskrandis pūlis, advokāti visvisādās pozās, zaldāti ar godīgām un bargām sejām; vecas, notraipītas paneļu sienas, netīri griesti, galdi, pārklāti ar kādreiz zaļu, tagad jau nodzeltējušu saržu; no roku pieskārieniem nomelnējušas durvis; uz panelī iedzītām naglām mazas lampiņas, kuras redzamas vienkāršos krogos un kuras dod vairāk kvēpu nekā gaismas; uz galdiem sveces vara svečturos; krēsla, neglītums, skumjas; tomēr viss še radīja bargu un svinīgu noskaņu, jo te bija jūtams tas augstais cilvēciskais princips, ko sauc par likumu, un tas augstais dievišķīgais princips, ko sauc par taisnību.

Neviens pūlī nepievērsa viņam uzmanību. Visu skatieni tiecās uz vienu vienīgu punktu, visi raudzījās uz koka solu blakus mazām durtiņām sienā, pa kreisi no priekšsēdētāja. Uz šā sola, ko apgaismoja vairākas sveces, starp diviem žandarmiem sēdēja kāds vīrs.

Šis vīrs bija tas cilvēks.

Viņš to nemeklēja, viņš to uzreiz ieraudzīja. Viņa acis pašas no sevis pievērsās šim stāvam, it kā viņš jau iepriekš būtu zinājis, kur tas atrodas.

Viņam šķita, ka redz pats sevi, tikai novecojušu un, protams, ne pilnīgi līdzīgu pēc vaibstiem, bet gaužām līdzīgu pēc izturēšanās un ārienes: izspūrušie mati, vajāta zvēra nemierīgais skatiens, blūze — tāds viņš izskatījās tai dienā, kad ienāca Diņā, pilns naida, glabādams dvēselē derdzīgus dārgumus — briesmīgus nodomus, ko bija sakrājis deviņpadsmit katorgas gados.

Nodrebēdams viņš sev vaicāja: «Mans dievs! Vai tiešām es atkal kļūšu tāds?»

Šis cilvēks likās vismaz sešdesmit gadus vecs. Viņš izskatījās rupjš, truls un iebiedēts.

Durvīm nočīkstot, klātesošie pavirzījās, lai dotu ienācējam vietu; priekšsēdētājs pagrieza galvu un, saprazdams, ka ienācējs ir Piejūras Montreijas mērs, sveicināja viņu. Prokurora biedrs, kas bija sastapis Madlēnu Piejūras Montreijā, kur to vairākkārt bija novedušas amata darīšanas, pazina viņu un arī sveicināja. Viņš to tikko pamanīja. Viņš bija kā rēgu varā, viņš skatījās.

Tiesneši, tiesas sekretārs, žandarmi, pUja nežēlīgi ziņkārīgās sejas — to visu viņš jau reiz bija redzējis, toreiz, pirms divdesmit septiņiem gadiem. Tagad viņš atkal skatīja šos drūmos tēlus; tie bija šeit, tie kustējās, tie bija dzīvi. Tos vairs neatsauca atmiņas piepūle, neizraisīja iztēle, tie bija īsti žandarmi un īsti tiesneši, īsts pūlis, īsti cilvēki ar miesu un asinīm. Tas bija noticis: viņš redzēja savas pagātnes šausmu ainas atkal parādāmies un atdzīvojamies baigākajā tiešamībā.

Tas viss atvērās kā bezdibenis viņa priekšā.

Viņu pārņēma baismas, viņš aizvēra acis un visdziļākajās dvēseles dzīlēs iekliedzās: «Nekad!»

Traģiskas likteņa rotaļas dēļ, kas satricināja visus viņa priekšstatus un darīja viņu gandrīz ārprātīgu, viņš redzēja šeit savu otro «es». Cilvēku, ko še tiesāja, visi sauca par Žanu Valžānu! ^

Viņa acu priekšā norisinājās neiedomājama aina, kurā paša rēgs attēloja viņa dzīves baigāko brīdi.

Viss bija tāpat kā toreiz: tāda pati norise, tā pati nakts stunda, gandrīz tās pašas tiesnešu, zaldātu un skatītāju sejas. Tikai tagad virs priekšsēdētāja galvas karājās krucifikss, kura nebija tiesas sēdēs tai laikā, kad viņu notiesāja. Kad viņu tiesāja, dieva nebija klāt.

Aiz muguras bija krēsls, viņš iesliga tajā, šausmās iedomādamies, ka viņu varētu redzēt. Atsēdies viņš izmantoja uz tiesnešu galda kaudzē sakrautās mapes, lai paslēptu aiz tām savu seju no zālē sēdošajiem. Tagad viņš varēja visu redzēt, pats palikdams neredzams. Pamazām viņš atjēdzās. Viņš pilnīgi atguva tiešamības izjūtu, sasniedza to mierīguma pakāpi, kad jau var klausīties.

Zvērināto vidū bija Bamatabuā kungs.

Viņš ar acīm meklēja Zavēru, bet nevarēja Ieraudzīt. Unkstveža galdiņš aizsedza liecinieku solu. Turklāt, kā man zināms, zāle bija vāji apgaismota.

Tai mirklī, kad viņš bija ienācis, apsūdzēti advokāts beidza aizstāvēšanas runu. Visu uzmanība bija augstākā mērā sasprindzināta; prāva ilga jau trīs stundas. Veselas trīs stundas šis pūlis vēroja, kā pamazām zem briesmīgās varbūtības nastas salīkst kāds cilvēks, kāds svešinieks, nožēlojams radījums, kas bija vai nu ārkārtīgi aprobežots, vai ārkārtīgi izmanīgs. Šis cilvēks, kā jau zināms, bija klaidonis, notverts uz lauka, nesot ābeles zaru ar jau nobriedušiem āboliem; zars bija nolauzts no ābeles turpat blakussētā, no Pjerona dārza. Kas bija šis cilvēks? Viņu nopratināja, uzklausīja lieciniekus; visas lielības saskanēja, izmeklēšanā tika gūta pilnīga skaidrība. Apsūdzībā bija sacīts: «Mēs esam notvēruši ne tikai vienkāršu augju zagli, mūsu rokās ir laupītājs, nelabojams noziedznieks, agrākais katordznieks, viens no bīstamākajiern ļaundariem, īsts neģēlis, vārdā Žans Valžāns, ko liesas iestādes jau sen meklē un kas pirms astoņiem gadiem, atgriežoties no Tulonas pārmācības nama, izdarīja bruņotu laupīšanu uz lielceļa, aplaupot kādu savojiešu zēnu, sauktu par mazo Žervē; par šo pārkāpumu, kas paredzēts kriminālkodeksa 383. pantā, mēs viņu sodīsim vēlāk, kad tiesas gaitā būs pierādīta personas identitāte. Tagad viņš izdarījis jaunu zādzību. Tātad šis ir atkārtots noziegums. Tiesājiet viņu par jauno pārkāpumu, par ag rako pārkāpumu viņu tiesās vēlāk.» Uzklausot šo apsūdzību, dzirdot vienprātīgās liecības, apsūdzētais šķita pirmām kārtām izbrīnījies. Viņš vai nu ar kustībām un zīmēm rādīja, ka visu noliedz, vai arī vienkārši raudzījās griestos. Runāja viņš ar pūlēm, atbildot apjuka, taču visa viņa būtne no galvas līdz kājām pauda noliegumu. Viņš likās idiots līdzās visiem šiem mācītajiem vīriem, kas vērsās pret viņu, un kā svešinieks šai sabiedrībā, kura turēja viņu satvertu. Un tomēr viņam draudēja briesmīgākā nākotne, varbūtība kļuva ar katru brīdi ticamāka, un viss šis pūlis ar lielāku nemieru nekā viņš pats raudzījās, kā arvien nenovēršamāks kļūst bezgalīga posta pilnais tiesas spriedums. Varēja pieļaut iespēju, ka viņam draud ne vien katorga, bet pat nāves sods, ja tiktu atzīta personas identitāte un viņam būtu jāatbild arī par pārkāpumu pret mazo Žervē. Kas īsti bija šis cilvēks? Kā lai izskaidro viņa vienaldzību? Vai tā bija muļķība vai viltība? Vai viņš saprata visu pārāk labi vai nesaprata nemaz? Šie jautājumi sadalīja pūli un, liekas, arī zvērinātos divās grupās. Šī prāva bija biedējoša un reizē intriģējoša; drāma bija ne vien baismīga, bet arī neskaidra.

Aizstāvis bija teicis diezgan labu runu tai provinciālajā valodā, kuru ilgu laiku uzskatīja par tiesnešu kārtas daiļrunas mākslu un kādreiz lietoja visi advokāti tiklab Parīzē, kā Romorantēnā vai Monbrizonā un kurā mūsu dienās, kad tā kļuvusi jau klasiska, runā vienīgi oficiālie tiesas oratori, ko valdzina tās svinīgais skanīgums un krāšņā izteiksme, Šai valodā vīru apzīmē par laulāto draugu, sievu — par laulāto draudzeni, Parīzi sauc par mākslu un civilizācijas centru, karali — par monarhu, monsenjoru bīskapu — par svēto priesteri, prokurora biedru — par daiļrunīgo apsūdzības tulku, aizstāvja runu — par izteicieniem, ko mēs nule dzirdējām, Luija XIV laikmetu — par dižo laikmetu, teātri — par Melpomenes templi, valdošo ģimeni — par mūsu karaļu dižciltīgajām asinīm, koncertu — par muzikālām svinībām, departamenta karaspēka virspavēlnieku — par slavas vainagoto karavīru, kurš utt., semināra audzēkņus — par maigajiem Ievītiem, maldīgas ziņas, ko piedēvē laikrakstiem, — par apmelojumu, kas lej indi šo orgānu slejās, utt., utt. Tātad advokāts bija sācis ar ābolu zādzības noskaidrošanu — visai neizdevīga viela runai augstā ^tilā; taču arī pašam Beniņam Bosjē reiz bēru runā nācies pieminēt kādu vistu, un viņš ar šo grūto uzdevumu lieliski ticis galā. Advokāts konstatēja, ka ābolu zādzībai trūkst noteiktu pierādījumu. Viņa klientu, ko viņš kā aizstāvis joprojām sauca par Sanmatjē, neviens nebija redzējis kāpjam pāri sētai vai laužam zaru. Aizturot Sanmatjē, pie tā atrada šo zaru (ko advokāts labprāt mēdza dēvēt par zariņu), taču apsūdzētais apgalvoja, ka atradis to zemē un pacēlis. Kur ir pierādījums, kas runātu tam pretī? Bez šaubām, šo zaru nolauzis un nozadzis kāds, kas pārrāpies pār sētu, un pēc tam zaglis iztraucēts to nometis. Protams, to darījis zaglis. Bet ar ko var pierādīt, ka šis zaglis ir Sanmatjē? Tikai viens apstāklis runā viņam par ļaunu — tas, ka viņš ir bijušais katordznieks. Advokāts nenoliedza, ka šis apstāklis diemžēl ir gandrīz noskaidrots: apsūdzētais kādreiz dzīvojis Faverolā, strādājis tur par atzarotāju, vārds «Sanmatjē» varēja būt cēlies no «2ana Matjē» — tas viss bija taisnība; beidzot, rdii liecinieki nešaubīgi un noteikti atzina Sanmatjē par «Kifiko katordznieku Žanu Valžānu. Šiem norādījumiem, Aun liecībām advokāts varēja likt pretī vienīgi sava aizMavamā liegšanos, ieinteresēta cilvēka liegšanos, taču, p.it pieņemot, ka viņš ir katordznieks Žans Valžāns, vai i.is pierāda, ka viņš ir arī ābolu zaglis? Tās ir tikai aizdomas, nekas vairāk, pierādījumu nav. Taisnība, apsūdzētais, kā tas aizstāvim «vaļsirdīgi» jāatzīst, izraudzījies • nelāgu aizstāvēšanās sistēmu». Viņš stūrgalvīgi noliedza visu — kā ābolu zādzību, tā faktu, ka ir bijušais katordznieks. Atzīstoties šai pēdējā jautājumā, viņš neapšaubāmi nkotos prātīgi un iemantotu tiesnešu labvēlību; advokāts bija devis viņam šādu padomu, bet apsūdzētais no tā Ietiepīgi atteicās, acīmredzot cerēdams izglābties, neko neatzīstot. Tā bija nepareiza rīcība, bet vai nevajadzēja ņemt vērā viņa šauro saprātu? šis cilvēks bija acīm redzami aprobežots. Ilgstošais posts katorgā, ilgstošais trūkums pēc katorgas bija padarījis viņu trulu utt. Viņš neprata aizstāvēties, bet vai tas ir iemesls, lai viņu notiesātu? Nodarījums mazajam Žervē, pēc advokāta domām, še nebija iztirzājams, tas nemaz neietilpa šai prāvā. Runas nobeigumā advokāts lūdza zvērinātos un tiesu, ja identitāte ar Žanu Valžānu tiem liekoties neapstrīdama, sodīt apsūdzēto ar policijas sodu, kāds piemērojams atbrīvotam cietumniekam par patvarīgu norādītās dzīves vietas atstāšanu, bet nepiespriest viņam briesmīgo sodu, kāds gaidāms katordzniekam recidīvistam.

Prokurora biedrs atbildēja aizstāvim. Viņa runa bija dedzīga un izpušķota, kādas parasti mēdz būt prokurora biedra runas.

Viņš uzslavēja aizstāvi par tā «godprātību» un visai veikli izmantoja šo godprātību. Visus faktus, kuros advokāts bija piekāpies, viņš vērsa pret apsūdzēto. Advokāts pats, kā liekas, atzinis, ka apsūdzētais ir Žans Valžāns. Prokurora biedrs šo faktu sevišķi atzīmēja. Tātad šis cilvēks ir Žans Valžāns. Šis fakts ietilpst apsūdzībā un nav apstrīdams. Un te prokurora biedrs, ar veiklu antonomā/iju pievērsdamies noziedzības avotiem un cēloņiem, uzbruka romantiskās skolas* netikumībai; šis virziens tolaik bija pilnā plaukumā un pazīstams ar nosaukumu sātaniskā skota, kā to bija iesaukuši laikraksta «Oriflamme» un «Dienas Ziņu» kritiķi; šās izvirtušās literatūras ietekmei viņš ne gluži pamatoti piedēvēja Sanmatjē jeb, pareizāk sakot, Žana Valžāna noziegumu. Izsacījis šos vispārīgos apsvērumus, viņš pievērsās pašam Žanam Valžānam. Kas tad bija Žans Valžāns? Sekoja Žana Valžāna raksturojums. Briesmonis, izdzimtenis utt. Sāda veida raksturojumiem labs paraugs ir Tēramena* stāsts, kas gan ne sevišķi iederas traģēdijā, bet ko ik dienas lieliski izmanto tiesas oratori. Klausītājiem un zvērinātajiem «šermuļi skrēja pār kauliem». Pabeidzis raksturojumu, prokurora biedrs ar aizrautīgu daiļrunību turpināja, cerēdams izraisīt cildinošu sajūsmu nākamā rīta «Prefektūras Vēstīs»: «Un tāds cilvēks, klaidonis, vazaņķis, ubags, bez jebkādiem eksistences līdzekļiem utt., utt. — savā iepriekšējā dzīvē pieradis pie noziedzīgiem darījumiem, katorgā maz ko labojies, kā to pierāda mazā Žervē aplaupīšana, utt., utt. — notverts nozieguma vietā uz ceļa dažus soļus no žoga, pār kuru viņš rāpies, notverts ar nozagto zaru rokās utt., utt. — noliedz acīm redzamo pārkāpumu, zādzību, rāpšanos pār žogu, noliedz visu, pat savu vārdu, pat savu personu! Atstājot pie malas simt citu pierādījumu, ko mēs še neatkārtosim, viņu pazinuši četri liecinieki: Zavērs, neuzpērkatnais policijas inspektors Zavērs, un trīs viņa agrākie negoda biedri, katordznieki Brevē, Senildjē un Košpaijs. Ar ko viņš var pretoties šai graujošajai vienprātībai? Viņš noliedz. Kāda rūdīta ietiepība! Zvērināto kungi, jūs spriedīsit taisnīgi utt., utt.»

Kamēr prokurora biedrs runāja, apsūdzētais, muti atplētis, klausījās ar tādu kā izbrīnu, kurā bija sava daļa apbrīna. Viņš, liekas, bija pārsteigts, ka cilvēks var tik skaisti runāt. Laiku pa laikam «visspēcīgākajās» apsūdzības runas vietās, tais brīžos, kad pāri plūstošā daiļrunība izlejas nievājošu epitetu straumē un brāžas pār apsūdzēto kā pērkona negaiss, viņš lēnām pagrozīja galvu no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo, izsacīdams skumju un mēmu protestu, ar ko apmierinājās kopš paša sēdes sākuma. Skatītāji, kas atradās viņam vistuvāk, dzirdēja, ka viņš divas trīs reizes pusbalsī sacīja:

— Re, kā iznāk, tāpēc ka nepajautāja Balū kungam.

Prokurora biedrs vērsa zvērināto uzmanību uz šo pamuļķo izturēšanos, kas acīmredzot bija jau iepriekš aprēķināta un kas norādīja nevis uz aprobežotību, bet gan uz izveicīgumu, viltību, prasmi apmānīt tiesu, un kas spilgti atklāja šā cilvēka «dziļo samaitātību». Viņš beidza ar paziņojumu, ka pārkāpumu pret mazo Žervē vēl izmeklēs, un pieprasīja bargu sodu.

Sai gadījumā, kā atceraties, tas nozīmēja mūža katorgu.

Aizstāvis piecēlās, iesāka ar to, ka uzslavēja «prokurora biedra kunga lielisko runu», pēc tam cik spēdams izsacīja iebildumus, kas bija vāji; kļuva skaidrs, ka viņš zaudē pamatu zem kājām.

## 10. Liegšanās sistēma

Bija pienācis laiks beigt debates. Priekšsēdētājs lika apsūdzētajam piecelties un griezās pie viņa ar parasto jautājumu.

—  Vai jums ir kas iebilstams sev par attaisnojumu?

Vīrs stāvēja, burzīdams rokās savu nejauko cepuri, un šķita nedzirdam.

Priekšsēdētājs atkārtoja jautājumu.

Šoreiz apsūdzētais dzirdēja. Viņš, liekas, atguvās, sakustējās, it kā pamozdamies no miega, paskatījās visapkārt, uzlūkoja publiku, žandarmus, aizstāvi, zvērinātos, tiesnešus, uzlika savu pamatīgo dūri uz koka barjeras malas, kas atradās viņa sola priekšā, vēlreiz paskatījās visapkārt un pēkšņi, cieši raudzīdamies prokurora biedrā, sāka runāt. Tas bija gluži kā izvirdums. Vārdi plūda no viņa mutes nesakarīgi, neatturami, aprauti, juku jukām, un likās, ka tie steidzas visi reizē, lai vienlaicīgi izlauztos pār viņa lūpām. Viņš sacīja:

—   Es varu teikt to, ka esmu bijis ratnieks Parīzē, un vēl to, ka strādāju pie Balū kunga. Tas ir grūts amats. Ratnieka darbu arvien iznāk strādāt klajā laukā, pagalmos, arī nojumē, ja pagadās labi saimnieki, bet nekad ne slēgtās darbnīcās, jo šim darbam, redziet, vajag daudz telpas. Ziemā tu tā salsti, ka jāsit plaukstas, lai sasildītos, bet saimniekiem tas nav pa prātam, viņi saka, tā tērējot laiku. Rīkoties ar dzelzi, kad zeme sasalusi ledū, ir smaga būšana. Tā cilvēku ātri sabeidz. Sai amatā pavisam jauns cilvēks jau ir večuks. Četrdesmit gadu vecumā tu jau esi beigts cilvēks. Bet man bija piecdesmit trīs un klājās visai grūti. Turklāt amatnieki ir tik neganti ļaudisl

Kad tu, cilvēks, neesi vairs jauns, tevi saukā par vecu ērmu, par vecu muļķi! Es nopelnīju dienā tikai trīsdesmit sū, man maksāja, cik vien maz varēja, saimnieki izmantoja manu vecumu. Un man vēl bija meita, kas strādāja par vejas mazgātāju pie upes. Arī viņa pa druskai piepelnīja. Pa abiem iztikām. Bet viņai ari nebija viegli. Visu dienu līdz jostasvietai baļļā — lietū, sniegā, vējā; kaut arī ārā sals, tik un tā jāmazgā; ir cilvēki, kam veļas nav daudz, tie gaida, kamēr izmazgā; ja nemazgāsi, pazaudēsi darba devējus. Dēļi baļļā nav, kā nākas, savienoti, ūdens visur šļakst cauri. Svārki samirkst no augšas līdz apakšai. Viss slapjš. Viņa strādāja arī Sarkano bāreņu veļas mazgātavā, kur ūdens tek no krāniem. Tur nav jāmazgā baļļā. Tur mazgā veļu pie krāna un skalo turpat blakus baseinā. Tā kā tas notiek slēgtā telpā, tad nav tik dikti jāsalst. Bet no karstā ūdens nāk briesmīgi garaiņi, kas kaitē acīm. Viņa pārnaca mājās ap septiņiem vakarā un drīz vien likās gultā, viņa bija tik nogurusi. Virs viņu sita. Tagad viņa mirusi. Mēs nebijām neko laimīgi. Viņa bija krietna meiča, nestaigāja pa ballēm, dzīvoja mierīgi. Atceros viengad karnevāla pēdējo dienu, kad viņa jau astoņos aizgāja gulēt. Tā ja. Es runāju patiesību. Pajautājiet, kam gribat, un jūs redzēsit. Ak jā, — pajautājiet! Cik es muļķīgi runāju! Parīze ir bezdibenis. Kas gan tur pazīs Sanmatjē tēvu? Tomēr es jums teikšu: Balū kungs! Uzmeklējiet Balū kungu! Citādi es nesaprotu, ko te no manis grib!

Vīrs apklusa, bet palika stāvam. To visu viņš nobēra skaļā, straujā, rupjā, aizsmakušā un dobjā balsī, aizkaitinātā un niknā vientiesībā. Vienu reizi viņš aprāva runu, lai sveicinātu kādu cilvēku pūlī. Sie sava veida apgalvojumi, ko viņš, šķiet, izmeta uz labu laimi, atgādināja žagas, un katru no tiem viņš pavadīja ar kustību, ar kādu malkas cirtējs skalda malku. Kad viņš beidza, klausītāji sāka skaļi smieties. Viņš paskatījās publikā un, redzēdams, ka ļaudis smejas, bet nesaprazdams, kāpēc, arī pats saka smieties.

Tas bija drausmīgi.

Tiesas priekšsēdētājs, uzmanīgs un vēlīgs cilvēks, sāka savu runu.

Viņš atgādināja «zvērināto kungiem», ka «veltīgi ir atsaukties uz Balū kungu, agrāko ratnieku meistaru, pie kura teicies esam kalpojis apsūdzētais. Balū kungs, izrādAs, bankrotējis, un to nav iespējams atrast.» Tad, pievaldāmies apsūdzētajam, viņš aicināja to labi uzklausīt viņa vārdus un sacīja:

—  Jūsu stāvoklis ir tāds, ka jums viss labi jāpārdomā. Uz jums gulstas smagākās aizdomas, kam var būt liktenīgas sekas. Apsūdzētais, jūsu paša interesēs pēdējo reizi uzaicinu jūs skaidri atbildēt uz šiem diviem jautājumiem: pirmkārt, vai jūs pārkāpāt pār Pjerona dārza žogu, nolaužat zaru un nozagāt ābolus, tas ir, vai esat izdarījis ielaušanās zādzību, jā vai nē? Otrkārt, vai jūs esat vai neesat atbrīvotais katordznieks Žans Valžāns?

Apsūdzētais pakratīja galvu, likdams saprast, ka visu labi sapratis un zina, ko atbildēt. Viņš atvēra muti, pagriezās pret priekšsēdētāju un sacīja:

—   Vispirms …

Tad viņš paskatījās uz savu cepuri, paskatījās griestos un apklusa.

—   Apsūdzētais, — stingrā balsī sāka runāt prokurora biedrs, — esiet uzmanīgs! Jūs neatbildat ne uz vienu no uzdotajiem jautājumiem. Jūsu apjukums jūs nodod. Ir skaidrs, ka jūs nesauc Sanmatjē, bet ka jūs esat katordznieks Žans Valžāns un sākumā slēpāties ar Žana Matjē vārdu, kas ir jūsu mātes uzvārds; jūs esat bijis Overņā, dzimis Faverolā, kur strādājāt par atzarotāju. Ir skaidrs, ka jūs ielauzāties Pjerona dārzā un nozagāt ienākušos ābolus. Zvērināto kungi izspriedis par jūsu pārkāpumu.

Apsūdzētais bija jau atsēdies; kad prokurora biedrs beidza, viņš strauji pielēca kājās un iesaucās:

— Jūs esat ļoti ļauns cilvēks! Man ir, ko teikt! Pirmīt es neatradu vārdu. Neesmu neko zadzis. Es esmu cilvēks, kam ne katru dienu ir, ko ēst. NācunoElī, gāju pa šo apvidu pēc stipras lietus gāzes. Visi lauki bija gluži dzelteni, pat peļķes plūda pāri, un tikai ceļmalā no smiltīm rēgojās zāles stiebriņi. Zemē atradu nolauztu zaru ar āboliem un pacēlu to. Būtu zinājis, ka tas man sagādās tādas likstas, nebūtu ņēmis. Jau trīs mēnešus esmu cietumā un mani tirda. Tālāk man nav, ko teikt, visi runā pret mani un saka: «Atbildiet!» Arī žandarms, kas liekas lāga puisis, piegrūž man ar elkoni un čukst: «Atbildi!» Es, ziniet, neprotu izskaidrot, neesmu mācīts cilvēks, esmu vienkāršs nabaga vīrs. Slikti, ka jūs to neredzat. Neesmu zadzis, es tikai pacēlu to, kas bija zemē. Jūs sakāt —

Žans Valžāns, Žans Matjēl Es šos cilvēkus nepazīstu. Tie droši vien ir no laukiem. Es strādāju pie Balū kunga Hospitāļa bulvārī. Mans vārds ir Sanmatjē. Esat gan jūs manīgi, ja varat pateikt, kur esmu dzimis. Es pats to nezinu. Visiem jau nav māju, lai tanīs piedzimtu. Tas būtu pārlieku ērti. Es domāju, ka mans tēvs un māte bija no tiem ļaudīm, kas klaiņo pa ceļiem. Patiesībā es pats lāgā nezinu. Kad biju bērns, mani sauca par Mazo, tagad mani saukā par Veco. Tādi nu ir mani kristītie vārdi. Domājiet par to, kā gribat! Esmu bijis Overņā, esmu bijis Faverolā. Velns parāvis, un kas tad ir? Vai tad cilvēks nevar būt bijis Overņā un Faverolā un nebūt bijis katorgā? Es jums saku, ka neesmu zadzis, es esmu Sanmatjē tēvs. Strādāju pie Balū kunga, man bija pastāvīga dzīves vieta. Galu galā jūs man esat apnikuši ar savām muļķībām! Kāpēc jūs visi tik neganti brūkat man virsū?

Prokurora biedrs bija palicis stāvam, viņš griezās pie priekšsēdētāja:

—   Priekšsēdētāja kungs, ievērojot apsūdzētā juceklīgo, bet visai izmanīgo liegšanos, — viņš gan gribētu izlikties par garā vāju, bet tas viņam neizdosies, mēs jau iepriekš brīdinām, — es lūdzu jūsu un visu tiesnešu atļauju vēlreiz ataicināt šai zālē notiesātos Brevē, Košpaiju un Senildjē, kā arī policijas inspektoru Zavēru, lai tos .pēdējo reizi nopratinātu par apsūdzētā identitāti ar katordznieku Žanu Valžānu. 9

—  Man jāaizrāda prokurora biedra kungam, — priekšsēdētājs sacīja, — ka policijas inspektors Zavērs, kam amata darīšanās bija jādodas uz kaimiņu apgabala centru, tūlīt pēc savas liecības ir atstājis sēžu zāli un pat pilsētu. Mēs viņam to atļāvām ar prokurora biedra kunga un apsūdzētā aizstāvja piekrišanu.

—   Pilnīgi pareizi, priekšsēdētāja kungs, — prokurora biedrs atsāka. — Tā kā Zavēra kunga nav klāt, es uzskatu par nepieciešamu atgādināt zvērināto kungiem vārdus, ko viņš tepat pirms nedaudzām stundām sacīja. Zavērs, šis visu cienītais vīrs, ar savu stingro un nelokāmo patiesīgumu dara godu savam ne tik augstajam, cik svarīgajam amatam. Viņa liecība ir šāda: «Man nav vajadzīgi pat ne morāli pieņēmumi, ne lietiski pierādījumi, kas atspēkotu apsūdzētā liegšanos. Es viņu pilnīgi noteikti pazīstu. So vīru nesauc Sanmatjē, tas ir agrākais katordznieks, ļoti ļauns un bīstams cilvēks, vārdā Žans Valžāns.

Soda laikam beidzoties, viņu atbrīvoja nelabprāt. Viņš bija pavadījis deviņpadsmit gadus spaidu darbos par zādzību. Piecas vai sešas reizes viņš mēģināja no katorgas bēgt. Man ir aizdomas, ka bez mazā Žervē aplaupīšanas un ielaušanās Pjerona dārzā viņš izdarījis zādzību ari viņa gaišības nelaiķa Diņas bīskapa namā. Esmu viņu bieži redzējis tai laikā, kad strādāju par cietuma uzrauga palīgu Tulonas katorgā. Atkārtoju, es viņu pilnīgi noteikti pazīstu.»

Šī tik precīzā liecība, likās, dziji ietekmēja kā publiku, tā zvērinātos. Prokurora biedrs beidza runāt, palikdams pie savas prasības, lai, kaut arī Zavēra šeit nav, vēlreiz atsauc trīs lieciniekus — Brevē, Senildjē un Košpaiju — un svinīgi no jauna nopratina.

Priekšsēdētājs deva pavēli tiesas kalpotājam, un jau pēc mirkļa liecinieku istabas durvis atvērās. Tiesas sulainis ar žandarmu, kurš vajadzības gadījumā bija gatavs iejaukties un palīdzēt, ieveda apcietināto Brevē. Zāle bija neziņā, un visu krūtis satraukumā cilājās, it kā tām būtu tikai viena kopīga dvēsele.

Agrākajam katordzniekam Brevē mugurā bija pelēki melnas cietumnieka drēbes, kādas parasti mēdz būt centrālajos cietumos ieslodzītajiem. Brevē bija apmēram sešdesmit gadus vecs vīrs ar veikalnieka seju un blēža izskatu. Arī šāds savienojums dažkārt ir sastopams. Cietumā, kur viņu bija noveduši jauni pārkāpumi, viņš bija kļuvis kaut kas līdzīgs uzraugam. Tas bija cilvēks, par kuru priekšniecība sacīja: «Viņš cenšas būt derīgs.» Priesteri atzinīgi izteicās par viņa reliģiskajām paražām. Nav jāaizmirst, ka tas notika restaurācijas laikā.

—  Brevē, — priekšsēdētājs sacīja, — jūs esat izcietis kauna pilnu sodu un nedrīkstat zvērēt,.,

Brevē nodūra acis.

—   Un tomēr, — priekšsēdētājs turpināja, pat cilvēkā, ko likums pazeminājis, var saglabāties, ja dieva žēlastība to atļauj, goda un taisnīguma jūtas. Šo jūtu vārdā griežos pie jums izšķirīgajā mirklī. Ja jūsos vēl dzīvas šīs jūtas, — un es ceru, ka tā ir, —tad apdomājiet, iekāms atbildat, domājiet par šo cilvēku, ko viens jūsu vārds var pazudināt, bet domājiet arī par taisnību, ko viens jūsu vārds var noskaidrot. Šis ir nozīmīgs brīdis, un vēl jums ir laiks atteikties no savas liecības, ja jums šķiet, ka esat maldījies… Apsūdzētais, piecelietiesl Brevē, aplūkojiet labi apsūdzēto, sakopojiet savas atmiņas un sakiet mums pēc sirdsapziņas, vai jūs joprojām vēl pazīstat šai cilvēkā savu agrāko katorgas biedru Žanu Valžānul

Brevē paskatījās uz apsūdzēto, tad pagriezās pret tiesnešiem.

—   Jā, priekšsēdētāja kungs. Es pats pirmais viņu pazinu un palieku pie sava. Šis cilvēks ir Žans Valžāns. Viņš ieradās Tulonā 1796. gadā un tika atbrīvots no turienes 1815. gadā. Mani atbrīvoja gadu vēlāk. Pašlaik viņam ir pamulķa izskats, varbūt gadi viņu notrulinājuši, bet toreiz, katorgā, viņam bija daudz kas aiz ādas. Un tomēr es viņu pazīstu.

—  Sēdieties! — priekšsēdētājs sacīja. — Apsūdzētais, palieciet stāvotl

Ieveda Senildjē, uz mūža katorgu notiesāto, par ko liecināja sarkanie cietumnieka svārki un zaļā galvassega. Viņš sodu izcieta Tulonas katorgā, no kurienes bija īpaši izsaukts šās prāvas dēļ. Tas bija maza auguma, gadus piecdesmit vecs vīrs, kustīgs, grumbains, vājš, dzeltens, nekaunīgs, drudžaini nemierīgs, viņa locekļi un viss izskats pauda slimīgu vārgumu, bet acīs slēpās milzīgs spēks. Katorgas biedri bija iesaukuši viņu par Še-navdievu.

Priekšsēdētājs griezās pie viņa apmēram ar tādiem pašiem vārdiem kā pie Brevē. Kad viņam atgādināja, ka kauna pilnais sods viņam atņem tiesības zvērēt, Senildjē pacēla galvu un izaicinoši raudzījās tieši pūlī. Priekšsēdētājs aicināja viņu apdomāties un jautāja tāpat kā iepriekšējam lieciniekam Brevē, vai viņš vēl joprojām pazīstot apsūdzēto.

Senildjē sāka skaļi smieties.

—  Ak tu dieniņ! Vai es viņu pazīstu? Mēs taču piecus gadus bijām piekalti pie vienas ķēdes! Tu esi noskaities, vecais?

—   Sēdieties! — priekšsēdētājs sacīja.

Tiesas sulainis ieveda Košpaiju. Sis otrs uz mūžu notiesātais, ieradies no katorgas un ģērbies sarkanās drēbēs tāpat kā Senjldjē, bija Lurdas zemnieks, īsts Pireneju lācis. Viņš bija sargājis kalnos ganāmpulkus un tur no gana kļuvis par laupītāju. Košpaijs bija tikpat neaptēsts un likās vēl vairāk aprobežots nekā apsūdzētais. Viņš bija viens no tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, ko daba pirmuzmetumā rada līdzīgus meža zvēriem un ko sabiedrība beidzot padara par katordzniekiem.

Priekšsēdētājs mēģināja viņu aizkustināt ar dažiem svinīgiem un nopietniem vārdiem un jautāja viņam tāpat kā abiem iepriekšējiem lieciniekiem, vai viņš vēl joprojām nevilcinoties un nešaubīgi varot apgalvot, ka pazīst cilvēku, kas stāv viņa priekšā.

—  Tas ir Žans Valžāns, — Košpaijs atteica. — Viņu vēl saukāja par Žanu Sviru, tāpēc ka viņš bija tik stiprs.

Apgalvojumi, ko izteica šie trīs cilvēki, kuri acīmredzot runāja vaļsirdīgi un pēc skaidras sirdsapziņas, sacēla klausītājos murdoņu, kas apsūdzētajam nevēstīja neko labu; ar katru jaunu apstiprinošu liecību murdoņa kļuva skaļāka un ilgstošāka. Apsūdzētais uzklausīja šīs liecības ar izbrīnījušos seju, kas, pēc apsūdzības uzturētāja domām, bija viņa galvenais aizstāvēšanās līdzeklis. Pēc pirmās liecības žandarmi, kuri stāvēja viņam blakus, dzirdēja, ka viņš caur zobiem noņurdēja: «Re, ko! Ir gan cilvēks!» Pēc otrās viņš mazliet skaļāk un gandrīz atzinīgi sacīja: «Jauki!» Pēc trešās viņš iesaucās: «Lieliski!»

Priekšsēdētājs griezās pie viņa ar jautājumu:

—   Apsūdzētais, jūs dzirdējāt? Ko jūs uz to varat teikt?

Viņš atbildēja:

—   Es saku: «Lieliski!»

Publikā izcēlās skaļa kurnēšana, kas pa daļai pārņēma pat zvērinātos. Kļuva skaidrs, ka šis cilvēks ir pazudis.

—  Uzraugi, — priekšsēdētājs sacīja, — gādājiet par klusumu! Es beidzu debates.

Šai mirklī turpat blakus priekšsēdētājam sākās kustība. Dzirdēja kādu balsi saucam:

—   Brevē, Senildjē, Košpaij! Paskatieties šurp!

Visi, kas dzirdēja šo balsi, juta asinis sastingstam — tā bija tik žēla un drausma. Visas acis vērsās uz to pusi, no kuras tā skanēja. Kāds vīrs no privileģētajiem skatītājiem, kuri sēdēja aiz tiesnešiem, bija piecēlies, atgrūdis durtiņas barjerā, kas atdalīja tiesas tribīni no publikas, un tagad stāvēja zāles vidū. Priekšsēdētājs, prokurora biedrs, Bamatabuā kungs, vispār kādi divdesmit cilvēki viņu pazina un reizē iesaucās:

—   Madlēna kungs!

## 11. Sanmatjē izbrīns aug

Tas patiešām bija viņš. Sekretāra galdiņa lampa apgaismoja viņa seju. Viņš turēja cepuri rokā, viņa apģērbā nemanīja ne mazākās nekārtības, svārki bija rūpīgi aizpogāti. Viņš bija pavisam bāls un mazliet drebēja. Viņa mati, kas, viņam ierodoties Arasā, bija tikai iesirmi, tagad bija kļuvuši gluži balti. Tie bija nosirmojuši vienā stundā, kamēr viņš atradās šeit.

Visas galvas pagriezās uz viņa pusi. Satraukums bija neaprakstāms. Vienu mirkli klātesošie šaubījās. Balss bija skanējusi tādās mokās, cilvēks, kas te stāvēja, likās tik mierīgs, ka sākumā neviens nekā nesaprata. Visi vaicāja sev, kurš te kliedzis. Neviens nespēja ticēt, ka baigais kliedziens izlauzies šim mierīgajam cilvēkam.

Neziņa ilga tikai dažas sekundes. Iekāms priekšsēdētājs un prokurora biedrs paspēja bilst vārdu, iekāms žandarmi un tiesas kalpotāji paguva spert soli, cilvēks, ko šai brīdī visi vēl sauca par Madlēna kungu, piegāja pie lieciniekiem Košpaija, Brevē un Senildjē.

—  Vai jūs mani nepazīstat? — viņš jautāja.

Visi trīs bija ārkārtīgi pārsteigti un tikai pakratīja galvu, apliecinādami, ka viņu nepazīst. Košpaijs, pagalam nobijies, militāri sveicināja. Madlēna kungs pagriezis pret zvērinātajiem un tiesnešiem un sacīja rāmā balsī:

—   Zvērināto kungi, lieciet atsvabināt apsūdzēto! Priekšsēdētāja kungs, lieciet mani apcietināt! Cilvēks, ko jus meklējat, ir nevis viņš, bet es. Es esmu Žans Valžāns.

Neviena mute neelpoja. Pirmajam pārsteiguma pilnajam saviļņojumam sekoja kapa klusums. Zālē bija jaušamas tās dīvainās, svētbijīgās bailes, kas pārņem pūli, kad norisinās kaut kas bezgala liels.

Priekšsēdētāja sejā šai laikā atspoguļojās līdzjūtība un skumjas; viņš bija apmainījis ātrus, nozīmīgus skatienus ar prokurora biedru un klusā balsī pārmijis dažus vārdus ar padomniekiem piesēdētājiem. Tagad viņš vērsās pie publikas un jautāja tādā balss noskaņā, ko visi saprata:

—  Vai šeit nav kāds ārsts?

Arī prokurora biedrs ņēma vārdu:

—   Zvērināto kungi, šis dīvainais un negaidītais starpgadījums, kas satrauc visus klātesošos, iedveš mums, tāpat kā jums, tikai vienas jūtas, kuras nav pat nepieciešams apzīmēt. Jūs visi pazīstat, kaut vai vārda pēc, cienījamo Madlēna kungu, Piejūras Montreijas mēru. Ja klausītāju vidū atrodas kāds ārsts, mēs pievienojamies priekšsēdētāja kunga lūgumam, lai viņš palīdz Madlēna kungam un aizvada to mājās.

Madlēns pat neļāva prokurora biedram izrunāt līdz galam. Viņš to pārtrauca lēnprātības pilnā, bet nepiekāpīgā tonī. Atkārtosim še vārdus, ko viņš sacīja, atkārtosim burtu pa burtam, kā tos tūlīt pēc tiesas sēdes pierakstījis viens no šā skata aculieciniekiem un kā tie vēl tagad skan ausīs cilvēkiem, kas toreiz tos dzirdēja, kaut gan no tā brīža pagājuši jau gandrīz četrdesmit gadi:

— Pateicos jums, prokurora biedra kungs, bet es neesmu ārprātīgs. Jūs par to pārliecināsities. Jūs tikko gandrīz izdarījāt lielu kļūdu; atbrīvojiet šo cilvēku, es izpildīšu savu pienākumu, nelaimīgais notiesātais esmu es. Vienīgi man še viss ir skaidrs, un es jums saku patiesību. Dievs, kas ir debesīs, redz, ko es šobrīd daru, un ar to man pietiek. Varat mani apcietināt, tā ka esmu šeit. Un tomēr esmu rīkojies pēc labākās pārliecības. Es slēpos ar citu vārdu, kļuvu bagāts, kļuvu pilsētas mērs, vēlējos atgriezties godīgu ļaužu vidū. Izrādās, ka tas nav iespējams. Ir daudz kas tāds, ko nevaru sacīt, es nestāstīšu jums savu dzīves gājumu, reiz to uzzinās. Es apzagu monsenjoru bīskapu, tas ir taisnība, apzagu mazo Žervē, arī tas ir taisnība. Gluži pamatoti jums ir sacīts, ka Žans Valžāns bija ļauns nelietis. Bet varbūt tā nav tikai viņa vaina. Uzklausiet, tiesnešu kungi, kaut gan cilvēkam, kas kritis tik zemu kā es, nav tiesību pārmest liktenim, nedz dot padomu sabiedrībai, bet, saprotiet, apkaunojums, no kura es mēģināju izkļūt, nodara daudz posta. Katorga rada katordznieku. Padomājiet par to, es lūdzu! Pirms katorgas es biju nabaga zemnieks, pavisam maz izglītots, savā Ziņā aprobežots; spaidu darbi mani pārvērta. Es biju aprobežots, bet kļuvu ļauns, es biju malkas gabals, bet kļuvu degoša pagale. Vēlāk lēnprātība un labsirdība mani izglāba, tāpat kā bardzība bija pazudinājusi. Bet, piedodiet, jūs nespējat saprast, ko es še runāju. Manā dzīvoklī kamīna pelnos jūs atradīsit četrdesmit sū naudas gabalu, ko es pirms septiņiem gadiem nozagu mazajam Žervē. Vairāk m^n nav, ko piebilst. Apcietiniet mani! Ak dievs! Prokurora biedra kungs krata galvu, jūs sakāt? «Madlēna kungs sajucis prātā!» Jūs man neticat! Tas mani apbēdina. Vismaz nenotiesājiet šo cilvēku! Kā? Un pat šie vīri mani nepazīst? Es vēlētos, kaut Zavērs būtu šeit. Viņš gan mani pazītu!

Nav iespējams aprakstīt tās labsirdīgās un bezcerīgās skumjas, ko pauda viņa vārdu noskaņa.

Viņš pievērsās trim katordzniekiem:

—   Bet es jus pazīstu! Brevē! Jus taču atceraties?.»*

Viņš aprāvās, brīdi vilcinājās, tad turpināja:

—  Tu taču atceries šaha galdiņa rakstā adītās bikšu lences, ko valkāji katorgā?

Brevē pārsteigumā nodrebēja un ar izbijušos skatienu aplūkoja runātāju no galvas līdz kājām. Viņš turpināja:

—   Senildjē, tu, kas pats sev izdomāji vārdu Se-navdievs, tavs labais plecs ir dziji apdedzināts, jo reiz tu uzgūlies ar plecu uz,-pannas ar kvēlojošām oglēm, lai izdzēstu burtus T.F.P.[21] , kas tomēr vēl aizvien ir redzami. Atbildi — vai tas nav tiesa?

— Tas ir tiesa, — Senildjē sacīja.

Viņš pievērsās Košpaijam:

—   Košpaij, tev virs kreisās rokas locītavas ar pulveri iededzināti zili cipari, kas apzīmē datumu, kad imperators izkāpa krastā Kannās: «1815. gada 1. marts.» Atloki piedurkni!

Košpaijs atrotīja piedurkni, visu skatieni vērsās uz viņa kailo roku. Viens no žandarmiem pienesa klāt lampu: patiesi, tur bija šis datums.

Nelaimīgais cilvēks pagriezās pret klausītājiem un tiesnešiem ar 6maidu, kuru atceroties vēl tagad izjūt dziju satricinājumu visi, kas toreiz to redzēja. Tas bija uzvaras smaids, tas bija arī izmisuma smaids.

—  Tagad jūs redzat, ka es esmu Žans Valžāns, — viņš sacīja.

Zālē vairs nebija ne tiesnešu, ne apsūdzētāju, ne žandarmu, bija tikai stingas acis un aizkustinātas sirdis. Neviens vairs neatcerējās lomu, kas tam tēlojama; prokurora biedrs aizmirsa, ka atrodas šeit, lai apsūdzētu, priekšsēdētājs aizmirsa, ka atrodas šeit, lai vadītu tiesas sēdi, aizstāvis aizmirsa, ka atrodas šeit, lai aizstāvētu. Pavisam dīvaini: netika izsacīts neviens jautājums, neviens no varas pārstāvjiem neiejaucās. Tāda ir cildenu latu īpatnība: tie aizgrābj visas dvēseles un visus lieciniekus pārvērš skatītājos. Laikam neviens neapzinājās, ko l/jūt; neviens, protams, nenojauta, ka te atspīd spoža paisma, bet visi jutās dvēselē apžilbināti.

Nebija šaubu, ka visu acu priekšā stāv Žans Valžāns. I as bija gluži skaidrs. Pietika ar šā cilvēka parādīšanos, lai noskaidrotu gadījumu, kas pirms mirkļa vēl šķita dzijā lumsā tīts. Nevajadzēja nekādu paskaidrojumu, visi šie (audis, it kā elektriskas dzirksts skarti, acumirklī saprata a cilvēka vienkāršo un apbrīnojamo rīcību — nodot sevi, lai netiktu notiesāts otrs cilvēks. Sīkumi, vilcināšanās, Iespējamā nelielā pretošanās — viss pazuda šā notikuma varenajā spožumā.

Noskaņa gan nebija ilgstoša, toties tai mirklī neatvairāma.

—   Nevēlos ilgāk traucēt tiesas sēdi, — Žans Valžāns turpināja.— Tā kā mani neapcietina, es aizeju. Man vēl daudz kas kārtojams. Prokurora kungs zina, kas es esmu, zina, kurp dodos, viņš var likt mani apcietināt, kad vien vēlas.

Viņš virzījās uz izejas durvīm. Neviena balss viņu nesauca atpakaļ, neviena roka nepacēlās, lai viņu aizturētu. Pūlis pašķīrās. Sai mirklī viņā bija kaut kas dievišķīgs, kas liek veselam ļaužu pulkam atkāpties viena cilvēka priekšā. Lēniem soļiem viņš gāja cauri drūzmai. Nav zināms, kas atvēra durvis, bet tās nenoliedzami bija atvērtas, kad viņš līdz tām nonāca.

Pie izejas viņš apgriezās un sacīja:

—   Prokurora biedra kungs, esmu arvien jūsu rīcībā.

Tad viņš pievērsās klātesošajiem:-

—   Jūs visi, kas esat šeit, droši vien uzskatāt mani par līdzjūtības cienīgu, vai ne? Mans dievs! Kad es padomāju par to, kā es biju gatavs rīkoties, man liekas, ka esmu apskaužams. Un tomēr man labāk patiktu, ja tas viss nebūtu atgadījies.

Viņš izgāja, un durvis, tāpat kā atvērušās, atkal aizvērās, jo tie, kuri dara kaut ko ārkārtīgu, var būt droši, ka pūlī aizvien gadīsies kāds, kas tiem pakalpos.

Pēc nepilnas stundas ar zvērināto lēmumu apsūdzētais Sanmatjē tika atbrīvots no jebkura apvainojuma; nekavējoties izlaists brīvībā, viņš apstulbis devās projām, nodomādams, ka visi ir sajukuši prātā, un nekā no visa redzētā nesaprazdams.

## ASTOTĀ GRĀMATA pretsitiens

.

## 1. Kādā spoguli Madlēna kungs aplūko savus matus

Sāka aust gaisma. Fantina nakti bija pavadījusi drudzi un bezmiegā, tomēr iztēlē skatīdama laimes pilnas ainas; uz rīta pusi viņa iemiga. Māsa Simplicija, kas visu nakti bija sēdējusi pie slimnieces gultas, izmantoja šo miegu, lai sagatavotu jaunu hinīna devu. Krietnā māsa jau labu bridi atradās slimnīcas laboratorijā, noliekusies pār medikamentiem un zāļu pudelītēm, raudzīdamās tajās vērīgi, jo rīta krēslā visi priekšmeti bija kā miglā tīti. Neviļus viņa pagrieza galvu un klusu iekliedzās. Viņas priekša stāvēja Madlēna kungs, kas nupat bija pavisam nemanāmi ienācis.

—   Tas esat jūs, mēra kungs! — māsa iesaucās.

Viņš klusā balsī jautāja:

—   Kā klājas nabaga sievietei?

—   Šobrīd jau nedaudz labāk. Bet mēs bijām ļoti nobažījušies.

Viņa pastāstīja notikušo: ka vakar vakarā Fantinai bijis ļoti slikti, bet tagad klājoties labāk, jo tā domājot, ka mēra kungs aizbraucis uz Monfermeiju pēc meitenītes. Māsa neuzdrošinājās iztaujāt mera kungu, taču pēc viņa izskata noprata, ka tur viņš nav bijis.

—   Tas ir labi, — viņš sacīja, — jūs pareizi darījāt, ka Jāvāt viņai tā domāt.

—   Jā, — māsa turpināja, — bet tagad, mēra kungs, kad viņa redzēs jūs vienu — bez bērna, ko mēs nu viņai teiksim?

Uz brīdi viņš iegrima domās.

—  Dievs mūs iedvesmos, — viņš sacīja.

—   Tomēr nevajadzētu melot, —māsa pusbalsī nomurmināja.

Telpā jau bija kļuvis pavisam gaišs. Dienas gaisma krita tieši Madlēna sejā. Nejauši māsa pacēla acis.

—       Mans dievs! — viņa iesaucās. — Mēra kungs, kas ar jums noticis? Jūsu mati ir pavisam balti!

—   Balti! —viņš noteica.

Māsai Simplicijai nebija spoguļa; viņa parakņājās instrumentu kastē un atrada tur mazu spogulīti, ko slimnīcas ārsts lietoja, lai pārliecinātos, ka slimnieks miris un vairs neelpo. Madlēns paņēma spogulīti, aplūkoja tajā savus matus un sacīja:

—   Paskat vien!

To viņš pateica vienaldzīgi, it kā domādams par kaut ko citu.

Viņa rīcībā māsa nojauta ko svešādu, kas to stindzināja.

Viņš jautāja:

—   Vai es varu viņu redzēt?

—       Vai tad mēra kungs neliks atvest viņas bērnu? — māsa tik tikko uzdrošinājās izteikt šo jautājumu.

—       Katrā ziņā, bet tam vajadzīgas vismaz divas trīs dienas.

—       Ja viņa līdz tam laikam neredzētu mēra kungu, — māsa bikli turpināja, — viņa nezinātu, ka mēra kungs atgriezies, un būtu vieglāk pierunāt viņu paciesties, un, kad bērnu atvestu, viņa gluži dabiski nodomātu, ka mēra kungs atbraucis kopā ar bērnu. Tā varētu iztikt bez meliem.

Madlēns likās mirkli pārdomājam un tad sacīja savā rāmajā nopietnībā:

—       Nē, māsiņ, man viņa jāredz. Varbūt man jāpasteidzas.

Mūķene, šķiet, neievēroja šo «varbūt», kas piešķīra mēra vārdiem neizprotamu un dīvainu nozīmi. Acis nolaizdama, tā godbijīgi atbildēja klusinātā balsī:

—       Ja tā, mēra kungs var ieiet, kaut gan viņa ir aizmigusi.

Madlēns izsacīja dažas piezīmes par durvīm, kas kārtīgi neveras ciet un ar savu čīkstoņu var uzmodināt slimnieci, pēc tam iegāja Fantinas istabā un, sasniedzis gultu, pašķīra aizkarus. Slimniece gulēja. Elpa plūda no viņas krūtīm ar to baigo troksni, kas raksturīgs šādām slimībām ūn plosa sirdi nabaga mātēm, kad tās pavada nomoda nakti pie sava aizmigušā, nāvei nolemtā bērna gultas. Taču smagā elpošana gandrīz nespēja traucēt neizsakāmo skaidrumu, kas apņēma viņas seju miegā un viņu pilnīgi pārvērta. Viņas bālums bija kļuvis gluži baits, vaigi pietvīkuši. Garās, zeltainās skropstas, vienīgais daiļums, kas atlicis no viņas jaunavības un jaunības, viegli trīsēja, kaut gan plaksti joprojām bija aizvērti. Viņa drebēja, it kā neredzami spārni ik brīdi varētu izplesties un viņu aiznest. Redzot viņu tādu, neviens neticētu, ka šī slimniece ir gandrīz neglābjama. Viņa izskatījās drīzāk tā, it kā taisītos aizlidot, nevis mirt.

Zars, kad tuvojas roka, lai norautu ziedu, notrīs un liekas reizē vairāmies un sniedzamies pretī. Arī cilvēka ķermenī ir kaut kas no šīm trīsām, tuvojoties mirklim, kad nāves noslēpumainie pirksti grasās noplūkt dvēseli.

Labu laiku Madlēns tā nekustīgi stāvēja pie šīs gultas, uzlūkodams te slimnieci, te krustā sistā tēlu, — gluži tāpat kā pirms diviem mēnešiem tai dienā, kad pirmo reizi bija ieradies apraudzīt Fantinu šai patversmē. Abi viņi bija šeit, un tāpat kā toreiz viņš lūdza dievu, bet viņa bija iemigusi, tikai pa šiem diviem mēnešiem Fantinai mati bija kļuvuši iesirmi, bet viņam — pavisam balti.

Māsa nebija ienākusi līdzi. Viņš stāvēja pie gultas, turot pirkstu uz lūpām, it kā telpā atrastos kāds, ko viņš lūgtu klusēt.

Slimniece atvēra acis, ieraudzīja viņu un mierīgi, ar smaidu jautāja: *

—   Un Kozete?

## 2. Fatima ir laimīga

Viņa neizdarīja nevienu kustību, kas paustu pārsteigumu, nevienu kustību, kas paustu prieku; viņa pati bija prieka iemiesojums. Šis vienkāršais jautājums: «Un Kozete?» — bija izteikts tik dziļā pārliecībā, tik lielā paļāvībā, pilnīgi bez jebkādām bažām un šaubām, ka Madlēns neatrada vārdu, lai atbildētu. Viņa turpināja:

—   Es zināju, ka jūs esat šeit. Es gulēju, bet redzēju jūs. Jau sen es jūs redzu. Visu nakti manas acis jums sekoja. Jūs bijāt spožuma apņemts, un ap jums bija visvisādas debesu būtnes.

Viņš pacēla skatienu uz krustā sistā tēlu.

—   Bet sakiet taču — kur ir Kozete? Kāpēc neielikāt viņu manā gultā, lai es pamostoties viņu tūlīt ieraudzītu?

Madlēns kaut ko atbildēja, bet, ko īsti, vēlāk vairs nespēja atcerēties.

Par laimi ienāca ārsts, kas jau bija brīdināts. Viņš devās Madlēnam palīgā.

—  Nomierinieties, mana dārgā! — ārsts sacīja. — Jūsu bērns ir šeit.

Fantinas acis iemirdzējās, padarot gaišu visu seju. Viņa salika rokas lielākajā dedzībā un dziļākajā maigumā, kāds vien lūgšanā var būt.

—   O, atnesiet viņu pie manis! — Fantina iesaucās.

Aizkustinošie mātes maldi! Viņai Kozete vēl arvien bija

mazs bērns, ko nes klēpī.

—   Vēl ne, — ārsts iebilda, — šobrīd vēl ne. Drudzis jums vēl nav pilnīgi pārgājis. Redzot bērnu, jūs uztrauksities, un šis satraukums var jums kaitēt. Vispirms jums jāatveseļojas.

Viņa nesavaldīgi pretojās.

—   Bet es jau esmu izveseļojusies! Saku jums, esmu vesela! Cik muļķīgs Šis ārsts! Es gribu redzēt savu bērnu, dzirdiet!

—   Nu redzat, kā jūs iekaistat, — ārsts sacīja. — Kamēr jūs tā uzvedīsities, es neatļaušu bērnam būt pie jums. Nepietiek ar to, ka jūs viņu redzēsit, jums ir jādzīvo viņa dēļ. Kad būsit prātīga, es pats jums viņu atvedīšu.

Nabaga māte nolieca galvu.

—   Ārsta kungs, lūdzu, piedodiet man, eš jūs ļoti, ļoti lūdzu, piedodiet! Agrāk es nebūtu tā runājusi kā nupat, bet man ir nācies piedzīvot tik daudz nelaimju, ka dažreiz pati vairs nezinu, ko saku. Es saprotu, jūs baidāties, ka es uztraukšos; labi, gaidīšu tik ilgi, cik jūs teiksit, bet zvēru jums, ka tas man nebūtu kaitējis, ja es redzētu savu meitiņu. Es jau tāpat viņu redzu, kopš vakarvakara neizlaižu viņu no acīm. Vai zināt? Ja man viņu tagad atnestu, es sāktu ar viņu klusiņām runāties. Vairāk neko. Vai tad tas nav gluži dabiski, ka es vēlos redzēt savu bērnu, kas tieši manis dēļ atvests no Monfermeijas? Es nedusmojos. Zinu, ka drīz būšu laimīga. Visu nakti man rādījās kaut kas gaišs, es redzēju tēlus, tie man uzsmaidīja. Kad ārsta kungs vēlēsies, viņš man atnesīs manu Kozeti. Man vairs nav drudža, es jau esmu vesela, es jūtu, ka man vairs nekas nekait, bet es izturēšos tā, it kā būtu slima, nekustēšos, lai daritu prieku šejienes kopējām. Kad tās redzēs, ka esmu pavisam mierīga, tās sacīs: «Vajag viņai dot viņas bērnu!»

Madlēna kungs sēdēja uz krēsla blakus gultai. Viņ j pagriezās pret to; bija redzams, ka viņa pūlas izlikties mierīga un «prātīga», kā pati sacīja šai slimības vājuma brīdī, kas līdzinājās bērna vājumam, — un dara to tāpēc, lai, redzot viņu tik mierīgu, neviens nepretotos, ka pie viņas atved Kozeti. Lai kā Fantina centās savaldīties, viņa nespēja atturēties no tūkstoš jautājumiem Madlēna kungam.

—   Kāds bija jūsu brauciens, mēra kungs? O, cik jūs esat labs, ka atvedāt man viņu! Pastāstiet vismaz, kā viņa jūtas! Vai viņa labi izturēja ceļu? Vai dieniņ! Viņa taču mani nepazīs! Pa šo laiku viņa būs mani aizmirsusi, nabaga drostaliņa! Bērniem jau nav atmiņas. Tie ir kā putniņi. Šodien redz vienu, rīt — ko citu, un ne par ko vairs nedomā. Vai viņai vismaz bija tīra veļa? Vai šie Tenardjē viņu kārtīgi apkopa? Kā tie viņu baroja? O, ja jūs zinātu, ko es pārcietu, domādama par visiem šiem jautājumiem savā posta laikā! Tagad tas pagājis. Esmu priecīga. O, kā es tomēr vēlētos viņu redzēt! Mēra kungs, vai viņa jums likās jauka? Mana meitiņa taču ir skaista, vai ne? Jums droši vien diližansā ļoti sala! Vai nevarētu viņu atvest šurp uz īsu, īsu brītiņu? Pēc tam viņu tūlīt aizvestu atpakaļ. Nu sakiet! Jūs taču esat te noteicējs, ja jūs gribētu …

Madlēns satvēra slimnieces roku.

—   Kozete ir skaista, — viņš sacīja, — Kozete jūtas labi, jūs viņu drīz redzēsit, bet tagad nomierinieties! Jūs runājat pārak ātri, turklāt cilājat rokas, un tāpēc jums uznāk klepus.

Patiešām, klepus lēkmes pārtrauca Fantinu gandrīz ik pēc vārda.

Fantina nekurnēja, viņa izbijās, ka ar pārāk dedzīgām žēlabām varētu būt iedragājusi uzticību, ko centās iedvest, un tāpēc uzsāka vienaldzīgas valodas.

—   Monfermeija ir diezgan jauka vieta, vai ne? Vasarā ļaudis turp dodas izpriecas braucienos. Kā klājas Tenardjē? Tai pusē nemēdz būt daudz ceļinieku. Tas jau ir drīzāk traktieris nekā iebraucamā vieta.

Madlēns arvien vēl turēja viņas roku un vēroja viņu ar bažām; acīmredzot tas bija atnācis, lai pasacītu viņai ko lādu, par ko tagad pats šaubījās. Ārsts, apraudzījis slim nieci, bija aizgājis. Vienīgi māsa Simplicija bija palikusi tuvumā.

Te pēkšņi, visiem klusējot, Fantina iesaucās:

—   Es viņu dzirdu! Mans dievs, es viņu dzirdu!

Viņa izstiepa roku, lai pārejie klusētu, aizturēja elpu un aizgrābtībā sāka klausīties.

Pagalmā rotaļājās bērns — sētnieces vai kādas strādnieces bērns. Šādas nejaušības allaž atgadās, un tām, šķiet, ir sava loma drūmo notikumu noslēpumainajā spēlē. Bērns — tā bija maza meitenīte — te tuvojās, te attālinājās, skraidīja, lai sasildītos, smējās un skaļi dziedāja. Ak vai! Kur gan dažkārt neiejaucas bērnu rotājās! Šās meitenītes dziedāšanu Fantina dzirdēja.

—   o! — viņa iesaucās. — Tā ir mana Kozete! Es pazīstu viņas balsi!

Bērns aizgāja, tāpat kā nācis, balss izdzisa, Fantina vēl brīdi klausījās, tad viņas seja satumsa, un Madlēns dzirdēja viņu klusu sakām:

—   Cik ārsts ir ļauns, ka neļauj man redzēt manu meitiņu! Šis cilvēks jau pēc sejas izskatās ļauns!

Tomēr viņas domu priecīgā pamatnoskaņa atkal atgriezās. Atlaidusi galvu uz spilvena, viņa turpināja runāt pati ar sevi:

—   Cik mēs būsim laimīgas! Vispirms mums būs mazs dārziņš! Madlēna kungs man to apsolīja. Mana meitiņa rotaļāsies dārzā. Tagad jau viņai vajag pazīt burtus. Es viņai likšu lasīt pa zilbēm. Viņa skraidīs pa zāli pakaļ tauriņiem. Es raudzīšos viņā. Un tad viņa pirmo reizi ies pie komūnijas[22] . paga, kad viņa pirmoreiz ies pie komūnijas?

Fantina sāka skaitīt uz pirkstiem.

—   Viens, divi, trīs, četri… viņai ir septiņi gadi. Pēc pieciem gadiem. Viņai būs balts plīvurs, smalkas zeķītes, viņa izskatīsies pēc mazas sievietes. Ai, manu labo māsiņ, jūs nezināt, kāda es muļķe — es jau domāju par savas meitas pirmo komūniju!

Un viņa sāka smieties.

Madlēns bija palaidis vaļā Fantinas roku. Viņš klausījās šais vārdos, kā klausās vēja šalkās, acis nodūris, iegrimis bezgala dziļās pārdomās. Pēkšņi slimniece apklusa, viņš neapzināti pacēla galvu. Fantinas izskats viņu izbiedēja.

Fantina vairs nerunāja, vairs neelpoja; viņa bija piecēlusies pussēdus, krekls atsedza viņas vājo plecu, viņas seja, kas pirms mirkļa vēl staroja, bija nobālējusi, un šķita, ka viņa ar šausmās atplestām acīm stingi skatās uz kaut ko briesmīgu istabas galā.

— Mans dievsl — Madlēns iesaucās. — Kas jums kait, Fantina?

Viņa neatbildēja, nenovērsa acu no tā, ko šķita redzam, tad ar vienu roku pieskārās mēra elkonim, bet ar otru radīja, lai tas atskatās.

Madlēns pagriezās un ieraudzīja Zavēru.

## 3. Zavērs ir apmierināts

Lūk, kas bija noticis.

Pulkstenis nosita pusvienu naktī, kad Madlēna kungs Tzgāja no Arasas tiesas zāles. Viņš atgriezās viesnīcā tieši laikā, lai aizbrauktu ar pasta karieti, kurā, kā atceraties, bija aizrunājis sev vietu. Mazliet pirms sešiem rītā viņš nokļuva Piejūras Montreijā, kur viņa pirmās rūpes Jbija iemest pastā vēstuli Lafita kungam un pēc tam doties uz slimnīcu apraudzīt Fantinu.

Pa to laiku, tiklīdz Madlēna kungs bija atstājis tiēsas sēžu zāli, prokurora biedrs, atguvies no pirmā satricinājuma, lūdza vārdu, lai izsacītu nožēlu par cienījamā Piejūras Montreijas mēra pēkšņo prāta aptumsumu un lai paziņotu, ka šis dīvainais starpgadījums, kas vēlāk noskaidrošoties, ne mazākajā mērā neesot mainījis viņa pārliecību, tāpēc viņš joprojām pieprasot apsūdzētā Šanrnatjē notiesāšanu, kurš, protams, esot īstais Žans Valžāns. Prokurora biedra nepiekāpība bija acīm redzamā pretrunā ar visu pārējo — publikas, tiesnešu un zvērināto — noskaņojumu. Aizstāvis bez lielām pūlēm atspēkoja šo ierosinājumu un pierādīja, ka, ievērojot Madlēna kunga, tas ir, īstā Žana Valžāna, atklājumus, lietas raksturs pašā būtībā mainījies un zvērināto priekšā stāvot gluži nevainīgs cilvēks. Šai sakarā advokāts vēl izteica dažas sentences — diemžēl ne gluži jaunas — par tiesas kļūdīšanos utt., utt., priekšsēdētājs savā nobeiguma runā pievienojās aizstāvim, un pēc dažām minūtēm zvērinātie pasludinaja, ka Sanmatjē ir attaisnots.

Bet prokurora biedram bija vajadzīgs Žans Valžāns, un, tā kā Sanmatjē vairs nebija, viņš vērsās pret Madlēnu.

Tikko Sanmatjē bija atbrīvots, prokurora biedrs un tiesas priekšsēdētājs divatā ieslēdzas. Viņi apspriedās «sakarā ar jaunu apsūdzību, sakarā ar Piejūras Montreijas mēra personu un sakarā ar viņa apcietināšanu». So teikumu, kurā tik daudz «sakarā ar», prokurora biedrs pašrocīgi ierakstīja ģenerālprokuroram nosūtāmā ziņojuma pirmtekstā. Tā kā pirmais saviļņojums bija pārgājis, priekšsēdētājs neko daudz neiebilda. Galu galā tiesai jāiet sava gaita. Turklāt, vaļsirdīgi sakot, kaut gan priekšsēdētājs bija labsirdīgs un visai saprātīgs cilvēks, viņš tai paša laikā bija arī pārliecināts un gandrīz dedzīgs rojālists un jutās aizvainots, kad Piejūras Montreijas mērs, runājot par izkāpšanu krastā Kannās, bija teicis imperators, nevis Bonaparts.

Un tā apcietināšanas pavēle bija uzrakstīta. Prokurora biedrs to nosūtīja uz Piejūras Montreiju ar ziņnesi, kam lika jāt pilnos auļos un nodot pavēli policijas inspektoram Zavēram.

Kā jau zināms, Zavērs tūlīt pēc liecības nodošanas bija atgriezies Piejūras Montreijā.

Zavērs patlaban tikko cēlās, kad ziņnesis nodeva viņam apcietināšanas pavēli un rīkojumu par arestētā nogādāšanu tiesas priekšā.

Ziņnesis pats bija visai pieredzējis policijas ierēdnis un pāris vārdos paskaidroja Zavēram, kas noticis Arasā. Apcietināšanas pavēle, ko bija parakstījis prokurora biedrs, skanēja šādi:

«Policijas inspektoram Zavēram uzdots aizturēt pilsoni Madlēnu, Piejūras Montreijas mēru, kas šāsdienas tiesas sēdē atzīts par atsvabināto katordznieku Žanu Valžānu.»

Redzot Zavēru ieejam slimnīcas priekštelpā, cilvēkam, kas viņu nepazina, nebūtu bijis ne jausmas par to, kas viņā norisinājās, •— viņa izskats likās pavisam parasts. Viņš bija atturīgs, mierīgs, nopietns, viņa sirmie mati bija rūpīgi un gludi sasukāti uz deniņiem, un pa kāpnēm viņš devās augšā savā parastajā, lēnajā gaitā. Bet cilvēks, kas viņu īsteni pazina, uzmanīgāk viņā ieskatījies, būtu nodrebējis. Adas apkaklītes sprādze viņam neatradās, kā pienākas, uz pakauša, bet zem kreisās auss. Tas liecināja par ārkārtīgu satraukumu.

Zavērs bija paraugraksturs, kas necieta nevienu krocinu ne savu pienākumu veikšanā, ne savā formas tērpā, metodiski stingrs kā pret noziedzniekiem, tā pret sava apģērba pogām.

Lai viņš nepareizi aizsprādzētu apkaklīti, bija vajadzīgs viens no tiem dziļajiem satraukumiem, ko varētu apzīmēt par iekšejām zemestrīcēm.

Paņēmis no tuvākā sardzes posteņa kaprāli un četrus kareivjus, viņš gluži vienkārši devās uz slimnīcu, atstāja kareivjus pagalmā un lika vārtsardzei parādīt, kur atrodas Fantinas istaba; vecajai sieviņai neradās ne mazākās aizdomas, jo tā bija pieradusi redzēt apbruņotus vīrus, kas prasīja pēc mēra kunga.

Nonācis pie Fantinas istabas, Zavērs nospieda rokturi, klusām — kā slimnieku kopējs vai spiegs — atvēra durvis un iegāja.

Pareizāk sakot, viņš neiegāja, bet palika stāvam pusatvērtajās durvīs ar cepuri galvā, aizbāzis kreiso roku aiz cieši aizpogāto svārku malas. Padusē rēgojās viņa milzīgā spieķa svina rokturis, kamēr pašu spieķi apslēpa viņa mugura.

Tā viņš nostāvēja apmēram minūti, un neviens nemanīja viņa klātbūtni. Pēkšņi Fantina pacēla acis, ieraudzīja viņu un lika pagriezties Madlēna kungam. *

Tai mirklī, kad Madlēna skatiens sastapās ar Zavēra acīm, Zavērs — pat nesakustoties, nepagriežoties, netuvojoties — kļuva briesmīgs. Neviena cita cilvēciska izjūta nespēj būt tik atbaidoša kā ļauns prieks.

Tā bija sātana seja, kad tas atkal atradis savu grēcinieku.

Apziņa, ka Žans Valžāns beidzot ir viņa rokās, lika atklāties viņa seja visam, ko viņš slēpa dvēselē. Sakustināto dzelmju saturs pacēlās virspusē. Pazemojumu par to, ka viņš vienu brīdi pazaudējis pēdas un maldījies attiecībā uz Sanmatjē, izdzēsa lepnums, ka viņš jau pašā sākumā uzminējis patiesību un ka viņa pareizais instinkts tik ilgi pretojies krāpšanai. Zavēra pašapmierinātība spilgti izpaudās viņa valdonīgajā stājā. Uz šaurās pieres atplaiksnījās uzvaras gaviļu kroplīgums. Parādījās viss atbaidošais, kas vien var atspoguļoties pašapmierināta cilvēka sejā.

Zavērs šai brīdī jutās svētlaimīgs. Pats skaidri neapzinādamies, tomēr ar noģiedu par savu derīgumu un panākumiem, viņš, Zavērs, tagad iemiesoja sevī taisnību, gaismu un patiesību to dievišķīgajā uzdevumā iznīcināt ļaunumu. Aiz viņa un ap viņu bezgalīgā dzijumā bija likuma vara, saprāts, tiesas spriedums, likuma noteikta sirdsapziņa, sabiedrisks nosodījums — visas viņa zvaigznes; viņš aizstāvēja kārtību, viņš no likuma šķīla zibeņus, viņš atrieba sabiedrību, atbalstīja absolūto; viņš pacēlās, slavas apmirdzēts, viņa uzvarā vēl bija palicis kaut kas no izaicinājuma un cīņas gara. Tā stāvēdams, augstprātīgs, starojošs, viņš gaišā dienas laikā klaji rādīja nežēlīga atriebības eņģeļa pārdabisko zvēriskumu; izpildāmā uzdevuma baigajā ēnā varēja redzēt tumši mirgojam sabiedriskās tiesas zobenu, kas bija sažņaugts viņa dūrē. Laimīgs un sašutuma pilns, viņš turēja zem sava papēža noziegumu, netikumu, dumpi, pazudināšanu, elli, viņš staroja, viņš iznīcināja, viņš smaidīja, un bija kāds neapstrīdams lieliskums šai briesmīgajā ercenģelī Miķelī.

Zavērs bija briesmīgs, bet viņā nebija nekā zemiska.

Godīgums, patiesīgums, sirdsskaidrība, pārliecība, pienākuma apziņa ir īpašības, kas, cilvēkam maldoties, var kļūt atbaidošas, bet kas pat atbaidošas paliek lielas; arī iedvešot šausmas, tās nezaudē cilvēka sirdsapziņai piemītošo diženumu. 5iem tikumiem ir tikai viens trūkums — maldīšanās. Fanātiķa godīgais, nežēlīgais prieks arī vislielākajā cietsirdībā saglabā drūmu starojumu, kas pelna cieņu. Pašam to nenojaušot, Zavērs savā pārmērīgajā laimē bija nožēlojams kā jebkurš triumfējošs nejēga. Nekas nespētu izraisīt dziļākas sāpes un drausmas kā šī seja, kurā atklājās, ja tā varētu teikt, viss labā ļaunums.

## 4. Likumīgā vara atgūst tiesības

Fantina nebija Zavēru redzējusi kopš tās dienas, kad pilsētas mērs viņu izrāva no šā cilvēka rokām. Viņas slimās smadzenes neko īsti neaptvēra, tacu viņa nešaubījās, ka Zavērs atnācis pēc viņas. Viņa nespēja paciest tā briesmīgo seju, juta, ka gals ir klāt, paslēpa seju rokās un baismās kliedza:

— Madlēna kungs, glābiet manil

Žans Valžāns — turpmāk mēs to citādi nesauksim — bija piecēlies kājās. Vismaigākajā un visrāmākajā balsi tas sacīja Fantinai:

—   Esiet mierīga. Viņš nenāk jūsu dēļ.

Tad pievērsās Zavēram:

—   Es zinu, ko jūs vēlaties.

Zavērs atbildēja:

—   Ašil Ejam!

Balss noskaņā, ar kādu viņš izrunāja šos divus vārdus, bija kaut kas mežonīgs un negants. Zavērs nesacīja: «Aši! Ejam!» — viņš teica: «Aššjam!» Neviena rakstība nespētu attēlot šo vārdu toni; tā vairs nebija cilvēka valoda, tas bija zvēra šņāciens.

Šoreiz viņš nerīkojās kā parasti, nepaziņoja savas ierašanās iemeslu, pat neuzrādīja apcietināšanas pavēli. Viņam Žans Valžāns bija savā ziņā noslēpumains un nenotverams pretinieks, neizprotams cīnītājs, ko viņš jau piecus gadus turēja savos nagos, bet nespēja pieveikt. Šī apcietināšana bija nevis sākums, bet beigas. Viņš aprobežojās ar īsu pavēli: «Aši! Ejam!»

To sacīdams, viņš nespēra ne soli, tikai uzlūkoja Žanu Valžānu ar skatienu, kādu parasti mēdza izmest kā āķi, lai neatvairāmi pievilktu nelaimīgos upurus.

Tas bija skatiens, ko Fantina pirms pāris mēnešiem bija jutusi iespiežamies sevī līdz pašām īkstīrn.

Kad Zavērs uzkliedza, Fantina atvēra acis. Šeit taču bija mēra kungs. No kā viņai baidīties?

Zavērs panāca līdz istabas vidum un uzsauca:

—   E, tu! Vai tu nāksi reiz?

Nelaimīgā paskatījās visapkārt, šeit bija tikai mūķene un mēra kungs. Uz ko varēja attiekties šis nekaunīgais «tu»? Vienīgi uz viņu pašu. Viņa nodrebēja.

Un tad viņa redzēja ko neticamu, kaut ko tik neticamu, ka nekad nekas tamlīdzīgs viņai nebija rādījies pat baigākajos drudža murgos.

Viņa redzēja, ka spiegs Zavērs satvēra aiz apkakles mēra kungu, viņa redzēja mēra kungu noliecam galvu. Viņai šķita, ka pasaule iet bojā.

Zavērs patiešām bija satvēris Žanu Valžānu aiz apkakles.

—  Mēra kungs! — Fantina iesaucās.

Zavērs sāka skaļi smieties, smieties savus drausmīgos smieklus, atsedzot visus zobus.

—   Seit vairs nav nekāda mēra kunga!

Žans Valžāns nemēģināja atbrīvoties no rokas, kas turēja viņu aiz svārku apkakles. Viņš sacīja*

—  Zavēr…

Zavērs viņu pārtrauca:

—   Sauc mani par inspektora kungu!

—       Kungs, — Žans Valžāns turpināja, — es gribētu sacīt jums pāris vārdu divatā.

—       Skaļi! Runā skaļi! — Zavērs atbildēja. — Ar mani jārunā skaļi!

Žans Valžāns turpināja klusinātā balsī:

—   Man ir kāds lūgums…

—   Es tev sacīju — runā skaļi!

—   Bet to drīkstat dzirdēt tikai jūs…

—   Kas man par daļu? Es neklausos!

Žans Valžāns pagriezās pret policijas inspektoru un ātri un ļoti klusu sacīja:

—       Dodiet man trīs dienas laika! Trīs dienas, lai aizbrauktu pēc šās nelaimīgās sievietes bērna! Es maksāšu, cik prasīsit. Varat mani pavadīt, ja vēlaties.

—        Ir gan joki! — Zavērs iesaucās. — Nudien, es neturēju tevi par muļķi! Tu man prasi trīs dienas, lai aizbēgtu! Tu gribot braukt pēc šās meitas bērna! Ha-ha! Ir gan jauki! Tas tik ir jauki!

Fantinu pārņēma drebuļi.

—       Mans bērns! — viņa iesaucās. — Braukt pēc mana bērna? Tātad viņas nav šeit! Māsa, atbildiet man — kur ir Kozete? Es gribu savu bērnu! Madlēna kungs! Mēra kungs!

Zavērs piecirta kāju.

—        Kas vēl nebūs? Vai klusēsi, netikle! Ir gan plukatu zeme, kur katordznieki ieņem valsts amatus, bet ielasmeitas tiek apkalpotas kā grāfienes! Nekas! Tagad viss mainīsies! Sen jau bija laiks.

Viņš stingri paskatījās Fantinā un, no jauna satvēris saujā Žana Valžāna kaklasaiti, krekla stūri un svārku apkakli, piebilda:

—        Es tev teicu — te vairs nav nekāda Madlēna kunga, nav nekāda mēra kunga. Ir tikai zaglis, laupītājs, katordznieks, vārdā Žans Valžāns. Viņu es te turu! Tad redzi, kas viņš ir!

Fantina spēji saslējās, balstoties uz stingajām rokām, uzlūkoja Žanu Valžānu, uzlūkoja Zavēru, uzlūkoja

mūķeni, atvēra muti, it kā taisīdamās kaut ko sacīt, dziļš gārdziens izlauzās no viņas kakla, zobi sasitās kopā, viņa izmisuma izstiepa rokas, ar krampjaini izplestiem pirkstiem tvarstīja visapkārt kā slīcēja, tad pēkšņi sabruka uz spilvena. Viņas galva atsitās pret gultas galu un atkal atkrita uz krūtīm, mute palika vaļā, acis atvērtas, bet izdzisušas.

Viņa bija mirusi.

2ans Valžāns uzlika roku uz Zavēra rokas, kas viņu turēja, un satvēra to, it kā tā būtu bērna roka, tad sacīja Zavēram:

—  Jūs nogalinājāt šo sievieti.

—   Beigsim reizi — Zavērs saniknots kliedza. — Neesmu šeit, lai klausītos spriedelējumos. Iztiksim bez tā. Apsardze ir lejā. Ejam tūlīt! Ja ne, ir roku dzelži!

Istabas stūrī stāvēja veca, izļodzījusies dzelzs gulta, kurā mēdza atlaisties māsas, kad tās naktī dežurēja pie slimniekiem. Žans Valžāns piegāja pie šīs gultas, vienā mirklī atrava no tās stipri sagrabējušo galvgali (viņa muskuļiem tā bija nieka lieta), sagrāba saujā resnāko stieni un paskatījās Zavērā. Zavērs atkāpās uz durvju pusi.

Žans Valžāns ar dzelzs stieni rokā lēnām virzījās uz Fantinas gultu. To sasniedzis, viņš apgriezās un sacīja Zavēram tikko dzirdamā balsī:

•— Es jums neieteiktu mani traucēt šai brīdī.

Nav noliedzams, ka Zavērs trīcēja.

Viņam ienāca prātā doma iet un pasaukt sardzi, bet Žans Valžāns varētu tikmēr aizbēgt, tāpēc viņš palika, satvēra savu spieķi aiz tievgaļa un atspiedās pret durvju stenderi, neizlaizdams Žanu Valžānu no acīm.

Žans Valžāns atbalstīja elkoni pret gultas galvgaļa lodīti, atspieda pieri delnā un sāka vērot nekustīgi guļošo Fantinu. Tā viņš stāvēja, domās iegrimis, mēms, 'šķiet, aizmirsis visu šai pasaulē. Viņa sejā un visā stājā atspoguļojās vienīgi bezgalīga līdzjūtība. Pēc dažiem pārdomu mirkļiem viņš noliecās pie Fantinas un kaut ko klusu tai stāstīja.

_ Ko viņš tai sacīja? Ko šis likuma nosodītais cilvēks varēja sacīt sievietei, kas bija mirusi? Kas tie bija par vārdiem? Neviens tos nav dzirdējis. Vai nelaiķe tos sadzirdēja? Ir tādas aizkustinošas ilūzijas, kurās varbūt slēpjas cēla īstenība. Nav apšaubāms tas, ka māsa Simplicija, vienīgā šā notikuma aculieciniece, vēlāk bieži stāstīja, ka tai brīdi, kad Žans Valžāns kaut ko čukstējis Fantinai pie auss, viņa skaidri redzējusi noslēpumainu smaidu ataus* tam bālajās lūpās un satumsušajās acu zīlītēs, pilnās viņpasaules izbrīna.

Žans Valžāns saņēma abās rokās Fantinas galvu un sakārtoja spilvenu, gluži kā mate to darītu savam bērnam; viņš aizsēja tai krekla lentītes un pieglauda matus zem cepurītes. Un tad viņš tai aizvēra acis.

Fantinas seja šai mirklī likās dīvaini apskaidrota.

Nāve ir ieiešana lielaja gaismā.

Fantinas roka nokarājās par gultas malu. Žans Valžāns nometās ceļos šās rokas priekša, to maigi pacēla un noskūpstīja.

Tad viņš piecēlās un, pagriezdamies pret Zavēru, sacīja:-

— Tagad esmu jūsu rīcībā.

## 5. Piemērots kaps

Zavērs ievietoja Žanu Valžānu pilsētas cietumā.

Madlēna apcietināšana radīja Piejūras Montreijā sensāciju vai, pareizāk sakot, ārkārtīgu satricinājumu. Ar skumjām jāatzīst, ka pietika ar vārdiem: bijušais katordznieks, lai gandrīz visi no viņa novērstos. Nepagāja ne divas stundas, kad viss labais, ko viņš bija darījis, aizmirsās, un viņš bija vairs tikai «katordznieks». Der piezīmēt, ka Arasas notikuma sīkumi vēl nebija zināmi. Augu dienu visās pilsētas malās dzirdēja tikai šada veida sarunas: «Vai jūs vēl nezināt? Viņš, izrādās, ir atbrīvots katordznieks!» — «Kurš tad?» —«Pilsētas mērs.» — «Ko jūs! Madlēna kungs?» —«Jā.» — «Vai tiešām?» — «Viņu nemaz nesauca par Madlēnu, viņam tāds briesmīgs vārds: Bežāns vai Božāns, vai Bužāns.» — «Ak mans dievs!» — «Tagad viņš ir apcietināts.» — «Apcietināts!» — «Pagaidām atrodas pilsētas cietumā, kamēr viņu pārvedīs…» — «Pārvedīs! Kā — pārvedīs? Uz kurieni tad viņu pārvedīs?» — «Viņam vēl jāstājas zvērināto tiesas priekšā par laupīšanu uz lielceļa.» — «Paskat vien! Man jau tā likās. Sis cilvēks bija pārāk labs, pārāk nevainojams, pārāk «saldens». Viņš taču atteicās no ordeņa, visiem palaidņa zeņķiem, ko satika ceļā, dalīja sīknaudu. Es aizvien domāju, ka te slēpjas kaut kas nelabs.»

It īpaši tā spriedelēja «salonos».

Kāda vecāka dāma, kas abonēja Drapeau blatic*, izsacīja šādu piezīmi, kuras dziļdomīgumu gandrīz nav iespējams aptvert:

—  Mani tas nebūt neapbēdina. Tā būs laba mācība bonapartistiem!

Un tā Piejūras Montreijā izgaisa šis tēls, ko reiz sauca par Madlēna kungu. Tikai trīs četri cilvēki visā pilsētā palika uzticīgi viņa piemiņai. To vidū bija ari vecā vārtsardze, viņa kalpone.

Tās pašas dienas vakarā šī cienījamā vecīte sēdēja savā vārtu telpas istabiņā, vēl neatguvusies no izbailēm un iegrimusi skumjās domās. Fabrika visu dienu bija slēgta, lielie vārti aizbultēti, iela tukša. Mājā bija tikai divas mūķenes, māsa Perpetija un māsa Simplicija, kas sēdēja nomodā pie Fantinas līķa.

Ap to laiku, kad Madlēna kungs mēdza atgriezties mājās, krietnā sieviņa gluži neapzināti piecēlās, paņēma no atvilktnes Madlēna kunga istabas atslēgu un svečturi, ko viņš katru vakaru lietoja, lai uzkāptu pa trepēm, atslēgu pakāra uz parastās naglas un svečturi nolika turpat līdzās, kā vienmēr viņu gaidot. Tad vecīte atkal atsēdās uz sava krēsla un no jauna iegrima domās. Nabaga labsirdīgā sieviņa darīja to visu pilnīgi neapzināti.

Bija pagājušas vairāk nekā divas stundas, kad tā pēkšņi atmodās no savām domām un iesaucās:

—  Vai dieniņ! Kungs Jēzu! Es taču pakāru viņa atslēgu uz naglas!

šai brīdī vārtu telpas lodziņš atvērās, pa to ieslīdēja kāda roka, satvēra atslēgu un svečturi un aizdedzināja vaska sveci pie istabiņā degošās tauku sveces.

Vārtsardze pacēla acis un sastinga ar atplestu muti, aizturēdama kliedzienu.

Viņa pazina šo roku, šo elkoni, šo svārku piedurkni.

Tas bija Madlēna kungs.

Dažas sekundes viņa nespēja bilst ne vārda, galīgā pārbīli, kā pati vēlāk izteicās, atstāstīdama savu piedzīvojumu.

—  Mans dievs! Mēra kungs! — viņa beidzot iesaucās. — Es domāju, ka jūs esat…

Viņa aprāvās — teikuma beigām būtu trūcis godbijības salīdzinājumā ar tā sākumu. Viņai Žans Valžāns vēl aizvien bija mēra kungs.

Žans Valžāns pabeidza neizteikto domu.

— Cietumā, — viņš sacīja. — Es tur biju. Izlauzu logā stieni, nolaidos no jumta, un te nu es esmu. Es uzkāpšu savā istabā, bet jūs atsūtiet pie manis māsu Simpliciju. Viņa droši vien ir pie šīs nabaga sievietes.

Vecīte steigšus paklausīja.

Viņš to nemaz nebrīdināja, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka vecā sieviņa apsargās viņu labāk, nekā pats spētu.

Tā arī netika zināms, kā viņam izdevies iekjūt pagalmā, neatverot vārtus. Viņš gan aizvien mēdza nēsāt lidzi atslēgu no mazajiem blakusvārtiņiem, taču pēc kratīšanas atslēgai vajadzēja būt atņemtai. Sis apstāklis palika nenoskaidrots.

Viņš devās augšup pa kāpnēm, kas veda uz viņa istabu. Uzkāpis viņš atstāja svečturi uz viena no pēdējiem pakāpieniem, pavisam klusu atslēdza durvis un taustoties gāja aizvērt logu un slēģus, pēc tam atgriezās pēc sveces un iegāja istabā.

Piesardzība bija vajadzīga, jo, kā atceraties, viņa logu varēja redzēt no ielas. Viņš paskatījās visapkārt — uz savu galdu, uz krēslu un gultu, kas jau trīs dienas nebija atsegta. No alzvakarējās nakts nebija palikušas nekādas pēdas. Vārtsardze bija «uzkopusi istabu». Vecīte bija pelnos atradusi un nolikusi kārtīgi uz galda abus viņa nūjas dzelzs uzgajus un ugunī nomelnējušo četrdesmit sū gabalu.

Viņš paņēma papīra lapu, uz kuras uzrakstīja: «Sie ir manas nūjas dzelzs uzgaļi un mazajam Žervē nozagtā četrdesmit sū monēta, par ko runāja zvērināto tiesā.» Uz šā papīra viņš uzlika monētu un abus dzelzs gabalus tā, lai tos uzreiz ieraudzītu katrs, kas ienāk istabā. Viņš izvilka no skapja vecu kreklu, ko saplēsa, šajās drēbes strēmelēs viņš ievīstīja abus sudraba svečturus. Viņa rīcībā nemanīja ne steigas, ne satraukuma, un, saiņojot bīskapa svečturus, viņš tai pašā laikā koda rupjmaizes rikā. Iespējams, ka tā bija cietuma maize, ko viņš bēgot paņēmis līdz.

To noskaidroja pēc maizes drupatām, ko atrada istabā uz grīdas, kad vēlāk izdarīja kratīšanu.

Pie durvīm kādas divas reizes klusu pieklauvēja.

—   Ienāciet, — viņš sacīja.

Tā bija māsa Simplicija.

Viņa bija bāla, acis saraudātas, svece, ko viņa turēja rokā, drebēja. Nežēlīgiem likteņa triecieniem piemīt tā īpatnība, ka tie, lai cik pilnīgi vai rūdīti mēs būtu, izvilina no mūsu dziļākās būtības cilvēcisko dabu un liek tai atklāties. Sās dienas pārdzīvojumos mūķene atkal bija kļuvusi sieviete. Viņa bija raudājusi un tagad trīcēja.

Žans Valžāns uzrakstīja pāris rindu uz papīra lapiņas un sniedza to mūķenei, sacīdams:

—   Māsiņ, nododiet to mācītāja kungam!

Papīrs bija atlocīts. Māsa ieskatījās tajā.

—   Varat lasīt, — viņš teica.

Māsa lasīja: «Lūdzu mācītāja kungu uzņemties rūpes par visu, ko šeit atstāju. Lūdzu nokārtot manas prāvas izdevumus un parūpēties par šodien mirušās sievietes apbedīšanu. Pārpalikums nabagiem.»

Māsa gribēja ko teikt, bet spēja nomurmināt tikai dažas nesakarīgas skaņas. Beidzot tā ar pūlēm izrunāja:

—       Vai mēra kungs nevēlas pēdējo reizi paskatīties uz nabaga nelaimīgo?

—       Nē, — viņš atbildēja. — Man jau ir uz pēdām. Ja mani apcietinātu viņas istabā, tas varētu traucēt viņas mieru.

Tikko viņš paguva to pateikt, kāpņu telpā sacēlās^liela kņada. Bija dzirdams augšup kāpjošu soļu troksnis un vecās vārtsardzes balss, kura cik spēdama skaļi un spalgi runāja:

—       Mans labais kungs, zvēru jums pie augstā dieva, ka te neviens nav ienācis nedz dienā, nedz vakarā, es taču visu laiku sēžu pie durvīm!

Kāds vīrietis atbildēja:

—   Tomēr tanī istabā ir gaisma.

Viņi pazina Zavēra balsi.

Istaba bija tā ierīkota, ka durvis atveroties aizsedza sienas stūri labajā pusē. Žans Valžāns nopūta sveci un nostājās šai stūrī.

Māsa Simplicija nometās ceļos blakus galdam.

Durvis atvērās.

Ienāca Zavērs.

Gaitenī bija dzirdama vairāku vīriešu sačukstēšanās un vārtsardzes iebildumi.

Mūķene nepacēla acu. Viņa lūdza dievu.

Uz kamīna dzegas uzliktā svece skopi apgaismoja lelpu.

Zavērs ieraudzīja māsu un apjukumā apstājās.

Kā atceraties, Zavēra dziļākā būtība, tās pamats un dabiskā vide bija bijība pret jebkuru varu. Viņš bija viengabalains raksturs un nepieļāva nekādus iebildumus, ne i/ņēmumus. Pats par sevi saprotams, ka baznīcas varu viņš atzina par augstāko no visām varām. Viņš bija dievbijīgs, formāls un noteikts baznīcas ceremonijās tāpat kā visos jautājumos. Viņa acīs mācītājs bija gars, kas nemaldās, un mūķene — radījums, kurš negrēko. Viņam tas bija dvēseles, nošķirtas no šās pasaules ar sienu, kurā ir tikai vienas durvis, kas atveras tikai tāpēc, lai pa tām iznāktu patiesība.

Ieraugot māsu, vispirms viņš juta tieksmi aiziet.

Taču viņam bija arī savs pienākums, kas viņu atturēja un pavēlēja rīkoties pretēji. Tad viņā radās tieksme palikt un atļauties vismaz vienu jautājumu.

Tā bija tā pati māsa Simplicija, kas ne reizi savā mūžā nebija melojusi. Zavērs to zināja un tieši tāpēc šo mūķeni sevišķi cienīja.

—       Māsa, — viņš jautāja, — vai jūs esat viena šai istabā?

Tas bija baigs mirklis, kurā nabaga vārtsardze gandrīz zaudēja samaņu.

Māsa pacēla acis un atbildēja:

—   Jā.

—       Tatad, — Zavērs turpināja, — piedodiet manu neatlaidību, bet es izpildu savu pienākumu, — tātad jūs neesat redzējusi šovakar kādu cilvēku, vīrieti? Viņš ir izbēdzis, mēs viņu meklējam. Vai jūs neesat redzējusi cilvēku, ko sauc — Žans Valžāns?

Māsa atbildēja:

—   Nē.

Viņa meloja. Viņa meloja divas reizes, divas reizes pec kārtas, nešauboties, nevilcinoties — tā, kā cilvēks ziedojas otra labā.

—       Atvainojiet, — Zavērs sacīja un, dziļi palocījies, aizgāja.

Ak, svēta zemes meita! Jau pagājuši daudzi gadi, kopš tu atstāji šo pasauli un pievienojies gaismas valstībā savām māsām, šķīstajām jaunavām, un saviem brāļiem eņģeļiem. Lai šie meli tev paradīzē top pieskaitīti par nopelnu!

Māsas apgalvojumam bija tik izšķirīga nozīme, ka Zavērs pat nepamanīja kādu dīvainu apstākli: svece, kas stāvēja uz galda, bija tikko nopūsta un vēl kūpēja.

Stundu vēlāk kāds cilvēks, soļodams miglā gar kokiem, ātri attālinājās no Piejūras Montreijas Parīzes virzienā. Sis cilvēks bija Žans Valžāns. Pēc divu vai triju braucēju liecībām, kuri viņu satikuši ceļā, noskaidrots, ka viņš nesis kādu saini un bijis ģērbies blūzē. Kur viņš bija ņēmis šo blūzi? Tas palicis nezināms. Kaut gan — pirms dažām dienām fabrikas slimnīcā bija miris kāds vecs strādnieks, neatstājot neko, vienīgi savu blūzi: varbūt tā bija tā pati blūze.

Vēl pēdējos vārdus par Fantinu.

Mums visiem ir viena māte — zeme. Fantinu atdeva šai mātei.

Mācītājs domāja, ka dara labi, — un varbūt tiešām darīja labi, — atlicinot nabagiem cik iespējams vairāk no Žana Valžāna atstātās naudas. Galu galā par ko tad bija runa? Par katordznieku un ielasmeitu. Tāpēc viņš vienkāršoja Fantinas apbedīšanu līdz pašam nepieciešamākajam, ko sauc par kopīgu kapu.

Un tā Fantinu bez maksas apbedīja tai kapsētas stūrī, kas pieder visiem un nevienam un kur pazūd nabaga ļaudis. Par laimi, dievs zina, kur atrast dvēseli. Faiļtinu guldīja zemes tumsā līdzās nezināmiem kauliem, viņas pīšļi sajaucās ar citu pīšļiem. Viņa bija iemesta kopīgā kapā. Viņas kaps līdzinājās viņas gultai.

## II daļa KOZETE

.

## PIRMĀ GRAMATA VATERLOO

.

## 1.    Kas ir sastopams ceļā no Nivelas

Pagājušā (1861.) gada skaistā maija rītā kāds ceļavīrs — tas pats, kas stāsta par šiem notikumiem, — nāca no Nivelas un devās Lailpas virzienā. Viņš ceļoja kājām. Viņš soļoja starp divām koku rindām pa platu, bruģētu lielceļu, kas, vīdamies pāri pakalniem, kuri sekoja cits citam, te pacēlās, te slīdēja lejup, izveidojot it kā milzīgus viļņus. Gājējs jau bija garām Liluā un IŽaka Silam. Rietumos kļuva redzams Brēnlalē baznīcas šīfera zvanu tornis, kam ir apgāztas vāzes forma. Aizmugurē palika birzs uz pakalna un ceļu krustojumā blakus tādām kā tārpu izgrauztām karātavām ar uzrakstu «Senā robežbarjera Nr. 4» krodziņš, kura fasādi rotāja izkārtne «Pie četriem vējiem, Ešabo, privāta kafejnīca».

Nogājis ceturtdaļu ljē aiz krodziņa, viņš sasniedza mazu ieleju, kur zem ceļa uzbērumā izveidotas arkas tecēja strautiņš. Pareti, bet koši zaļi koku puduri, kas rotāja ieleju vienā lielceļa pusē, otrā pusē izkaisījās pa pļavām, graciozi un it kā nekārtīgi izbārstīti, aizstiepjoties Brēnlalē virzienā.

Ceļmalā pa labi atradās iebraucamā vieta, vārtu priekšā rati ar četriem riteņiem, liels saišķis apiņkāršu, arkls, kaudze sausu žagaru pie dzīvžoga, kūpoši kaļķi četrstūrainā bedrē un redeļu kāpnes, pieslietas pie vecas nojumes ar salmu šķērssienām. Kāda jauna meiča ravēja laukā, kur vējš plivināja lielu, dzeltenu afišu, kas, liekas, vēstīja par izrādi gadatirgū sakarā ar baznīcas svētkiem. Aiz iebraucamās vietas ēkas stūra, gar peļķi, pa kuru peldēja vesela pīļu flotile, grumbuļains celiņš pazuda krūmājā. Gājējs nogriezās pa šo ceļu.

Apmēram pēc simt soļiem, ejot gar kādu piecpadsmitā gadsimta mūri, kura smailā kore bija salikta no dažādiem ķieģeļiem, viņš nonāca pie lieliem, velvētiem akmens vārtiem, kas bija veidoti stingrā Luija XIV stilā ar taisnās līnijās ieturētu augšdaļu un diviem plakaniem medaljoniem abās pusēs. Pāri vārtiem pacēlās tikpat stingrā stilā celtas ēkas fasāde; fasādei perpendikulārs mūris gandrīz pieskārās vārtiem, veidojot ar tiem taisnu leņķi. Vārtu priekšā uz maura stāvēja trīs ecēšas, starp kurām juku jukām spraucās visvisādas pavasara puķes. Vārti bija ciet. Tie bija saplaisājuši divviru vārti, ko rotāja vecs, sarūsējis veserītis.

Saule bija pasakaina, zaros manīja tās liegās maija šūpas, kas liekas drīzāk nākam no ligzdām nekā no vēja. Mazs, ņiprs putniņš, droši vien iemīlējies, kaislīgi skandināja savas dziesmas kuplā kokā.

Ceļinieks noliecās un aplūkoja kreisā vārtu balsta apakšējā akmenī paplatu, apaļu iedobumu, līdzīgu lodes iekšpusei. Šai mirklī vārti atvērās, un pa tiem iznāca kāda zemniece.

Viņa ieraudzīja ceļinieku un pamanīja, ko tas aplūko.

•— To izdarīja franču lielgabala lode, — viņa sacīja. Un piebilda: — Bet augstāk vārtos, blakus naglai, ir kartečas pēdas. Tomēr karteča neizurbās kokam cauri.

—   Kā sauc šo vietu? — ceļagājējs jautāja.

—   Ugomona, — zemniece atbildēja.

Ceļinieks izslējās, paspēra dažus soļus un sāka raudzīties pāri žogiem. Pie apvāršņa starp kokiem viņš redzēja pakalnu un uz pakalna kaut ko tādu, kas no tālienes izskatījās kā lauva.

Viņš atradās Vaterlo kaujas laukā.

## 2. Ugomona

Ugomona ir drūma vieta, neveiksmes sākums, pirmā pretestība, ko pie Vaterlo sastapa lielais Eiropas meža cirtējs, kura vārds ir Napoleons; pirmais sīkstais zars zem viņa cirvja cirtiena.

Reiz tā bija pils, tagad vairs tikai ferma. Ugomona senatnes pētniekam ir Igontona. Šo pili cēlis Igo, Somerelas lielkungs, tas pats, kas reiz bagātīgi apveltījis Viljē abatijas sesto kapelānu.

Ceļinieks pagrūda vārtus, ar elkoni aizķerot vecu karieti, kas stāvēja to paspārnē, uņ iegāja pagalmā. Pirmais, kas viņu pārsteidza pils iekšējā pagalmā, bija sešpadsmitā gadsimta vārti, kuri izskatījās pēc arkas, jo viss ap tiem bija sabrucis. Drupās bieži vien atklājas diženums. Blakus arkai mūrī atradās vēl otri vārti ar Anrī IV laika velvēm, pa tiem bija redzami kold augļu dārzā. Turpat līdzās šiem vārtiem bija mēslu bedre, kapļi un lāpstas, dažas ķerras, yeca aka ar akmens plātni un dzelzs ūc(ens griežamo, lēkājošs kumeliņš, piepūties tītars, kapela ar mazu zvanu tornīti, ziedošs bumbierkoķs pie kapelas sienas — tāds izskatījās pagalms, ko ļNapoleons bija sapņojis iekarot. Ja viņš būtu spējis ieņemt šo zemes stūrīti, varbūt tas būtu atvēris viņam visu pasauli. Tagad tur vistas ar knābi rušina putekļus. Dzirdama nikna rūkšana — liels suns atņirgtiem ^obiem aizstāj angļus.

Angļi še turējušies apbrīnojami. Četras Kuka gvardu rotas septiņas stundas te pretojušās niknam veselas armijas uzbrukumam.

Jfa Ugomonu ar visām ēkām un žogiem attēlotu uz kartes, izveidotos neregulārs taisnstūris, kura viens stūris būtu nogriezts. Šai stūri atrodas dienvidu vārti, ko aizsargā mūris, no kura tiešā tēmējumā varēja apšaudīt uzbrucējus. Ugomonai ir divi vārti: dienvidos — pils vārti un ziemeļos — fermas vārti. Napoleons sūtīja pret Ugomonu savu brāli Zeromu; te sadūrās Gijemino, Fuā un Bašlī divīzijas, te tika sūtīts kaujā un gāja bojā gandrīz viss Reija korpuss, Kellermanim izsīka lodes, apšaudot varonīgo mūra sienu. Bodjēna brigāde ar grūtībām iekļuva Ugoinonā no ziemeļiem, un Suā brigāde, ielauzusies tur no dienvidiem, ari nespēja to ieņemt.

Fermas ēkas ietver pagalmu dienvidu pusē. Gabals no ziemeļu vārtiem, ko sagrāvuši franči, karājas, aizķēries aiz mūra. Uz šiem četriem dēļiem, kas pienagloti pie diviem šķērskokiem, vēl saredzamas skrandas no uzbrukuma laika.

Franču iedragātie ziemeļu vārti, kuru izlauztā daļa, kas tagad karājas pie mūra, aizstāta ar jaunam dēļiem, stāv pusvirus pagalma dziļumā. Šie vārti, četrstūra veidā ietaisīti mūrī, kura apakšējā daļa celta no akmeņiem, bet augšējā no ķieģeļiem, noslēdz pagalmu ziemeļu pusē. Tie ir gluži parasti braucamie vārti, kādi mēdz būt visās saimniecībās: no neaptēstiem dēļiem sanaglotas divas veramas puses. Aiz vārtiem sākas pļavas. Sīs ieejas dēļ notika sīvas cīņas. Uz vārtu stabiem vēl ilgi bija redzami asiņainu roku nospiedumi. Tieši te krita Bodjēns.

Pagalmā vēl jūtams kaujas negaiss, manāmas tās šausmas; tuvcīņas versme še it kā sastingusi kustībā; tas tur ir dzīvs, tas mirst; viss noticis tikai vakar. Mūri ļogās agonijā, akmeņi brūk, robi vaimanā, izlauzuīni ir līdzīgi brūcēm; trīcošie koki noliekušies, it kā visiem spēkiem tiektos aizbēgt.

1815. gadā pagalms bija vairāk apbūvēts nekā tagad. Ēkas, kuras vēlāk nojauktas, tajā veidoja izciļņus, stūrus, asus pagriezienus.

Te bija nocietinājušies angļi; franči gan ielauzās, taču nespēja noturēties. Blakus kapelai vēl slejas pussagruvis, varētu sacīt — uzšķērsts pils spārns: Ugomonas kungu mājas atliekas. Pils noderēja par cietoksni, kapela — par aizsargvalni. Te ļaudis apkāva cits citu. Franči, kas tika apšaudīti no visām pusēm — no mūriem, no bēniņiem, no pagrabiem, no visiem logiem, no visām lūkām, no katras spraugas sienā, — sanesa žagaru kūļus un aizdedzināja mūrus un cilvēkus. Ugunsgrēks bija atbilde uz kartečām.

Nopostītajā pils spārnā caur logu dzelzs režģiem vēl redzamas agrākās ķieģeļu celtnes istabas ar sagruvušām sienām. Sais istabās bija paslēpušies angļu gvardi. No apakšstāva līdz pat jumtam saplaisājušas vītņu kāpnes atgādina pārlauzta gliemežvāka iekšieni. Kāpnēm ir divi stāvi: šeit ielenktie angļi, patvērušies uz augšējiem pakāpieniem, bija noārdījuši apakšējos. Tagad pakāpienu platās zilgana akmens plātnes guļ kaudzē samestas nātrēs. Kādi desmit pakāpieni vēl turas pie sienas, uz pirmā no tiem iegriezts trijzara attēls. Šie nesasniedzamie pakāpieni stingri stāv savās pamatnēs. Viss pārējais atgādina bezzobainus žokļus. Vēl tur ir divi veci koki: viens pavisam nokaltis, turpretī otrs, ievainots stumbra apakšā, ik aprīli sazaļo no jauna. Kopš 1815. gada tas sācis augt cauri kāpnēm.

Kapelā noticis īsts slaktiņš. Tagad tur iekšā atkal ir klusu, tikai svešādi. Kopš asinsizliešanas tur vairs nav teikti dievvārdi. Taču altāris palicis, vienkāršs koka altāris, atbalstīts pret neaptēstu akmens bluķi. Četras kaļķiem balsinātas sienas, durvis iepretim altārim, divi mazi, velveli logi, virs durvīm liels koka krucifikss, virs krucifiksa < Hrstūrains, ar siena kušķi aizbāzts vēdlodziņš, stūrī uz grīdas vecs, salauzts loga rāmis — tāda izskatās šī kapela. Blakus altārim piestiprināta svētās Annas koka statuja no piecpadsmitā gadsimta; Jēzusbērniņam galvu noi āvusi karteča. Franči, kas uz brīdi bija kapelu ieņēmuši un pēc tam no tās padzīti, kapelu aizdedzinājuši. Telpa bijusi liesmu pilna — gluži kā krāsns: degušas durvis, degusi grīda, tomēr Kristus koka tēls nededzis. Liesmas skārušas vienīgi Kristus kājas, no kurām palikuši apgruzduši stumbeņi, bet tālāk nesniegušās. Tas bija brīnums, kā runāja vietējie iedzīvotāji. Jēzusbērniņš, kam norāva galvu, nebija tik laimīgs kā Kristus.

Sienas klāj uzraksti. Pie Kristus kājām lasāms vārds: «Henquinez». Un tālāk vēl citi; «Conde de Rio Maior. Marques tj Marquesa de Almagro (Habana).» Ir arī franču vārdi ar izsaucējiem galā, kas liecina par niknumu. 1849. gadā siena pārbalsināta. Te nācijas uzbrukušas cita citai ar vārdiem.

Pie kapelas durvīm pacelts kāds līķis, kas vēl turējis rokā cirvi. Tas bija apakšleitnants Legro.

Izejot no kapelas, pa kreisi jūs ieraugāt aku. Pagalmā ir divas akas. Varētu jautāt: kāpēc pie akas nav ne spaiņa, ne vindas? Tāpēc ka no akas vairs nesmeļ ūdeni. Kāpēc no tās vairs nesmeļ ūdeni? Tāpēc ka tā pilna ar ģindeņiem.

Pēdējo, kas ņēmis ūdeni no šīs akas, sauca par Gijomu van Kilsomu. Tas bijis kāds zemnieks, kas strādājis Ugomonā par dārznieku. 1815, gada 18. jūnijā viņa ģimene aizbēgusi no šejienes un paslēpusies mežā.

Mežs ap Viljē abatiju vairākas dienas un naktis devis patvērumu visiem nelaimīgajiem, tramdītajiem iedzīvotājiem, Vēl tagad manāmas pēdas — veci, apdeguši koku stumbri, kas norāda vietu, kur krūmāja biezokņi reiz atradušās šo nelaimīgo cilvēku nožēlojamās apmetnes.

Gijoms van Kilsoms palika Ugomonā, «lai sargātu pili», un paslēpās pagrabā. Angļi viņu tur uzgāja, izvilka no paslēptuves, un kareivji ar zobenu plakņu sitieniem piespieda pārbijušos vīru_ kalpot. Angļiem slāpa, un Gijoms nesa tiem dzert. Ūdeni viņš smēla no šīs akas.

Daudzi dzēra no tās savu pēdējo malku. Akai, no kuras dzēruši tik daudz mirēju, arī pašai bija jāmirst.

Pēc kaujas steidzās apbedīt kritušos. Nāve savā veidā prot vajāt uzvaru un pēc slavas uzsūta sērgas. Tīfs ir triumfa piedeva. Aka bija dziļa, un to pārvērta par kapu. Tajā iemeta trīssimt līķu. Varbūt ar pārliecīgu steigu. Vai visi bija miruši? Nostāsts teic, ka ne. Runā, ka naktī pēc apbedīšanas no akas bijušas dzirdamas vājas balsis, kas saukušas palīgā.

Aka atrodas savrup pagalma vidū. Trīs sienas, celtas no akmeņiem un ķieģeļiem un ieliektas kā aizslietņa posmi, ietver to no trim pusēm, padarot līdzīgu mazam, četrstūrainam tornītim. Ceturtā puse ir vaļēja, no tās smēla ūdeni. Dibensienā rēgojas bezveidīgs caurums, domājams, granātas sprādziena sekas. Tornītim bijis arī jumts, no kura tagad palikušas vienīgi sijas. Dzelzs apkalums, kas nostiprina labo sienu, izveido krusta zīmi. Kad cilvēks noliecies, viņa skatiens iegrimst dziļā, tumsas pilnā ķieģeļu cilindrā. Visapkārt akai sienu pamatne apaugusi nātrēm.

šīs akas priekšā nav zilās akmens plāksnes, kas parasti noder par priekšmalu visām Beļģijas akām. Zilās plāksnes vietā tai ir šķērskoks, pie kura piestiprināti pieci seši bezveidīgi, zaraini, līki stumbeņi, kas atgādina milzīga ģindeņa kaulus. Nav vairs ne spaiņa, ne ķēdes, ne grieztuves; palicis tikai akmens trauks — notekas tvertne. Tagad tajā sakrājas lietusūdens, un laiku pa laikam kāds putns no tuvējiem mežiem atlaižas padzerties un atkal aizlido.

Viena ēka drupās vēl apdzīvota, tā ir fermas māja. Šās mājas durvis ved uz pagalmu. Blakus glītai, gotiskā stilā darinātai slēdzenes plāksnītei pie durvīm iešķībi piestiprināts dzelzs rokturis āboliņa lapas veidā. Tai mirklī, kad hanoveriešu leitnants Vilda satvēra rokturi, lai paglābtos fermā, kāds franču sapieris ar cirvi nocirta viņam roku.

Māju apdzīvo ģimene, kuras sencis bijis kādreizējais dārznieks van Kilsoms, kas jau sen miris. Kāda sirma sieviete jums labprāt pastāsta:

— Es to pieredzēju. Man toreiz bija trīs gadi. Māsiņa, kas bija vecāka par mani, aiz bailēm raudāja. Mūs aizveda uz mežu. Māte mani nesa klēpī. Cilvēki piespieda ausi pie zemes un klausījās. Es atdarināju lielgabalu troksni un sacīju: «Bum, bum!»

Vārti pagalma kreisajā pusē, kā jau minēts, ved augļu dārzā.

Augļu dārzs izskatās briesmīgs.

Dārzā ir trīs daļas, ko gandrīz varētu nosaukt par drāmas trim cēlieniem. Pirmā daļa — puķu dārzs, otrā — augļu dārzs, trešā — birzs. Visam dārzam ir kopīgs iežogojums: no ieejas puses to iekļauj pils un fermas ēkas, no kreisās — žogs, no labās — mūris un dziļumā mūris. Labajā pusē ir ķieģeļu mūris, bet galā — akmens mūris. Pirmais ir puķu dārzs. Tas plešas nolaideni, apstādīts ar jāņogulājiem, aizaudzis nezālēm un beidzas ar monumentālu tēsta akmens terasi, kuras baļustri divkārt izliekti. Sis bijis kungu dārzs, veidots tai senajā franču stilā, kas bija iecienīts pirms Lenotra. Tagad tur palikušas tikai drupas un ērkšķi. Pilastru galus rotā akmens lodēm līdzīgas bumbas. Vēl var saskatīt četrdesmit tr|s ļpalustrus, kas turas savos pamatos, pārējie mētājas zālē. Gandrīz visos redzamas šāvienu skrambas. Kāds iedragāts balustrs uzstādīts uz pamatnes kā lauzta kāia.

Šai dārzā, kas atrodas zemāk par augļu dārzu, bija ielauzušies seši pirmā vieglā kājnieku pulka voltižieri. Nespēdami no turienes izkļūt, ielenkti un tramdīti kā lāči alā, viņi uzsākuši cīņu ar divām hanoveriešu rotām, no kurām viena bijusi bruņota ar karabīnēm. Hanoverieši izvietojušies aiz balustrādes un šāvuši no augšas. Voltižieri šāvuši pretī no apakšas — seši pret divi simtiem, vienīgi jāņogkrUmu aizsegā — un veselu ceturtdaļstundu dūšīgi turējušies, līdz gājuši bojā.

Uzkāpjot pa dažiem pakāpieniem, no puķu dārza nokļūstam augļu dārzā. Šeit nedaudz kvadrātasu lielā laukumā nepilnas stundas laikā krituši tūkstoš piecsimt vīru. Šķiet, ka mūris gatavs no jauna uzsākt kauju. Tajā vēl palikušas trīsdesmit astoņas šaujamlūkas, ko angļi izlauzuši dažādā augstumā. Iepretim sešpadsmitajai lūkai atrodas divi angļu kapi granītā. Šaujamlūkas ietaisītas vienīgi dienvidu mūrī — no turienes noticis galvenais uzbrukums. No ārpuses mūri apslēpj augsts dzīvžogs. Pienākušie franči, domādami, ka priekšā tikai dzīvžogs, pārrāpušies tam pāri un uzdūrušies mūrim — šķērslim un slēpnim, aiz kura atradušies angļu gvardi, kas pa visām trīsdesmit astoņām šaujamlūkām reizē atklājuši uguni, saceļot īstu ložu un bumbu viesuli. Un Suā brigāde tikusi satriekta. Tā sākās Vaterlo kauja.

Augļu dārzu tomēr ieņēmuši. Kāpņu nebijis, franči rāpušies pāri mūrim, ieķerdamies tajā ar nagiem. Zem kokiem tuvcīņā kāvušies vīrs ar vīru. Zāle mirkusi asinīs. Te aizgājis bojā Nasavas bataljons, septiņi simti karavīru. No ārpuses mūris, pret kuru bijušas nostādītas divas Kellermaņa baterijas, ir karteču šāviņu izgrauzts.

Kā visi dārzi, arī šis augļu dārzs pavasarī atdzīvojas. Te uzzied gundegas un margrietiņas, sakuplo augsta zāle, kurā ganās darba zirgi. Starp kokiem izvilktās astru virves, uz kurām žāvē veļu, liek gājējiem noliekties, un, staigājot pa nolaisto dārzu, kājas grimst kurmju rakumos. Zālē guļ koka stumbrs; kaut gan izrauts ar visām saknēm, tas tomēr zaļo. Pret šo stumbru mirstot atbalstījies majors Blekmens. Zem blakus augošā augstā koka kritis vācu ģenerālis Diplā, kas cēlies no franču dzimtas, kura pēc Nantes edikta* atcelšanas emigrējusi no Francijas. Turpat līdzās līkst veca, slima ābele ar mālu un salrnu apsēju. Gandrīz visas ābeles aiz vecuma gumst pie zemes, nav nevienas, ko nebūtu skārusi lode vai karteča. Dārzs ir pilns ar nokaltušu koku ģindeņiem. Zaros laidelējas kraukļi. Tālāk zaļo birztala, kā nosēta ar vijolītēm.

Seit kritis Bodjēns, ievainots Fuā, šeit bijis ugunsgrēks, asinsizliešana, kautiņš, plūdis strauts, kur sajaukušās angļu, vāciešu un franču asinis; šeit ir līķu pilnā aka; šeit tika apkauts Nasavas pulks un Braunšveigas pulks, nonāvēts Diplā, nonāvēts Blekmens, iznīcināta angļu gvarde, sakapāti divdesmit no četrdesmit Reija korpusa franču bataljoniem, Ugomonas drupās vien trīs tūkstoši vīru sacirsti ar zobeniem, sakapāti gabalos, nožņaugti, nošauti, sadeguši — un tas viss tikai tādēļ, lai šodien kāds turienes zemnieks varētu ceļotājiem teikt: «Kungs, dodiet man tris frankus, un es jums pastāstīšu, kas notika pie Vaterlo.»

## 3.1815. gada 18. jūnijs

Izmantojot stāstītāja tiesības, atskatīsimies atpakaļ un atgriezīsimies 1815. gadā un pat mazliet pirms tā laika, kad sākas šās grāmatas pirmās daļas darbība.

Ja naktī no septiņpadsmitā uz astoņpadsmito jūniju 1815. gadā nebūtu lijis, Eiropas nākotne būtu bijusi citāda. Dažas lietus lāses salieca Napoleonu. Lai Austerlica beigtos ar Vaterlo, liktenim bija vajadzīga viegla lietusgāze, un pietika ar mākoni, kas, šai gadalaikā negaidīts, parādījās pie debesīm, lai sabruktu vesela pasaule.

Vaterlo kauja nevarēja sākties agrāk par pusdivpadsmitiem (tāpēc Blīhers paguva ierasties laikā). Kāpēc ne agrāk? Tāpēc ka zeme bija lietū izmirkuši. Vajadzēja nogaidīt, kamēr ceļi kaut cik apžūst, lai būtu iespējama artilērijas kustība.

Napoleons bija artilērijas virsnieks un pats to apzinājās. Sā apbrīnojamā karavadoņa būtība izpaužas viņa ziņojumā Direktorijai par Abukiru*, kur sacīts: «Tāda un tāda mūsu lielgaballode nonāvēja sešus vīrus.» Visus kaujas plānus viņš balstīja uz artilēriju. Viņa uzvaras atslēga bija — koncentrēt artilērijas uguni uz vienu noteiktu punktu. Ienaidnieku ģenerāļa stratēģiju viņš uzskatīja par citadeli un izlauza tajā spraugu. Pret vājāko punktu vērsa kartečas; lielgabali ievadīja un atrisināja kaujas. Napoleona ģēnijs izpaudās šaušanas mākslā. Sašķelt karē, satriekt pīšļos veselus pulkus, pārraut kaujas līniju, saberzt un izklīdināt cīnītāju rindas tas bija viņam galvenais; graut, graut, nemitīgi graut, un šo uzdevumu viņš uzticēja lielgabala lodei. Drausmīga metode, kas, apvienota ar ģenialitāti, piecpadsmit gadus padarīja neuzvaramu šo drūmo spēkavīru kaujinieku.

1815. gada 18. jūnijā viņš jo vairāk paļāvās uz artilēriju, tāpēc ka skaitliski tā viņam bija pārsvarā. Velingtonam bija tikai simt piecdesmit deviņi lielgabali, turpretī Napoleonam — divsimt četrdesmit.

Iedomāsimies, ka zeme būtu bijusi sausa, artilērija varētu viegli pārvietoties un karadarbība sāktos sešos no rīta. Tad kauja būtu beigusies ar uzvaru jau divos dienā, trīs stundas pirms prūšu iejaukšanās.

Kāda ir Napoleona vaina, ka šī kauja tika zaudēta? Vai kuģa bojāejā vainojams stūrmanis?

Vai nenoliedzamais Napoleona fizisko spēku pagurums šai laikā nebija saistīts ar zināmu garīgo spēku izsīkumu? Vai divdesmit kara gados nebija nolietojies kā asmens, tā maksts, kā gars, tā miesa? Vai karavadonī diemžēl jau nekļuva manāms veterāns? Vārdu sakot, vai šis ģēnijs jau nesāka apdzist, kā to domā daudzi ievērojami vēsturnieki?

Vai viņš nemetās neprātīgā pasākumā, lai pats sev slēptu savu vājumu? Vai nesāka svārstīties, sajutis nāk6tnes nejaušību dvesmu? Vai viņš vairs nespēja apjaust briesmas? Karavadonim tas ir nepiedodami, Vai arī šiem lielajiem reālās dzīves cilvēkiem, ko varētu apzīmēt par darbības milžiem, nāk gadi, kad ģēnijs kļūst tuvredzīgs? Vecumam nav varas pār īsteniem ģēnijiem, Dantem un Mikelandželo novecot nozīmē augt. Vai Hannibalam un Napoleonam tas nozīmētu izsīkt? Vai Napoleons bija zaudējis tiešo uzvaras instinktu? Vai bija nonācis jau tik tālu, ka vairs nepazina zemūdens klintis, nenoģida slazdus, neredzēja brūkošo kraujas malu? Vai viņam trūka spējas paredzēt katastrofu? Vai viņš, kas kādreiz zināja visus uzvaras ceļus un no savu zibens ratu augstumiem norādīja uz tiem ar valdnieka pirkstu, vai patiesi šis pats cilvēks tagad liktenīgā apmātībā veda sev pakļautos trok« šņainos leģionus uz bezdibeni? Vai viņu četrdesmit sešu gadu vecumā bija pārņēmis pilnīgs prāta aptumsums? Vai šis titāniskais likteņa ratu braucējs tagad bija vairs tikai milzu mēroga trakgalvis?

Mēs nepavisam tā nedomājam.

Visi atzīst, ka viņa kaujas plāns bijis meistardarbs. Vērsties tieši pret sabiedroto frontes centru, pārraut ienaidnieka aizsardzības līniju, sašķelt pretinieka pulkus divās daļās, atspiest angļus uz Halu, prūšus uz Tongru, atšķirt Velingtonu no Blīhera, ieņemt Monsenžānu, sagrābt Briseli, ietriekt vācieti Reinā, bet angli jūrā. Tas viss pēc Napoleona plāna bija jāpanāk šai kaujā. Tālāko rādītu nākotne.

Pats par sevi saprotams, ka mūsu nodoms nav še rakstīt Vaterlo vēsturi. Ar šo kauju gan saistās viens no galvenajiem notikumiem drāmā, par kuru mēs stāstām, taču pati vēsture nav mūsu temats. Un jāteic, tāda vēsture ir jau uzrakstīta, turklāt meistariski uzrakstīta — no viena redzes viedokļa par to rakstījis Napoleons, no otra — vesela vēsturnieku plejāde[23] . Bet mums nav daļas gar vēsturnieku strīdiem, mēs esam tikai iztālēm vērotāji, ceļa gājēji, kas pētījot noliecas pār šo zemi, kura sajaukta ar cilvēka miesu, un varbūt šķitumu notur par īstenību. Mums nav tiesību zinātnes vārdā uzstāties pret faktu kopumu, kuros, bez šaubām, ir daudz maldu, mums nav ne militāras pieredzes, ne zināšanu stratēģijā, kas ļautu radīt kādu sistēmu. Pēc mūsu domām, abi karavadoņi Vaterlo kaujā bijuši pakļauti veselai virknei nejaušību. Un, runājot par likteni — noslēpumaino apsūdzēto, mēs to nosodām tāpat kā tauta, šis vientiesīgais soģis.

## 4. A

Tie, kas vēlas gūt skaidru priekšstatu par Vaterlo kauju, lai domās iztēlojas uz zemes guļus uzzīmētu lielo A burtu. A kreisais stabiņš ir Nivelas ceļš, labais stabiņš — Zenapas ceļš, bet vidussvītriņa — ceļš no Oēnas uz Brēnlalē, kurš ved pa ieplaku. Burta A augšējais punkts ir Monsenžāna, tur atradās Velingtons; kreisā stabiņa apakšējais punkts ir Ugomona, tur stāvēja Reijs un Zeroms Bonaparts; labais apakšējais punkts ir Belalianse, tur atradās Napoleons. Mazliet zem tā punkta, kur A burta vidussvītriņa šķērsolabo stabiņu, ir Esenta. Tieši savienotājas svītriņas vidū atrodas punkts, kurā izšķīrās kaujas iznākums. Šai vietā vēlāk uzcēla lauvas tēlu, kas neviļus kļuva par simbolu imperatora gvardes augstākajai varonībai.

Trijstūris, kas izveidojas A burta augšējā daļā starp abiem stabiņiem un šķērssvītru, ir Monsenžānas plato. Visa kauja īstenībā bija cīņa par šo augstieni.

Abu armiju spārni sniedzās pa labi un pa kreisi no ceļiem, kas ved uz Zenapu un Nivelu; d'Erlons stāvēja pret Piktonu, Reijs — pret Hilu.

Aiz A burta virsotnes, tas ir, aiz Monsenžānas plato, sākas Suaņas mežs.

Lai gūtu priekšstatu par līdzenumu, jāiedomājas plašs, viļņots klajums, kur katrs nākamais vilnis paceļas augstāk par iepriekšējo un visi tiecas uz Monsenžānu, sniedzoties līdz pašam mežam.

Divi ienaidnieka karaspēki kaujas laukā ir divi cīnītāji. Tā ir spēkošanās, kur viens otru lūko nogāzt gar zemi. Pieķeras, pie kā vien var: katrs krūms noder par atbalsta punktu, mūra stūris — par aizsegu. Gadās, ka vesels pulks ir spiests bēgt, ja nav nekā, kaut vai niecīgākās būdeles, kas segtu aizmuguri. Ieplaka līdzenumā, paugurs, taciņa, kas izdevīgā vietā šķērso ceļu, kāda birzs vai grava var apturēt tā milža soli, ko sauc par armiju, un aizkavēt atkāpšanos. Kas atstāj kaujas lauku, tiek sakauts. Tāpēc atbildīgajam komandierim nepieciešams izpētīt katru sīkāko koku puduri, iegaumēt niecīgāko reljefa maiņu.

Abi karavadoņi bija rūpīgi izpētījuši Monsenžānas līdzenumu, ko tagad sauc par Vaterlo līdzenumu. Jau pirms gada Velingtons ar gudru ziņu bija to pamatīgi izstudējis, paredzēdams lielas kaujas iespējas. Sai cīņas laukā 18. jūnija divkaujā Velingtonam bija labākas pozīcijas nekā Napoleonam. Angļu armija atradās augšā, bet franču — apakšā.

Ir gandrīz lieki aprakstīt, kāds izskatījās Napoleons, ar tālskati rokā sēdēdams zirgā Rosomas augstienē 1815. gada 18. jūnija rītausmā. Vai vērts attēlot to, ko visi jau redzējuši? Sis mierīgais profils zem Brjenas skolas mazās formas cepurītes, zaļā uniforma, baltie atloki, kas aizsedz ordeņa zvaigzni, pelēkais redingots, kurš aizsedz uzplečus, sarkanās ordeņlentas stūrītis, kas rēgojas no vestes apakšas, ādas bikses, balts zirgs ar sarkana samta seglu segu, kuras stūros izšūts burts «N» ar kroni un ērgļa attēls, zīda zeķes jātnieka zābakos, sudraba pieši, Marengo zobens — visu iztēlē vēl dzīvs šā pēdējā Cēzara tēls, ko vieni cildina, bet citi bargi nosoda.

Ilgi šis tēls bija spožuma apņemts; tas izskaidrojams ar aptumsumu ļaužu uztverē, ko parasti rada leģendas par varoņiem un kas allaž ilgāku vai īsāku laiku aizsedz patiesību. Bet tagad top vēsture un gaisma.

Sī skaidrība — vēsture — ir nežēlīga, tai piemīt savādā un dievišķīgā īpatnība, ka, pati būdama gaisma, un tieši tālab, ka tā ir gaisma, tā bieži rada ēnu tur, kur agrāk redzēja spožumu; vienu un to pašu cilvēku tā pārvērš divos atšķirīgos rēgos, kas uzbrūk viens otram, tiesā viens otru, un patvaldnieka tumsa cīnās ar karavadoņa žilbinošo spožumu. Tā tautas gūst pareizāku mērauklu galīgajam vērtējumam. Apgānītā Babilona padara sīku Aleksandru; važās slēgtā Roma padara sīku Cēzaru; nopostītā Jeruzāleme padara sīku Titu. Varmākam seko varmācības. Vai tam cilvēkam, kas atstāj aiz sevis tumsu pēc savas līdzības!

## 5. Kauja quid obscurutn [24]

Visiem zināms šās kaujas pirmais posms* sākums nenoteikts, neskaidrs, svārstīgs, draudīgs abām armijām, (aču angļiem vēl vairāk nekā frančiem.

Tā kā visu nakti lija, lietusgāze bija izskalojusi zemi. Šur tur līdzenuma ieplakās gluži kā baseinos bija sakrājies ūdens, kas dažviet sniedzās līdz vezumnieku ratu asīm; no iejūgu sedulku siksnām pilēja šķidri dubļi. Ja nekārtīgās ratu rindas braucot nebūtu noliekušas pie zemes labību, kas piepildīja grambas un izveidoja zem riteņiem salmu paklāju, katra kustība, it īpaši ielejās Paplotas pusē, būtu neiespējama.

Karadarbība sākās vēlu. Kā jau zināms, Napoleons bija radis turēt visu artilēriju rokā itin kā pistoli, mērķējot drīz vienā, drīz otrā lauka punktā, un gribēja nogaidīt, kamēr bateriju aizjūgi varēs brīvi un ātri pārvietoties; tāpēc bija vajadzīgs, lai parādītos saule un apžāvētu zemi. Bet saule nerādījās. Tā vairs nebija sastapšanās pie Austerlicas. Kad atskanēja pirmais lielgabala šāviens, angļu ģenerālis Kolvils paskatījās pulkstenī un redzēja, ka ir trīsdesmit piecas minūtes pāri vienpadsmitiem.

Kauju uzsākot, kreisais franču spārns nikni vērsās pret Ugomonu, varbūt niknāk, nekā imperators to būtu vēlējies. Tai pašā laikā Napoleons uzbruka centram, raidīdams Kio brigādi pret Esentu, un Nejs virzīja franču labo flangu pret angļu kreiso flangu, kam aizmugurē bija Paplota.

Uzbrukums Ugomonai bija savā ziņā mānīgs; aizvilināt turp Velingtonu, novirzīt viņu pa kreisi — tāds bija Napoleona plāns. Sis plāns būtu izdevies, ja četras angļu gvardu rotas un Perponšē divīzijas dūšīgie beļģi nebūtu tik stingri turējušies savās pozīcijās, tā ka Velingtonam nevajadzēja tur sakopot spēkus, bet pietika pastiprinājumam uz turieni nosūtīt vēl četras angļu gvardu rotas un vienu Braunšveigas bataljonu.

Labā franču flanga uzbrukums Paplotai bija pamatīgs. Izsist no pozīcijām angļu kreiso flangu, nogriezt ceļu uz Briseli, aizsprostot pieeju varbūtējiem prūšu palīgspēkiem, ieņemt Monsendžānu, atspiest Velingtonu uz Ugomonu, no turienes uz Brēnlalē, pēc tam uz Halu — plāns bija visai skaidrs. Neskaitot dažus starpgadījumus, uzbrukums izdevās. Ieņēma Paplotu, sagrāba Esentu.

Seit atzīmējams kāds sīkums. Angļu infantērijā, it īpaši Kempta brigādē, bija daudz jauniesaukto. Sie jaunie kareivji drosmīgi turējās pretī mūsu bīstamajiem kājniekiem. Kaut gan viņi bija nepieredzējuši, bezbailība palīdzēja tikt galā ar kaujas uzdevumu; viņi bija sevišķi veiksmīgi strēlnieki. Kareivis strēlnieks ir zināmā mērā atstāts pašierosmei un kļūst, tā sakot, pats sev par ģenerāli; šiem jauniesauktajiem piemita gluži franciska izdoma un kaujas degsme. Nepiedzīvojušie kājnieki cīnījās dedzīgi. Velingtonam tas nebija pa prātam.

Pēc Esentas ieņemšanas kauja kļuva svārstīga.

No pulksten divpadsmitiem līdz četriem šai dienā ir tumšs laika sprīdis; kaujas vidusposms ir miglains, tajā ir kaut kas no tuvcīņas drūmā jūkļa. Visu apņem krēsla. Miglā manāma milzu virmošana, reibinoša mirāža: tā laika kararīki, kas mūsdienās gandrīz nemaz vairs nav pazīstami, augstās zvērādas cepures, kavalēristu platās zobenu makstis, sakrustotās ieroču siksnas, granātu somas, huzāru dohnani, sarkanie, krokotie zābaki, smagās ķiveres, ko rotā savītas auklas, Braunšveigas gandrīz pilnīgi melnie kājnieku pulki sajaukušies ar angļu košsarkanajiem kājniekiem, kuriem uzpleču vietā piedurknes augšgalā ir bieza, balta pīnīte, hanoveriešu vieglā kavalērija, iegarenas ādas kaskas ar vara rotājumiem un sarkaniem zirgu astru pušķiem, skoti kailiem ceļgaliem un rūtainos pledos, mūsu grenadieru augstās, baltās getras — tas viss atgādināja gleznieciskas ainavas, nevis stratēģiskas līnijas, un varētu saistīt Salvatoru Rozu*, nevis Gribovālu*.

Kaujā arvien ir kaut kas no vētras. Quid obscurum, quid divlnumļ Ik vēsturnieks iezīmē šai jūklī kādu līniju pēc sava prāta. Lai kādi būtu karavadoņu apsvērumi, bruņoto masu sadursme rada neaprēķināmu novirzīšanos no plānotā; sākoties darbībai, abu vadoņu plāni ieplūst viens otrā un viens otru deformē. Viens kaujas lauka punkts aprij vairāk cīnītāju nekā otrs, tāpat kā vairāk vai mazāk irdena zeme ātrāk vai lēnāk uzsūc izlieto ūdeni. Uz dažām vietām nepieciešams pārsviest vairāk kareivju, nekā

.sākumā domāts. Tie ir iepriekš neparedzami spēku patēriņi. Kaujas līnija svārstās un izvijas kā pavediens, asiņu straumes plūst bez kādas loģikas, armiju fronte viļņo, pienākošie vai aizejošie pulki izveido tajā drīz zemesragus, drīz līčus, visas šīs zemūdens klintis nemitīgi kustas un mijas: kur atradās kājnieki, parādās artilērija; kur bija artilērija, atsteidzas kavalērija. Bataljoni ir gluži kā dūmi. Nupat te kaut kas bija, pēc mirkļa tas jau izgaisis; gaišās spraugas cīnītāju rindās pārvietojas, tumšie ieloki te izvirzās, te atkāpjas. Itin kā nāves vējš grūž uz priekšu un stumj atpakaļ, uzpūš un izkliedē šīs traģiskās masas. Kas ir tuvcīņa? Tā ir svārstība. Matemātiska plānu nekustība izteic mirkli, bet ne veselu dienu. Lai attēlotu kauju, vajadzīgs kāds no tiem varenajiem gleznotājiem, kuru otā slēpjas haoss. Rembrants to spētu labāk nekā van der Melens. Van der Melens, kas divpadsmitos dienā glezno precīzi, trijos pēcpusdienā jau maldina. Ģeometrija viļ, vienīgi viesulī ir patiesība. Tas dod Folāram* tiesības runāt pretim Polibijam*.

Piebildīsim, ka arvien pienāk brīdis, kad kauja sadrumstalojas atsevišķās cīņās, sadalās un izkaisās neskaitāmos sīkos notikumos, kas, runājot paša Napoleona vārdiem, «drīzāk iederas pulka biogrāfijā nekā armijas vēsturē». Vēsturniekam šai gadījumā ir neapstrīdamas tiesības izdarīt kopsavilkumu. Viņš spēj uztvert tikai cīņas galvenās kontūras, un neviens stāstnieks, lai cik apzinīgs tas censtos būt, nav spējīgs pilnīgi attēlot tā briesmīgā mākoņa apveidu, ko sauc par kauju.

Šī patiesība, kas attiecināma uz visām lielām bruņotām sadursmēm, it īpaši jāievēro, runājot par Vaterlo.

Tomēr zināmā mirklī pēcpusdienā kauja kļuva noteiktāka.

## 6. Pulksten četros pēcpusdienā

Ap pulksten četriem angļu armijas stāvoklis bija nopietns. Orānijas princis komandēja centru, Hils labo spārnu, Piktons — kreiso. Orānijas princis, aizrautīgs un bezbailīgs vīrs, uzsauca holandiešiem un beļģiem: «Nasavat Braunšveigat Atkāpties nedrīkst!» Hils, kas jau bija

novājināts, pieslējās Velingtonam, Piktons bija kritis. Tai pašā brīdī, kad angļi atņēma frančiem 105. pulka karogu, franči ar lodes šāvienu galvā nonāvēja angļu ģenerāli Piktonu. Velingtonam kaujā bija divi atbalsta punkti: Ugomona un Esenta; Ugomona jau dega, bet vēl turējās, Esenta bija ieņemta. No vācu bataljona, kas to aizstāvēja, dzīvi palika tikai četrdesmit divi vīri. Visi virsnieki, izņemot piecus, bija krituši vai saņemti gūstā. Trīs tūkstoši cīnītāju gāja bojā šai asinspirtī. Kāds mazs franču bundzinieks tur nonāvēja angļu gvardes seržantu, labāko bokseri Anglijā, kas biedru vidū bija izdaudzināts par neievainojamu. Berings bija izsists no pozīcijām, Altens nogalināts ar zobenu cirtieniem. Bija zaudēti daudzi karogi, to vidū viens Altena divīzijas karogs un viens Līneburgas bataljona karogs, ko nesa kāds de Ponu dzimtas princis. Pelēko skotu pulku vairs nebija, Ponsonbī dūšīgie dragūni bija samalti. Šo drosmīgo kavalēriju satrieca Bro ulāni un Travēra kirasieri: no tūkstoš divsimt zirgiem palika pāri seši simti, no trim apakšpulkvežiem divi bija beigti, Ilainiltons ievainots, Maters nonāvēts. Ponsonbī krita no septiņiem pīķa dūrieniem, Gordons bija miris, Marks miris. Divas divīzijas, piektā un sestā, bija sagrautas.

Tā kā Ugomona bija atgriezta, Esenta ieņemta, atlika tikai viens atbalsta punkts — centrs, šis atbalsta punkts joprojām turējās. Velingtons tam sūtīja pastiprinājumu. Viņš atsauca turp Hilu no Merbrēnas, atsauca Šasē no Brēnlalē. *

Angļu armijas centrs, mazliet ieliekts, ļoti sablīvēts un kompakts, atradās labās pozīcijās. Tas aizņēma Monsenžānas plato, tā ka aizmugurē tam atradās ciemats, bet priekšā — tolaik visai stāva nogāze. Tas balstījās pret stipru akmens namu, kas toreiz piederēja Nivelas pilsētai un iezīmēja ceļu krustojumu. Eka bija celta sešpadsmitajā gadsimtā, turklāt tik pamatīgi, ka lielgabalu lodes atsitās pret tās sienām, neizurbjoties cauri. Visapkārt šim plato angļi bija ierīkojuši aizžogojumus, izcirtuši vilkābeļu biezoknī šaujamlūkas, starp zariem novietojuši lielgabala stobru. Viņu artilēriju apslēpa biezs krūmājs. Šis pūniešu viltus darbs, neapšaubāmi pieļaujams karā, kur drīkst rīkot lamatas, bija paveikts tik labi, ka Akso, kuru imperators deviņos no rīta sūtīja izlūkot ienaidnieka baterijas, neko nepamanīja un atgriezies ziņoja Napoleonam, ka neesot nekādu šķēršļu, izņemot divas barikādes, kas aizsprostojot Nivelas un Zenapas ceļu. Tas bija laiks, kad labjba ir pilnā briedumā. Kempta brigādes 95. bataljons, apbruņojies ar karabīnēm, bija nogūlies plato malā augstajā labībā.

Tā nodrošināts un atbalstīts, angļu un holandiešu armijas centrs bija izdevīgā stāvoklī.

Šīm pozīcijām bīstams bija vienīgi Suaņas mežs, kas atradās blakus kaujas laukam un ko šķērsoja Grenandālas un Buaforas dīķi. Pa turieni armijai būtu grūti atkāpties, pulki tur tūdaļ izirtu, un artilērija dumbrājā ietu bojā. Pēc daudzu lietpratēju domām, ko, tiesa gan, citi apstrīd, atkāpšanās pa turieni būtu izvērtusies nekārtīgā bēgšanā.

Velingtons centram pievienoja vienu Sasē brigādi, kas tika atņemta labajam spārnam, un vienu Vinkija brigādi, kas tika atņemta kreisajam spārnam, turklāt vēl Klintona divīziju. Saviem angļu karotājiem, Halketa pulkiem, Mičela brigādei un Metlenda gvardiem, viņš atspaidam un aizsegam deva Braunšveigas kājniekus, Nasavas vienības, Kīlmanseges hanoveriešus un Omptedas vāciešus. Tā nu viņa rīcībā bija divdesmit seši bataljoni. «Labais spārns,» kā vēstī Šarass*, «tika nostādīts aiz centra.» Tai vietā, kur šodien atrodas tā sauktais Vaterlo muzejs, bija smilšu maisiem maskēta milzīga baterija. Turklāt kādā ieplakā Velingtons bija noslēpis Somerseta gvardes dragūnus, tūkstoš četrsimt vīru zirgos. Sī bija pelnīti slavētās angļu kavalērijas otra puse. Ponsonbī bija iznīcināts, taču palika vēl Somersets.

Baterija, kas varētu gandrīz līdzināties redutei, ja būtu tikusi pabeigta, atradās aiz kāda zema dārza mūra un bija uz ātru roku aplikta ar smilšu maisiem un nostiprināta ar platu uzbērumu. Darbs netika padarīts līdz galam, iežogošanai pietrūka laika.

Velingtons, lai gan satraukts, taču ārēji mierīgs, sēdēja zirgā un visu dienu no tā nenokāpa, uzturēdamies zem kādas vīksnas mazliet šaipus vecajām Monsenžānas dzirnavām, kas stāv tur vēl šodien, toties vīksnu kāds entuziasma pārņemts angļu vandalis vēlāk nopircis par divsimt frankiem, nozāģējis un aizvedis sev līdz. Velingtons tur izturējās aukstasinīgi un varonīgi. Visapkārt krita lielgabalu lodes. Nule viņam līdzās bija miris adjutants Gordons. Lords Hils, norādīdams uz patlaban sprāgstošu granātu, jautāja: «Milord, kādas ir jūsu instrukcijas un kādas pavēles jūs mums atstājat, ja pats tīšu prātu meklējat nāvi?» — «Dariet tāpat kā es,» Velingtons atbildēja. Klintonam viņš strupi pateica: «.Turēties šeit lidz pēdējam vīram!» Acīmredzot diena nesolīja nekā laba. Velingtons uzsauca saviem vecajiem Talaveras*, Vitorijas un Salamankas cīņu biedriem: «Zēni! Kam gan var nākt prātā atkāpties? Domājiet par veco Angliju!»

Ap pulksten četriem angļu līnija ieļodzījās, atejot atpakaļ. Plato virsotnē bija redzama tikai artilērija un strēlnieki, viss pārējais pēkšņi pazuda. Angļu pulki, franču granātu un lielgabalu ložu dzīti, atgāja tālāk, kur vēl šodien vijas Monsenžānas fermas strādnieku iemīta taciņa. Notika kustība uz aizmuguri, angļu frontes līnija izgaisa, Velingtons virzījās atpakaļ. «Sākas atkāpšanās!» iesaucās Napoleons.

## 7. Napoleons labā omā

Kaut gan imperators jutās nevesels un viņam bija grūti sēdēt zirgā, viņš nekad nebija bijis tik labā omā kā todien. Jau kopš paša rīta viņš, neizdibināmais, smaidīja. 1815. gada 18. jūnijā šī dziļā dvēsele marmora maskā neapzināti staroja. Cilvēks, kas bija sadrūmis pie Austerlicas, bija līksms pie Vaterlo. Vislielākie izredzētie gari nav pasargāti no šādām ačgārnībām. Mūsu prieki ir kā ēna. Augstākais smaids pieder dievam.

Ridet Caesar, Pompeius flebit,[25] mēdza sacīt fulminatrika[26] leģionāri. Pompejam šoreiz nenācās raudāt, bet ir zināms, ka Cēzars smējās.

Kad iepriekšējā nakti ap vieniem Napoleons ar Bertrānu negaisā un lietū izlūkoja pakalnus, kas atrodas Rosomas tuvumā, viņš bija apmierināts, redzēdams garo angļu uguņu rindu, kas apgaismoja visu apvārsni no Frišmonas līdz Brēnlalē, un viņam šķita, ka var droši paļauties uz likteni, ko bija izsaucis noteiktā dienā uz Vaterlo kaujas lauku. Viņš apturēja zirgu un kādu brīdi palika nekustīgs, lūkodamies zibeņos un klausīdamies pērkona grāvienos, un tumsā bija dzirdami šā fatālista noslēpumainie vārdi: «Mēs esam uz vienu roku.» Napoleons maldījās. Viņi vairs nebija uz vienu roku.

Ne bridi imperators neļāvās miegam, ik mirklis šai naktī viņam sagādāja prieku. Viņš apjāja visu gvardes līniju, šur tur apstādamies, lai parunātos ar kavalēristu posteņiem. Pustrijos viņš netālu no Ugomonas meža dzirdēja soļojam kādu kolonnu; vienu brīdi viņam likās, ka tur atkāpjas Velingtons. Viņš sacīja Bertrānam: «Tas ir angļu karaspēka arjergards, kas atstāj kaujas nometni. Es saņemšu gūstā sešus tūkstošus angļu, kas tikko ieradušies 0stendē.» Viņš tērzēja aizrautīgi un vaļsirdīgi, it kā atguvis to degsmi, kas viņu iedvesmoja krastā izkāpšanas laikā 1. martā, kad viņš, norādīdams maršalam uz sajūsminātu Zuāna līča zemnieku, bija izsaucies: «Lūk, Bertrān, tas ir jau pastiprinājums!» Nakti no 17. uz 18. jūniju viņš izsmēja Velingtonu. «Sim mazajam anglim ir vajadzīga mācībai» Napoleons sacīja. Sāka līt arvien stiprāk; kamēr imperators runāja, skanēja pērkona grāvieni.

Pusčetros no rīta viņš zaudēja vienu no savām ilūzijām: virsnieki, kas bija sūtīti izlūkot, ziņoja, ka ienaidnieka vienību pārvietošanās nenotiekot. Nemanīja ne mazākās kustības, neviens ugunskurs angļu nometnē nebija nodzēsts. Angļu armija gulēja. Virs zemes valdīja dziļš klusums, vienīgi debesīs bija troksnis. Pulksten četros izlūki atveda pie viņa kādu zemnieku. Sis zemnieks bija rādījis ceļu angļu kavalērijas brigādei, domājams, Vivjana brigādei, kas devās uz pozīcijām Oēnas ciematā, kreisā spārna pašā galā. Pulksten piecos divi beļģu dezertieri viņam pastāstīja, ka esot nule pametuši savu pulku un ka angļu armija gaidot kauju. «Lieliski!» Napoleons izsaucās. «Man labāk patīk tos sasist nekā atsisti»

No rīta viņš nokāpa no zirga tieši dubļos uz kraujas, kas veido leņķi ar Planšnuā ceļu, lika atnest Rosomas fermas virtuves galdu un zemnieku krēslu, apsēdās, paklāja vietā palicis zem kājām salmu vīkšķi, un, attīdams uz galda kaujas lauka karti, sacīja Suitam: «Jauks šaha galdiņš!»

Tā kā naktī bija lijis, vezumi ar pārtiku stiga dubļainajos ceļos un rītā laikus nepienāca, kareivji bija neizgulējušies, samirkuši un izsalkuši. Tas tomēr netraucēja Napoleonu jautri uzsaukt Nejarn: «Deviņdesmit gadījumos no simta mums ir izredzes uz veiksmi!» Pulksten astoņos imperatoram tika atnestas brokastis. Viņš uzaicināja uz tām vairākus ģenerāļus. Ēdot runāja par to, ka Velingtons aizvakar Briselē bijis ballē pie hercogienes Ričmondas, un Suits, šis skarbais karavīrs ar arhibīskapa seju, piebilda: «Balle notiek šodien.» Imperators pazobojās par Neju, kas sacīja: «Velingtons nebūs tāds vientiesis, ka gaidīs jūsu majestāti.» Starp citu, Napoleons tā allaž mēdza izturēties. «Viņš labprāt pajokojās,» vēstī Flerī de Sabulons. — «Jautrs prāts bija viņa dabas pamats,» min Gurgo. «Viņš bārstīt bārstīja jokus, lai gan tie bija drīzāk dīvaini nekā asprātīgi,» saka Benžamēns Konstāns. Ir vērts pakavēties pie šā milža jautrības izpausmēm. Viņš sauca savus grenadierus par īgņām, plūca aiz ausīm, raustīja aiz ūsām. «Imperators tik vien zināja kā jokoties ar mums,» viens no tiem izteicies. Slepenā brauciena laikā no Elbas salas uz Franciju 27. februārī divmastnieku «Nepastāvīgo», uz kura bija paslēpies Napoleons, atklātā jūrā sastapa franču kara divmastnieks «Zefīrs» un apjautājās par Napoleonu; imperators, kam tobrīd vēl bija galvā Elbas salā valkātā cepure ar bitēm nosēto balto un aveņkrāsas kokardi, smiedamies paņēma ruporu un pats atbildēja: «Imperatoram klājas labi.» Kas tā prot smieties, ir draugos ar notikumiem. Brokastojot Napoleonam vairākkārt uznāca smieklu uzplūdi. Pēc brokastīm viņš kādu ceturtdaļstundu nogrima pārdomās; tad divi ģenerāļi atsēdās uz salmu kūļa, paņēma spalvu rokā, nolika papīra lapu uz ceļiem un imperators viņiem nodiktēja kaujas pavēli.

Pulksten deviņos, kad franču armija, nostādīta piecās kolonnās, izvērsās un devās uz priekšu, izkārtojusies divās līnijās, ar artilēriju starp brigādēm, ar priekšgalā soļojošu orķestri, kas spēlēja maršu, ar bungu rīboņu un tauru skaņām, varena, milzīga un līksma, — imperators, redzot pie apvāršņa tādu kasku, zobenu un durkļu jūru, saviļņojumā pa divi lāgi izsaucās: «Lieliski! Lieliski!»

No pulksten deviņiem līdz pusvienpadsmitiem visa armija — tas šķiet gandrīz neticami — bija ieņēmusi pozīcijas un izkārtojusies sešās līnijās, izveidojot, pēc imperatora izteiciena, «sešus V». Dažus mirkļus pēc kaujas frontes izveidošanas, kamēr valdīja dziļais pirmsvētras klusums, kāds parasti iestājas pirms cīņas, imperators noskatījās, kā pabrauc garām trīs baterijas, kas pēc viņa pavēles bija atvestas no trim (Erlona, Reija un Lobo)

33fi korpusiem un kam bija uzdots uzsākt karadarbību, graujot Monsenžānu Nivelas un Zenapas ceļu krustojumā. Napoleons uzsita Akso uz pleca un sacīja: «Rau, kur divdesmit četras skaistas meičas, ģenerāli!»

Pārliecināts par kaujas iznākumu, viņš ar smaidu uzmundrināja garām ejošo pirmā korpusa sapieru rotu, kam bija uzdota barikāžu celšana Monsenžānā, līdzko ciemats būtu ieņemts. Priecīgo noskaņu uz brīdi iztraucēja tikai pāris augstprātīgu nožēlas vārclu: ieraudzījis, ka pa kreisi, tai vietā, kur tagad atrodas liels kaps, pulcējas patiešām apbrīnojamie, pelēki ģērbtie skoti lieliskos zirgos, Napoleons noteica: «Zēl viņu.»

Tad imperators uzkāpa zirgā, pajāja uz Rosomas pusi un izraudzījās par novērošanas punktu šauru ar zāli apauguša pakalna kori pa labi no ceļa, kas ved no Zenapas uz Briseli, — tā bija viņa otrā apstāšanās vieta kaujas laikā. Trešā vieta, kur Napoleons apstājās septiņos vakarā starp Belaliansi un Esentu, bija briesmu pilna; tas bija augsts uzkalniņš, kas redzams vēl šodien; aiz tā ielejas slīpumā grupējās gvarde. Ap uzkalnu spindza lodes, kas, atsizdamās pret ceļa bruģi, krita turpat līdzās Napoleonam. Gluži kā Brjenā pār viņa galvu svilpa lodes un kartečas. Gandrīz tai vietā, kur atradās imperatora zirga kājas, ļaudis uzlasījuši lielgabalu ložu šķembas, vecus zobenu asmeņus un bezveidīgas granātas, ko saēdusi rūsa — seabra rubigine. Pirms dažiem gadiem tur atrakts kāds vēl nesprādzis sešdesmit centimetru lielgabala lādiņš, kura deglis bija norauts pie paša pamata. Sai pēdējā apstājas vietā imperators sacīja ceļvedim Lakostam, naidīgam, baiļu pārņemtam zemniekam, kas, piesiets pie kāda huzāra segliem, apgriezās ikreiz, kad nodārdēja kartečas šāviens, un centās paslēpties aiz jātnieka: «Muļķi! Tas taču ir kauns, tevi vēl nošaus no mugurpuses!» So rindiņu rakstītājs, rokoties smiltīs minētā uzkalniņa irdenajā nogāzē, pats ir atradis kādas bumbas augšdaļas palieku, kas četrdesmit sešu gadu ilgajā laikā bija gluži rūsas saēsta, un vecus dzelzs gabalus, kuri lūza pirkstos kā plūškoka nūjas.

Dažāda virziena virsas viļņojumi līdzenumā, kur notika Napoleona un Velingtona sastapšanās, ir izzuduši, taču visiem zināms, kādi tie bija 1815. gada 18. jūnijā. Lai celtu šim nāves laukam pieminekli, no šī lauka ņēma materiālu un izpostīja tā dabisko reljefu, un nu apmulsusi vēsture vairs pati sevi tajā nepazīst. Vēlēdamies padarīt kaujas lauku slavenu, to izkropļoja. Kad Velingtons divus gadus vēlāk atkal ieraudzīja Vaterlo, viņš izsaucās; «Mans kaujas lauks ir apmainīts!» Tur, kur šodien paceļas augsta zemes piramīda ar lauvas tēlu galā, tolaik bija pauguru rinda, kas pret Nivelas ceļu izbeidzās ar nolaidenu nogāzi, bet Zenapas ceļa pusē — ar stāvu krauju. Kraujas augstumu vēl šodien var noteikt pēc diviem lieliem kapu kalniem, kuri sašaurina ceļu no Zenapas uz Briseli; angļu kapu kalns atrodas ceļa kreisajā pusē, vācu kapu kalns — labajā pusē. Franču kapu nav. Francijai kapa vieta ir viss šis līdzenums. Tā kā uzbērumam, kura augstums ir simt piecdesmit pēdu un apkārtmērs ap pusjūdzi, izlietots tūkstošiem vezumu zemes, tad šodien Monsenžānas plato it viegli sasniedzams pa lēzenu nogāzi, turpretī kaujas dienā tā pieeja, it īpaši no Esentas puses, bija nelīdzena un krauja. Nogāze tur bija tik stāva, ka angļu lielgabalnieki neredzēja apakšā fermu, kas atradās ielejas dziļumā un bija cīņu centrā. Turklāt 1815. gada 18. jūnijā lietusgāzes bija krauju izskalojušas, dubļi kavēja uzkāpšanu, un ļaudīm nācās ne tikvien virzīties augšā rāpus, bet bieži tie pat iestiga dubļos. Visgarām plato korei stiepās tāds kā grāvis, par ko novērotājam no tālienes nevarēja būt ne jausmas.

Kas tas bija par grāvi? Tūlīt pastāstīsim. Brēnlalē ir viens Beļģijas ciems, Oēna — otrs. Abus šos ciemus, tas slēpjas zemes ieplakās, savieno apmēram pusotras ljē garš ceļš, kas .šķērso līdzenuma viļņoto virsmu un bieži iegriežas un iegrimst pakalnos kā vaga, tā ka vairākās vietās ceļš kļūst līdzīgs grāvim. 1815. gadā, tāpat kā vēl tagad, šis ceļš šķērsoja Monsenžānas plato kori starp Zenapas un Nivelas šosejām, tikai patlaban tas ir vienā līmenī ar līdzenumu, bet tolaik vijās pa dziļu iedobi. Abas tā nogāzes ir noraktas un izlietotas pieminekļa uzkalnam. Lielākajā daļā šis ceļš bija un vēl tagad ir tranšeja; vietām tranšejas dziļums sasniedz divpadsmit pēdas; tās pārāk stāvās malas šur tur nobruka, it īpaši ziemu, lītavu laikā. Notika arī nelaimes gadījumi. Šaipus Brēnlalē ceļš bija tik šaurs, ka ore tur reiz saspiedusi kādu gājēju, kā to vēstī pie ciema kapsētas uzstādītais akmens krusts, kur minēts mirušā vārds — Bernārs Debri kungs, Briseles tirgotājs — un nelaimes gadījuma datums — februāris 1637.[27]

[1] Krusta uzraksts ir šāds:

DOM

(Deo optimo, maximo) Seit nelaimīgā kārtā zem ores ticis saspiests Bernārs Debrī kungs tirgotājs no Briseles (nesalasāms) februāri 1637

Monsenžānas plato ceļš šķērsoja tik dziļi, ka, nokarei nogrūstot, 1783. gadā tur nosists kāds zemnieks, Vārdā Matjē Nikēzs, kā to vēstī otrs akmens krusts, kura augšdaļa pazudusi arumos, bet apgāztais pamats vēl šodien redzams nogāzes zālē ceļa kreisajā pusē starp Esentu un Monsenžānas fermu.

Kaujas dienā šis dziji iedobtais ceļš, uz ko nenorādīja neviena zīme un kas, stiepdamies visgarām Monsenžānas korei, nogāzes virsotnē veidoja it ka grāvi vai tīrumos paslēpušos dziļu vagu, bija neredzams, tas nozīmē — briesmu pilns.

## 8. Imperatora jautājums ceļvedim Lakostam

Tātad Vaterlo kaujas rītā Napoleons bija apmierināts.

Un pamatoti — viņa izstrādātais kaujas plāns, kā jau teikts, patiešām bija lielisks.

Kad nu kauja iesākās, tās gaitā atgadījās dažādi sarežģījumi un nejaušības: Ugomona pretojās, sīksti turējās Esēnta, Bodjēns bija kritis, Fruā izsists no ierindas, Suā brigāde uzdūrās neparedzētajam mūrim un tika sadragāta, Gijemino nebija parūpējies par petardēm un pulvera ragiem, un viņa neapdomība bija liktenīga. Baterijas iestiga dubļos, piecpadsmit lielgabalus, kas virzījās bez karaspēka eskorta, Uksbridžs apsvieda dz Hajā gravas ceļā; bumbām, kas krita angļu kaujas līnijās, bija vāja iedarbība — tās ietriecās lietus izmērcētajā zemē, saceļot vienīgi dubļu uzvirdumus, tā ka šāviņi pārvērtās dubļu šļakatās; Pirē manevri pie Brēnlalē bija veltīgi, gandrīz visa viņa kavalērija, piecpadsmit eskadroni, tika iznīcināta.

Uzbrukums angļu labajam spārnam palika bez panākumiem, kreiso spārnu neizdevās atgriezt. Aiz dīvaina pārpratuma Nejs pirmā korpusa četras divīzijas neizkārtoja vis ešelonos, bet savilka vienkopus, tā ka divdesmit septiņas blīvas rindas, pa divsimt vīru katrā, bija pakļautas karteču ugunij, kas izrāva baismīgus robus cīnītāju masā. Trieciena kolonnas tika izolētas, to flanga baterija negaidot atklāta. Buržuā, Donzelo un Dirits bija briesmās, Kio atspiests atpakaļ. Leitnants Vjē, šis spēkavīrs, kas nesen bija atstājis politehnisko skolu, tika ievainots tieši tai brīdī, kad patlaban ar cirvi lūkoja ielauzt Esentas vārtus, kamēr viņu no augšas apšaudīja angļu barikāde, kas atradās Zenapas—Briseles ceļa līkumā. Markoņē divīziju, kas bija iekļuvusi starp pretinieka kājniekiem un kavalēriju, tuvā tēmējumā apšāva druvā Bests un Paks, bet Ponsonbī apstrādāja ar zobeniem, un tās septiņu lielgabalu baterija tika apklusināta. Par spīti grāfa d'Erlona uzbrukumiem, Saksijas-Veimāras princis noturēja Frišmonu un Smoēnu; 105. pulka karogs tika atņemts, tāpat 45. pulka karogs. Mobilās kolonnas izlūki (šai kolonnā ietilpa 300 strēlnieku), kas izlūkoja apvidu starp Vavru un Planšnuā, bija aizturējuši kādu melno prūšu huzāru — gūsteknis stāstīja uztraucošas vēstis. Grušī kavējās. Tūkstoš piecsimt vīru nepilnas stundas laikā aizgāja bojā Ugomonas augļu dārzā, tūkstoš astoņsimt vīru vēl īsākā laika sprīdī krita Esentas apkārtnē. Visi šie vētrainie notikumi, kas līdzīgi kaujas mākoņiem brāzās gar Napoleona acīm, tikko satrauca viņa skatienu, it nemaz neaptumšoja imperatora paļāvības pilno vaigu. Napoleons tiija radis raudzīties karam taisni acīs. Viņš nekad nemēdza skaitli pa skaitlim summēt satriecošas detaļas, atsevišķi skaitļi viņam bija mazsvarīgi, ja tikai tie kopsummā deva uzvaru. Lai cik kļūmīgs būtu sākums, viņš par to neuztraucās, jo domāja nosakām un savās rokās turam gala iznākumu. Viņš prata gaidīt, uzskatīdams sevi par nemaldīgu, un izturējās pret likteni kā līdzīgs pret līdzīgu. Šķita, ka viņš liktenim sacītu: «Tu neuzdrošināsies!»

Napoleons, kura būtība bija puse gaismas, puse tumsas, juta likteņa atbalstu savos labajos darbos un iecietību — jaunajos. Viņš ticēja vai vismaz iedomājās, ka notikumi ir viņam labvēlīgi, ka tie ir gandrīz vai līdzdalībnieki viņa pasākumos — tas nozīmēja to pašu, ko senatnē nozīmēja būt neievainojamam.

Un tomēr šķiet, ka cilvēkam, kuram aiz muguras bija Berezina*, Leipciga* un Fontenblo*, nevajadzēja būt tik pašpaļāvīgam pie Vaterlo. Varēja jaust, ka debesu dziļumos kādā pierē iegulstas noslēpumaina rieva.

Tai brīdī, kad Velingtons atkāpās, Napoleons nodrebēja. Viņš redzēja, ka Monsenžānas plato piepeši kļūst klajš un angļu armijas fronte izgaist. Tā savilkās ciešāk, tāpēc tapa neredzama. Imperators pa pusei saslējās kāpšļos. Viņa acīs pazibēja uzvaras jausma.

Aiztriekt Velingtonu līdz Suaņas mežam un iznīcināt — tas nozīmēja pilnīgu Francijas uzvaru pār Angliju, tas nozīmēja atriebt Kresi*, Puatjē, Malplakē un Ramijī. Tādā veidā Marengo kaujas uzvarētājs izsvītroja Azenkūru*.

Tad imperators, pārdomādams šo briesmīgo atrisinājumu, pēdējo reizi pārlaida tālskati pār visiem kaujas lauka punktiem. Aiz viņa ar šauteni pie kājas stāvēja gvarde un no lejas raudzījās viņā ar gandrīz reliģisku bijību. Napoleons domāja, viņš pētīja nogāzes, atzīmēja slīpumus, uzmanīgi aplūkoja ik koku puduri, ik rudzu četrstūri, ik taciņu, itin kā skaitītu katru krūmu. Ilgi viņš vēroja angļu barikādes, divas platas nogāztu koku kaudzes, kas aizsprostoja abus lielceļus. Barikāde uz Zenapas ceļa augšpus Esentas bija apbruņota ar diviem lielgabaliem, kas vienīgie no visas angļu artilērijas varēja tēmēt jebkurā attālākā kaujas lauka punktā. Otrā barikādē, uz Nivelas lielceļa, redzēja mirgojam Sasē brigādes holandiešu durkļus. Netālu no šīs barikādes Napoleons ievēroja vecu, balti krāsotu svētā Nikolaja kapelu, kas atradās tai vietā, kur nogriežas ceļš uz Brēnlalē. Imperators noliecās un kaut ko pusbalsī jautāja ceļvedim Lakostam. Ceļvedis noliedzot pakratīja galvu, jādomā, nodevīgā nolūkā.

Imperators saslējās un nogrima domās.

Velingtons l?ija atkāpies. Šo atkāpšanos atļjka vienīgi pabeigt ar iznīcināšanu.

Napoleons spēji apgriezās un lika ziņnesim pilnos auļos jāt uz Parīzi, lai tur pavēstītu par uzvaru kaujā,

Napoleons bija viens no tiem ģēnijiem, kas nāk ar pērkonu.

Nu zibens draudēja ķert viņu pašu.

Imperators deva Milo kirasieriem pavēli ieņemt Monsenžānas plato.

## 9. Negaidītais

Viņu bija trīs tūkstoši pieci simti. Viņi izveidoja fronti ceturtdaļljē garumā. Tie bija milzu vīri varenos zirgos. Viņu bija divdesmit seši eskadroni, un aizmugurē viņu pastiprinajurnam stāvēja Lefevra-Denueta divīzija, simt seši izlases žandarmi, tad vēl gvardes strēlnieki, skaitā tūkstoš simt deviņdesmit septiņi vīri, un gvardes ulāni — astoņsimt astoņdesmit pīķu. Viņi valkāja kasku bez astru pušķa un kaldinātas krūšu bruņas, un katram bija seglu pistole makstī un garš jātnieka zobens. Visa armija viņus apbrīnoja, kad pulksten deviņos no rīta, taurēm skanot un orķestriem spēlējot «Būsim nomodā par impēriju», viņi nāca ciešā kolonnā ar vienu bateriju flangā, otru — centrā, lai izvērstos divās rindās starp Zenapas lielceļu un Frišmonu un ieņemtu kaujas pozīcijas tai varenajā otrajā līnijā, ko Napoleons tik gudri bija sastādījis: kreisajā galā tai atradas Kellermaņa kirasieri, bet labajā — Milo kirasieri, tā ka līnijai bija, tā sakot, divi dzelzs spārni.

Adjutants Bernārs nodeva viņiem imperatora pavēli. Nejs izvilka zobenu un nostājās priekšgalā. Milzīgie eskadroni sakustējās.

Tad kļuva redzama šausmīga aina.

Visa šī kavalērija ar paceltiem zobeniem, taurēm skanot un kaujas karogiem vējā plīvojot, sakārtojusies kolonnā pa divīzijām, līdzenā gaitā — kā viens vīrs — ar bronzas mūra graujamās mašīnas precizitāti devās lejup pa Belalianses pakalnu, iegrima baismīgajā dziļumā, kur tik daudz cilvēku jau bija krituši, pazuda tur dūmu mākonī, tad, iznirstot no tumsas, atkal parādījās ielejas otrā pusē un tikpat ciešās, blīvās rindās aulēkšiem drāzās cauri šāviņu mākulim augšup pa briesmīgo, dubļaino Monsenžānas plato nogāzi. Viņi virzījās kalnup nopietni, draudīgi, nesatricināmi; brīžiem starp šauteņu un lielgabalu zalvēm varēja dzirdēt dobju dipoņu. Tā kā viņu bija divas divīzijas, viņi jāja divās kolonnās: Vatjē divīzija labajā pusē, Delora — kreisajā. No tālienes raugoties, likās, it kā uz pakalna kori līstu divi milzīgi tērauda zalkši. Tas pāršalca kauju kā brīnums.

Nekas tamlīdzīgs nebija redzēts kopš tā laika, kad smaga kavalērija ieņēma lielo Maskavas reduti. Trūka gan

Mirā*, toties bija Nejs*. Šķita, ka visa šī cīnītāju masa pārvērtusies nezvērā ar vienu dvēseli. Ik eskadrons viļņojās un izvijās kā polipa gredzens; tos varēja saskatīt, vietvietām pašķiroties varenajam dūmu mākonim. Tas bija bruņucepuru, kliedzienu un zobenu jūklis, kur lielgabalu dārdoņā un fanfaru skaņās aukaini svaidījās zirgu muguras; drausmīga un reizē disciplinēta drūzma, Un pāri visam — krūšu bruņas kā hidras zvīņas.

Sis apraksts liekas no kāda cita laikmeta. Kaut kas līdzīgs, bez šaubām, tēlots senajās Orfeja dziesmās, kur stāstīts par cilvēkiem-zirgiem, par senatnes hipantropiem, titāniem ar cilvēka seju un zirga krūtīm, kuri auļos uzdrāzušies Olimpā, — briesmīgi, neievainojami, diženi, reizē dievi un dzīvnieki.

Dīvaina skaitļu sakrišana: divdesmit seši bataljoni gatavojās saņemt šos divdesmit sešus eskadronus. Aiz plato virsotnes maskētās baterijas aizsegā atradās angļu kājnieki, kas bija nostādīti trīspadsmit karē, pa divi bataljoni katrā, un divās kaujas līnijās: pirmajā septiņi, otrajā — seši karē. Šautenes laidi pie pleca, tēmējot uz to, kam vajadzēja nākt, viņi mierīgi, mēmi, nekustīgi gaidīja. Viņi neredzēja kirasierus, un kirasieri neredzēja viņus. Viņi klausījās, kā arvien augstāk kāpj šis cilvēku paisums. Viņi dzirdēja zemi arvien stiprāk dunam zem trīs tūkstošiem auļojošu zirgu, dzirdēja pakavus rakstā klaudzam, krūšu bruņas žvadzam, zobenus šķindam un gaisā tuvojamies kādu varenu, negantu elpu. Iestājās draudīgs klusums, tad pēkšņi virs pakalna kores parādījās gara rinda paceltu roku, kas vicināja zobenus, parādījās bruņucepures, taures, kaujas karogi un trīs tūkstoši sirmūsainu galvu, kuras sauca: «Lai dzīvo imperators!» Visa kavalērija uzbrāzās plato virsotnē, .un tas bija it kā zemestrīces sākums.

Piepeši notika kaut kas satriecošs: pa kreisi no angļiem, pa labi no mūsējiem kolonnas priekšgalā auļojošie kirasieru zirgi, skanot briesmīgiem izbaiļu kliedzieniem, sacēlās pakaļkājās, Sasnieguši pašu pakalna virsotni, kirasieri, kas neapvaldītā kaujas niknumā traucās iznīcināt ienaidnieka karē un lielgabalus, ieraudzīja starp sevi un angļiem dziļu grāvi. Tas bija Oēnas gravas ceļš.

Brīdis bija drausmīgs. Negaidot tieši zem zirgu kājām pavērās grava, kuras dziļums sasniedza divas tuāzes.

Otrā kavalēristu rinda tajā iegrūda priekšējo, trešā — otro rindu; zirgi slējās uz pakaļkājām, rāvās atpakaļ, nokrita uz muguras un slīdēja lejā ar kājām gaisā, nosviežot un saspiežot jātniekus. Par atkāpšanos nebija ko domāt, visa kolonna līdzinājās lidojošam šāviņam; spēks, kas bija sakopots, lai satriektu angļus, nu satrieca pašus frančus. Nežēlīgo gravu varēja pieveikt, tikai to piepildot; juku jukām tajā gāzās zirgi un jātnieki, cits citu saspiezdami, tā ka ceļa vietā rēgojās blīvs miesu jūklis, un tikai tad, kad grava bija pilna ar dzīviem cilvēkiem, atlikušie tika pāri, ejot pa tiem. Gandrīz trešā daļa Dibuā brigādes gāja bojā §ai gravā.

Ar to sākās kaujas zaudējums.

Turienes iedzīvotāju nostāsti, kas gan droši vien ir pārspīlēti, vēstī, ka Oēnas ceļa iedobē galu ņēmuši divi tūkstoši zirgu un tūkstoš piecsimt vīru. Domājams, ka šis skaitlis ietver arī visus pārējos līķus, ko iesvieda gravā nākamajā dienā.

Piebildīsim, ka šī pati smagi cietusī Dibuā brigāde pirms stundas patstāvīgā uzbrukumā bija atņēmusi karogu Līneburgas bataljonam.

Pirms Napoleons deva pavēli Milo kirasieriem doties uzbrukumā, viņš bija rūpīgi izpētījis apvidu, taču ceļu dziļajā ieplakā, par kuru neliecināja ne mazākā rieva plato vi